Mitropolitul Ardealului Nicolae Mladin despre
Nicolae C. Paulescu :

„Puterea evreiască şi masoneria tindeau să constituie osatura economico-politică a statului. Cine ar fi îndrăznit să fie de altă părere ? Nicolae Paulescu, în primul an de profesorat n-a şovăit: a pornit lupta de luminare a orizonturilor, de descătuşare a ştiinţei şi sufletului românesc. Trebuia să sufere consecinţele: persecuţie şi uitare. Mai ales pentru că doctrina lui nu era simplu sentimentalism: grea de documentare, clară în perspective, evidentă în concluzii, era ca o explozie de lumină care alunga întunericul rătăcirilor. Era glasul autentic al ştiinţei care dărâma fetişismul scientist al unui veac materialist.

N. Paulescu, delicat şi modest cum era, a trecut peste toate ofensele senin şi zâmbitor: un aristocrat al spiritului. Pilda Mântuitorului era vie în inima lui. De aceea, înainte de a muri, ultima lui dorinţă a fost aceasta: să fie înmormântat simplu şi creştineşte, cu capul rezemat de „tricolorul care atât de mult mi-a fost drag.”

El ştia că lupta lui este lupta adevărului, trudă ctitoritoare de ştiinţă românească şi zbucium de eliberare a neamului. Ştia că ştiinţa nu este armă împotriva lui Dumnezeu, ci stâlp de lumină pe care se sprijină tăriile cerului: că neamul îşi va găsi deplina realizare nu în iudaism sau francmasonerie, nici în vreo concepţie materialistă şi atee, ci sub bolta de har şi lumină a Bisericii, prin revărsarea iubirii lui Iisus în inima Ţării.

De sus, din lumea de fericire şi lumină divină, priveşte surâzător şi senin peste veacuri: ctitor al ştiinţei româneşti, călăuzitor al naţionalismului creştin, icoană în veac a savantului român „aşa cum îl fac cele mai bune tradiţii ale ţării noastre.”

din „Doctrina despre viaţă a profesorului Nicolae Paulescu”, în Revista Teologică, an.  XXXII, 1942, nr.1 - 2, p. 56 - 85 şi nr. 3-4, p. 176-205 (şi extras, Sibiu, 1942, IV + 60 p.)

Geniul românesc al ŞtiinŢei creŞtine
 
Silviu Alupei

Astăzi, intelectualul creştin este socotit de "elita intelectuală" ori excentric, ori "înapoiat". 
Intelighenţia, alcătuită în cea mai mare parte din oameni "raţionali", atei sau indiferenţi religios - în cel mai bun caz -, anticreştini - în cel mai rău.
Elitei "nereligioase" înţelegem să-i contrapunem modele de intelectuali creştini din epoca interbelică.
Aceşti intelectuali creştini trebuie să fie reperele noii generaţii.
 
În anul 1942, excepţionalul teolog Nicolae Mladin (1914-1986), monah autentic, devenit Mitropolit al Ardealului, publica un articol în Revista teologică, intitulat "Doctrina despre viaţă a profesorului Nicolae Paulescu". Era al doilea text de forţă al literaturii ortodoxe referitor la marele profesor, primul fiind al gânditorului creştin Nichifor Crainic: "Nicolae Paulescu, fondatorul naţionalismului creştin", apărut în volumul Ortodoxie şi etnocraţie (Ed. Cugetarea, 1937).

Părintele Mladin scria: "Paulescu este pentru ştiinţa românească - în sanctuarul ştiinţei universale - ceea ce este Pasteur pentru Franţa". Doi savanţi creştini - Louis Pasteur (aparţinând spaţiului romano-catolic) şi Nicolae Paulescu (aparţinând spaţiului ortodox) - pentru o Europă descreştinată de revoluţia franceză şi de revoluţia bolşevică.
 
"Cauza primă este Dumnezeu!"
 
Pasteur (părintele Chimiei biologice şi al Microbiologiei) ne-a lăsat mărturie: "Noţiunea şi respectul de Dumnezeu ajung în mintea mea pe căi tot atât de sigure ca acelea care ne conduc la adevăruri de ordin fizic".

