William Peter Blatty

Exorcistul
(The Exorcist, 1971)

Şi ieşind el [Iisus] la uscat, l‑a întâmpinat un om din cetate, care avea de mulţi ani demoni... Că de multe ori 7 apucase; şi deşi... se lega cu lanţuri şi cu câtuşi, el sfărâma legăturile... Şi l‑a întrebat Isus, zicând: Cum te cheamă? Zis‑a el: Legion...
LUCA 8: 27‑30

JAMES RORELLO: Jackson era atârnat de cârligul ăla de carne. Era atât de greu că l‑a îndoit. Trei zile a stat în chestia aia până s‑o mierlească.

FRANK BUCCIERI (chicotind): Lackie, trebuia să‑l fi văzut pe tip. Arăta ca un elefant, şi când Jimmy i‑a aplicat şocul ăla electric...

TORELLO (surescitat): Se tot zvârcolea în cârligul ăla lackie. Am turnat apă pe el pentru ca sarcina şocului să fie mai mare, iar el ţipa...

FRAGMENT DINTR‑O CONVORBIRE TELEFONICĂ A COSEI NOSTRA INTERCEPTATA DE FBI, REFERITOARE LA OMORÂREA LUI WILLIAM JACKSON

... Nu există altă explicaţie pentru unele din faptele săvârşite de comunişti. Cum ar fi preotul care avea opt cuie bătute în craniu... Şi cei şapte băieţi cu învăţătorul lor. Tocmai spuneau Tatăl Nostru când nişte soldaţi au dat peste ei. Un soldat şi‑a scos brusc baioneta şi i‑a tăiat învăţătorului limba. Altul a luat beţişoare de mâncat orezul şi le‑a îndesat în urechile celor şapte băieţi. Cum să tratezi cazuri ca acesta?
DR. TOM DOOLEY

