Scurtă cuvdntare
despre Cuviosul Paisie Stareţul Monastiref Neamţului
prescrisă din precuvdntarea la cele paisprezece trimiteri
ale Sfdntu/ui Apostol Pavel, pag. 32. Nota 4.

CUVIOSUL Paisie s-a născut în oraşul Poltava din Malorusia la l 722, a fost dat la învăţătură în Kiev, de unde, după patru anT, fugi la o inonastire de pe Nipru. Egumenul aceleî monastirî îl racu rasofor la 1 74 1, după câţiva anî se duse la Kiev în Lavra Pecerschei şi de acolo veni împreună cu alţT câţiva monahi în ţara Românească la Schitul Poiana MăruIuT, unde rămase maî bine de trei anT şi învătă limba română. După aceea s-a dus la Muntele Athos şi vieţui în monastirea Pantocrator, unde la 1 750 fu îmbrăcat în Schima monahală. Strălucind prin mari virtuţi, Paisie atrase înjurul săâ vreo opt ucenicT românT, şi învătând limba elinească, ce este izvoriil din care a izvorât toate cărţile bisericeştT, începu a tălmăci româneşte cărţi de învă~tură. Hirotonisindu-se Preot, atrase pe lângă sine şi maT mulţî ucenicT, între care şi slavoni, aşa că acum pravila şi slujba bisericeascâ se racea la el în amândouă limbele. Neputând dobândi ~aşezare liniştită, părăsi Sf~antu1 Munte cu uceniciT sâi, vreo şaizeci la numâr, şi veni în Moldova, unde cu voea Donmitorului Grigorie Calimah se aşăză în monastirea Dragomima, la 1763, iar când cu trecerea Bucovineî la Austria (1775), s-a mutat în monastirea Secul. La 1 779 i se dâdu şi monastirea Neamţul, care de atuncî deveni focarul vietiî inonahale din ţarâ şi Metropola tuturor monastirelor eT. Paisie muri la anul 1 796 venerat de toţi pentru virtuţele sale şi iubirea sa de învătâtură culturală.

Culegere şi coprindere în scurt de pe unul din manuscrisele aflătoare în biblioteca monastireî Române „Prodomul”, din râspunsul Cuviosuluî Paisie Nemţanul, câtre Monahul Atanasie Moldoveanul din Sfantul Munte Athos.

Cuviosul Păiintele nostru Paisie Stareţul monastireî Neamţul din România, pe vremea când Iocuia în Srantul Munte în una din chiliele monastirei PantocratoruluT, un anume Monah Atanasie rnoldovanu, care din ambele scrisori se vede câ era şi el stareţ al uneT chiliî din Sfantul Munte, în urma oarecârora schimburi de cuvinte rarâ rost dintre uceniciT amândurora stareţî, acel Monah Atanasie, din pârutâ râvnâ pentru folosul aproapeluî, saâ mai bine a zice după Srantul Isac, cu râvnâ nebunâ, sâ hotâraşte din neiscusinţă şi din cea de pre urmă necunoştinţă, şi alcătueşte cu multâ uşurinţâ o scrisoare plină — după lămurirea cuviosuluî Paisie —‚ de în6icoşate hule. Şi aşa rară a se maT gândi inult, saâ mai vârtos a zice, rară a se ruga maî întăî, orT a întreba pe vre un iscusit, dupâ cum zis Sfinţiî Părintî o trimite Cuviosului Paisie. Iar Cuviosul priimindu-o şi cetindu-o împreunâ cu Duhovniceştiî luT FiT, aâ aflat într-însa, nu precum i sâ pârea Părinteluî Atanasie că
	568	CUVIOSUL PAISIE NEMŢANUL

ceea ce zice el este doftorie pentru folosul sufletului, ci — O vai! de mintea cea întunecată de blestemata părere! acea scrisoare aducea cu sine otravă purtătoare de moarte sufletului.
Deci după aceasta Cuviosul merge la Duhovnicul Sfinţiei Sale, Părintele Daniil din schitul srantul Dimitrie, (poate Lacu), precum şi la soborul celorlalţT Cuvioşi Părinţi aT Muntelui, cărora arătân-du-le şi cetindu-ie acea scrisoare, 1-aâ sFatuit cu toţii ca să facă răspuns împrotiva celor zise de către Monahui Atanasie, în care să-i arate în ce protivnică rea urmare a căzut. Şi de se va pocăi, să dea singur iscălitură cu mâna lui cum că ce a zis în acea scrisoare foarte a greşit, pentru care să căeşte. Ce o ft urmat după răspunsul Cuviosului Paisie cu încredinta re nu se ştie, însă numai aceasta se vede seninat, că răspunsul atâta de cu Duh este Facut, încât numai o voinţă împetrită nu se va pleca adevărurilor ceior zise. Răspunsul coprinde afară de introducere, încă paisprezece capete, prea cu înţăiepciune şi cu înaită cunoştinţă Teoioghicească alcătuite, iară noi pentru scurtime, şi potrivit scoposuiui ce urmărim, adecă: a alătura la urma FilocalieT numai material privitor la rugăciune, copiem aici numai parte din aceîe capete. Însă spre ştiinţă facem numărarea titluriior fiecărui început de cap în parte, care sunt unnătoareie:

Introducerea
Întru aceasta Cuviosul arată în scurt, ce urmare a luat nechibzuita scrisoare a Monahului Atanasie, şi care sunt pricinele, şi de cine povăţuit şi îndemnat a fost a scri răspunsul.
Capul I coprinde: Pentru clevetire; Întru care Cuviosul îi arată desluşit şi foarte minunat, cu frumoase mărturiî din SFanta Scriptură, cum că deşi poate s-ar fi aflat pricini binecuvântate a să pomi din dragoste către îndreptarea oarecărora părute greşăiî ale Cuviosuiui, însă aceasta cum s-aâ Facut, a fost numai urmarea unei arătate cievetiiT, născută din zavistie.
Cap 2 este Pentru pravila bisericească (Copiat tot maijos).
Cap 3 este Pentru pravila Cuviosului (Asemenea).
Cap 4 poartă titiu: „Răspuns asupra hulei taie cei dintăi Părinte Atanasie, cu care ai huiit pe pravoslavnica mea credintă, socotind pe Papa întru o mărturisire a fi cu mine”. Întru acest cap arată pe larg Cuviosul de credinţa cea pravoslavnică, punând şi patru mărturisiri de credinţă Sfinţieî Sale, şi din singure cuvintele iuT Atanasie îi astupă gura, punând şi cuvântui Părintilor: adecă cum că aâ ştiut capul ce a scris mâna.
Cap 5 coprinde răspunsul Cuviosului împrotiva hulei a doua a monahului Atanasie, cu care a huijt pe Sfanta noastră credinţă şi pe SFanta Biserică, grăind pe Papa a crede aşa precum şi Sfanta noastră Biserică crede.
Cap 6 coprinde răspuns asupra hulei a treia a monahului Atanasie cu care a hulit pe Stanta noastră drept siăvitoare credinţă, răâ tălcuind din Psaltire cuvântul pentru eretici.
Cap 7 arată de întrebare pe aproapele.
Cap 8 zice pentru SFantul Grigorie Sinaitul (şi acesta vezi maijos).
Cap 9 răspunde spre mincinoase şi zavistnica prihană a monahului Atanasie asupra fraţilor celor Duhovniceşti ai Cuviosului.
Cap 1 O mărturiseşte pentru stareţui Cuviosului Paisie, Părintele Vasiiie, pe care am pus-o mai sus.
Cap 1 1: Răspunsul spre a patra hulă a monahuluT Atanasie, cu care a hulit pe Sfinteie cărţi greceştî cele scrise cu mâna. (Rezumat): Acel monah Atanasie, ascuitând sfatul vrăjmaşului mântuirei noastre a hulit Sfintele cărţi greceşti cele scrise cu mâna, grăind aşa: „Să ştii că cărţile greceşti cele scrise cu mâna, Biserica nu Ie priimeşte. Credem că acei ce ie-aâ făcut sunt Sftnţi, şi ie cetim, dar nu le avem îa evlavie... şi alte mai multe”. Către această huiă Cuviosul Paisie, face un răspuns pe larg şi bine documentat, mai întăi rostind o rugăciune (după cum are obiceiâ la tot începutul), foarte arzătoare şi umilincioasă către Domnul nostru Iisus Hristos şi către toţi Sftnţii,
Scurtă cuvântare despre Cuviosul Paisie Stareţul Mon~stirei Neamţului:
	prescrisă din precuvântarea la cele paisprezece trimiterl ale Sfăntului Apostol Pavel	569

spre a-i aj uta a răspunde împrotiva acesteî hule. Iar după aceasta arată în ce stă hula iui Atanasie, aducând mărturii de mare credinţă, că Biserica noastră drept slăvitoare de răsărit numai pe ale ereticiior cărţi nu le priimeşte, iar pe aie Sftnţilor cărţi, cele ce cu SFantul Duh grăite sunt, nu numai că le priimeşte, ci şi porunceşte, ca pentru dânsele la nevoe chear şi sângele a ni-i vărsa. La urmă după ce sfătueşte mult pe Atanasie, închee: că dacă nu are evlavie a ceti pe Sftntele cărţi, ceea ce să roagă să nu fte, cel puţin să nu le hulească.
Cap 12: Întru acest cap arată Cuviosui pricina alunecării iuI Atanasie, care a încheeat-o numai întru a nu ceti pe nici o carte creştinească, cu pricină de smerenie, şi nici chear pe Noul Testament.
Cap 1 3: Face răspuns spre rătăcita urmare a monahuiul Atanasie, cu care aruncă pre cei ce păcătuesc, drept slăvitorl creştinî, întru desnădăjduire, socotind, că dacă nu fac fapte precum cred, nici un folos nu le este lor din drept slăvitoare credinţă. Aici ca şi în celelalte, foarte înalt şi bine lămurit întărit pe temeinice mărturii, răspunde Cuviosul împrotiva acestei socotell, arătând că, fiindcă credinţă dreaptă şi Sfăntă avem, măcar deşi păcătoşi suntem, avem nădejde de mântuire, prin pocăinţă, precum glăsueşte tot danţul cel sftnţit aI MireseT Iui Hristos. Deci bine este a zice, că unui Atanasie, prin gura căruia dieavolui grăia hule asupra celul Prea Înalt, îi trebuiea un Paisie ca cel plin de Dar şi de adevăr, întru SFantul Duh.
Cap 14 este ţ5entru folosul cetirei Sftnteior cărţi, pe carele ia rând îl vom pune în întregime.
Coprindere în total al Cap. 2
din răspunsul Cuviosului Paisie Nemţanul către Monahul Atanasie:
Pentru pravila bisericească

D E VREME CE, Părinte, pricina scrisorii tale ce ai scris către mine, precuin am zis, nu este alta ci numal de pravila Bisericească, de care învăţându-mă scrii ca să nu treacă nouă nicidecum, fîindcă aceasta o aâ Iuat Sfinţil de Ia Sftnţii Apostoll; Să ia aminte foarte în ce fel eâ mă ţin de aceasta, şi atunci toată îndoirea care pentru mine ţ-aâ venit ţie, o vel Iepăda de la inima ta. Dumnezeasca Leturghie, din vremea Sftnţilor Apostoli şi până în vremea SFantului Vasilie celui mare, era a Sfântului Iacob, fratele luI Dumnezeâ, slujindu-se de SFanta Biserică; Pre care Sfântul Vasilie cel mare puţin, iar SFantul Ioan Gură de Aur, mal mult cu SFantul Duh o aâ scurtat-o. lntru acest chip să înţălegl şi de pravila Bisericească, pre care măcar că şi de Ia Sfinţii Apostoh aâ Iuat-o Sfinţiî Părin ţi, dar ce Iuară? pricina numal a vremilor întru care Sfinţii Apostolî să rugaâ, darpravila nu aşa desăvârşit, precum ţine acum Sfănta Sobomicească Biseri~ă a noastrâ a răsăritulul. Că în vremea Sfinţilor Apostoli nicl tropare nu aâ fost, nici condace, nici canoane, nici altele multe, precum acum ţine SFanta Biserică; Că acestea toate, nu întru o vreme, ci în multe vremi şi ani, şi în multe felurI de la mulţi Părinţi cu SFantul Duh s-aâ scris, şi aâ dat Sfinteî Sobomiceştii şi Apostoleştii Biserici. Şi această pravilă aâ poruncit Sfintii Părinti ca să nu treacă nicidecum în Sfinte şi cinstite Lavre, (adecă necetite să nu rămâie), şi în Monastirele cele cu vieată de obşte, şi întru toată Iumea prin toate Bisericele mireneşti, şi intru tot Iocul unde se află rândueala Preoţiei; ca să fte o împreunare şi o gândire întru toţî drept siăvitorii creştini. Şi aşa şi până acum, cu Darul luî Dumnezeâ, preste toată lumea unde se numeşte creştinătate, netrecută şi neschimbată să păzeşte aceasta. Că dacă vei merge în Rusia, dacă nu în Ierusalim, dacă şi aici în SFantul Munte, dacă şi Ia margenea pământuluî, pretutindenea întru drept slâvitorii creştini, şi preste tot Iocul unde se af1ă rândueala Preotieî, vei afla una ca aceasta de obşte cu toatâ păzirea şi cu frica lui Dumnezeâ păzindu-se pravila bisericească. Şi aceastâ pravilâ ca să se sâvârşascâ întreagâ şi desâvârşit, trebue să fie ceteţî, cântăreţi, ipodisconi, diaconi, preoţi, şi altâ rânduealâ Bisericeascâ, precum Sfintil Părinti la Sfintele şi a toatâ lumea Soboare cu Duhul SFant aâ rânduit şi aâ dat Sfintei Sobomiceşteî şi Apostoiiceştei Biserici.
Deci dacâ aşa este, precum şi este adevârat: Atuncî aicea sâ ei aminte foarte cu înţâlegere, ca sâ cunoşti pravila Bisericeascâ deplin întreg şi desâvârşit, precum sâ ţine în Sfânta şi Dumnezeasca Bisencâ, de ceî ce aâ îmbrăţişat vieaţa pustniceascâ, şi carii şed întru Farâ de grijâ CâlugărI, nefiind ei nici ceteţî, nici cântâreţi, nicî lpodiaconi, nici Diaconi, nici Preoţi, ci numai simpli câlugâri. Câ nu aâ poruncit lor Sfinţî Pârinti nici înainte de soboare, nici în vremea Soboarelor, nici dupâ Soboare ca sâ ceteascâ desâvârşit nelâsând nimica din pravilâ, şi aceasta pentru multe şi în multe feluri de pricini; Una ca sâ nu vie în nebâgare de samâ rândueala Bisericeascâ; Câ dacâ ar fi fost şi
	Pentru pravila bisericeascâ	571

prost monah, şi ar fi împlinit întreg şi desâvârşit pravila bisericească, precum în sobomiceasca Biserică s-a Iegiuit, atunci singur pre sine s-ar fi hirotonisit Ceteţ, Cântăreţ, Ipodiacon, Diacon şi Preot. Şi aceasta nu că păzire a pravilei Bisericeşti ar fi fost, ci numai spargere şi răsipire şi micşorare ar fi fost rânduelei cei Bisericeşti. Şi acum să eai aminte: dacâ eâ monah prost, nefiind în nicî o treaptă a Preoţiei, şi aş fi început ia pravila mea, Ia utrenie, saâ la ceasuri, ceti Sfănta Evanghelie, aâ ecteniele, aâ vozglasurile şi prochimene, şi altele cele ce rândueiii Preoţeşti i să cade. ar fi fost aceasta a mea pravilâ după porunca Sfinţilor Părinţi! Nicidecum. Ci acest lucru al meâ ar fi fost al nebuniei mele cei mai de pre urmă, şi mai ales a mândriei însemnare, şi împrotiva Pravilei Sfintei noastre BisericT. Şi aceasta fiecare din cei ce bine înţâleg va mărturisi că aşa este, şi nu întru altfel. Dar dacă eâ cetind pravila Bisericeascâ, şi de cele de sunt ale treptelor Preoţiei, adecă ale Preotului. ale Diaconului, ale Ipodiaconului, aie Ceteţuluî şi Cântăreţului mai ales, una ca aceasta a mea pravilă, nu sâ poate să se zicâ că este desâvârşit Bisericească, ci numai o parte oarecare din pravila Bisericeascâ, şi pentru aceea fieştecâruia cu ştiinţă este, că călugărilor pustnici nefiind în nici o treaptâ a Preoţiei, nicidecum nu li s-aâ poruncit de la Sfinţii Pâri nţi ca să ţie desâvârşit pravila Bisericeascâ. Dar în sobomiceasca Bisericâ, s-a poruncit de ia SFantii Părinti intreagâ şi desâvârşit sâ se ţie. nimic nicidecum lâsând, precum şi pânâ acum, şi aici în Sfântul Munte şi preste toatâ lumea, întreagâ şi nemişcatâ buna rânduealâ Bisericească în Sfinte Lavre, în monastiri, şi in Bisericele tnireneşti, şi unde se cade, de pravoslavniciî creştini sâ ţine.
Drept aceea rogu-te Pârinte sâ eai aminte cu înţălegere de ceea ce voiâ să grăesc câtre tine, şi vei cunoaşte de a pustnicilor aşăzare. Sfinţiî Părinţi la Sfintele şi a toatei lumi Soboare, dând rândueaiă şi pravilâ Sfintei şi Sobomiceştii Biserici să nu treacă nicidecum necetită, una aâ poruncit să fie pravila în SFanta sobomiceasca Biserică, ceea ce este în toată lumea, pentru o gândire şi o împreunare tuturor drept slăvitorii creştinî care să aflâ preste toată Iumea. Dar celor ce locuesc în pustietate călugări, niciodatâ nicăirI nu aâ poruncit Sfinţii Pârinţi ca să fie a Ior o pravilâ preste toatâ lumea. Ci una numai sobomicească şi împreunatâ pravilâ poruncesc Sfinţii Pârinţi pustnicilor, ca să nu fie nicidecum deşerţî din lucrarea cea Duhovnicească, numai pururea să petreacâ întru rugăciune, întru ispitirea gândurilor, întru pomenire de moarte, în cetirele Dumnezeeştii scripturi, întru cântarea Psalmilor, şi întru alte plăcute lui Dumnezeâ lucrăiT; Şi pentru aceasta Sfinţii pustniceştii monahi, în loc de rândueala Bisericească, în vremiie cele rânduite, în multe feluri ale sale praveli ţinea: Unii Psaltirea întreagă pentru zi şi pentru noapte cânta, iar alţiî jumâtate de Psaltire. iar alţii mai neputincioşi cincizeci de Psalini; Alţii şi din Bisericeasca pravilâ tinea ce sâ câdea inonahului; Dar alţii a prea Cuviosuluî Pahomie pravilâ o ţinea; lar alţii pentru toatâ Biseri-ceasca pravilâ, ntimai ceî doisprezece Psalmi cânta neîncetat ziua şi noaptea, precum şi în pârţile Eghipetului Sfinţii Pârinţi Faceaâ, şi altele în multe felurI aveaâ praveh, în loc de rândueala Bisericei, precum celor ce cetesc cârţile Părinteşti: Patericul, ale Schitului, Lavsaiconul şi celelalte, tuturor Ie este ştiut. Şi aceşti Sfinţi Pârinti cei ce şedeau în pustietate, şi unele ca acestea în multe feluri şi osebite din sobomiceasca rândueală a Bisericei ţiind pravilâ, nu se împrotiveaâ Sfintei luî Dumnezeâ Biserici; Ci mai ales la trebuinţâ şi întâmplare, şi sufletele lorpentru dânsapuneaâ, sângele vărsându-şi pentru aceasta. Iar pravila Sfintei Sobomiceştii Biserici una se ţinea preste toată iumea. Şi dintru aceasta să se ştie că Pustniceştii Sfinţi Părinţi altâ pravilă aveaâ, şi alta Sobomiceasca Bisericâ.
Deci aceasta precum am zis, nu era a lor împrotivire asupra Bisericei, ci mai ales o împreunare şi o gândire. Câ Sfinţii Părinţi pustniceştî, nu cea înaltâ cale, ci numai cea maî proastă de pravilâ a sa totdeauna alegea, precum grăeşte Sfântul Kir Sinaitul, precum scrie de aceasta Sfântul Sofronie Patriearhul Ierusaliinului. Dar dacă nu te vei încredinţa Sfinţia ta de aceasta, şi vei spune mie că în vremile cele mai dinainte încă nu era pravila Bisericei dupâ rândueala aceasta de acum aşâzatâ, şi
	572	CUVIOSUL PAISIE NEMŢANUL