Paulescu (descoperitorul insulinei), la rându-i, spunea: "A demonstra existenţa unei cauze prime a vieţii, imaterială, unică şi infinit-înţeleaptă; iată limita sublimă la care ajunge fiziologia. Aceasta cauză primă este Dumnezeu".

Astăzi, necroforii şi sicofanţii ştiinţei româneşti, mai precis intelectualii atei ante şi post-decembrişti, nu mai gândesc cauzal. Ei judecă ideologic şi... pragmatic, oficializând adevăruri ştiinţifice (medicale, sociologice, istorice etc.) după cum le cere partidul, statul, rectorul, decanul, preşedintele...
 
Adevărul Evangheliei, gândit ştiinţific
 
Gândirea paulesciană ar putea constitui subiectul unor utile şi interesante teze de doctorat atât în domeniul medicinii, cât şi în filosofie şi teologie. Dar cum Paulescu a fost un intelectual creştin şi naţionalist pe deasupra, gândirea şi viaţa lui sunt denaturate, când nu defăimate, ignorate, când nu contestate vehement. Concepţia despre lume şi viaţă a profesorului Paulescu trebuie ţinută sub obroc, fiindcă azi apariţia sintagmei "intelectual creştin" poate periclita planurile scelerate ale celor care vor să-l scoată pe Hristos din Universitate şi din Academie, iar a omagia un naţionalist, fie el şi savant, nu e "corect politic".

Nichifor Crainic, remarcabil interpret al gândirii paulesciene, descoperise valoarea ştiinţifică a scrierilor profesorului de fiziologie: "Pentru Nicolae Paulescu, naţionalismul e adevărul natural, iar creştinismul e adevărul supranatural. (...) Nu e nici o laudă pentru noi să recunoaştem că până azi apologia adevărului creştin pe temeiuri ştiinţifice, închegată de Paulescu, e mult mai preţuită în Occident, decât în România. (...) Nicolae Paulescu e filosoful care gândeşte ştiinţific adevărul Evangheliei".
 
Spiritul paulescian şi "era" Animal Planet
 
O parte din operele fundamentale ale gândirii paulesciene au fost retipărite în ultimii ani. "Concepţia despre  viaţă a profesorului Paulescu "- acel studiu al Mitropolitului Mladin - a fost retipărit şi el la Iaşi, în 1997, prin grija eseistului Mircea Platon. Însă, duhul ştiinţific al lui Paulescu este în continuare ţinut la uşile Universităţii româneşti post-comuniste (după cum am arătat altă dată, la fel se întâmplă şi cu spiritul lucrărilor altor mari cărturari creştini ai românilor). De altfel, nici în Occidentul - alta dată avid de ştiinţa lui Paulescu - nu este astăzi tolerată gândirea paulesciană. Ştiinţa lumii orbecăieşte prin întunericul holisticii, al evoluţionismului de tip Animal Planet, al ateismului, al neoprotestantismului de "factură antihristică". Deşi nanotehnologia a disecat omul, tainele, misterul, Dumnezeu nu are loc în ştiinţa modernă.
Savantul creştin Paulescu ajunsese la cauza primă - Dumnezeu - doar cu instrumentele ştiinţei medicale de la nivelul anilor 1910 - 1930. Şi a plătit. I s-a refuzat recunoaşterea descoperirii insulinei, fiind privat şi de premiul Nobel pentru medicină.
 
A trăit ca un ascet ortodox
 
Paulescu le vorbea studenţilor despre Legea iubirii, despre Biserica lui Hristos, despre Jertfa euharistică. Un student al său, N. Mucichescu-Tunari, relata, în revista Sfarmă Piatră, în 1936, o discuţie cu Paulescu: "Îmi aduc aminte că ne-a întrebat o dată, pe fiecare, dacă ne ducem la biserică în fiecare duminică. (...) Şi, cum era de aşteptat, răspunsul nostru nu l-a mulţumit. Ba chiar s-a supărat. Şi ne-a dojenit aspru. Dojana aceea n-am s-o uit niciodată".