pentru aceea cine cum aâ voit, aşa aâ ţinut pravila; Nu îţî râspund: câ şi atunci, măcar câ nu era pravila Bisericei atâta deplin în SFanta lui Dumnezeâ Bisericâ precum acum (de vreme câ multe Iui Dumnezeâ plăcute cântâri pre urmâ cu Duhul SFant Bisericei lui Dumnezeâ s-aâ dat, precum Octoihul şi Triodul, ş.c.l.), Numai orI în ce fel a fost una pravila, o singură pravilâ aâ fost şi atunci preste toatâ lumea în Sfănta lui Dumnezeâ Biserică, pentru o gândire a tuturor. Dar Părintilor celor pustniceşti, nicî atuncea era, nici acum este o pravilă. Şi pentru mai mare încredinţare, voiâ scrie tie puţin din Patericul Schitului, ca să cunoşti câ n-aâ fost o pravilă a pustnicilor cu a Monastirilor, numai să iaî aminte: Oarecarele pustnic, a întrebat oarecând pe Marele Varsanufie grăind: Cum sâ cade să petreacă cei ce sunt în singurătate? a răspuns: Ceasurile şi pe~snele, poruncile Bisericei sunt, şi bine sunt alcâtuite, pentru o împreunare a tuturor oamenilor, şi în vieţile cele de obşte aşişderea pentru împreunarea tuturor. Dar Schitenii nici ceasuri aâ, nici pesne nu grâesc, ci numai Ia singurâtate petrecând, rocodelie şi învăţăturâ şi puţinâ rugăciune fac. Şi maijos iarâşi grâeşte:
Dar pentru cântârile cele de sară doisprezece Psalmi grâesc, aşişderea şi noaptea doisprezece Psalmi zic. Şi după Psalmi începând rucodealâ, cineva grăeşte Psaimi de rost, iar altul ia sama de gândurile sale, şi de vieţile Sfinţilor; şi alteori citeşte cinci saâ opt foi şi iar se apucâ de rucodeală, şi altele. Dintru aceasta poţi să înţălegT, că nicî mai înainte era o pravilâ a Sfinţilor Părintî celor pustniceşti cu a Monastirei, şi acum nu este una.
Dar dacâ mâ veî întreba: în ce fel nu este o pravilă a Părint celorpustniceşti cu a Monastireî? eâ îţi voiâ arâta şi din cuvintele tale, numai sâ iai aminte. Sfinţia ta scriind câtre minte, grăeşti câ dacâ nu te-ai fi impăcat ca să ceteşti pravila Bisericeascâ, ar fi dat ţie Duhovnicul tââ ca sâ ceteşti cu Psaltirea pravila Bisericească. Acum te întreb Părinte Atanasie, este cu putinţâ a chema pre singură Psaltirea pravilă Bisericească? Dacă veî zice că este cu putinţă, atuncea să intre în Bisericâ, măcar oriunde în Monastire, şi sâ începi a ceti Bisericeasca pravilă numai cu singură Psaltirea, fără de alte cetiri ce să cade Sobomiceştii Biserici; Ce dar, aâ nu te vor opri pre tine ca pre cela ce nu ştii ce facî? Iar dacă vei voi a ceti în Sobomiceasca Biserică pravila BisericeT cu metaniile, aâ nu te vor goni pre tine atuncea fărâ de cinste afară din Biserică, ca pre cela ce nu are minte? Dar dacă nu este cu putinţâ în Sobomiceasca Bisericâ pre aceasta a îndrăzni a o face, arâtat este câ aceasta nu este pravilâ Bisericeascâ, ci numai în loc de pravilă Bisericească să dă Pustnicilor de Ia Sfintii Părinti după puterea Ior a ceti în vreme rânduită ce sâ cade. Şi dintru acestea toate, de ajuns arătare ţie-ţîeste, că alta este Pravila Călugărilor Pustnici, şi alta a Sobomiceştî Biserici.
Capul 3
De pravila mea

DE PRAVILA MEA vrând Sfinţia ta a defăima, mal întăi rog pe Sfinţia ta cu îndelungâ răbdare a asculta, ca să te înştiinţăz de a mea cu multă nevoe aici în Sfăntul Munte cu fraţii petrecere, şi atuncea de pravila mea vei înţălege. Venind eâ Părinte aici în Sfăntul Munte, de la a mea Pârinteascâ pravoslavnicâ mică Rusie, drept ţie îţi mărturisesc, că cu atâta sărăcie am venit aicea, cât şi cu trei leî dator rămăsesem celor ce aâ venit cu mine fraţi, şi în acea vreme am venit, când aproape până la cinci leî sâ suea o măsură de grââ, şi de rucodelie nu mă învăţasem, ci numai cu posmag singur cea cu multâ nevoe a mea (fiind şi cu trupul neputincios) rândueam vieaţa mea. Şi să crezi mie Părinte, dacâ nu ar fi ajutat mie — după Dumnezeâ — Sfinţii Părinţl de limba mea, cei ce petrec în Sfăntul Munte, nicidecum aş fi putut petrece aici în Sfăntul Munte pentru nevoea şi slăbiciunea mea cea mai de pre urmă. Că de multe orI desculţ şi iama umblam, şi Fară de cămaşă, şi întru altă rea pătimire petreceam.
Una ca aceasta dar eâ aici din început având petrecerea, adevărat ţie grăind nu mint că mică după mâsura mea şi pravila ţineam. Şi dacă se îniâmpla mie aâ de la Lavră, aâ de la Hilindaru cu posmag a mâ întoarce până ia smerita mea chilie, aâ şi din pădure aducând lemne pentru a mea rucodelie, saâ şi alt lucru mai greâ întâmplându-se, atunci o zi saâ două ca un slăbănog zăceam, neputând împlini pravila mea, şi atuncea măflurisam Duhovnicului: că de vreme ce de neputinţa mea cea mai de pre urmă, şi pentru cea cu anevoe aicea petrecere a mea nu pot să împlinesc pravila mea, numaî de multe orI şi las, ce voiâ a face? Că îmî zice mie gândul ca să mă întorc pentru aceasta iarâşî în Rusia, şi acolo după puterea mea voiâ ţinea pravila? Iar ei după înţălepciunea ce s-aâ dat lor de la Dumnezeâ, întârindu-mă îmi grăia: Ba nu fiule, să nu eşi din Sfăntul Munte, numai precum poţi aşa să o ţii şi pravila şi să mulţumeşti lui Dumnezeâ şi nu va avea a te părâsi pre tine Dumnezeâ, şi singură a ta întru nevoe mulţămire se va socoti de la Dumnezeâ în Ioc de toată pravila. Şi eâ după a lui sfat ţiind a mea mică pravilă, vieţuiam mulţămind lui Dumnezeâ întru a mea neputinţă, rugân-du-mă bunătăţii lui ca şi până în sfărşitul vieţii mele să mă întărească a petrece aici în Sfăntul Munte al Atonului.
Deci mai pre urmă aâ venit şi Visarion, şi cu dânsul împreună ceteam o parte din pravila Bisericească. Dar când a venit Partenie şi Chesarie, atuncea mare nevoe având pentru strâmtorarea Ioculuî (că eram despărţiţi la două colibi) ceteam pre Ia chilii fieştecareie d!Jpă puterea noastră. Şi vrând a ne împreuna, am schimbat coliba cea mai dinjos pentru chilia Sfăntului Constantin, şi nici aşa n-am putut a ne împreuna pentru lipsa caviilor, că aveam numai două cavii, ci şi acelea eraâ netrebnice; Şi când aâ venit Iordache şi Martirie, atuncea am poruncit (fiind vara) a ceti împreună pravila Ia SFantul Constatin, şi pe urmă văzând apropiindu-să earna, şi neavând unde nici capul a ne pleca nefiind cavii, văzând pe ocolit~ a noastră nevoe, am început singuri a zidi la Sfăntul Constantin ca Ia cinci ~aviî. Şi cine poate spune Părinte nevoea noastră ce am răbdat ca la patru
	574	CUVIOSUL PAISIE NEMŢANUL

lunî, fără încăiţăminte şi fără cămăşi puţin nu toată iama umblând? şi zidind cavii, cărând pământ şi piatrâ, şI altă fărâ de măsură muncă având? Iar în zilele Duminicelor şi ale Praznicilor, în loc de odihnă, după posmag pe la Monastiri umblând, şi fără de haine tremurând de frig. Atuncea Părinte pentru marea nevoe şi munca cea fără de măsură, de multe orI fraţii cădeaâ ca morţi, şi fără de mâncare adormeaâ.
Întru una ca aceasta nevoe a noastrâ se întâmpla de multe orI că şi din pravila noastră rămânea, şi în loc de pravicemiţâ porunceam atuncî numai Milueşte-mă Dumnezeule şi Crez într-unul Dumnezeâ să cetească, şi sâ se culce; Numai şi atuncea utrenia nu lăsam, ci ceteam după puterea noastră: uneorî trei Catizme, şi alteori şi mai mult. Dar în loc de ceasuri Paraclisul Prea Sfintei Nâscătoarei de Dumnezeâ ceteam, alteori lăsam, alteori ceasurile ceteam. Şi întru una ca aceasta nevoe fiind, şi în datorie am intrat până la douăzeci de lei şi mai mult, de vreme că pentru nevoea noastră am vrut toţi să ne răsipim. Şi una ca aceasta nevoe a noastră Sfinţia ta necunoscând, nici ştiind, numaî părându-ţi-să de noi, ca, când întru atâta îndestulare şi lărgime petrecem, aşa prost nevrând a ceti, aşa asupra noastră năpădeştî şi tuturor de noi grăeşti ca de nişte rătăciţî de noi socotind, şi multe cele ce nu să cade către noî scriî, de carepe urmă va fi. Dar acuin Părinte, măcar că şi aceeaşî nevoe avem, că şi datoria până acum nu am dat-o, şi întru mare strâmtorare ne af1ăm, şi în lipsa celor trebuincioase, agonisind hrana din munca mâinilor noastre, şi aceea nu cumpărând, numai posmag din Monastire aducând, care mai vârtos drept Dumnezeâ, decât drept rucodelia noastră ne hrăneşte pre noi. Şi întru altă rea pătimire petrecem, numai cu bun Darul lui Dumnezeâ caviile sfârşind, acoperământ avem, şi ne-am adunat Ia un loc, şi cetim pe măsura noastră împreunâ pravila Bisericească ce să cade nouă a ceti, şi Fară de mare nevoea noastră nu Iăsăm. De vreme ce şi acum întâmplându-se cel mat greâ lucru, nu este cu putinţă ca să nu lăsăm ceva din pravila noastră, că Fară de măsură muncă are; Că de multe orI câte douăzeci şi câte treizeci de oca Iemne din pădure de departe aducând pentru rucodelia noastră, şi viind în căviile noastre ca nişte slăbănogî şi omorâţi, se întâmplă oareşice puţin ca să lăs ăm din pravila noastrâ, şi pentru aceasta avem Duhovnic, avem şi mila lui Dumnezeâ, care şi ştie neputinţa noastră şi nevoea.
Dar de mine ce scrii Sfinţia ta, că mă închiz in cavie, şi nimenea nu ştie de fac? Să întâmplă rar şi aceasta Părinte ca să şi nu merg cu fraţii la pravilâ împreună, dar nu fără de pricină, de vreme că sunt om înlăuntru stricat cu trupul, şi de multe ori să întâmplă ca nu numai să staâ, şi nici să şez pentru durerea trupească, şi pentru alte multe pricini de nevoe. Dar dacă ar fi şi pentru lenea mea, atunci şi de aceasta nici o stricăciune nu este sufletului tăâ. Iatâ pe de o parte am descoperit ţie Părinte de petrecerea noastră cea cu multă nevoe şi de pravila noastră. Dar Sfinţia ta voe ai şi putere ce vei să faci cu noi: Dacâ ne veî scoate pre noi din Sfăntul Munte, bine, că nu suntem vrednici a şedea aicea întru atâta Sfânt loc împreună cu Sfinţii Părinţi, pentru lenea noastră. Dacă ne vei trimite pre noi şi în matca focului, şi binecuvântat să fie Dumnezeâ, că pentru lucrurile noastre cele rele, vrednic vom priimi şi plată; Numai să ştii Părinte de aceasta, că nu spre lucrurile noastre, pre care şi nu le avem, nici spre rugăciunea noastră, ci numai spre mila lui Dumnezeâ şi spre rugăciunele Pr~a Cuvioşilor Părinţî, celor ce Jăcuesc în Sfânt locul acesta, nădejdea noastră având, nu ne desnădăjduim, măcar şi maî vârtos şi decât toţi oamenii maî păcătoşi suntem. Şi întru acest chip Pârinte ce am scris Sfinţiei tale întru răspuns de pravila Bisericeascâ şi a mea, iarăşi nu arunc spre tine nici o prihană.
Capul8
Răspuns pentru Sfântul Grigorie Sinaitul

Şi DE SFÂNTUL Grigorie Sinaitul, ce scrii câtre mine grăind: Că m-am întâlnit şi cu Părinţiî care cetesc cartea Sfântului Grigorie Sinaitul, dar şi aceştia după obiceiul Sfăntului Munte urmează, căcî Sfăntul Grigorie învaţă calea mântuirei după cum 1-aâ luminat Dumnezeâ, dar nu dă învăţătură ca sâ nu cetească pravila Bisericei şi altele... Şi îţi răspund aşa: Orbul carele niciodată nu aâ văzut pre Soare, măcar şi de la toţi de aude de mărirea Soarelui şi de Iumina Iuî, dar nu să îndulceşte aşa precum acela ce vede cu ochii sâi strălucirea luminiî Soarelui. Asemenea şi cel ce niciodată nu a gustat miere, măcar că de multe orI aude de dulceaţa ei, nu aşa însâ pricepe pe dulceaţa ei precum acela ce cu singur Iucru de multe orI gustând s-aâ îndulcit. Asemenea şi Sfinţia ta, nu numai necetind, ci nici vreodată văzând, fără numai auzind, şi aceea rar numaî, de cartea Sfăntului Grigorie Sinaitului, şi vei grăi de acest Sfănt Grigorie cum învaţă. Auzi dar şi ia aminte, ca să poţi înţălege puterea cărţiî Sfăntului Grigorie Sinaitul.
Acest purtător de Dumnezeâ Părinte, pre toată Sfănta Scriptură şi a învăţăturilor Bi sericeştii, şi a Sfinţilor Părinţi, cu mare băgare de samâ şi cu durere ispitind, cu Duhul Sfănt aâ scris cartea sa pentru aşâzarea şi pentru rândueala pustniceştii vieţi, dar nu a Monastireî, şi nimic singur de la sine n-aâ scris, ci toate din Sfănta Scriptură, şi din învăţătura tuturor Sfinţilor celor de demult a adunat, şi precum aceea aâ învăţat, aşa şi acest Sfănt învaţă şi grăeşte, că, alta este Iucrarea pustniceştiî vieţi, şi alta cea de obşte vieaţă, şi fieştecarele întru care chemat fu, petrecând într-însa se va mântui. Şi precum eâ ţ-am zis: Că alta este pravila Sobomiceştii Bisericî, şi alta cea pustnicească. Aşa şi acest Sfănt învaţâ, şi aduc mărturie pre Sfântul Marele Varsanufie, cel de demult Sfănt; precum eâ ţie puţin mai sus ţ-am scris în cuvântul de pravila Bisericească. Şi pentru aceasta dacă voeşti desăvârşit a cunoaşte învăţătura Sfăntului Grigorie, precum el cu Sfăntul Duh de Ia ceî de demult Sfinţi Părinţi luând învaţă, să ceteşti cu mare socoteală şi să iai aminte cu osârdie în ce fel învaţă pre pustniceştii Călugări, şi cum le pune el rândueală şi pravilă, şi altele pre care în de Dumnezeâ însuflata Iui carte să scrie, şi atuncea veî putea înţălege pre învăţătura Sfăntului. Şi scrie SFantul Grigorie Sinaitul pre care cărţi să cade a ceti călugărul, ca să se înveţe cum i sâ cade lui a şedea în chilie. Şi grăeşte: Să ceteşti totdeauna de cea fără de grijă, şi de rugăciune, adecă: a Sfântului Ioan Scărarului, a Sfăntului Isac Sirul, a Sfăntului Macsim, a Sfăntului Simeon Noul Cuvântâtor de Dumnezeâ, a Ucenicului lui Nichita Stitat, a Sfăntului Isihie, şi a Sfăntului Filofteiâ Sinaitului, şi cele asemenea acestora.
Dar ce grâeşti că Sfântul Grigorie nu învaţâ ca sâ nu cetească Pravila Bisericeî? Adevărat aşa este, câ precum Sfinţii Părinţi la Sfintele a toatei lumi Soboare, cu Duhul Sfănt aâ dat Bisericeî lui Dumnezeâ o sobomiceascâ pravilă, ca să ceteascâ în vieţile ce le de obşte şi în mireneştî Bisericî în toată lumea, pentru o împreunare a tuturor pravoslavnicilor creştini. Asemenea şi acest SFant urmând Sfinţilor Părinţi, multe cu Sfăntul Duh aâ alcătuit lui Dumnezeâ plăcute cântări, pre care le-aâ
	576	CUVIOSUL PAISIE NEMŢANUL