Memorabile au rămas şi cuvintele lui Paulescu adresate studenţimii sub forma unui manifest: "Naţionalismul, adică iubirea de Neam, îl aveţi imprimat în suflet, căci e un instinct cu care v-aţi născut şi n-aveţi nevoie să-l învăţaţi, ci numai să-l disciplinaţi".
Aşadar, iată care erau sentimentele care îl călăuzeau pe profesor: dragostea pentru Hristos şi iubirea de neam.

Nichifor Crainic, titularul catedrei de Mistică de la Facultatea de Teologie Ortodoxă din Bucureşti (abandonată astăzi, în favoarea ecumenismului !) a descris astfel sfârşitul savantului: "A trăit ca un ascet ortodox şi a murit în paradisiaca seninătate sufletească, primind Sfintele Taine din mâna părintelui Ghiţă de la biserica lui parohială din Bucureşti, cu hramul Sfântul Mina. Viaţa lui a fost viaţa aproape ireproşabilă a sfinţilor. Ce pildă covârşitoare de naţionalism creştin ne-a lăsat omul acesta, care îşi îngenunchea geniul şi imensa-i ştiinţă în faţa Sfântului Potir, care a dorit ca rămăşiţele lui pământeşti să fie înfăşurate în flăcările tricolorului romanesc !".

Nicolae Paulescu, un mare savant creştin sau prin ştiinţă la Dumnezeu

Monah Alexie Ţârdea

Nu de puţine ori, prinşi sub avalanşa informaţiilor ştiinţifice de ultimă oră, rămaşi fără replică în faţa posibilităţilor fantastice oferite de ştiinţa modernă, dăm curs unui entuziasm nemărginit şi unei încrederi fără limite în puterea omului de stăpân al Universului.

Această stare de euforie ştiinţifică le este proprie, de obicei, celor ce fac abia primii paşi într-un domeniu ştiinţific sau altul. „Veteranii” sunt mult mai „ponderaţi”, încercând să scruteze „la rece” frontierele ştiinţei, conştienţi de limitele acesteia şi, mai ales, de posibilităţile limitate de investigaţie pe care le-a creat mintea omenească. În plus, orice savant creştin este conştient de faptul că tot ceea ce investighează el aparţine exclusiv creatului şi niciodată, oricât de perfecţionate ar fi tehnologiile sale, nu va putea să pătrundă cu acestea în graniţele necreatului.

Niciodată exploratorii oneşti ai legilor ce guvernează în universul macro sau micro nu au putut nega prezenţa, fără putinţă de tăgadă, a două aspecte: I) existenţa unei cauze primare care stă la baza fenomenului descris, cauză care este un adevăr creatural; II) existenţa unor legi precise, a armoniei în desfăşurarea oricărui fenomen, nu a hazardului şi a haosului. Mergând respectiv până la cauza primară, forţaţi de logica ştiinţifică, marii savanţi ai omenirii au ajuns la acceptarea existenţei lui Dumnezeu, căci numai El putea să aşeze în univers, în înţelepciunea Sa infinită o atât de mare diversitate de sisteme, care funcţionează perfect după legile cunoscute de ştiinţele exacte. De la Newton, Pascal, Ampere, Euler, Kepler până la Einstein, Bohr şi Planck, de la matematicieni la fizicieni, chimişti şi biologi de geniu, cu toţii au recunoscut existenţa înţelepciunii divine după care funcţionează acest univers, după legi pe care omul le-a putut cuantifica în parte.

Poate însă că nici o altă ştiinţă modernă, decât medicina şi mai ales genetica şi biologia celulară, nu-l apropie mai mult pe om de Dumnezeu. Universalitatea codului genetic a fost prima mare lovitură dată darvinismului încă din anii 60 ai veacului nostru, motiv pentru care ideologia comunistă numea genetica „femeia de stradă a imperialismului”, şi până prin anii 70, s-a interzis total studierea ei în facultăţi. Progresele recente în domeniul imunologiei medicale, markerii antigenetici, complexele majore de histocompatibilitate, comunicarea interce-lulară, interleukinele, apoptoza (sau moartea celulară programată!), sunt tot atâtea argumente – multe de strictă specialitate – care trimit cu mintea la cauza primară a tuturor acestora – Dumnezeu Creatorul. 