şi priimit Sfănta lui Dumnezeâ Biserică, şi până acum ţiindu-le le cântă, şi în veac le va ţinea. Aâ alcătuit Sfăntul acesta Grigorie, Troişnicile, care în toate Duminicile să cântă după canonul Troicinicului, care este: Cade-să cu adevărat a te mări pre tine Dumnezeâ Cuvântul şi Canonul Cinstitei Crucî, şi altele. Dar de vreme că Sfintii Părinţi cei pustniceşti nu una, ci în multe feluri avea pravila, asemenea şi acest Sfănt dintru ale lor învătături luând cu Sfăntul Duh aâ alcătuit cartea sa, şi aâ pus în ea pustnicilor călugări altă pravilă, dar nu Bisericească. Şi dacă voeştî a cunoaşte, să ceteşti cartea Sfăntului şi vei cunoaşte desâvârşit. Şi aceasta nu împrotiva Sfintei Biserici aâ făcut, ci dupre cum ceî de demult Sfinţi Părinti învată: Că alta este pravila Bisericească cea Sobomicească, şi alta este acelor ce petrec în pustie monahi. Precum eâ în cuvântul de pravilă Bisericească, cât a fost cu putinţă, ca maî pre scurt cuvântul meâ t-am ivit.
Din al acestuiaşîrăspuns Cap 14,
care este pentru folosul cetirei cărţilor

AM VOIT TIE Părinte de multe lucruri trebuinciose a-ţi pomeni, dar maî ales decât toate de aceasta te rog, ca să laşi în deşarta şi goala aceasta gândire a nu ceti cărţi, că vezî în ce groapă a pierzării aî căzut, împreună şi cu ucenicii tăi în urmarea împrotiva Sfintei Bisericî; Pentru aceasta una că nu ceteştî pre cârţî cu băgare de samă. Că eâ vieaţa voastră o laud, nevoinţele voastre le fericesc, şi mâ folosesc de petrecerea voastră; Ci la această nevoinţă a voastră trebueşte şi minte, şi socotea]ă, ca sâ nu fie deşartă toatâ osteneala voastră; ci sâ fie şi vieaţa voastră şi urmarea toata dupâ urmarea puteriî Sfinteî credinţe şi a Sfinteî Scripturi. Că dacâ nu va fi dupâ puterea Sfintei Scripturi urmarea voastră, atuncî nici spre un folos va fi vouă toatâ munca şi nevoinţa vieţiî \‘oastre. Aâ nu ştiţî câ urmarea cea dreaptă după puterea Sfintei Scripturi cap este? Dar dacă capul va fi tăiat, ce folos de trup? Adecâ: Dacă va fi urmare împrotivitoare asupra Sfintei Biserici şi spre puterea Sfinteî Scripturi, ce folos va fi de multa nevoinţă? Că măcar deşi pre morţi va înviea unul ca acesta, nu se va mântui. Pentru aceea Părinte Atanasie, dacă voeşti singur să te mântueşti, şi ucenicilor tăi calea împărâtească a poruncilor lui Dumnezeâ, ceea ce duce către împărăţiea cea cerească, a arăta, să te lipeştî cu tot sufletul tăâ către cetirea cărţilor; Aceasta şi ţie şi ucenicilor tăî sâ vâ fie neîmprelestit învăţător, şi cu întrebarea celor iscusiţi îndreptându-vă pre voî la calea mântuireî: Că întru alt fel a sâ mântui cineva nu să poate. Câ aşa grăeşte Sfântul Ioan Gurâ de Aur. Nu se poate a să mântui nimenea, dacâ nu des să îndulceşte cu cetirea cea Duhovnicească. Iar Sfântul Vasilie cel mare învaţă să înveţe Stareţul după puterea Sfinteî Scripturi pre fraţi, iar dacă nu, atuncî va fi mincinos martur spre Dumnezeâ, şi fur de cele Sfinte se va socoti.
Şi Marele Anastasie Sinaitul grăeşte: Pentru aceea datori suntem întru toate ce grăim şi facem, a avea arâtare din Dumnezească Scripturâ, ca nu cumva cu obiceiurile omeneşti împrelestindu-ne vom cădea din calea cea dreaptă în prâpastiea perzăriî. Şi iarăşî zice: Să cade nouâ cu frică şi cu dragoste întru Dumnezeeştile Scripturî sâ ne învâţâm, şi să ne râdicăm pe sine şi unul pre altul cu pomenirile Sfintelor Scripturt. Şi Sfântul Marele Nicon Mavrioru (de la Muntenegru) scrise aşa: De vreme câ nu ispitim cu smerenie şi cu dreaptâ minte ziua şi noaptea cu frica luî Dumnezeâ Sfintele Scripturi, de tot ne abatem din calea cea dreaptâ, şi cu mireneascâ şi trupeascâ poftâ şi urmare, departe suntem de la Dumnezeâ. Sfăntul Ioan Gură de Aur iarăşi zice: Pentru aceea multe rugăciuni trebue, şi totdeauna învâţâturâ a Dumnezeeştilor Scripturi, ca pre focul relelor patimi să-I stângâ, şi pre fumul întunecâriî lumeşti să-l răsipească; Că rugăciunea şi cetirea Sfintelor Scripturi foarte ne foloseşte pre noi, ca nimic alt, dacă aceasta o facem cu trezvire. Că aceasta este hrana sufletului, aceasta este împodobirea, aceasta este vieaţa, şi rădicarea minţiî şi întărirea, şi spre acest lucru totdeauna sâ ne nevoim, şi spre acestea sâ ne sârguim. Asemenea şi toţi Sfinţiî Părinţi ne învaţă pre noi râdicându-ne câtre cetirea cea cu osârdie a cărţilor. Şi să nu zici Pârinte câ una saâ doitâ cărţi ajunge pentru cetirea către îndreptarea cea sufleteascâ. Că şi albina nu numal dintrtt una saâ
	578	CUVIOSUL PAISTE NEMŢANUL

din două fIorI, ci din multe floricele dulceaţa adunând, face miere. Aşişderea şi cel ce ceteşte pre cărţile Sfiniţilor Părinţi, dintru una să îndreptează pentru Sfănta credinţă a urma drept, din alta de pustnicie, şi din alta de ascultare; şi pre scurt a zice, dintru ale multora Sfinţi Părinţi învăţăturI să îndreptează omul către vieaţa Evangheliei. Şi pentru rugăciunele Sftnţilor acelora ce cu Sfăntul Duh aâ făcut pre cărţT, scapă şi de cea împrelestită şi împrotivitoare urmare asupra SfinteT Biserici, şi să îndreptează în calea mântuireî, scăpând de multe împletiturI şi vicleşugurI ale diavolului cu bun Darul Domnului nostru Iisus Hristos.
(Notă) De aici înainte închee Cuviosul Paisie răspunsul săâ ce cuprinde paisprezece capete, cu rugăminte sfătuind pre Monahul Atanasie împreună şi cu ucenicii lui, a să întoarce dintru împrelestirea în care aâ căzut).
(Spre ştiinţă): Tot în acel manuscris după care am copiat răspunsul StareţuluT Paisie către Monahul Atanasie, se mai af1ă şi alt răspuns aI acestuiaşi Cuvios Paisie făcut din Monastirea Dragomima către Ieromonahul Sofi~onie Stareţul Schitului Robaia, pentru îndreptarea vieţii de obşte. Încă şi un altuI to~ de acelaşi, făcut către Ieromonahul Agaton Stareţul Schitului Voronei, asupra unui Ieromonah Teopemt noâ hulitor al Sfintei Rugăciuni a Domnului nostru Iisus Hristos).
A acestuiaşf
Fericit întru pomenire Părinte al nostru Arhimandrit Paisie Melicicovkii
Egumenul Monastirilor Neamţului şi Seculuf

ALCĂTUIRE despre rugăcinea minţii,

NUMITĂ pe ruseşte „Sytoc” (Mărturie), scrisă de Stareţul Paisie în vremea când se af1a în Monastirea Dragomima, asupra oarecăruia deşert filosofMonah ce petrecea în Munţi Moşenilor din Moldova, nouă hulitor împrotiva Sfinţitei Rugăciuni a luT Iisus (Traducere din Ruseşte).

Înainte cuvdntare a Stareţului Paisie

Au AJUNS auzul până la mine cel maî de pre urmă, cum că oarecarele din monahiceasca chemare îndrăzneşte a huli Dumnezeasca pururea pomenită şi de Dumnezeâ făcătoarea rugăciune a luî Iisus, care sfinţit să Iucrează cu mintea în inimă; zidindu-şi a sa boală de limbă pe năsipul deşartei înţălepciunî, fără de toată mărturiea. Şi îi întrarmează pre dânşii, îndrăznesc a zice, la aceasta vrăjmaşul, ca cu a sa limbă, ca cu a sa unealtă a prihăni acest prea neprihănit şi Dumnezeesc lucru, şi cu orbirea înţâlegerii lor a întuneca acest gândit Soare. Pentru aceasta plângând a lor rea înţălepciune, a acestor ce rătâcesc din pântece şi grăesc minciună (Ps.57.3) „ şi temându-mă ca nu cineva din cei neîntâriţi în cunoştinţâ, auzind ale lor băsnuirI de cuvinte, să cadă în groapa relei hulirI asemenea lor, şi a greşi de moarte înaintea lui Dumnezeâ, hulind învăţătura a multora de Dumnezeâ purtătorI Părinţilor noştri, care mărturisesc şi învaţă din aceastâ Dumnezească rugăciune, din luminarea Dumnezeescului Dar, către aceea şi nerăbdând maî mult a asculta hulitoarele cuvinte la această prea neprihănită lucrare, şi mai ales îndemnat fiind de cererea râvnitorilor aceştiî de suflet mântuitoare lucrărI, m-ain hotărât eâ, măcar deşi aceasta covârşaşte neputincioasa mea minte şi slabele puterI, chemând întru ajutor pe Prea dulcele meâ Iisus, fără de carele nimenea nu poate nimic să facă, spre răstumarea mincinoasei cunoştinţe acelor deşerţi Ia minte, şi spre întărirea de Dumnezeâ aleseî turme întru Nuinele luî Hristos adunată întru al nostru lăcaş, a scri puţin ceva despre Dumnezeeasca rugăciune a minţiî culegere din învăţâturile Sftnţilor Părinţî, pentru tăriea, neclintita şi nestrămutata încredinţare. (Rugăciune):
„Fiind praf şi cenuşă, plec genunchile cele gânditoare ale inimii mele înaintea neapropiateî mărime a Dumnezeeştiî slaveî Tale, şi te rog pre Tine prea dulce Iisuse al meâ, Unule născut Fiule şi Cuvinte alui Dumnezeâ, strâlucirea Slavei, şi Chipul Ipostasului Părintesc, luminează-mi întunecata mea minte, şi cugetul, şi dârueşte Darul tăâ ticălosuluî meâ suf1et, ca osteneala mea aceasta să slujască spre slava Prea Sfântului Tăâ Nume, şi în folosul acelora care voesc, ca prin a minţii şi

Psalmii, 57, 3: “Înstrăinatu-s-au păcătoşii de la naştere, rătăcit-au din pântece, grăit-au minciuni”.
	580	STAREŢUL PAISIE NEMŢANUL

Sfinţită lucrare a rugăciuneT ceT cu mintea în inimă, să se lipească de Tine Dumnezeul nostru, şi pre Tine negrăitul Mărgăritar, neîncetat a te purta în suf1etele lor şi în inima Ior, şi spre îndreptarea acelora, care după nemărginita lor necunoştinţă
aâ îndrăznit a huli pre această
Dumnezească lucrare.”

Împrotiva hulitorilor Rugăciuneil minţil

Cap J

Despre aceea că rugăciunea minţii este lucrare a Sfinţilor PărinţT celor de demult.

Daâ să fie în ştire, că această Dumnezească lucrare a Sfinţitei rugăciuni a minţiî, aâ fost lucru neîncetat acelor vechî de Dumnezeâ purtătorI Părinţî aî noştri, şi la multe locurI pustiî şi în MonastirI de chinovii ca Soarele aâ strălucit aceasta între CălugărI: În Muntele Sinaiuluî, în schitul Eghipetuluî, în Muntele Nitrieî, în Ierusalim, şi în monastirele cele de prin prejurul Ierusalimuluî, şi cuprinzător a zice, întru tot răsăritul, în Constantinopole, în Muntele Atos, şi la multe ostroave cele după marea; şi în vremile cele după urmă, cu Darul lui Hristos şi în marea Rusie. Cu această luare aminte a Sfinţiteî rugăciuni, mulţî din Purtătoriî de Dumnezeâ Părinţi ai noştri, aprinzându-să cu Serafi-miceasca văpae a dragostei către Dumnezeâ, şi după Dumnezeâ către aproapele, s-aâ făcut osărdnici pâzitorI aî poruncilor lui Dumnezeâ. Şi curăţindu-şi suf1etele lor şi inimele de toate prihanele omului celuî vechiâ, s-aâ învrednicit a fi vase alese ale Sfăntului Duh, umplându-se de ale Iuî felurite Dumnezeeşti darurî. Aceştiea s-aâ arâtat în vieaţa Ior luminători şi stâlpi de foc pentru toată lumea, şi lucrând nenumărate minurd cu lucrul şi cu cuvântul, aâ adus nenumărată multime de suf1ete omeneşti către mântuire. Şi mulţi dintr-înşiî supuindu-să tainelor şi Dumnezeeştilor însuf1ărî, aâ scris cărţî cu învăţăturile Ior despre această Dumnezească rugăciune a mintii, dupre puterea Dumnezeeştii Scripturi a vechiului şi noului testament, pline de înţălepciunea Sfăntului Duh. Şi aceasta a fost după osebita Pronie a luT Dumnezeâ, ce nu oarecum în vremurile cele mai de pre urmă să fie întru uitare. Multe din aceste cărţî, cu slobozirea luT Dumnezeâ pentru păcatele noastre, s-aâ perdut de Sarachinî ceî ce aâ supus Impărăţia Grecească, iară oarecarele dupre a lui Dumnezeâ orândueală s-aâ păzit până în vremurile noastre de acum.
Asupra aceştii pomenite şi Dunmezească lucrare a minţii, şi păzirea raiului inimeî, nimenea nicîodată din cei drept credincioşi n-aâ îndrăsnit a slobozi hule; Ci totdeauna toţi s-aâ arătat către dânsa cu mare cinste şi cu cea maî înaltă cucemicie, ca către un lucru plin de tot folosul Duhovnicesc. Iară stăpânitorul răutăţiî şi vrăjmaşul a tot lucrul bun, diavolul, văzând că maî mult prin această lucrare a rugăciuniT minţiî, cinul călugăresc, alergând partea cea mai bună şade cu neruptă dragoste la picioarele lui Iisus, sporind în săvârşirea Dumnezeeştilor lui porunci, şi prin aceasta să face lumină şi luminare a lumiî, aâ început a să topi cu zavistiea şi a întrebuinţa toate meşteşugurile sale, ca să prihănească şi să hulească acest lucru de suf1et mântuitor, şi dacă s-ar putea, desăvârşit a-1 pierde despre faţa pământuluî. Şi precum s-aâ zis mai sus, prin Sarachinii (Turciî) cei asemenea lui întru toate, aâ pierdut cărţile, iar în cereasca şi curata această lucrare a grâului aâ semănat plevile lui cele stricătoare de suf1et, ca prin mijlocirea celor fără dejudecată a aduce asupra acestui mântuitor lucru hulă, cu aceea, ca slngurî rânduitoriî care sâ ating de această lucrare, pentru a lor înălţare, în loc de grââ să secere spinî, şi în Ioc de mântuire să af1e pier~are. Şi cu aceasta încă dieavolul nu s-a îndestulat, ci a af1at în părţile Italieî pre şarpele din Calavria, înainte mergătorul luT Antihrist, cu mândria întru toate asemenea
	Împrotiva hulitorilor Rugăciuniî minţiî	581