Cu mult timp înainte de descoperirile epocale făcute în medicină, în special în a doua jumătate a secolului nostru, în medicina românească a existat un nume mare, acela al savantului fiziolog, Nicolae Paulescu (1869-1931). De numele lui este legată descoperirea remediului contra diabetului, insulina, deşi nu lui i s-a decernat Premiul Nobel pentru această epocală descoperire. Doctor în medicină, doctor în ştiinţele naturale, colaborator al profesorului Lancereaux Nicolae Paulescu, numit profesor la Facultatea de Medicină din Bucureşti, a lăsat lucrări ştiinţifice unanim apreciate. Opera lui e sintetizată în două tratate cu mare răsunet în lumea medicală: Traite de Medicina şi Traite de Physiologie Medicale, primul în cinci volume, iar al doilea în trei volume. Deşi Facultatea de Medicină din Paris, după moartea profesorului Lancereaux, l-a chemat să ocupe catedra fostului său profesor, Paulescu a refuzat, preferând să fie de folos ţării sale.

Demn de remarcat că deschiderea cursurilor sale la Facultatea de Medicină din Bucureşti s-a făcut cu o severă, dar bine documentată, critică a darvinismului. Mai marii timpului s-au simţit clătinaţi, căci darvinismul şi materialismul erau piatra de temelie a vieţii universitare româneşti. S-a cerut chiar, în Parlamentul vremii, înlăturarea lui Paulescu de la catedra de Fiziologie a Facultăţii, întrucât nu convenea glasul său autentic ştiinţific, ce dărâma templul idolesc al scientismului materialist. 

Vom reda pe scurt câteva din punctele de dispută ştiinţifică a vremii, dispută din care medicul şi savantul Nicolae Paulescu a ieşit biruitor, ca om de ştiinţă creştin, care a putut arăta, înarmat cu argumentele ştiinţifice ale vremii sale, că existenţa lui Dumnezeu este din plin confirmată de ştiinţa autentică.

Trei mari teme au frământat lumea ştiinţifică românească la acel început de secol XX: finalitatea vieţii, critica generaţiei spontanee şi darvinismul. Savantul Paulescu s-a pronunţat de la bun început ca susţinător a teoriei finalităţii vieţii (anume că nimic în viaţa vieţuitoarelor nu este întâmplător, nu este rol al hazardului, ci totul recunoaşte o cauză iniţială, o Persoană raţională, care este Autorul întregii creaţii). În plus, Paulescu a fost un adversar declarat atât a teoriei apariţiei vieţii printr-o „generaţie spontanee”, cât şi al darvinismului. Disputa a fost chiar publicată în „Convorbiri literare”, aprilie - 1903 şi octombrie - 1908. Protagonişti au fost, pe de o parte, profesorul Paulescu şi, de cealaltă parte, D. Voinov (profesor de zoologie la Facultatea de Ştiinţe Naturale din Bucureşti) şi N. Leon (profesor de ştiinţe naturale la Facultatea de Medicină din Iaşi). 

Ce se înţelege prin „finalitatea vieţii”? Profesorul Paulescu susţinea prin acest concept că nici un organ nu e fără utilitate, fără finalitatea fiinţelor vii şi că nici un fenomen nu se îndeplineşte fără un anume scop, util vieţuitoarelor. Profesorul D. Voinov, din contra, amintind parcă de „specialiştii în materialism” ştiinţific ai perioadei comuniste de mai târziu, care îndoctrinau elevii şi studenţii României Socialiste, Voinov, aşadar, aducea ca „dovezi” contra finalităţii morfofiziologice a fiinţei vii organele rudimentare. Cei avizaţi ştiu ce sunt acestea: anume – după spusele prof. Voinov – „părţi din corpul fătului sau copilului ivite temporar, şi care apoi dispar; sau dacă sunt păstrate şi la adult, dacă dăinuiesc toată viaţa, sunt puţin dezvoltate, ele sunt formaţiuni complet nefolositoare”. Dacă prof. Voinov ar fi avut dreptate, atunci ipoteza creaţionistă ar fi căzut, căci Dumnezeu n-ar fi putut crea ceva lipsit de utilitate, adică fără finalitate vitală. Acesta ar fi fost un argument pentru darvinişti, ei susţinând evoluţia, apariţia unei specii dintr-alta. 

Ce răspunde savantul Paulescu la acestea? Desigur că există aceste „organe rudimentare”, dar că ele sunt lipsite de orice utilitate nu e tot atât de sigur. Funcţia lor există şi uneori o putem arăta, alteori rămâne de cercetat, şi Paulescu da ca exemplu glanda tymus – glanda endocrină situată la nivelul gâtului – care e funcţională şi existentă anatomic numai în perioada creşterii, la adultul de 20 de ani ea poate dispărea. Sau alte organe „mici şi slabe”, cum se credea la început – paratiroidele, suprarenalele, glanda pituitara – , s-au demonstrat în realitate a avea funcţii endocrine indispensabile vieţii. După Paulescu, existenţa acestor organe „de rezervă” şi „de prevedere”, cum le numeşte el, este uşor de explicat. Ele apar şi se dezvoltă din perioada embrionară, putând fi utile în anumite condiţii de mediu. De exemplu, glandele mamare, înainte de naştere, n-au nici o funcţie. Ele însă se hipertrofiază şi devin active când femeia este mamă. Organele de rezervă n-au dispărut fie pentru că îndeplinesc o funcţie necesară, fie pentru că ar putea avea o funcţiune în anumite solicitări. De exemplu: aripile păsărilor domestice le pot fi de folos, dacă ele revin la starea de sălbăticie, iar aripile struţului îi pot ajuta acestuia la mers.

A doua concepţie pseudoştiinţifică combătută cu succes de prof. Paulescu, este ceea ce s-ar putea numi a „generaţiei spontanee”. Partizanii acestei teorii porneau de la constatarea că aceleaşi elemente – carbon, hidrogen, azot ş. a. -, ce formează materia anorganică, stau la baza elementelor vii. Aşadar, prima celulă vie, susţin ei, ar fi apărut în chip spontan în humusul terestru sau, cum vor spune şi în anii 50-60 oamenii de ştiinţă sovietici şi nu numai, dintr-o „supă oceanică primitivă”. Un susţinător al „generaţiei spontanee” de la începutul secolului XX, T. Huxley, descoperă pe fundul oceanului o substanţă amorfă mucoidă, aşa numita „monera” (sau ştiinţific Bathybius Haeckeli) din care, iată, se confirmă generaţia spontanee care ia naştere în natură şi în zilele noastre, recunoscând ca punct de pornire această „monera”. După aproape un deceniu, acelaşi T. Huxley recunoaşte că „monera” lui nu este altceva decât o excreţie a zoofitelor marine, ruşinându-i astfel pe partizanii generaţiei spontanee.

În plus, chimiştii de ieri şi de azi nu au reuşit să producă măcar o singură celulă vie. Viaţa nu e numai o simplă combinare de elemente chimice. Însuşi L. Pasteur, prin cercetările sale, a enunţat sentinţa definitivă: „omne vivum ex ovo”, adică viaţa se naşte din viaţă, nu din materie. Iată propriile cuvinte ale savantului Paulescu: „Existenţa finalităţii nu poate fi negată; fiecare element pare să cunoască nevoile actuale şi viitoare ale ansamblului şi se modifică după ele”. „Finalitatea tuturor instinctelor e un fapt incontestabil (…) Instinctul pare că arată o inteligenţă superioară care previne pericolele, ghiceşte viitorul, pregăteşte dinainte salvarea generaţiilor viitoare (…) Inteligenţa aceasta nu este nici în animalul ce execută aceste acte, nici în strămoşii lui, căci nici unul n-a cugetat vreodată la marele scop pe care-l execută.” 

A treia teorie respinsă de savantul Paulescu este darvinismul. 
Ştim ce susţin apărătorii darvinismului şi astăzi. Că există o selecţie naturală, motor al evoluţiei, de la cele dintâi vieţuitoare până la om. Prin selecţie naturală înţelegem că se perpetuează numai fiinţele cu organe mai perfecţionate, mai bine adaptate condiţiilor de mediu. După darvinişti, trei sunt factorii principali ai selecţiei naturale:

a) variabilitatea
b) ereditatea 
c) acţiunea sinergetică a variabilităţii şi eredităţii realizează adaptarea la mediu, şi astfel selecţia naturală.