dieavolului, pre Ereticul Varlaam, şi sălăşluindu-să într-însul cu toată puterea sa, l-aâ mişcat pre el a huli pravoslavnica noastră credinţă precum pentru aceasta cu de-amăruntul să scrie la Troid în sinacsarul a Dumineceî a doua săptămână a Sfăntului Mareluî post.
Între alele aâ îndrăznit eI (Varlaam) felurit şi cu limba şi cu mâna a huli şi a respinge şi Sfinţita rugăciune a minţiî, precum scrie pentru aceasta întru a sa Sftnţită carte, în Capul 3 1, cel dintru Sfinţî Părintele nostru Simeon Arhiepiscopul Tesalonicului, a căruia şi cuvintele le pun înainte aicî care ztce aşa: „Acest ticălos Varlaam mult a hulit şi a scris multe asupra Sfintei rugăciuni şi asupra Dumnezeeştii strălucirî ceî din Tavor şi a DaruluT” (Mat.17.5) 2 Neînţălegând şi chear nevrând a înţălege ce însemnează cuvintele „neîncetat vă rugaţi” (1 Tes.5. 1 7) ~. Dar cum va putea înţălege cel cu mintea deşartă, şi cu nălucirele cugetului unit cu cel trufaş? Şi nicT aceea ce însemnează cuvintele „Ruga-mă-voiâ cu DuhuI, ruga-mă-voiâ şi cu mintea” (1 Cor. 14. 1 5) ‘k Nici aceea „Cântând şi strigând întru inemele voastre Domnuluî” (Col.3. 16) ~ şi cum că „Aâ trimis Dumnezeâ pre DuhuI Fiului săâ, adecă Darul, întru inemele noastre strigând Avaa Părintele” (Gal.4.6)6 Şi „Voesc cinci cuvinte cu mintea mea a zice, decât zece miî de cuvinte în limbă” (1 Cor.14. 19) ~. Drept aceea el aâ defăimat şi rugăciunea minţii, saâ mai ales chemarea Domnuluî, care este mărturisirea lui Petru cel ce aâ propoveduit zicând „Tu eşti Hristos Fiul lui Dumnezeâ celui viâ” (Mat. 16. 16) ~‚ şi predania a singur Domnuluî cel ce zice în Evanghelie „Orîce veţi cere de la Tatăl întru Numele meâ, se va da vouă” (Ioan 15. 1 6) ~. Şi „Cu Numele meâ dracii veţi scoate, ş.c.l.” (Mar. 16. 1 7) ~ Şi „Că Numele lui este vieaţă vecînică. Acestea, zice, s-aâ scris, ca să credeti că Iisus este Christos Fiul luî Dumnezeâ, şi crezând vieată să avetî întru Numele lui” (Ioan 20.31) l~. Şi chemarea lui Iisus Hristos este dătătoare de Duh Sfânt, că zice „Nimenea nu poate zice Domn pre Iisus, fără numaî prin Duhul Sfănt” (1 Cor. 12.3) 2..Ci însă şi mii altele pentru aceasta s-aâ zis.” (Sfăntul Sim.Tes.Cap 3 1, pag.44).
Ce aâ reuşit cu a sa începere, începătorul de răutate bălaur, ftul pierzăriî, de trei orî blestematul, Ereticul Varlaam, pre care, precum am zis, 1-aâ învăţat el ca să hulească împrotiva rugăciunei minţii ceî Sfinţite? Aâ putut el cu a sa hulire ca să întunece lumina acesteî gânditoare lucrărî, precum eI s-a nădăjduit până în sfărşit a o pierde? Nicîdecum. Că durerea luT s-aâ întors la capul lui. Intru acea vreme, Marele luptător şi înainte stătător al blagocestiei, Prea luminatul întru Sftnţî Pârintele nostru
Sfânta Evanghelie dupâ Matei, 17, 5: “Vorbind el încă, iată un nor Iuminos l-a umbrit pe el, şi iată glas din nor zicând: «Acesta este Fiul Meu cel iubit, în Care am binevoit; pe Acesta ascultaţi-L»”.
Epistola întâia către Tesaloniceni a ştântului Apostol Pavel, 5, 1 7: “Rugaţi-vă neîncetat”.
Întâia Epistolâ câtre Corinteni a Sfântului Apostol Pavel, 14, 1 5: ‘~Atunci ce voi face? Mă voi ruga cu duhul, dar mâ voi ruga şi cu mintea; voi cânta cu duhul, dar voi cânta şi cu mintea”. -
Epistola către Coloseni a Sfântului Apostol Pavel, 3, 1 6: “Cuvântul Iui Hristos să locuiască întru voi cu bogăţie. Invâţaţi-vâ şi povâţuiţi-vâ între voi, cu toată înţelepciunea. Cântali în inimile voastre Iui Dumnezeu, mulţumindu-1, în psalmi, în laude şi în cântări duhovniceşti”.
Epistola câtre Galateni a Sfântului Apostol Pavel, 4, 6: “Şi pentru că sunteţi fti, a trimis Dumnezeu pe Duhul Fiului Sâu în inimile noastre, care strigâ: Avva, Pârinte!”.
Intâin Epistolâ câtre Corintetii a Sfântului Apostol Pavel, 14, 1 9: “Dar în Bisericâ vreau sâ grăiesc cinci cuvinte cu mintea mea, ca sâ învâţ şi pe alţii, decât zeci de mii de cuvinte într-o Iimbâ strâinâ”.
~Sfânta Evanghelie dupâ Matei, 16, 1 6: “Râspunzând, Simon Petru a zis: Tu eşti Hristosul, FiuI Iui Dumnezeu Celui viu”. Sfânta Evanghelie dupâ Ioan, 15, 16: “De acum nu vâ mai zic slugi, câ sluga nu ştie ce face stâpânul său, ci v-am numit pe voi prieteni, pentru câ toate câte le-ani auzit de Ia Tatâl Meu vi le-am racut cunoscute”.
Sjânta Evanghelie dupâ Marcu, 16, I 7: “Iar celor ce vor crede, le vor urma aceste semne: în numele Meu, demoni vor izgoni, în limbi noi vor grâi”.
Sfânta Evanghelie dupâ Ioan, 20, 3 1: “Iar acestea s-au scris, ca sâ credeţi câ Iisus este Hristosul, Fiul lui Dumnezeu, şi, crezând, sâ aveţi viaţâ în numele Lui”.
2 Intâia Epistolâ către•Corinteni a Sfântului Apostol Pavel, 12, 3: “de aceea, vă fac cunoscut câ precum nimeni, grâind în Duhul lui Dumnezeu, nu zice: Anatema fte Iisus! — tot aşa nimeni nu poate sâ zicâ: Domn este Iisus, —decât în Duhul Sfant”.
	582	STAREŢUL PAISIE NEMŢANUL

Grigorie Palama, Arhiepiscopul Tesalonicului, carele întru desăvârşită ascultare, şi neîncetatâ şi Sfăntă îndeletnicire a rugăciunei minţii, ca un Soaare a strălucit în Sfăntul Munte aI Atonului cu dăruirele Sfăntului Duh, încă maî înainte de urcarea pe scaunul Arhiepiscopiei al aceliî Bisericî al Tesaloniculuî, dintru Impărăţia înDumnezeitului Împărat Andronic Paleologul, întru împărăteasca Cetate în numita mare Bisericâ a înţălepciunei lui Dumnezeâ, la soborul ce s-aâ adunat împrotiva sus numitului Varlaam, umplându-se de Duhul luT Dumnezeâ, îmbrâcându-să întru nebiruitâ putere de sus, gura acelui ce o aâ deşchis asupra lui Dumnezeâ o aâ îngrădit, şi până în sfârşit l-aâ ruşinat, şi toate eresurile lui cele ca vreascurile şi toate cuvintele cele hulitoare, cu cuvinte de foc însuflate şi cu scrierele le-aâ ars şi în cenuşâ le-a prefăcut. Şi de toatâ soborniceasca Biserică a lui Dumnezeâ, acest Varlaam ereticul, şi cu Anchidin, şi cu toţi cei de un gând cu dânşii, de trei ori s-aâ dat anatemii; Ci şi pânâ astăzi de aceeaşî Biserică în fiecare an în Duminica Pravoslaviei împreunâ cu alţi eretici el să blastemâ aşa: Luî Varlaam şi Iui Anchidin, şi următorilor şi moştenitorilor lor, anaftema de trei orI.
Priviţî aicî prietenilor cei ce aţî îndrăznit a huli rugâciunea minţiî, cine aâ fost hulitorul eî cel dintâî, aâ nu Ereticul Varlaam cel de trei orI dat anaftemei de Bisericâ? Cel ce are a sâ blestema în veci? Nu vă împârtăşiţî şi voî acesteî rele hule a acestui eretic şi acelor de un gând cu dânsul? Nu cumva sâ cutremură sufletul vostru a câdea asemenea lor blestemuluî Bisericeî? Şi a fi depârtaţî de la Dumnezeâ? Sculându-vă asupra lucruluT Sfănt, şi smintind cu reaua voastră hulire pre sufletele cele neîntărite întru cunoştinţâ a aproapelui vostru? Aâ doarâ nu vă înspâimântaţi de înfhcoşata îngrozire cea din Evanghelie? (Mat.16.6) ‘~. Aâ doară nu vă temeţi după cuvântul Apostoluluî „Câ înfricoşat este a cădea în mâinele Dumnezeului celuî viâ” (Evr.1O.3 1) 14, căzând sub vremelnica şi vecînica pedeapsă pentru aceasta, ftindcă nu vă pocăiţi? Ce pricină cu bun chip aţî af1at voi, a huli acest prea neprihănit şi fericit lucru? Desăvârşit nu mâ dumeresc. Chemarea Numelui lui Iisus Hristos gândiţî voi că este nefolositoare? Ci şi a ne mântui prin altceva cu neputinţă este, fărâ numaî întru Numele Domnului nostru Iisus Hristos. Mintea omenească prin care sâ lucreazâ rugăciunea este prihănită? Aceasta este cu neputintă. Fiindcâ Dumnezeâ aâ zidit pre om după cbipul sââ şi asemânarea. Iar chipul lui Dumnezeâ şi asemânare este sufletul omului, care dupâ zidirea lui Dumnezeâ este curat şi neprihănit. Aşa şi mintea ftind stâpânitoarea simţirei sufletuluî, precum în trup este vederea, asemenea este neprihănitâ. Aâ doară inima, pre care ca pre unjertfelnic, mintea sfinţit lucrează luî Dumnezeâ tainic. Sfănta rugăciune, pricinueşte hule? Nicidecum. Fiind zidirea lui Dumnezeâ, precum şi tot trupul, şi este prea frumoasâ. Iar dacâ chemarea lui Iisus este mântuitoare, şi dacă mintea şi inima omului sunt lucrul mâinelor lui Dumnezeâ: Atunci ce prihană va fi omului a înâlţa din adâncul inimeî cu mintea rugăciunea către prea dulcele Iisus, şi a cere de la Dânsul milă?
Aâ doară pentru aceea voi huliţi şi lepâdaţi rugăciunea minţii, căci gândiţi voi câ Dumnezeâ nu aude pre cea tainică în inimă săvârşită rugăciune, ci numai pre aceea aude care să face cu gura? Aceasta este hulă asupra luî Dumnezeâ, fiindcâ Dumnezeâ e cunoscâtor de inimi, şi cu de-amăruntul ştie toate cele mai supţirî cugete ale inimii, chear şi pre cele viitoare le ştie ca un Duninezeâ şi atoate văzâtor. Şi singur El cere pre cea curată şi neprihănitâjertfă, anume: tainica rugâciune trimisâ din adâncul inimeî, poruncind „Iar tu când te rogi, intrâ în cămara ta, şi încue uşa ta, şi roagă-te Părinteluî tââ în tainâ, şi Părintele tăâ cel ce vede întru ascuns, îţi va da ţie la arâtare” (Mat.6.6) ‚5

‘~ Sfânta Evanghelie dupâ Matei, 16, 6: “Iar Iisus Ie-a zis: Luaţi aminte şi feriţi-vă de aluatul fariseilor şi al saducheilo?’.
‘4Epistola către Evrei a Sfântului Apostol Pavel, 10, 3 1: “ln&icoşâtor lucru este sâ cădem în mâinile Dumnezeului celui viu”.
~ Sfânta Evanghelie dupâ Matei, 6, 6: “Tu însâ, când te rogi, intrâ în cămara ta şi, închizând uş~, roagâ-te Tatâlui tău. Care este în ascuns, şi Tatâl tâu, Care vede în ascuns, îţi va răsplâti ţie”.
	Împrotiva hulitorilor Rugâciunii minţiî	583

Iar Gura luî Hristos luminătorul şi dascălul a toatâ lumea, Sfăntul Ioan Gurâ de Aur zic, în voroava a nouâsprezecea Evangheliei de Ia Mateiâ, cu cea de Dumnezeâ datâ a Sfăntului Duh înţălepciune, cuvintele acestea Ie atâmă, nu câtre rugâciunele care le zicem noi cu gura şi cu limba numai, ci către acea tainică şi fărâ de glas din adâncul inimii trimisă rugăciune, pre care el ne învaţâ a o săvârşi nu cu mişcârile trupuluî, nicî cu strigările glasuluî, ci cu osârdnica voinţâ, cu toatâ liniştea, cu înfrângerea cugetelor. cu Iacrămile cele dinlâuntru, cu durerea sufletului şi cu închiderea uşilor celor gănditoare. Şi aduce întru mârturie pentru această Dumnezească rugâciune din Dumnezeasca Scriptură, pre de Dumnezeâ vâzâtorul Moisi, pre Sfănta Ana şi pre Dreptul Avel, zicând: „Pătimaşiî cu sufletul? nu poţî şi a nu striga. Pentru câ a te ruga şi a cere, precum am zis, este osebit unuia celui bolnav. Şi Moisi pâtimind aşa, s-aâ rugat, şi durerea luî s-aâ auzit, pentru care şi Dumnezeâ aâ zis către dânsul „Ce strigî către mine?” (Eş.14. I 5) ‚~. Şi Ana, iarâşi, făcând tot ce aâ voit, iar glasul eî nu să auzea, pentru câ inima eî striga (lImp.1. l 5) ~. Aâ nu şi tăcând Avel, dupâ sfărşit (moarte) să ruga? Sângele luî sloboza glas, maî covârşitor decât glasul trâmbiţeî. Suspină şi tu ca şi Sfăntul Moisi, eâ nu te opresc. Rumpe, precum a poruncit Proorocul, inima ta, iar nu hainele. Dintru adâncurI cheamâ pre Dumnezeâ „Dintru adâncurî zice, am strigat către tine Doamne” (Ps.129. 1) ‘5,jos, în inimâ, strigă cu glasul; Fă rugăciunea ta în tainâ”. Şi iarăşî maijos: Fiindcâ nu oamenilor te rogî, ci lui Dumnezeâ cel atoatevăzâtor, care aude maî înainte de glas, şi cel ce cunoaşte cugetele cele nefăcute, Dacă aşa te rogî, veî primi mare platâ, „Tatăl tââ, zice, cel ce vede întru ascuns, va da ţie la arătare” (Mat.6.6) ~ Şi maîjos: Fiindcâ el (Dumnezeâ) este nevăzut, voeşte ca şi rugâciunea asemenea sâ fie făcută.
Vedeţî prietenilor! că dupâ mârturia nebiruitului stâlp al bunei credinţe, este alta — afară de cea zisă cu gura —‚ tainicâ, nevăzutâ, fărâ de glas, din adâncul inimiî înăltată câtre Domnul rugâciune, pre care ca pre ojertfă curată o primeşte Domnul întru miros de bunâ mireazmâ Duhovniceascâ. Să bucură de dânsa şi sâ veseleşte, văzând că mintea care trebue a o afierosi lui Dumnezeâ, sâ uneşte cu el prin rugăciune. Pentru ce spre această rugăciune, mărturisită de Gura lui Hristos zic de Sfăntul Ioan Gură de Aur, vă într-armaţ2i limba voastră cu hulâ, hulind şi rââ cuvântând, suduind, lepădându-o, şi întorcându-vă ca de un Iucru oarecare spurcat?Şi cutremur mâ cuprinde pre mine, din pricina începeriî voastre ceî necuvântătoare. Ci şi încă căutând pricinele voastre, vă întreb pre voî: Aâ pentru aceasta huliţî această mântuitoare rugăciune, că oarecine din lucrâtoriî aceştii rugăciunl ş-aâ eşit din minte, orî aâ priimit oarecare înşălare în loc de adevâr, orI aâ pătimit oarecare vâtâmare sufletească, şi pentru aceea vi s-aâ părut vouâ, cum că rugăciunea minţii aâ fost pricină de o asemenea vătămare? Ci nu, nu, cu singur lucrul cu totul nu este aşa! Sfănta rugâciune a minţiî, în puterea scrierilor de Dumnezeâ Purtătorilor Părinţi, cu DaruI lui Dumnezeâ lucrându-se, curâţă pre om de toate patimile, îl pomeşte cu osârdie spre paza poruncilor luî Dumnezeâ, şi este păzit de toate săgeţile şi înşălăciunele vrăjmaşuluî nevătămat. Dacă cineva va îndrăzni la această rugăciune cu rânduealâ de sine~î, şi nu dupâ învăţătura Sfinţilor Părinţî, fără întrebarea şi sfatul celor iscusiţî şi fiind îngâmfat, pătimaş şi neputincios, şi trăeşte fără ascultare şi supunere, şi câtre aceea cautâ vieaţâ pustnicească fără de alta, care, pentru a sa încăpâţânare nu este vrednic a vedea nici unna ei: Unul ca acela cu adevârat şi eâ întăresc, lesne va câdea întru toate mrejile şi înşălăciunele

‚< Ieşirea, 14, I 5: “Moise însâ a zis către popor: «Nu vâ temeţi! Staţi şi veţi vedea minunea cea de la Domnul, pe care vâ va face-o El astâzi, câci pe Egiptenii pe care îi vedeţi astâzi nu-i veţi mai vedea niciodatâ”.
‘~ Cartea întâi a Regilor, 1, 1 5: “Râspunzând însâ Ana, a zis: «Nu, domnul meu! Eu sunt o femeie cu inima întristatâ; nici vin, nici sicherâ n-am bâut, ci îmi dezvălui sufletul meu înaintea Domnului»”.
‚~ Psalznii, 129, 1: “Dintru adâncuri am strigat câtre Tine, Doamne! Doamne, auzi glasul meu!” ln mss. trimiterea se Vacea la Ps. 128, modificatâ de noi, în ltncţie de ediţia Bibliei folositâ în note.
‚~ Sfânta Evaiîghelie dupâ Matei, 6, 6: “Tu însâ, când te rogi, intrâ în câmara ta şi, închizând uşa, roagâ-te Tatâlui tâu, Care este în ascuns, şi Tatâl tâu, Care vede în ascuns, îţi va răsplâti ţie”.
	.584	STAREŢUL PAISIE NEMŢANUL

diavoluluî. Şi ce? Rugăciunea este pricină de a luf înşâlâciune? Nu, nicidecum. Iar dacâ voî prihăniţi pentru aceasta rugăciunea cea gânditoare, las ca să fie pentru voi prihânit şi cuţitul, care dacâ s-ar fi întâmplat miculuî prunc, jucându-sâ, din pricina necunoştinţeî lui a să junghia pre sineşi’ cu dânsul: Asemenea trebuie a opri şi ostaşilor întrebuinţarea săbiilor ostâşâşti, care ei le priimesc împrotiva vrâjmaşilor, dacă s-ar fi întâmplat oarecâruia nebun ostaş a sâjunghia pre sine cu a lui sabie. Dar precum cuţitul şi sabia nu sunt pricină de nicî o prihanâ, ci numai vâdesc nebunia celor ce s-aâ junghiat pre sineşi cu dânsele: Aşa şi sabia cea Duhovnicească, zic Sfinţita rugâciune a mintii nevinovată este de nicî o prihană; Ci singură începerea de sineşi a fi pricinâ drăceştilor înşâlăciuni, precum şi a tot felul de vătămare sufletească.
Darîncă ca cum nedumerindu-mă pânâ acum, vă întreb pre voi: Care sunt pricinele cele de câpetenie a bolirei voastre de limbâ? Decî pricinele acestea sunt următoarele: 1) Nu dupâ poruncile Iui Dumnezeâ, adecă, nu cu ispitire este cetirea voastră a Sfintelor scripturI; 2) Necredinţa câtre învâţâtura Sfinţilor Pârinţilor noştrI, care învaţă pentru aceastâ rugâciune a mintii, de Dumnezeâ datâ lor înţă lepciunea Duhuluî, în puterea Sfintelor Scripturî; şi a 3) în sfărşit, a voastră întunecată invâţăturâ: Voi poate, orI nicîodată nu aţî auzit nici aţi vâzut scrierile de Dumnezeâ Purtârorilor Pârinţilor noştri, orI dacâ nu este aceasta, atuncî puterea de Dumnezeâ înţălepţitelor cuvinte ale lor, noi nicîdecum nu o să înţălegeţî: Iată pricina cea de căpetenie, şi a voastră rea înţâlepţie.
Dacă voî cu frica luî Dumnezeâ, şi cu tare luare aminte şi cu neclătită credinţâ şi cu ispitire iubitoare de ostenealâ şi cu smerită înţâlepciune aţi fi cetit cărţile Pârinţilor, cele mai mult cuviincioase spre cetire numaî Călugârilor, cele ce cuprind într-însele toate cunoştinţele Evangheliceştii vieţuiri, zic cârţile Părnteşti care sunt trebuincioase Câlugărilor pentru folosul sufletului, şi pentru îndreptarea şi agonisala cea adevâratâ, sânătoasă, neînşălătoare, smerită şi înţăleaptâ cunoştinţă, precum este trebuincioasâ râsuflarea spre alcătuirea vieţii cei trupeşti: dacă voî atî fi cetit cârtile acestea, atuncî niciodatâ nu v-ar fi slobozit Dumnezeâ pre voî a cădea în aşa groapâ a relei hulirI. Ci maî mult prin aceastâ lucrare E1 va fi aprins cu aI Săâ Dumnezeesc Dar întru negrăita Sa dragoste; Aşa că şi voi ca Apostolul aţi fi strigat „Cine ne va despârţi de dragostea luî Hristos?” (Rom.8.35) ~ Întru care vor ft învrednicit a ajunge cu lucrarea, această gânditoare rugâciune. Şi voî nu numaî nu aţi fi hulit, ci şi sufletele voastre cu osârdie le-aţi fi pus pentru dânsa, simţind de la aceastâ luare aminte a minţiî, cu singur lucrul şi cu iscusul negrâitul folos al sufletelor voastre. Însă precum voî cărţile Prea Cuvioşilor Părintil or noştri cu neclâtitâ credinţă nu le cetiţî, orI şi cetindu-le nu le credeţi, precum aratâ rodurile hulireî voastre, orI cu totul a le ceti le-aţi lepădat, pentru aceea aţî şi câzut întru aceastâ înţâlegere protivnică lui Dumnezeâ, ca cum nicîodatâ nu atî auzit creştineştile scrieri, aşa voi huliţi şi lepâdaţi această Sfinţitâ Rugâciune, mârturisitâ, dupâ lămurirea Sfintilor Părintî celor de Dumnezeâ înţălepţiţi, de toată Dumnezeasca Scriptură.
Deci ca să vă izbâviţi, şi voi şi totî cei ce să îndoesc de aceasta, de aşa vâtămare de suflet, nu gâsesc altă doftorie maî priincioasă, afară de aceea, că mâ voiâ stărui pre cât îmî va ajuta mie Domnul şi va grâbi cu al Săâ Dar, a arâta că de Dumnezeâ Purtătoriî Părinţiî noştrI luminaţi cu Dumnezeescul Dar, întăresc zidirea învăţâturei lor de suflet folositoare despre aceasta întru tot Sfinţită rugăciune cu taină lucrându-se de minte în inimă, pe neclâtita piatră a Sfintelor Scripturi. Iar voi văzând singuri arătat şi seninat, prin ajutorirea cu taină a Darului Iui Dumnezeâ ce se va atinge de sufletele voastre, adevărata învăţâtură a Sfinţilor Părintî, şi vindecându-vâ de această a voastrâ neputinţâ, să aduceţi lui Dumnezeâ pentru a voastră alunecare pocâinţă din inimă, şi vă veţî învrednici de Dumnezeasca luminâ, desăvârşit ertării pentru greşala voastră.

~‚< Epistola câtre Rornani a Sfântului Apostol Pavel, 8, 35: “Cine ne va despârţi pe noi de iubirea lui Hristos” Necazul sau strâmtorarea, sau prigoana, sau foametea, sau lipsa de îmbrâcâminte, sau primejdia, sau sabia?”
	Împrotiva hulitorilor Rugăciunii minţii	585

Cap 2

De unde această Dumnezeascâ rugăciune a minţiî îşi are începutul? Şi care mărturie de Dumnezeâ Purtătorii Pârinţii noştri aduc pentru aceasta din Sfânta Scripturâ?

Maî înainte de a arâta de unde această Dumnezească rugăciune îşi are începutul dintâi, trebue a pune înainte spre înştiinţare următoarele: Las să fie în ştire, câ dupâ scripturile Sfinţilor şi de Dumnezeâ Purtâtorilor Părinţilor noştrI, sunt două rugâciuni a minţiî: Una a noilor începători, care să cuvine lucrârii, iar ceilaltă acelor desăvârşiţi, care să cuvine privireî; Aceea este începutul, iar aceasta sfărşitul, pentru că lucrarea este suire a privirei. Trebue a şti că dupâ Sfăntul Grigorie Sinaitul sunt opt vedenii, pre care numărându-le zice aşa (Vezi cap. 130). *
Puind aceasta înainte vă înştiinţăz, după măsura cea neputincioasă a cunoştinţii mele în ce putere a înţălege lucrarea şi privirea. Las să fie în ştire (zic către cei asemenea mie prea proşti), câ toată nevoinţa călugăreascâ care cu ajutorul luî Dumnezeâ s-ar fi îndemnat oarecine: la dragostea către Dumnezeâ şi aproapele, la blândeţă, smeren ie, răbdare, şi la toate celelalte Dumnezeeşti şi Sfinte Pârinteşti poruncî, la cea desăvârşit după Dumnezeâ supunere şi cu trupul şi cu sufletul, la post, privighere, lacrămî, metanii, şi alte chinuiri ale trupuluî, la atot osârdnica săvârşire a pravelii cei din Biserică şi chilie, la îndeletnicirea rugăciunei cu taină în minte, la plâns şi cugetare pentru moarte: Toate aceste nevoinţe, până când mintea să ocârmueşte de singura stâpânire de sine, cu încredinţare să numeşte lucrare, iară nicidecum privire.
Iar dacă aşa nevoinţă a rugâciunii minţii deşi s-aâ numit oareunde în scrierile Sfinţilor Părinţi privire, aceasta numai după obicinuita vorbă, pentru că mintea ca ochiâ sufletesc să numeşte privire. Iară când, şi cine cu ajutorul lui Dumnezeâ, şi cu nevoinţa cea mai de sus zisă, iar mai mult decât toate cu adâncă smerenie îşî va curâţi sufletul sââ şi inima de toatâ spurcăciunea patimilor trupeştî şi sufleteşti, atuncea Darul luî Dumnezeâ maica cea de obşte a tuturor, Iuând pre mintea cea de Dânsul curăţită ca pre un prunc mic de mână ducându-l, îl sue ca pre nişte trepte în sus zisele Duhovniceştile vedeniî, descoprindu-i lui după măsura curăţăniei lui negrăitele şi neajunsele de minte Dumnezeeştî taine. Şi aceasta întru adevăr să numeşte adevărată Duhovniceascâ privire care şi este privitoare, orI după Sfăntul Isaac, rugăciunea cea curatâ, dintru care este înspăimântare şi privire. Iar a intra întru acestea vedenii, nimenea nu poate cu de sineşî stăpânitoarea sa voinţă şi nevoinţă, dacâ nu-1 va cerceta pre el Dumnezeâ, şi cu Darul Săâ să-1 povâţuească în ele. Însâ dacă ctneva fără de lumina Daruluî va îndrăsni a să sui întru aşa vedenii, acela sâ ştie, după Sfăntul Grigorie Sinaitul (Cap 1 30), că îşî închipueşte nâlucire iar nu privire, nălucind şi nălucindu-să cu duh nâlucitor Aşa este socoteala pentru lucrătoarea şi privitoarea rugăciune. lar acum vremea este a arăta, de unde Dumnezeasca această rugăciune a minţii îşi are al săâ început.
În ştire să fie, câ, după nemincinoasa mărturie a de Dumnezeâ înţălepţituluî, Prea Cuviosul şi de Dumnezeâ Purtătorul Părintele nostru Nil. Pustnicul Sinaiului, încâ în Raiâ de singur Dumnezeâ s-aâ dat omului celuî întăî zidit Dumnezeasca rugăciune a mintii cuviincioasâ celor desăvârşiţi. Sfăntul Nil Sinaitul, celor ce să roagâ cu osârdie, spre a pâzi cu bărbăţie rodul rugăciuneî ca sâ nu fie deşartâ osteneala lor, le zice aşa: (Vezi Cap 49) Lâmurind aceste cuvinte luminâtorul Rusiei Prea Cuviosul Părintele nostru Nil Pustnicul de la Sorsca, cel ce aâ strălucit ca un Soare în Marea Rusie cu lucrarea rugâciunei minţii, după cum aceasta se aratâ în de Dumnezeâ înţâlepţita sa carte, zice aşa: Acest Sfănt (Nil Sinaitul) aâ adus-o aceasta din vechime, adecâ „a lucra şi a păzi” (Fac.2.3) 21, pentru că scriptura

* 1n original sunt de faţâ mârturiile; Iar nol pentru scurtime, citâm capul şi pag. mârturiilor aduse din Filocalie. 21 Facerea, 2, 3: “Şi a binecuvântat Dumnezeu ziua a şaptea şi a sftnţit-o, pentru câ într-însâ S-a odihnit de toate

lucrurile Sale, pe care Ie-a racut şi le-a pus în rânduialâ”.
	586	STARETUL PAISIE NEMŢANUL

zice, câ, Dumnezeâ făcând pre Adam l-aâ sălăşluit pre el în Raiâ a lucra şi a păzi Raiul. Şi aicî Sfăntul Nil Sinaitul Iucrul Raiului îl numeşte pre Rugăciune, iară paza, ferirea despre cugetele cele rele după rugăciune. Asemenea şi Prea Cuviosul Dorofteiâ zice, că, omul cel întâiâ zidit, sălăşluit de Dumnezeâ în Raiâ, a petrecut întru rugâciune, cum scrie pentru aceasta întru întăia sa învăţătură.”
Din aceste mărturiî arătat este că, Dumnezeâ zidind pre om după chipul Săâ şi asemănare, l-aâ băgat pre el în Raiul dulceţii, a lucra sadurI nemuritoare, adecă cugete Dumnezeeştî, curate, înalte şi desâvârşite, după Sfăntul Grigorie Teologul. Şi aceasta nu este alt nimic, fărâ numai că el ca cel curat şi cu sufletul şi cu inima, aâ petrecut în cea privitoare a Darului rugăciune, cu singură mintea Sfinţit lucrându-o, adecâ în dulcea privire a Iui Dumnezeâ, şi cu bărbăţie ca pre Iumina ochiuluî o aâ păzit, ca Iucrul Raiului, şi aceasta (rugăciunea) niciodată în suflet şi în inimă să nu să împuţineze. Pentru aceasta, mare este slava Sfinteî şi Dumnezeeştii rugăciuni a mintii! A câru ia margene şi vârful, adecă începutul şi săvârşirea, sunt date de Dumnezeâ omului în Raiâ, de acolo îşi are ea pre al săâ început. Dar fărâ de asemănare mai mare a agonisit slavâ, când cea mai Sfăntă decât totî Sftnţii, mai cinstitâ decât Heruvimiî, şi mai slăvită fără de asemănare decât Serafimii; Prea Sfănta Fecioara de Dumnezeâ Nâscâtoarea petrecând în Sfănta Sfinţilor, prin rugăciunea minţii s-aâ suit la margenea înâltimei a vederei de Dumnezeâ, şi s-aâ învrednicit a fi sălaş desfătat, al celui neîncâput de toată făptura, sălăşluindu-să într-însa Ipostatnic Cuvântul lui Dumnezeâ, şi dintr-însa pentru mântuirea omeneasca fără de sămânţâ s-aâ născut; Precum pentru aceasta mârturiseşte nebiruitul stâlp aI drepteî credinţe, cel dintru Sfintî Pârintele nostru Grigorie Palama Arhiepiscopul Tesalonicului, în cuvântul cel de la intrarea în Biserică a Prea Sfănteî Stăpâneî noastre pururea Fecioarei Maria, el zice că Prea Sfănta Fecioara de Dumnezeâ Născătoarea petrecând în Sfănta Sfintelor, şi înţălegând desăvârşit din Sfănta Scriptură, pre care o cetea în toată Sâmbăta, pentru perzarea neamului omenesc cea prin neascultare, şi umplându-se pentru dânsul de mare jale, aâ priimit de la Dumnezeâ rugăciunea minţii pentru grabnica miluire şi mântuire a neamuluî omenesc. Arăt aicî singure cuvintele Sfăntuluî Grigorie, vrednice de cunoştinţă Îngereascâ, puţine din cele multe;
„Această Dumnezească Pruncâ Fecioară, auzind şi văzând, aâ priimit împreună durere pentru neamul omenesc, şi aâ câutat cum ar afla tâmăduire şi vindecare potrivit aceştiî pătimirI. Şi îndată ea a af1at a să întoarce cu toată mintea câtre Dumnezeâ, priimind pentru noi această rugăciune, ca să îndemne pre cel neîndemnat, şi maî curând să-l plece spre noî, ca singur El să strice din mijloc blestemul, aşăzând foc şi arzând păşunea sufletuluî, să lege către sine pre zidire, vindecând pre cea neputincioasâ. Cu aşa chip Fecioara cea cu Dar dăruită privind pentru sine ce este maî priincios şi maî osebitor în toată firea, aâ aşăzat rugăciunea minţii ca o minunată şi mai prea slăvită şi mai bunâ decât tot cuvântul. Decî căutând maî cu meşteşugire şi mai deosebit a vorbi către Dumnezeâ, Ea a venit câtre Dânsul, singură Hirotonisită, orI mai bine a zice de Dumnezeâ aleasă rugătoare”. Şi maijos: „Şi nevăzând nimic maî bun din cele ce sunt în fiinţă decât rugăciunea pentru om, să întinde cu sârguinţă tare către dânsa, şi din nou o face cea mai mare şi desăvârşită, şi af1ă, şi lucrează, şi cu cea următoare după aceasta, arată lucrarea, ca cea mai înaltă suire către privire. Iar privirea cu atât mai mare este înaintea celor zise mai sus, pre cât adevărul este mai sus decât nălucirea. Decî adunându-vă toţî întru sinevă, şi curăţându-vă mintea, auzitî de aceea mărirele tainei: Eâ voesc a zice cuvânt, ce va folosi toatâ adunarea cea numită cu Numele lui Hristos, însă maî ales care să atâmă de cei ce s-aâ lepădat de lume; Şi cel ce aâ gustat, pentru lepâdare, oarecare din acele bunătăţî. care şi îl aşază cu Îngeriî, şi-şi agoniseşte vieţuirea în Cerurî, acela sâ dorească a urma după puterea sa celeî dintăi şi singure ce din pruncie s-aâ lepâdat pentru pacea lumiî, Pururea Fecioarei Miresei”. Şi maijos: „Aşadar căutând ce este maî de nevoe rugătorilor pentru vorbire, maî înainte de a veni rugăciunea, Fecioara af1ă Sfănta linişte, liniştea minţii, depărtarea de lume, uitarea celor de jos, şi înţălegerea celor tainice şi înalte, punere înainte spre cele mai bune: Această lucrare, este după adevâr suire către privirea celuî ce este,
	Împrotiva hulitorilor Rugăciunii minţiî	587

ori mai bine a zice câtre vederea de Dumnezeâ, şi este ca o scurtâ arătare pentru sufletul ce aâ ago-nisit-o luişi ca o adevărată lucrare. Toată altâ faptâ bună este ca o doftorie, schimbătoare pentru sufleteştile neputinţe şi înrădăcinate prin urăciunea viclenilor patimi; Iar vederea de Dumnezeâ este roada sufletuluî celuî sânătos, ca oarecare sf~rşit sâvărşit şi chip aI lucrărilor de Dumnezeâ. Şi pentru aceasta omul Dumnezeâ să face, nu cu cuvântul, ori cu socotitoare potrivire cu privire Ia toate cele văzute de jos pământeşti şi omeneştî: Ci cu petrecerea în linişte, pentru că prin aceasta noi ne rumpem şi ne ducem de la cele dejos, şi ne suim către Dumnezeâ. Decî răbdând cu rugăciunea şi cu cererile ziua şi noaptea în foişorul vieţuirei cei de linişte, noi ne apropiem oarecum către această neapropiată şi fericitâ Fire. Ceî ce rabdă cu chipul acesta, şi cei ce ş-aâ curăţat inimele cu Sflnţita linişte şi le-aâ prefăcut negrăit Aceluia care este mai presus de simţire şi de minte Sfănt, vede pre Dumnezeâ întru sineşi ca în oglindă. Şi aşa liniştea este grabnică şi scurtă ducere de mână, ca cea reuşitoare şi care uneşte cu Dumnezeâ, mai ales pentru cei ce o ţin pre dânsa deplin. Iar Fecioara care din mici unghii (tânără vrâstă) aşa să zic, aâ petrecut într-însa, ca ceea ce s-aâ liniştit mai presus de fire din singură prunceasca vrăstă, pentru aceea Ea singură din toţî şi aâ născut neispititâ de bărbat, pre Dumnezeâ — Omul Cuvântul.”
Şi maijos: „Pentru aceea şi Prea Curata lepădându-se de singurâ petrecerea vieţii, aşa zicând, niutându-se de la prieteni şi fugind de cele pricinuitoare de vieaţă, ş-aâ ales de nimenî nevăzută şi nechinoviarhă, petrecând întru cele neintrate: Aicî s-aâ deslegat de toată legătura cea materialnică, şi aâ scuturat toată unirea şi dragostea cea către toţi, şi aâ întrecut toată pogorârea către trup; Ea aâ adunat toată mintea întru una cu dânsa întoarcere şi petrecere şi luoare aminte întru neîncetata Dumnezeasca rugăciune. Şi cu dânsa fiind singură întru sine, s-aâ racut maî presus de turburarea cea cu multe cugete şi chipurI, şi cuprinzător, de tot chipul şi lucrul. Aceasta aâ săvârşit nouă şi negrăită cale la Cer, care este, să zic aşa, gânditoarea tăcere. Şi către aceasta lipindu-să şi luând aminte cineva cu mintea, sboară mai presus de toate zidirele şi făpturile, şi mai bine foarte decât Moisi, vede slava lui Dumnezeâ şi priveşte Dumnezeescul Dar, nesupuindu-se nicidecum puteriî simţirelor această bucurelnică şi Sfăntă privire a nespurcatelor suflete şi minţi: Cărora împărtăşin-du-sâ, Ea, după Dumnezeeştii Scriitoii de cântărI, este luminat Nor de apă vie, şi geana zilei ceî gânditoare, şi Câruţa Cuvântuluî cea în chip de foc”. (Sfântul Grigorie Palama).
Din aceste cuvinte ale Dumnezeescului Grigorie Palama, cel ce are minte, poate a înţălege mai luminos decât Soarele, că Prea Sfănta Fecioara Născătoarea de Dumnezeâ, petrecând în Sfănta Sfintelor, cu rugâciunea minţii s-aâ suit la margenea înălţimei vedereî de Dumnezeâ; Şi cu lepădarea de lume pentru pace, cu Sfănta linişte a minţii, cu gânditoarea tăcere, cu adunarea minţii întru neîncetata Dumnezeasca rugăciune şi luarea aminte, şi cu suirea prin Iucrare la vederea de Dumnezeâ, a dat singură prin sine Dumnezeesculuî şi Călugărescului cin, chip aI vieţuirei cei cu luare aminte după omul cel dinlâuntru: Ca Monahii cei ce s-aâ lepădat de lume privind la Dânsa, cu osârdie să se sârguească pre cât le este puterea, cu rugăciunele Ei, a fi următorI Aceştia întru cele mai sus zise Călugăreşti ostenele şi sudori. Şi cine poate după vrednicie a lăuda Dumnezeasca rugăcine a minţii, lucrătoarea căria, spre folosul şi chip al sporirei Monahilor, povăţuindu-se cu lucrarea Sfântului Duh. precum s-aâ zis, aâ fost singură Maica lul Dumnezeâ?
Dar spre întărirea şi neclătita încredinţare pentru cei ce se îndoesc de Dânsa, ca pentru un Iucru nemărturisit şi neîncredinţat, vreinea este a arăta, ce mărturii de Dumnezeâ Purtătorii Părinţii noştrî, cei ce aâ scris din Iuminarea Dumnezeescului Dar, aduc pentru dânsa din Sfănta Scriptură.:
Dumnezeasca rugăciune a minţiî are neclătita temelie în cuvintele Domnului nostru Iisus Hristos:
„Iară tu când te rogi, intră în cămara ta, şi încuie uşa ta, şi roagă-te Părintelui tăâ care este în taină, şi Părintele tăâ cel ce vede întru ascuns va da ţie la arătare” (Mat.6.6) 22 Pentru aceste cuvinte, S[ânta Evanghelie după Matei, 6, 6: “Tu însă, când te rogi, intră în cămara ta şi, închizând uşa, roagă-te Tatălui tău, Care este în ascuns, şi Tatăl tău, Care vede în ascuns, îţi va răspunde ţie”.
	588	STAREŢUL PAISIE NEMTANUL