Profesorul Paulescu denunţă ca eronate toate aceste concepţii:

a) Variabilitatea. Darviniştii înţeleg prin aceasta schimbarea caracterelor indivizilor unei specii, şi întrucât toate caracterele fiind supuse schimbării, rezultă specii noi. Profesorul Paulescu arată că, din contră, deşi variabilitatea ca fenomen există indubitabil, totuşi schimbarea caracterelor indivizilor are loc exclusiv în limitele speciei! Paulescu arată că sunt supuse variaţiei doar caractere nespecifice (individuale), rezultând mai multe rase în cadrul aceleiaşi specii (rase diferite, de exemplu, după culoarea părului, înălţimea, culoarea pielii, etc.). Schimbarea caracterelor specifice – de specie – sub presiunea mediului duce la stingerea speciei şi nu naşte specii noi.
b) Ereditatea, fenomen indubitabil ce constă în moştenirea caracterelor părinţilor, la copii. 

Contrar la ceea ce susţin darviniştii, şi această ereditate se loveşte de aceleaşi caractere specifice. Anume: 

- are loc apariţia raselor prin transmiterea caracterelor nespecifice (individuale); 
- are loc apariţia hibrizilor prin apariţia variaţiilor specifice (de specie). 

Studiul acestor hibrizi demonstrează limitele fireşti ale variabilităţii şi eredităţii. Aceşti hibrizi sunt, aşadar, obţinuţi prin încrucişarea a două specii diferite, însă ei sunt fie sterili sau, dacă se reproduc, în câteva generaţii se reîntorc la speciile de unde au plecat. Paulescu aduce doar două exemple grăitoare:

- catârul este sterp, neputându-se perpetua această specie nouă.
- ovicaprele (oaia-capra), deşi sunt fecunde, se reîntorc la generaţiile fiice, tot la oaie şi respectiv la capră. 

Iată, aşadar, greşeala darvinismului: a mutat hotarul dintre specie şi rasă, văzând oriunde numai mişcare şi scăpând din vedere permanenţa. În biologie, specia constituie acest hotar peste care nu pot trece nici variabilitatea şi nici ereditatea.

c) Dar despre adaptarea la mediu? Răspunsul e simplu. Când mediul formează fiinţa vie prin modificarea caracterelor specifice, aceasta este moarte, reprezintă dispariţia speciei. Darwin a făcut astfel un salt nepermis de la factorii de influenţare a raselor, extinzându-i şi asupra speciilor. Aşadar, după spusele savantului Paulescu, lupta pentru existenţă devine „lupta contra cauzelor de degenerare şi de degradare a speciilor, contra cauzelor de alterare a tipului specific (…), încât un individ este cu atât mai dezvoltat cu cât este mai aproape de imaginea plenară a speciei sale şi e cu atât mai slab, cu cât se depărtează de stâlpii de susţinere ai speciei”. „Selecţia sexuală de care s-a făcut atâta vâlvă, spune prof. Paulescu, are drept scop şi drept efect conservarea purităţii tipului specific, iar nu transformarea speciilor, cum pretinde Darwin.”

Alte „dovezi” ale darvinismului nu stau nici ele în picioare:

- Darwin credea ca suficiente pentru transformarea unei specii 1000-10.000 de generaţii. Paulescu răspunde că fiinţele unicelulare cu rata de înmulţire foarte rapidă (de ex. Bacillus Ramosus), care pot avea o rată de înmulţire de 1000 de generaţii în 41 de zile şi 10.000 de generaţii în 417 zile, aceste specii unicelulare, deci nu reprezintă nici o modificare nici după ani de experienţă. Transformismul darvinist nu se verifică la ele nici după zeci de mii de generaţii.

Aşa-numitele organe atavice - fie organe multiplicate, fie cu dezvoltare incompletă, fie ele lipsesc cu totul (de ex. microcefalia sau mulţimea glandelor mamare) – sunt şi azi un argument „forte” al darviniştilor, dar Paulescu şi mai ales embriologia şi genetica modernă au arătat că explicaţia lor nu e în transformism, ci „rezultă din acţiunea asupra embrionului a unor agenţi morbifici.” Sau, cum se vede în zilele noastre, monstruozităţile apărute la făt ca urmare a acţiunilor teratogene (mutagene) a unor substanţe chimice toxice (de ex. thalidomida) sau a radiaţiilor nucleare (vezi efectele teratogene apărute post Hiroshima sau post Cernobâl).

Iată, aşadar, demontate ştiinţific trei mari teorii de esenţă necreştină care şi azi mai otrăvesc minţile oamenilor de ştiinţă: hazardul fenomenologic, generaţia spontanee şi darvinismul. Acesta din urmă (darvinismul) a fost cel mai mult preluat de materialismul dialectic, fundamentând – prin teza luptei pentru existenţă – lupta comunistă de clasă. 

Întâlnim însă în opera savantului Paulescu şi pagini de o adâncă inspiraţie ascetico-mistică, ceea ce concordă cu toate mărturiile contemporanilor despre viaţa duhovnicească intensă pe care o avea marele savant şi cu prezenţa lui constantă la slujbele Bisericii. 
Ca om de ştiinţă, el ajunsese de mult la convingerea fermă a existenţei sufletului persoanei umane: „În ce mă priveşte, spune el, eu afirm sus şi tare că sunt tot atât de sigur de existenţa sufletului, cât de oricare alt adevăr dovedit de ştiinţa experimentală. Şi nu este vorba aici de o simplă convingere, ci de o credinţă adâncă, dobândită în mod ştiinţific.” 

Ce frumos ar fi ca şi astăzi savanţii noştri să devină convinşi de existenţa propriilor lor suflete, de faptul că omul nu este numai sânge şi trup, ci şi suflet care suspină după cunoaşterea unor adevăruri mai înalte. Iată ce spune savantul Paulescu, care nu era, desigur, un teolog de formaţie, dar care a înţeles existenţa sufletului omenesc, precum şi a Creatorului său, privind în zidire, în univers şi, mai ales, a manifestării permanente a grijii lui Dumnezeu faţă de lumea creată: „A demonstra existenţa unei cauze prime a vieţii – cauza imaterială, unică şi infinit înţeleaptă – iată sfârşitul sublim la care ajunge fiziologia. Această cauză primă este Dumnezeu. Omul de ştiinţă nu poate deci să se mulţumească a spune „Credo in Deum”, el trebuie să afirme „SCIO DEUM ESSE” (…) Viaţa este efectul a două cauze: una, cauza secundă sau SUFLETUL – unic pentru fiecare fiinţă vieţuitoare, cealaltă, cauza primă sau DUMNEZEU – unica pentru totalitatea fiinţelor vieţuitoare.” 

Chiar dacă savantul Paulescu nu cunoştea precizarea Părinţilor Bisericii Răsăritene (vezi „Dogmatica” Sf. Ioan Damaschin), că sufletul este propriu numai oamenilor, ca fiinţe raţionale, iar necuvântătoarele au „suflare de viaţă”, considerăm mai mult decât uimitoare concluziile la care a ajuns prin observaţie ştiinţifică savantul Paulescu.

Desigur că putem extinde foarte mult analiza concepţiei lui Paulescu despre om, despre suflet şi despre Dumnezeu. Menţionăm doar interesul lui deosebit şi existenţa unor introspecţii dintre cele mai fine asupra instinctelor (sau afectelor, cum am spune noi în limbaj teologic), patimilor şi conştiinţei omului. Afirmaţiile lui se apropie, uneori, chiar de cele ale Părinţilor luminaţi de Dumnezeu. Iată cuvintele lui: „Căci ce sunt patimile? Sunt alteraţii calitative ale instinctelor. Prin firea lor, instinctele sunt legi divine puse de Dumnezeu în fiinţele vieţuitoare. Funcţia lor esenţială este cea a conservării şi a reproducerii. Ele funcţionează cu o preciziune uimitoare. Sunt adevărate minuni. Împlinindu-se fără conştiinţa scopului, actele instinctive sunt în afara criteriilor binelui şi răului. Numai la om funcţiunea instinctelor devine conştientă, şi numai omul înlocuieşte, uneori, scopul firesc al instinctului prin plăcerea produsă de funcţionarea lui. Această intervertire de scopuri, această deviere a instinctelor de la scopul lor firesc se cheamă patimă”.