precum s-aâ zis în Capul 1, luminătorul a toată lumea, Sfăntul Ioan Gură de Aur, cu înţălepciunea cea dată lui de Dumnezeâ, lămureşte privitor la aceasta fără de glas şi tainică din adâncul inimeî trimisă rugăciune, aducând spre mărturie din Sfânta Scriptură pre Văzătorul de Dumnezeâ Moisi pre Sfănta Ana Maica lui Samuit Prorocului şi pre Dreptul Avel şi sângele lui ce striga din pământ, că eî întru rugăciunele lor n-aâ slobozit nici un glas, şi aâ fost auziţi de Dumnezeâ. Acest mare învătător a toată lumea, Gura lui Hristos Sfăntul Ioan Gură de Aur, încă şi deosebi aâ aşăzat întru trei cuvinte, învăţătură pentru această Dumnezească rugăciune a minţii, * precum scrie pentru acesta nemincinosul martor — Fericitul Simeon Arhiepiscopul Tesalonicului — în cartea sa, Cap 294, pre care Sfănta a toată lumea Soborniceasca Biserică o are întru mare cinste, ca un stâlp şi întărire a adevăruluî.
Stâlpul cel de foc şi Gura cea de foc a Sfăntului Duh, ochiul Bisericei, zic, Sfăntul Vasilie cel Mare, lămurind zicerea Sfintei ScripturI „Bine voiâ cuvânta pre Domnul în toatâ vremea, pururea lauda lui în gura mea” (Ps.33. 1) 23 frumos învaţă pentru gura minţii şi lucrarea minţiî, aducând mărturie din Sfănta Scriptură; ale căruia şi singure cuvintele pline de Dumnezeasca înţălepciune, le pun înainte următoarele: „Pururea lauda luî în gura mea”: „Să pare că Prorocul zice cele cu neputinţă:
Cum poate fi lauda lui Dumnezeâ în gurele oamenilor totdeauna? Când omul vorbeşte pentru obicînuitele lucrurI ale vieţii, atuncea el nu are în gură lauda lui Dumnezeâ; Când doarme, tace, negreşit şi chear când mânâncă şi bea, cum dar gura lui poate a înălţa laudă? La aceasta răspundem:
Că este oarecare gânditoare gură a omului celui dinlăuntru, cu care el să hrăneşte împărtăşindu-se de Cuvântul vieţii, care este „pâinea ceea ce să pogoară din Cer” (Ioan 6.33) 24~ Pentru aceste buze aâ zisProrocul „Gurameao amdeschis şi amtrasDuh” (Ps.118.131)25. Către aceastaşiDomnulne indeamnă pre noi ca să avem gura noastră încăpătoare pentru destula priimire a adevărateî hrane zicând „Lărgeşte gura ta şi o voiâ umplea pre ea” (Ps.80.9) 26~ Pentru aceasta, odată însemnată şi întărită în cunoştinţa sufletuluî, gândul cel pentru Dumnezeâ poate a să numi lauda luî Dumnezeâ, totdeauna aflătoare în suflet. Şi după cuvântul Apostolului, cel sârguitor toate poate a le face întru slava luî Dumnezeâ; Aşa că tot lucrul şi tot cuvântul, şi toată lucrarea minţii, are însemnătate de laudă: „OrI de mânâncă, dreptul, orI de bea, orî altceva de face, toate întru slava Iuî Dumnezeâ le face” (lCorlO.31) 27• La unul ca acela şi când doarme inima lui privighează”. Aşa zice Sfăntul Vasilie. Decî din cuvintele lui să arată că afară de gura cea trupească este şi altă gură a minţiî, şi este lucrare a minţiî, şi laudă, făcându-se totdeauna gânditor în omul dinlăuntru.
Cel cu numele Fericirei al Egiptului, saâ mai bine a zice, Soarele a toatei lumî, cel ce aâ strălucit cu negrăitele dăruirI ale Sfăntului Duh, Cerescul om, Marele, zic, Macarie, în cereştile sale cuvinte despre această Sfinţită rugăciune zice aşa: „Să cuvine creştinilor totdeauna a avea pomenirea luî Dumnezeâ, pentru că este scris „Să iubeşti pre Domnul Dumnezeul tăâ din toată inima ta”
* Când Stareţul Paisie a scris acestea, poate încă nu văzuse cuvintele SFantului Ioan Gură de Aur pentru rugăciunea

minţii, fiindcă aceasta s-ati scris încă in Monastirea Dragomima, degrab dupâ mutarea Stareţului în Moldova din Munte. lar mai pre urmă Fericitul a tradus cuvintele acestea (ale Sfântulul Ioan Gură de Aur) pe limba Slavonâ, şi s-ati tipărit în numâr cu alte scrieri pentru acest lucru, întru o deosebită carte, intitulată Spice frânte. Şi după aceasta şi alte cărţi ale Sfinţilor pomenite aici s-ati tradus de el, şi s-aâ dat întru o ediţie a sa, numită FILOCALIE
(Iubirea de bine).
~	Psalmii, 33, l (Am decalat trimiterea din mss.): “Bine voi cuvânta pe Domnul în toată vremea, pururea lauda Lui în gura mea”.
24 Sfdnta Evanghelie după Ioan, 6, 33: “Căci pâinea lui Dumnezeu este cea care se coboară din cer şi care dă viaţă lumii „.
25 Psalmii, 118, 131: “Gura mea am deschis şi am aflat, că de poruncile tale am dorit”.
~ ldem, 80, 9: “Că Eu sunt Domnul Dumnezeul tău, Cel ce te-ani scos din pămăntul Egiptului. deschide gura şi o

voi umple pe ea”.
22 Întdia Epistolâ către Corinteni a Sfdntului Apostol Pavel, 10, 3 1: “De aceea, ori de mâncaţi, ori de beţi, ori altceva de faceţi, toate spre slava lui Dumnezeu să le faceţi”
	Improtiva hulitorilor Rugăciunii minţil	589

(Mat.22.37) 2tt• Nu numai atunci să cuvine el a iubi pre Domnul când intră în casa cea de rugăciune, ci şi umblând, şi vorbind, şi mâncând şi bând, trebue să aibă pomenirea lui Dumnezeâ şi dragoste şi dorire: Pentru că E1 zice „Unde este comoara voastră, acolo va fi şi inima voastră” (Mat.6.2 1) 29.ş.c.1.
Prea Cuviosul şi de Dumnezeâ Purtătorul Părintele nostru, Sfăntul Isaia pustnicul, pentru învăţătura cea ascunsă, care este rugăciunea lui Iisus, sâvârşită cu mintea în inimă, aduce întru mărturie cuvintele Dumnezeeştii Scripturî „Înferbântându-s-aâ inima mea înlăuntru meâ, şi cugetul meu se va aprinde foc” (P.38.4) ~
Prea Cuviosul Simeon, mărturisit în cartea Sfăntului Simeon Tesalonicheanul, carele în mijlocul Împărăteştiî Cetăţî ca Soarele a strălucit cu rugăciunea minţii întru negrăitele darurI ale Sfăntuluî Duh, şi pentru aceea de toată Biserica este numit „NouI Teolog”, întru al săâ cuvânt despre cele trei luărî aminte, scrie pentru rugăciunea minţiî şi luarea aminte aşa: „Sfinţii Părinţiî noştri auzind pre Domnul zicând, că «De la inimă es cugetele cele rele, uciderile, prea curviile, curviele, jocurile, mârturiele mincinoase, hulele, şi toate cele ce spurcă pre om» (Mat. 15. 1 9) ~‘, şi iaraşi, auzind că El invaţâ a curâţi păharul pre dinlăuntru, ca să fie şi pre dinafară curat” (Mat.23.26) 32, aâ lâsat tot alt lucru, şi s-aâ nevoit numaî pentru păzirea inimei, ştiind cu încredinţare că ei cu această lucrare lesne vor dobândi şi toată altă faptă bună. Că fără de această lucrare, cu neputinţă este a ţinea vre-o faptâ bunâ”. Aceste cuvinte ale Cuviosului lămurit arată, cum câ mai sus zisele cuvinte ale Domnuluî, Dumnezeeştiî Părinţi şi le-aâ pus loruşî mărturie şi temelie — păzirea inimeî, adecă gânditoarea chemare a luT Iisus. Acest Prea Cuvios aduce mărturie pentru Dumnezeasca rugăciune a minţiî şi alte zicerI ale Sfinteî Scripturî, zicând: „Despre aceasta zice şi Eclisiastul (11.9) ~ Veseleş-te-te tânărule întru tinereţile tale şi umblă în câile inimeî tale neprihănit, şi lasă cumpliţia de la inima ta”. Şi „Dacă Duhul cel ce stăpâneşte se va sui preste tine, să nu laşî locul tăâ” (Eclis.1O.4) ~ Iar loc numeşte pre inimă, precum şi Domnul a zis: „De la inimă es cugetele cele rele”. Şi iarăşî „Nu vă înălţaţi (Luca 12.29) ~‚ adecă nu răsipiţT mintea voastră încoace şi încolo. Şi iarăşT „Strâmtă este poarta, şi îngustă calea care duce în vieaţă” (Mat.7.14) ~. Iarăşî „Fericiţi ceî săracî cu Duhul” (Mat.5.2) ~. adecă ceî ce nu aâ nicî un cuget al veaculuî acestuia.* Şi Apostolul Petru zice
24 Sfdnta Evanghelie dupâ Matei, 22, 3’7: “El i-a răspuns: Să iubeşti pe Domnul Dumnezeul tău, cu toată inima ta,
cu tot sufletul tău şi cu tot cugetul tău”.
23 ldem, 6, 21: “Câci unde este comoara ta, acolo va fi şi inima ta”.

~	Psalmii, 38, 4: “Infierbântatu-s-a inima mea înăuntrul meu şi în cugetul meu se va aprinde foc”.
~‚ Sfânta Evanghelie dupâ Matei, 15, 19: “Căci din inimă ies: gânduri rele, ucideri, adultere, desfrânări, furtişaguri,
mărturii mincinoase, hule”.
32 ldem, 23, 26: “Fariseule orb! Curăţă întâi partea dinăuntru a paharului şi a blidului ca să fte curată şi cea din afară”.
~‘ Ecclesiastul, 11, 9: “Bucură-re, omule, cât eşti tânăr şi inima ta să fte veselă în zilele tinereţii tale şi mergi în
căile inimii tale şi după ce-ţi arată ochii tăi, dar să ştii că, pentru toate acestea, Dumnezeu te va duce lajudecata Sa.
Alungă necazul din inima ta şi depănează suferinţele de trupul tău, căci copilăria şi tinereţea sunt deşenăciune”.
~	ldem, 10, 4: “Dacă mânia stăpânitorului se ridică împotriva ta, nu te clinti din locul tău, căci ftrea domoală
înlătură mari neajunsuri”.
~ Sfânta Evanghelie dupd Luca, 12, 29: “Şi voi să nu căutaţi ce veţi mânca sau ce veţi bea şi nu ftţi îngrijoraţi”.
~ Sfdnta Evanghelie după Matei, 7, 14: “Şi strâmtă este poarta şi îngustă este calea care duce la viaţâ şi puţini sunt care o atlă”.
32 lde,n, 5, 2: “A poruncit ca, în ziua cea următoare, cu tămâie de ajuns şi cu vin mult neamestecat să adape pe toţi
elefanţii — care erau de toţi cinci sute — şi după ce se vor sălbătici de acea băutură multă, să-i slobozească asupra
iudeilor ca să-i omoare”.
* Întru acestaşi anume înţăles lămureşte sărăcia Duhului şi SFantul Vasilie cel Mare zicând: „Înfrângerea inimet este
perderea cugetelor omeneşti. Cine a defăimat ceste de faţă, şi singur pre sine s-aâ afterosit Cuvântului luiDumnezeâ,
şi cugetul săâ l-aâ îndreptat în cugetărî Dumnezeeşti şi cele ce covârşesc pre om, acela cu adevărat are inimă curată
făcăndu-o pre ea jertVa neprihănită Domnului, pentru că „Inimă înfrântă şi smerită Dumnezeâ nu o va urgisi”
(P.50. l 8) u~ Cine nu are nici o îngâmfare, şi nu să mândreşte cu nici un lucru omenesc, acela este şi înfrânt cu inima
şi smerit cu Duhul. Pre unii ca aceştia şi Domnul îî fericeşte zicând „Fericiţi cei săraci cu Duhul” (Cuvânt la Ps.33)
~‚ Psalntii, 50, l 8: ‘~Jertfa lui Dumnezeu: duhul umilit; inima frântă şi smerită Dumnezeu nu o va urgisi”.
	590	STAREŢUL PAISIE NEMŢANUL

„Trezviţi-vă şi privegheaţî pentru că vrăjmaşul vostru Diavolul umblă ca un Leâ răcnind căutând pre cine să înghiţă” (lPet.5.8) ~ Şi Apostolul Pavel, seninat scrie pentru paza inimeî zicând „Nu este lupta noastră către trup şi sânge, ci către începătoriile şi stăpâniile şi către tiitorii lumil întunereculuî veaculuî acestuia, către Duhurile răutătii cele de sub Cer” (Efes.6. 12) ~
Prea Cuviosul Isihie Prezviterul, Teologul şi Dascălul Bisericeî Ierusalimului, Prietenul şi împreună vorbitorul cu Marele şi Prea Cuviosul Părintele nostru Evtimie; cel ce a scris din luminarea Dumne-zeesculuî Duh, înţălepciune Dumnezească, pentru această Sfinţită gânditoare chemare a luî Iisus, zic, despre rugăciunea minţii, carte în 200 de capete, aduce pentru aceasta următoarele mărturiî din Sfănta Scriptură: „Fericiţi ceî curaţî cu inima câ aceea vorvedeapre Dumnezeâ” (Mat.5.8)’t’; Iarâşî iaaminte ca să nu fie cuvânt tainic în inima ta fără de lege (A 2 Lege 15.9) ‚t2~ Şi „Dimineaţa voiâ sta înaintea Ta şi mă veî vedea” (Ps.5.3) ~ Şi „Fericit care va lua şi va zdrobi prunciî tâî de piatră” (Ps.36. 1 1) ‘t~’t; Şi „In dimineţî am ucis pre toţî păcătoşii pământuluî ca să perz din cetatea Domnuluî pre toţî cei ce fac fără de lege” (Ps.100. 10) 43; Şi „Găteşte-te Israile a chema Numele Domnuluî Dumnezeuluî tăâ” (Amos 4. 1 2) ~ Şi Apostolul „Neîncetat vă rugaţî” (1 Tes.5. l 7) “~, şi singur Domnul zice „Fără de mine nu puteţi face nimic. Cel ce petrece întru mine şi Eâ întru el, acela va aduce roadă multă; Iar cel ce nu va petrece întru mine se va scoate afară precum viţa” (Ioan 15.5, 6) ~ Şi „Ca să fac voia ta Dumnezeul meâ am voit şi legea ta în mijlocul pântecelui meâ” (Ps.39. l l ) ‘~, ş.c.l. pre care pentru mulţime Ie las.
Dumnezeescul şi Purtătorul de Dumnezeâ Părintele nostru Ioan Scărarul, aduce pentru această Sr~tă rugăciune şi adevărată linişte a minţiî mărturia Dumnezeeştiî ScripturI, zicând: Marele lucrător al Mareî şi desăvârşiteî Rugăciuni a zis „Voesc cinci cuvinte a le zice cu mintea, ş.c.1. (1 Cor 14. 1 9) 30 Şi iarăşî „Gata este inima mea Dumnezeule gata este inima mea” (Ps.56. 1 0) 31; Şi: „Eâ dorm iarinimameapri-vighează” (Cânt.C.5.2)32 Şi „Striga-voi cu toată inima mea (P.118. 1 45) 53adecă, cu trupul şi cu sufletul.