Patima este căutarea exclusivă a plăcerii ce rezultă din satisfacerea unor trebuinţe instinctive al căror scop nu este cunoscut sau este contrariat. Vorbind despre doctrinele moral-religioase ale altor popoare de dinainte de creştinism, Paulescu afirma că aceste credinţe anticreştine nu conţin remediile cele mai potrivite pentru suprimarea patimilor, ba, uneori, chiar împing funcţionarea firească a instinctelor către alunecarea lor în patimi. În schimb, morala creştină este singura în stare să ne mântuie de patimi. Creştinismul nu este o doctrină ca oricare alta apărută pe firmamentul filozofiilor sau religiilor omenirii, pentru că în nici o altă religie Dumnezeu nu iubeşte creaţia Sa atât de mult ca în creştinism. Numai în creştinism Dumnezeu S-a smerit pe Sineşi atât de mult, că a luat trupul omenesc pentru a-l curăţa de patimi, a murit şi a înviat, restaurând prin aceasta întreaga creaţie.

Contemporanii lui Paulescu aduc mărturie şi despre angajarea sa social-creştină profundă, despre ataşamentul său strâns la Ortodoxie. I-a denunţat cu curaj pe vrăjmaşii doctrinari ai Ortodoxiei, pe cei pururi gata să compromită valorile morale ale creştinismului. Astfel, Paulescu rămâne pentru generaţiile care vor veni şi un patriot de excepţie, un adversar declarat al francmasoneriei. Mitropolitul Nicolae Mladin îl şi numeşte „pe cât ştiu eu, primul luptător antimasonic”.

Şi iată cum încheie tot Nicolae Mladin magistrala sa monografie închinată savantului creştin Nicolae Paulescu: „Savant în cel mai autentic sens al cuvântului, ctitor de ştiinţă românească (…), Paulescu era convins că ştiinţa nu poate fi nici atee, nici materialistă, nici anticreştină; ştiinţa pentru el, ca şi pentru toţi marii creatori ai veacurilor, este treapta pe care se urcă mintea umană, spre a se pleca, senină şi fericită, în pulberea veşniciei, în pragul de azur al veşniciei. Dumnezeirea treimică pe care o măresc îngerii: Dumnezeu Tatăl, „Creatorul şi scopul suprem al universului”; Iisus Hristos, Fiul sau Cuvântul lui Dumnezeu, Cel ce S-a făcut om şi a deschis omenirii căile mântuirii; Duhul Sfânt, Duhul adevărului, Care sfinţeşte toate şi luminează cărările mântuirii. Dumnezeu – mărturie a ştiinţei umane; Hristos, Fiu al lui Dumnezeu, temelie şi ideal al civilizaţiei umane; Sfântul Duh, principiu dinamic al desăvârşirii noastre în Hristos, sub cupola de har şi lumină a Bisericii Lui Sfinte. Nicolae Paulescu, gândul tău ca o boltă de azur se arcuieşte peste zbuciumul neamului şi-i luminează zările; el este frânt din inima de aur a istoriei româneşti – Hristos, Domnul şi stăpânul vieţii noastre, în viforniţele şi în liniştile veşniciei…”

NOTE
Bibliografie:
1 Mitropolit Nicolae Mladin – Doctrina despre viaţa Profesorului Nicolae Paulescu, Ed. Periscop, 1997.
2 Emilian Vasilescu – Apologeţi creştini, români şi străini, Ed. Cugetarea- Georgescu-Delafras, Bucureşti, 1942.
3 Nicolae Paulescu – Fiziologia filosofică, vol. I, Bucureşti, 1910.
4 Nicolae Paulescu – Traite de Physiologie medicale, vol. I,II,III, Bucureşti, 1919-1922.