~“ Intdia Epistolâ Soborniceascâ a Sfdntului Apostol Petru, 5, 8: “Fiţi treji, privegheaţi. Potrivnicul vostru, diavolul, umblă, răcnind ca un leu, căutând pe cine să înghită”.
“‚ Epistolă câtre Efeseni a SfântuluiApostol Pavel, 6, 12: “Căci lupta noastră nu e împotriva trupului şi a sângelui, ci împotriva începătoriilor, împotriva stăpânitoriilor, împotriva stăpânitorilor întunericului acestui veac, împotriva duhurilor răutăţii, care sunt în văzduhuri”.
~‚ Sfdnta Evanghelie după Matei, 5, 8: “Fericiţi cei curaţi cu inima, că aceia vor vedea pe Dumnezeu”.
42 Deute,’onomul, 15, 9: “Păzeşte-te sănu intre în inima ta gândul nelegiuit şi să zici: Se apropie anul al şaptelea, anul iertarii: şi sa nu se facă din pricina aceasta ochiul tău nemilostiv către fratele tău cel sărac şi să-l treci cu vederea; că acela va striga împotriva ta către Domnul şi va ft asupra ta păcat mare”.
PsaI,nii, 5, 3: “Dimineaţa vei auzi glasul meu; dimineaţa voi sta înaintea ta şi mă vei vedea”. ~ ldenî, 36, l l: “lar cei blânzi vor moşteni păniântul şi se vor desVata de mulţimea păcii”.
lde,n. 100, l O: “ln dimineţi voi judeca pe toţi păcătoşii pământului, ca să nimicesc din cetatea Domnului pe toţi
cei ce lucrează fărădelegea”.
4*Antos,4, 12: “Dreptaceea, iatăce-ţi voi face lsraele—şi cude-adinsulîţi voi faceaceasta! Pregăteşte-te, Israele,
să te întâlneşti cu Dumnezeul tău!”.
42 Epistola întdia câtre Tesal()niceni a Sfântului Apostol Pavel, 5, l 7: “Rugaţi-vă neîncetat”.
~	Sjânta Evanghelie după Ioan, 15, 5-6:
“5. Eu sunt viţa, voi sunteţi mlădiţele. Cel ce rămâne în Mine şi Eu în el. acela aduce roadă multă, căci fără Mine nu puteţi face ntmic.
6.	Dacă cineva nu rămâne în Mine se aruncă afară ca mlădiţa şi se usucă; şi le adună şi le aruncă în foc şi ard”. Psalmii, 39, l l: “ln capul cărţii este scris despre mine. Ca să fac voia Ta, Dumnezeul meu, am voit şi legea Ta
înlăuntrul inimii mele”.
~	Întâia Epistolâ câtre Corinteni a Sfdntului Apostol Pavel, 14, l 9: “Dar în Biserică vreau să grăiesc cinci cuvinte
cu mintea mea, ca să învăţ şi pe alţii, decăt zeci de mii de cuvinte într-o limbâ străină”.
31 Psalmii, 56, 10: “Gata este ininia mea, Dumnezeule, gata este inima mea! Cănta-voi şi voi lăuda slava Ta”.
~	Cdnta,’ea Cântârilor’ 5, 2: “De dormit dormeam, dar inima-mi veghea. Auzi glasul celui drag! El la uşă bătănd
zice: Deschide-mi, surioară, deschide-mi, iubita mea, porumbiţa mea, curata mea, capul îmi este plin de rouă şi
părul ud de vlaga nopţii”.
~	Psalmii, 118, 145: “Strigat-am cu toată inima mea: Auzi-mă, Doamne! lndreptările Tale voi căuta”.
	Împrotiva hulitorilor Rugăciunii minţiî	591

Dumnezeescul Părintele nostru Filofteiâ, Egumenul Lăcaşului Rugul Maicei Domnului din Sinaiâ, cel ce aâ alcătuit o mică cărticică pentru gânditoare pază a inimei — capete — nepreţuite mărgăritare de Dumnezească înţălepciune, prea pline de negrăită dulceaţă cerească a Srantului Duh, pune spre neclătită temelie a cuvintelor sale zicerile Sfntei ScripturI „În dimineţi am ucis pre toţî păcătoşiî pâmântâlui, ş.c.1.” (Ps.1OO. 10) ~“ Şi „Împărăţia luT Dumnezeâ înlâuntru vostru este” (Luc.17.2 l) ~ Şi „Asemănatu-s-aâ Împărăţia luT Dumnezeâ grăunţuluî de muştar, ş.c.1. (Mat.13.3 l) 56; Şi „Fără de mine nu puteţi face nimic”; Şi „Cu toată paza păzeşte pre inima ta” (Pil.4.23) 57; Şi „Curâţă păharul pre dinlăuntru, ş.c.1.” (Mat.23.26) ~ Şi „Nu este Iupta noastră către trup şi sânge, ş.c.l.” (Efes.6. 1 2) 39; Şi „Trezviţi-vă şi privegheaţi, ş.c.1.” (lpetru 5.8) ~ Şi „Că împreună mă veselesc cu legea lui Dumnezeâ după omul cel dinlăuntru, ş.c.1.” (Rom.7.22,23) 6i~
Dumnezeescul Părintele nostru Diadoh, Episcopul Fotichieî, mărturisit în cartea Sfantului Ierarh a luî Hristos Simeon Tesaloniceanul, pune cu cuvântul săâ unnătoarea temelie din Dumnezeasca Scriptură, la cele l 00 de capete — pline de Duhovniceasca înţălepciune — care să af1ă în Dumnezeeasca lui carte, despre rugăciunea luî Iisus cu mintea lucrându-se în inimă: „Nimenea nu poate zice Domn pre Iisus fără numaî prin Duhul Sfănt” (lCor.12.3) 62; Şi din pilda Evangheliei cu neguţătorul cel ce caută bune mărgăritarurI, aduce unnătoarele cuvinte: Acest de mult preţ mărgăritar pre care îl poate agonisi acela care îşi vinde averea sa, şi pentru aflarea Iui va avea negrăită bucurie, ş.c.l.
Prea Cuviosul Părintele nostru Nichifor pustnicul, mărturisit întru aceeaşi carte a sus numitului Ierarh Simeon, întru al săâ cuvânt pentru păzirea inisnei prea plin de Duhovnicesc folos, asemănează această Dumnezească în inimă lucrare a rugăciunei vistieriei cei ascunse în ţarină, şi o numeşte faclie aprinsă, aducând zicerile Sftntei Scriptuti „Împărăţia lui Dumnezetl înlăuntru vostru este” (Luc.17.21)63 Şi „Nu este lupta noastră către trup ş.c.l.” (Efes.6. 12) MŞi „Ca sâ lucreze şi să păzască” (Fac.2. 5) 65,

~‚ Psal,nii, 100, l 0: “1n dimineţi voi judeca pe toţi păcătoşii pământului, ca să nimicesc din cetatea Domnului pe
toţi cei ce Iucrează fărădelegea”.
~	Sfânta Evanghelie după Luca, 17, 21: “Şi nici nu vor zice: Iat-o aici sau acolo. Căci, iată, împărăţia lui
Dumnezeu este înăuntrul vostru”.
~ Sfânta Evanghelie după Matei, 13, 3 l: “O altă pildă le-a pus dinainte, zicând: lmpărăţia cerurilor este asemenea
grăuntelui de muştar, pe care luându-l, omul l-a semănat în ţarina sa”. ln mss. se face trimitere la Mat., 13, 45:
“Iarăşi este asemenea împărăţia cerurilor cu un neguţător care caută mărgăritare bune”.
~	Pildele lui Solo,non, 4, 23: “Păzeşte-ţi inima mai mult decât orice, căci din ea ţâştteşte viaţa”.
‚~ Sfdnta Evanghelie dupâ Matei. 23, 26: “Fariseule orb! Curăţă întâi partea dinăuntru a paharului şi a blidului ‚ca
să fte curată şi cea din afară”.
Epistola către Efeseni a Sfdntului Apostol Pavel, 6, 1 2: “Căci lupta noastră nu este împotriva trupului şi a
7~ângelui, ci împotriva începătoriilor, împotriva stăpâniilor, împotriva stăpânitorilor întunericului acestui veac,
împotriva duhurilor răutăţii, care sunt în văzduhuri”.
~	Întâta Epistolă Sobornicească a Sfdntului Apostol Pavel, 5, 8: “Fiţi treji. Privegheaţi. Potrivnicul vostru,
diavolul, umblă, răcnind ca un leu, căutând pe cine să înghită”.
61 Epistola către Romani a Sfăntului Apostol Pavel, 7, 22-23:
“22. Că, după omul cel lăuntric, mă bucur de legea lui Dumnezeu;
23.	Dar văd în mădularele mele o altă lege, luptând împotriva legii minţii mele şi făcându-mă rob legii păcatului, care este în mădularele mele”.
‚~ Intâia Epistolă către Corinteni a Sfântului Apostol Pavel, 12, 3: “De aceea, vă fac cunoscut că precum nimcni, grăind în Duhul lui Dumnezeu, nu zice: Anatema fte Iisus! — tot aşa nimeni nu poate să zică: Domn este lisus, —decât în Duhul Sfânt”.
«‚ Sfdnta Evanghelie după Luca, 17, 21: “Şi nici nu vor zice: Iat-o aici sau acolo. Căci, iată, împărăţia lui Dumnezeu este înăuntrul vostru”.
*4 Epistola către Efeseni a Sfdntului Apostol Pavel, 6, 1 2: “Căci Iupta noastră nu este împotriva trupului şi a sângelui, ci împotrfva începătoriilor, împotriva stăpâniilor, împotriva stăpânitorilor întunericului acestui veac, împotriva duhurilor răutăţii, care sunt în văzduhuri”.
~i Facerea. 2, 1 5: “Şi a luat Domnul Dumnezeu pe omul ce făcuse şi l-a pus în grădina cea din Eden, ca s-o lucreze şi s-o păzească”.
	592	STAREŢUL PAISIE NEMŢANUL

Fericitul şi de Dumnezeâ Purtător Părintele nostru Grigorie Sinaitul care prin lucrarea aceştiî Dumnezeeştî rugăciunî aâ ajuns în margenea vedereî de Dumnezeâ, şi ca Soarele aâ strălucit cu Dorurile Sfăntuluî Duh în Sfăntul Munte al Atonuluî, şi în alte locurI, cel ce aâ lucrat troparele Troişnice şi canonul Sflnteî Cruci, cel ce aâ cuprins scrierile tuturor Purtătorilor de Duh Părinţi, aâ alcâtuit carte prea plină de tot folosul sufletesc, întru care mai mult decât toţi ceilalţi Sflnţî cu supţirătate învaţă pentru această Dumnezească rugăciune, care să lucrează Sfsnţit cu mintea în inimă’ Şi aduce spre întărirea cuvintelor sale următoarele din Sfănta Scriptură „Pomeneşte pre Domnul Dumnezeul tăâ totdeauna” (2Lege 8. 1 8) 66 Şi „În dimineţi samănă sămânţa ta, ş.c.1.” (Ecl. 11.6) 67; Şi „Dacă mă rog cu limba — adecă cu gura — Duhul meâ să roagă — adecă glasul meâ (să ştiî că Gura, şi limba, şi Duhul şi glasul meâ sunt)ş.c.1.: Şi „Voesc a zice cinci cuvinte cu mintea mea, ş.c.1.” (lCor.14. 1 4 şi 1 9) 66, aducând întru mărturie şi pre Scărarul, care aduce aceste cuvinte către rugăciune. Şi: „Silită este împărăţia Cerurilor, ... (Mat.11. 12) 69; Şi „Nimenea nu poate numi Domn pre Iisus, . . .(1 Cor.12.3) 70ş.c.1.
Următorul Apostoleştilor urme, nebiruitul stâlp al dreptei credinţe, cel ce aâ stricat cu totul ca pre nişte ţesăturI de păianjen cuvintele celor luptătorI de Duh ale Latinilor, zic, Marco Prea Sf1nţitul, Prea Înţăleptul şi Cuvântăreţul, Mitropolitul Efesului, întru începutul tâlcuirei Bisericeştii rândueli, scrie pentru Dumnezeasca rugăciune a lui Iisus cu taină săvârşită de minte în inimă, întrebuintând mărturiî din Dumnezeasca Scriptură, a căruia şi singure de Dumnezeâ înţălepţitele cuviinte le punem înainte următoarele: „Sâ cuvenea după porunca ce ni s-a poruncit «Neîncetat a ne ruga» (1 Tes.5. 1 7) 71, „Şi cu Duhul şi cu adevărul a aduce închinăciune luî Dumnezeâ” (Ioan 4.24) 72 Dar sârguinţa pentru cugetul vieţii şi legătura grijei pentru trup, îi întoarce pre mulţi şi îî înstrăinează de la Împărâţia luî Dumnezeâ, care este înlăuntru nostru, precum ne vesteşte Cuvântul lui Dumnezeâ, şi împedecă a petrece lângăjertfelnicul minţii şi a aduce de la sine Duhovniceşti şi cuvântătoare jertfe Iui Dumnezeâ, după Dumnezeescul Apostol ce zice „Că — noi suntem Biserica luî Dumnezeâ” (2Cor.6. 1 6) ~‘ celuî ce vieţueşte întru noî; Şi „Duhul lui cel Dumnezeesc ce lăcueşte întru noi” (1 Cor.3. 1 6) ~“. Şi nimic nu este de mirare, dacâ aceasta obicinuit aşa face cu mulţi din cei ce vietuesc în trup; Ci când vedem prin oarecare din Monahii ce s-aâ lepădat de lucrurile Iumii, din pricina luptei ceî de gând, de la punerea patimilor şi a marei turburărI ce s-aâ sculat asupra lor; şi întunecă partea cea cuvântătoare a suf]etului, încă nu pot a ajunge curata rugăciune, deşi foarte o doresc aceasta. Îndulcitoare se face curată în inimă şi neîncetata pomenire a lui Hristos şi de la dânsa negrăită luminare.
**	Deuteronomul, 8, 1 8: “Ci ca să-ţi aduci aminte de Domnul Dumnezeul tău, ‚că El îţi dă puterc să faci bogăţie, ca să-şi ţină, ca acum, legământul Lui, pe care cu jurământ l-a întărit cu părinţii tăi”.
Ecclesiastul, 11, 6: “Dis-de-dimineaţă seamănă sămânţa şi până seara nu odihni mâna ta, căci nu ştii care va izbuti, aceasta sau aceea, sau dacă amândouă sunt deopotrivă de bune”.
Intâia Epistolâ câtre Corinteni a Sfdntului Apostol Pavel, 14, 14 şi 19:
“14. Căci, dacă niă rog într-o limbă străină, duhul meu se roagă, dar mintea mea este neroditoare.
19.	Dar în Biserică vreau să grăiesc cilici cuvinte cu mintea mea, ca să invăţ şi pe alţii, decât zeci de mii de
cuvinte într-o liiiibă străină”.
Sfânta Evanghelie după Matei, 11, 1 2: “Din zilele Iui Ioan Botezătorul până acum împărăţia cerurilor se ia priii
stradutnţa şi cei ce se silesc pun mâna pe ea”.
~ Intâia Epistolă câtre Corinteni a Sfântului Apostol Pavel, 12, 3: “De aceea, vă fac cunoscut că precum nimeni, grăind în
Duhul lui Duninezeu, nu aice: Anatema fte Iisus! — tot aşa nimeni nu poate să zică: Domn este Iisus, — decât în Duhul Sfant”.
~	Epistola întâia câtre Tesaloniceni a Sfdntului Apostol Pavel, 5, 1 7: “Rugaţi-vă neîncetat”.
~ Sfânto Evanghelie dupâ Ioan, 4, 24: “Duh este Dumnezeu şi cei ce I se închină trebuie să I se închine în duh şi adevăr.
~	A doua Epistolâ câtre Coi’inteni a Sfdntului Apostol Pavel, 6, 1 6: “Sau ce înţelegere este între templul lui
Dumnezeu şi idoli? Căci noi suntem templu al Dumnezeului celui viu, precum Dumnezeu a zis că: «Voi locui în ei
şi voi umbla şi voi fi Dumnezeul lor şi ei vor ft poporul Meu»”.
~	!ntâia Epistolâ către Corinteni a Sfdntului Apostol Pavel, 3, 1 6: “Nu ştiţi, oare, că voi sunteţi templu al Iui
Dumnezeu şi că Duhul lui Dumnezeu locuieşte în voi?”.
	1mprotiva hulitorilor Rugăciuniî minţiî	593

Prea Cuviosul Părintele nostru Rusianul, Sfântul Nil Sorsca, alcătuind caflea sa pentru gânditoarea pază a inimei din învătăturile de Dumnezeâ Purtătorii Părinţi, şi mai ales dintru ale Sfântului Grigorie Sinaitului, întrebuinţază din Sfânta Scriptură aceste mărturiî: „De la inimă es gândurile cele rele, ş.c.l.” (Mat.15. 1 9) Şi „Curăţă păharul pre dinlăuntru. . .(Mat.23.26) 76 Şi „Cu Duhul şi cu Adevărul să cade a ne închina Tatălui” (loan 4.24) ~ Şi „Dacă mă rog cu limba, ş.c.1. Şi „voesc 5 cuvinte cu mintea... (1 Cor. 14. 14 şi 1 9) 76•

Luminătorul Rusiei iarăşi, Sfântul Ierarh Dimitrie Mitropolitul Rostovului, cel ce cu Duhovniceasca sabie a cuvântului a stricat ca pre mrejile păianjenului rătăcireler răscolnicilor, şi a ]or protivnică luî Dumnezeâ, şi putredă cunoştinţă şi protivnică Sfintei Scripturi, Cel ce a scris multe învătătu rî spre fo]osul Sfintei Biserici, prea pline de înţălepciunea Sfăntului Duh, şi cel ce a făcut Voroavă pentru lucrarea gânditoareî rugăciuni cei dinlăuntru plină de folos Duhovnicesc, întrebuintază din Sfânta Scriptură mărturiele următoare: „Iar tu când te rogi, ş.c.l. (Mat.6.6) ~ Şi „Ţie aâ zis inima mea, ş.c.l. (Ps.26. 1 3) ~ Şi „Împărăţia lui Dumnezeâ înlăuntru vostru este”; Şi „Cu toată rugăciunea şi cu cererea, rugându-vă în toată vremea cu Duhul” (Efes.6. 1 6) ~ Şi „Dacă mă rog cu limba, ş.c.l. (1 Cor.14. 14) 62 Aceste cuvinte el, în unire cu Sfinţii: Scărarul, Grigore Sinaitul şi Nil. Sor. le înţălege pentru Rugăciunea minţii.
Însă şi tipicul Bisericesc tipărit întru Împărăteasca şi Marea cetate a Moscovii, puind înainte Bisericeasca punere de Iege pentru metanii şi rugăciune, aduce pentru această Dumnezească rugăciune ut-mătoarele zicerI din Sfănta Scriptură „Duh este Dumnezeâ, ş.c.1. (Ioan 4.24) 3; Şi,, Dacă mă rog cu limba, ş.c.1. Şi „Voesc cinci cuvinte, ş.c.1. (lCor.14.14, 15, 19) ~. Şi aduce întru mărturie pre Sfinţiî Părinţi: loan Scărarul, Grigorie Sinaitul şi Antioh, şi din parte ale lor Dumnezeeştî învăţătuii pentru această rugăciune a minţiî. Iar la sfârşit zice: Şi noi cu aceasta aici am isprăvit cuvântul pentru Sfânta şi pururea pomenită rugăciune a minţii. Iar pre urmă zice şi pentru Sfânta Rugăciune cea de obşte tuturor, care să săvârşaşte după rândueala Bisericească.
lată că cu Darul luî Dumnezeâ am arătat, că, Purtătorul de Dumnezeâ Părinti înt ălepţiţi cu Iuminarea Sfântului Duh, temelia învăţăturei lor pentru gânditoarea rugăciune ceea ce cu sfinţenie să lucrează şi cu tainâ să sâvârşaşte întru omul cel dinlăuntru, o pun pre nemişcata piatră a Dumnezeeştii Scripturi a Noului şi a Vechiuluî Aşezământ, împrumutându-şi de acolo ca dintr-un

Sfânto Evonghelie dupâ Matei, 15, l 9: “căci diii inimă ies: gânduri rele, ucideri, adultere, desfrânâri, furtişaguri. înărturii mincinoase, Iiule”.
~	ldem. 23, 26: “Fariseule orb! Curăţă întâi partea dinăuntru a paharului şi a blidului, ca să fte curată şi cea din afară”. Sjânta Evaîghelie dupâ Ioan. 4, 24: “DuIî este Dumnezeu şi cei ce I se închină trebuie să i se închine în duh şi adevăr”. ~ hîiâio Epistolâ câre C’orinteni o Sfântului Apostol Pavel, 14, 14 şi 19:
14.	Căci, dacă niă rog într-o linibă străină, duhul meu se roagă, dar mintea mea este neroditoare.
19.	Dar în Biserică vreau să grăiesc cinci cuvinte cu mintea mea, ca să învăţ şi pe alţii, decât zeci de mii de
cuvinte, înn~-o linibă străină”.
~ Sjânto Evonghelie dupâ Matei, 6, 6: “Tu însă, când te rogi, intră în cămara ta şi, închizând uşa, roagă-te Tatâlui tău, Care este în ascuns, şi Tatăl tău, Care vede în ascuns, îţi va răsplăti ţie”.
‚»	Psol,iiii, 26, 13: “Ţie a zis inima niea: Pe Doninul voi căuta. Te-a căutat faţa mea; faţa Ta, Doamne, voi căuta”. Epistola câtre Efeseni a Sfântului Apostol Povel, 6, 16: “În toate Iuaţi pavăza credinţei, cu care veli putea sâ
stingeţi toate sâgeţile cele arzătoare ale vicleanului”.
‚~ Întâia Epistolâ câtre Corinteni a Sfântului Apostol Pavel, 14, 14: “Căci, dacă mă rog într-o Iimbă străină, duhul
nieu se roagă, dar mintea mea este neroditoare”.
~	Sjânîo Evanghelie dtipâ Ioon, 4, 24: “Duh este Dumnezeu şi cel ce I se închină trebuie să i se închine în duh şi adevăr”.
~	h1t~~0 Epistolâ câre Corinteni o Sfântului Apostol Pavel, 14, 14-15 şi 19:
“14. Căci, dacă niă rog într-o linibă străină. duhul se roagă, dar mintea mea este neroditoare.
I 5. Atunci ce voi face? Mă voi ruga cu duhul, dar mă voi ruga şi cu mintea; voi cănta cu duhul, dar voi cânta şi cu mintea.
19.	Dar în Biserică vreau să grăiesc cinci cuvinte cu niintea mea, ca să învăţ şi pe alţii, decât zeci de mii de
cuvintc într-o linîbă străină”.
	594	STARFŢUL PAISIF NEMŢANUL

izvor nesecat atâtea de multe mărturii. Deci cine din drept credincioşiî creştinî văzând aceasta, poate măcar cât de putin a să înd oi despre acest Dumnezeesc lucru? Fără numai ceî supuşî Duhului nesimţirei, care aud şi văd, iar a înţălege şi a cunoaşte nu voesc. Însă cei ce aâ frica lui Dumnezeâ şi înţălegere sânătoasă, văzând atâtea mărturiî a atâtor martorI, cu un sufiet recunosc că acesta este Dumnezeesc lucru, mai cu deosebire înaintea altor nevoinţe călugăreşti, şi mai osebitor şi mai priincios Îngereşti — Monahiceştii tagme. Pentru această Iucrare, cei mai de sus pomeniţi şi altî multi Dumnezeeşti Părinţi ai noştri (precum Sfăntul Calist şi Ignatie, ş.a.) întru ale lor scrierI pun înainte multe vrednice de auzit, mai dulci decât mierea şi fagurul prea pline de Duhovniceasca înţâlepciune a cuvântului, învăţându-ne nevoinţa cea dinlăuntru şi gânditoare, împrotiva vrăjmaşilor celor gânditorî, şi cum trebue a întoarce spre dânşii această Duhovnicească sabie şi cea de văpaie nebiruită armă Numele lui lisus, care păzeşte porţile inimei, adecă cum trebue această Dumnezească rugăciune a lui Iisus cu sfinţenie a o lucra cu mintea în inimă.
Despre această Sftnţită lucrare a Sfintei Rugăciuni, şi mai cu osebire şi pentru singur începutul ei, şi pentru aceea, cum cu iscusul trebue a să învăţa noii începătorI: Eâ cel maî după urmă, după puterea neputinţeî minţii mele, să cuvine măcar oarece puţin a scrie din învăţătura Sftntilor Părintî. Şi mai întăi trebue a arăta că această Dumnezească rugăciune este meşteşug Duhovnicesc, pe urmă după învăţătura Sfinţii Părinţi, ce îndeletnicire trebue a avea maî înainte gătire către dânsa.

Cap 3

Despre aceea, câ această Sfinţită rugăciune a minţii este meşteşug Duhovnicesc.

In ştire să fie, că Dumnezeeştii Părinţii noştri a numit această Sfăntă şi gânditoare lucrare a rugăciunii — Meşteşug —Sfăntul loan Scărarul în cuvântul 27 cel pentru linişte, învăţând pentru taina rugăciunii minţii, zice: Dacă tu cu aşezământ ai învăţat acest meşteşug, nu poţi a nu şti ce zic eâ. Şezând la înălţime, câţî şi ce tâlharI vine ca să intre şi să fure roadele tale. Straja aceasta istovindu-se, să scoală şi să roagă, pe urmă iar şade şi cu bărbătie să apucă de lucrarea cea mai dinainte. Sfăntul Isihie Preotul Ierusalimului asemenea zice despre această Sftnţită ~gâciune: (Vezi cap 1). Sfântul Nichifor pustnicul învăţând pentru aceasta zice: „Veniţi şi vă voiâ arăta vouă meşteşug, orI mai bine a zice învăţătură vecinică a vieţuirei cei Cereşti, ducând pre lucrătorul eî fără de ostenealâ şi primejdie în limanul nepătimirei
Prin urmare — Meşteşug — Sftnţi Părinţi, precum am arâtat, numesc pre această Sfănta Rugăciune. Şi gândesc, că precum omul nu poate a să învăţa singur meşteşug oricare ar fi fără de iscusit meşter: Aşa şi această gânditoare lucrare a rugăciunei, rară de iscusit povăţuitor cu neputinţâ este a să deprinde cineva. Iară lucrul acesta, după Sfăntul Nichifor, celor mulţi, saâ chear şi tuturor vine de Ia învâtătură; Insă caldă aâ priimit-o de la Dumnezeâ. Pravila cea Bisericească după tipic şi dupâ Sfintele cârţi Bisericeştî, care drept credincioşii creştini mireni şi Câlugării sunt datorI în fiecare zi aduce bir Cerescului Împârat, poate fiecare învăţat cu gura a o ceti şi a o săvârşi fără de nicî o învătăturâ. Iar cu mintea în inimă a aduce Iui Dumnezeâ tainicajertfă de rugăciune, fiindcă acesta este meşteşug Duhovnicesc, fără de învăţătură, precum s-aâ arătat, cu neputinţă este. Deci fiind meşteşug Duhovnicesc, ea face şi neîncetată lucrare Monahilor; Că nu numai cu lepădarea de lume şi de cele din lume, cu schimbarea numelui la tundere, cu osebirea hainelor, cu neîngrijirea, cu fecioria, cu curăţia, cu sărăcia cea de bună voe, cu deosebirea mâncârii şi cu locul vieţii; Ci şi cu singură rugăciunea cea gânditoare şi cu Duhovniceasca luare aminte după omul cel dinlăuntru, Monaltiî aâ avut lucrare mai cu covârşire înaintea oamenilor din lume.
	Împrotiva hulitorilor Rugăciunii minţii	595

Cap 4

Ce pregătire să cuvine aceluia care voeşte a trece această Dumnezească lucrare.

Pre cât este această Dumnezească rugăciune mai mare decât toată altă nevoinţă Câ lugârească, care, după Sfintiî Părinti este vârful tuturor începătorilor, izvorul faptelor bune, supţire şi nevăzutâ întru adâncul inimeî lucrare a minţiî: Pre atâta şi supţiri şi nevăzute, abea ajunse de mintea omeneascâ, să întinde asupra eî de nevăzuţii vrăjmaşi ai mântuirei noastre, mrejî în multe chipuri de înşălâciunî şi năluciri. Pentru aceasta cel ce cu osârdie voeşte a să învăţa această Dumnezească lucrare, trebue dupâ Sfăntul Simeon Noul Teolog, a să da pre sineşi cu trupul şi cu sufietul ascultâriî întru împreună glăsuire cu Sfănta Scriptură, adecă a să da pre sine întru deplină tăere a voiî sale şi a socoteliî sale omului care se teme de Dumnezeâ, şi care este osârdnic păzitor al poruncilor Luî cele Dumnezeeştî; iar nu celuî nepractisit întru aceastâ gânditoare nevoinţă, ci celuî ce va putea după scrierea Sfinţilor Părinţi a arâta supusului nerătăcita cale câtre mântuire, zic, calea lucrăriî rugăciunii minţii cei cu tainâ sâvârşită de minte în inimă. Aceasta este foafle de nevoe pentru aceea, ca prin adevârata ascultare întru cunoştinţă el sâ poată a sâ face slobod de toate vorbile şi grij~1e şi împâtimirele lumiî aceştia şi a trupului. Cum nu poate fi slobod unul ca acela, care, pre toată grija cea pentru al sââ sufiet şi trup o aâ aruncat luî Dumnezeâ, şi după Dumnezeâ Părinteluî săâ?: Prin smerenie care să naşte din ascultare, după mărturia Sfăntului Ioan Scărarul, şi al multor Sfinţi Părinţî, va putea el a scăpa de toate înşălăciunele şi mrejile cele diavoleşti, şi pacinic şi cu linişte făr de toată vătămarea va petrece totdeauna îndeletnicindu-să întru acest gânditor lucru, cu mare sporire a sufietuluî.
Iar dacă cineva s-aâ dat pre sine ascultăriî, însă în Părintele săâ nu aâ afiat cu singur lucru şi cu iscusul povăţuitor vrednic aceştiî Dumnezeeştî Rugăciunî a minţiî, (în vremea de faţă, Vai! vrednică de mult plâns şi de tânguire, că cu totul lipsesc povăţuitorî vrednicî aceştii lucrări), nu să cuvine el pentru aceasta a să desnădăjdui. Ci petrecând întru adevârată ascultare după poruncile lui Dumnezeâ, (iar nu cu rânduirea de sine, mai ales fără de ascultare, căruia s-aâ obicinuit a-i urma înşălăciunea), aruncând toată nâdejdea spre Dumnezeâ împreunâ cu Părintele săâ, las, în locul adevăratului povâţuitor, c u credinţă şi cu dragoste să se supue învăţătureî Prea Cuvioşilor Părintilor noştrî, cariî aâ aştemut pânâ la supţirătate învâţătura pentru această Dumnezeascâ lucrare, din luminarea Dumnezeesculuî Dar, şi de aicî Ias să-şî atragă poveţe pentru aceastâ rugâciune. Şi în toată întâmplarea, Darul lui Dumnezeâ, pentru rugâciunele Sfinţilor Pârinţî, va grâbi a-l înţâlepţi, rarâ de toată îndoirea, a sâ învâţa acest Dumnezeesc lucru.

Cap S

Despre aceea, ce este această Sftnţită rugăciune a lui Iisus, după bunătatea sa şi lucrarea.

Puind tare şi neclătită temelie aceştii Dumnezeeştî rugăciuni, şi o asemenea pregătire, care este fericita ascultare, vremea este a arăta din învăţăturile Sfinţilor Părinţi, ce este această Sfântă Rugâciune după bunătatea sa şi lucrare. Şi pentru aceasta ca cel ce voeşte să se înveţe a ei Duhovnicească lucrare, să privească către care mare şi negrăită sporire întru toate faptele bune rădicâ pre nevoitorul aceştia; şi cu aceasta s-ar fi îndemnat întru dorinţă cu multă osârdie şi cu Dumnezească râvnâ, a să lipi de această Sfăntă lucrare a rugâciunei cei de gând. Sfăntul Ioan
	596	STAREŢUL PAISIE NEMŢANUL

Scărarul în cuvântul săâ — 28, cel pentru rugâciune, întru început zice: (Vezi Cap 29 la urmă al cârţiî Sfăntuluî Calist şi Ignatie, pag. 1 l 72, unde aduce mărturie pe Sfăntul Ioan Scărarul). Sfăntul Grigorie Sinaitul zice: (Vezî tot Capul 1 13 din caflea Sfăntului Grigorie Sinaitul, pre care Cuviosul Paisie îl pune de faţă). Fericitul Marele Macarie zice: Cap a toată buna sârguinţâ, şi vârful tuturor îndreptărilor, este aceea, ca sâ aşteptâm noî întru rugăciune, dintru care putem a agonisi prin cerere de la Dumnezeâ şi toate celelalte fapte bune. Prin rugăciune cei vrednicî să împărtăşesc de Sfintănia luî Dumnezeâ, şi de Dumnezeeşti lucrărî, şi (să face) unirea minţii cu Domnul întru negrăită dragoste. Cine totdeauna să sileşte pre sine a aştepta întru rugăciune, acela cu Duhovniceasca dragoste să aprinde întru Dumnezeasca dorire şi în învăpăiata dorinţâ către Dumnezeâ, şi primeşte întru măsură ştiută, Dar Duhovnicesc a Sftntei săvârşiri” (Cuv. 40, Cap 2) Sfăntul Isihie Ierusalimeanul zice:
(Vezî tot Capul 1 7 l, pag. 1 50). Sfăntul Simeon Arhiepiscopul Tesalonicului pentru această Sfăntă Rugăciune zice: (Vezi începutul Cap. 296, aici în Filocalie pag. l 396).
Tot asemenea şi alţi de Dumnezeâ puflători Părinţi scrie pentt-u această Sftnţită rugăciune, ale sale învăţâturî, pline de Dumnezească înţălepciune, arătând pentru a ei lucrare, care sâ trage de la dânsa negrăit folos, şi sporire să face printr-însa în Dumnezeeştile dăruirI ale Sfăntuluî Duh. Cine văzând că această Sfinţitâ rugăciune aduce pre nevoitor către această cerească vistierie a feluritelor fapte bune, nu se va aprinde cu râvnă Dumnezească spre pururelnica lucrare a rugăciunii, ca printr-însa neîncetat să tie în sufiet şi în inimă pe Prea Dulcele Iisus, neîncetat pomenind întru sine a Lui întru tot îndrăgit Nume, şi prin aceasta a să înferbânta către negrăita lui dragoste? Fără numai acela, care lipindu-se de cugetele cele lumeşti, s-aâ legat cu legătura trupeştilor griji, ceea ce îî trag pre mulţi şi îîînstrâinează de la Împărăţia luî Dumnezeâ, care este înlăuntru nostru. Numai acela nu va arâta osârdie a sâ atinge de gânditoarea lucrare a rugăciunii, care cu singur lucrul şi cu iscusul n-aâ gustat cu gâtlejul sufietului această negrăită Dumnezească dulceaţâ, folositoare lucrăriî, şi nu ştie cât are acest lucru întru sine înlăuntru ascuns Duhovnicesc folos. Iar cei ce voesc cu dragoste a ft uniţi cu Prea Dulcele Iisus, scuipând în toate frumuseţile lumii aceştia, în toate îndulcirele, chear şi trupeasca odihnă, nimic alt nu vor voi a avea în vieaţa aceasta, fără numai neîncetat a să îndeletnici întru lucrarea Raiului aceştii Rugăciuni.

Cap 6

Despre aceea, cum să cuvine întru început a să învăta lucrarea acesteî Dumnezeeşti Rugăciunî cu mintea în intma.

În vremurile cele de demult această întru tot Sfinţită lucrare, aâ răsărit în multe locurI, orIunde avea petrecerea Sfintii Pă rinţi. Pentru aceea atuncea şi învăţători aî acestei Dumnezeeşti lucrărI eraâ mulţi; Din pricina aceasta şi Sfinţii Părinţii noştri scriind pentru dânsa, aâ arătat numai negrâitul folos cel Duhovnicesc ce să trăgea dintr-însa, neavând, precum eâ gândesc, nevoe a scri pentru singur meşteşugul acesteî lucrări care să cuvine noilor începători. Iar dacâ undeva oareunde aâ şi scris pentru aceasta, dar aceasta aâ fost numai pentru ceî ce ştiâ acest meşteşug al lucrării foarte seninat, iar pentru ceî ce nu ştiâ cu totul neînţăles. Însă oarecarii dintr-înşii când aâ văzut că adevăraţii şi neînşălaţii povâţuitori aî aceştii lucrărI aâ început cu totul a sâ împuţina, şi temându-să ca să nu să peardâ adevărata învăţătură pentru începutul acestei gânditoare rugăciuni, aâ scris şi singur începutul şi meşteşugul ‚ cum să cuvine a să învăţa noii începători, şi a intra cu mintea înlăuntru inimei, şi acolo adevărat şi rară înşâlăciune a lucra cu mintea rugăciunea. A acestor Părinţi chear Dumnezeasca învăţătură a lor pentru acest lucru să cuvine a o pune la mijloc aici înainte:.
	Împrotiva hulitorilor Rugăciunit minţii	597

Sfântul Simeon NouI Teolog pentru începutul acestei lucrări~ice aşa: (Vezi cuvântul cel pentru cele trei luărI aminte pag. 1 4 1 0 t la luarea aminte a treia, începând de la cuvintele acestea: Adevărata şi nerătâcita luare aminte şi rugăciune stâ întru aceea: ş.c.l. până laîntrebarea cea de la urmă).
Sfântul Nichifor pustnicul, învăţându-ne încă mai luminat pentru intrarea minţii în inimâ zice:
(Vezî cuvântul săâ, pag. 969 * începând de la aceste cuvinte: Iar dacă povăţuitor nu este, să cade a căuta cu durere, ş.c.l. până la urma cuvântului).
Dumnezeescul Grigorie Sinaitul, învăţându-ne iarăşî cum trebue cu mintea a lucra în inimâ mântuitoarea chemare a Domnului nostru Iisus Hristos zice: (Vezi în cartea acestui Sfânt la pag. l O 1 1 ~• Capul 2 din cele 1 5 capete pentru linişte). Şi iarâşî acestaşi Sfănt învâţând pentru linişte şi rugăciune, şi cum trebue a şedea într-însa zice: (Vezi tot acolo la pag. 1 0 1 9 * capetele l şi 2 din cele
de la urma cârţii).
Şi aşa toţî cei mai sus pomeniţî Pârinţii, precum am arătat, ne pune de faţă foarte lămuritâ învăţătură şi meşteşug, pentru a învăţa cei noi începâtorî lucrarea minţii. Iară de la această învăţătură sâ poate a înţălege şi învăţătura celorlalţi Sfinţi pentru aceastâ lucrare, pusâ maî acoperit.
Sfărşit.
lar luî Dumnezeâ celuî milostiv, fie slavă, cinste, închinâciune, şi mulţâmită întru nesfârşiţî vecî.
AMIN

* Indicarea paginii se face cu creionul