Dachau
Auschwitz
Buchenwald

PROLOG
Irakul de Nord

Vâlvătaia soarelui storcea broboane de sudoare de pe fruntea bătrânului, însă el îşi ţinea palmele căuş în jurul paharului cu ceai fierbinte şi dulce, ca pentru a şi le încălzi. Nu reuşea să se dezbare de presimţire. I se lipise de spate asemeni unor frunze reci şi ude.
Săpăturile erau gata. Materia telurică fusese cernută strat după strat, măruntaiele ei fuseseră examinate, etichetate şi expediate: mărgele şi pandantive; gliptice ; falusuri; bucăţi de tencuială făcută din piatră pisată, pătate cu ocru; vase smălţuite. Nimic excepţional. O casetă asiriană din fildeş, pentru obiecte de toaletă. Şi un om. Oasele unui om. Fragilele rămăşiţe de chin cosmic, care pe vremuri îl făceau să se întrebe dacă materia nu este Lucifer întorcându‑se pe bâjbâite sus, la Dumnezeul său. Însă acum ştia prea mult ca să‑şi mai închipuie aşa ceva. Mireasma tufelor de glicină şi de cătină îi atrase privirea spre dealurile cu maci; spre câmpiile cu trestii; spre fâşia de drum colţuros, acoperit cu pietre, care îşi năpustea nechibzuit capătul către acea spaimă. La nord‑vest era Mosul; la est, Erbil; la sud erau Baghdad şi Kirkuk şi încinsele furnale ale lui Nabucodonosor. Îşi schimbă un picior peste celălalt, sub masa din faţa singuraticei ceainării de la marginea drumului şi se uită lung la urmele de iarbă de pe bocanci şi de pe pantalonii kaki. Sorbi din ceai. Săpăturile erau gata. Ce‑avea să înceapă? Şterse de praf acest gând, ca pe un lucru abia găsit în ţărână, dar nu putu să‑l eticheteze.
Cineva gâfâia dinspre ceainărie: proprietarul veştejit târându‑şi picioarele într‑acolo, ridicând praf cu pantofii ruseşti pe care ii purta ca pe papuci, cu ştaifurile gemând presate sub călcâie. Conturul întunecat al umbrei sale alunecă deasupra mesei.
— Kaman chay, chawaga  ?
Bărbatul în kaki clătină din cap, privind fix în jos la pantofii fără şireturi, scorţoşi, îngroşaţi cu resturile întărite ale suferinţei de a trăi. Mate‑rialul din care este făcut cosmosul, reflectă el cu blândeţe: materia; însă într‑un anumit fel, până la urmă tot spirit. Spiritul şi pantofii nu erau pentru el decât aspecte ale unui material fundamental, un material primar care era cu totul altfel.
Umbra îşi schimbă poziţia. Kurdul stătea în picioare, aşteptând ca un rob din antichitate. Bătrânul în kaki privi în sus în ochii albiţi şi apoşi, de parcă membrana unei coji de ou ar fi fost lipită peste irişi. Glaucom. Pe vremuri nu ar fi fost în stare să‑l iubească pe acest om.
Îşi scoase portofelul şi scotoci după o monedă printre lucrurile zdrenţuite şi mototolite conţinute în el: câţiva dinari; un carnet de conducere irakian; un calendar decolorat de plastic din urmă cu doisprezece ani. Pe spate avea înscris: CEEA CE DĂM SĂRACILOR ESTE CEEA CE LUĂM CU NOI DUPĂ MOARTE. Calendarul fusese tipărit de Misiunile Iezuite. Plăti pentru ceai şi lăsă cincizeci de filşi bacşiş pe o masă de culoarea tristeţii, despicată în aşchii.
Merse către jeep‑ul său. Clic‑ul delicat şi tremurat al cheii pătrunzând în contact învioră liniştea. Aşteptă o clipă, luând seama la încremenirea din jur. Strânse ciorchine pe culmea unei coline ce domina împrejurimile, acoperişurile fracturate ale Erbilului planau în depărtare, plutind prin nori ca o simbolică binecuvântare năruită, stropită cu noroi. Frunzele i se prinseră şi mai strâns cu ghearele de carnea de pe spate.
Ceva stătea în aşteptare.
— Allah ma 'ak, chawaga .
Dinţi stricaţi. Kurdul rânjea, făcând cu mâna în semn de drum bun. Bărbatul în kaki căută pe dibuite în adâncul fiinţei sale vreun gest călduros şi scoase la iveală un semn cu mâna şi un zâmbet forţat. Acesta din urmă se estompă de cum îşi întoarse privirea. Porni motorul, întoarse maşina într‑un U strâns, descentrat şi se îndreptă spre Mosul, kurdul rămase privind, nedumerit de sentimentul dezarmant de pierdere, în timp ce jeep‑ul căpăta viteză. Ce era oare ceea ce dispăruse? Ce era oare ceea ce simţise în prezenţa străinului? Ceva în genul siguranţei, îşi aducea el aminte; un sentiment de protecţie şi de profundă bunăstare. Acum acesta scădea în depărtare, odată cu jeep‑ul care se deplasa rapid. Se simţea ciudat de singur.
La zece şi zece munca de inventariere era terminată. Custodele antichităţilor din Mosul, un arab cu obrajii scofâlciţi, trecea cu grijă în registrul de pe biroul său, un ultim articol. Se întrerupse pentru o clipă şi ridică ochii spre prietenul său, în timp ce îşi înmuia tocul într‑o călimară. Bărbatul în kaki părea pierdut în gânduri. Stătea în picioare în apropierea unei mese, cu mâinile în buzunare, privind ţintă în jos la una din şoaptele uscate, etichetate ale trecutului. Custodele observă cu curiozitate, nemişcat, apoi se întoarse la înregistrare, scriind cu o grafie fermă, foarte mică şi elegantă. Într‑un târziu oftă, punând tocul jos în timp ce se uita la ceas. Trenul spre Baghdad urma să plece la opt. Tamponă pagina cu sugativă şi îi oferi celuilalt un ceai.
Bărbatul în kaki clătină din cap cu ochii fixaţi pe ceva de pe masă. Arabul îl privea cu o vagă tulburare. Ce era în aer? în aer era ceva. Se ridică în picioare şi se duse mai aproape. Simţi o furnicătură nelămurită la baza gâtului atunci când în sfârşit prietenul său se mişcă, luând o amuletă de pe masă şi legănând‑o gânditor în palmă. Era o piatră verde reprezentând capul demonului Pazuzu, personificare a vântului de sud‑vest. El stăpânea peste boli şi rele. Capul era găurit. Posesorul amuletei o purtase ca pavăză.
— Rău contra rău, îi suflă custodele, făcându‑şi toropit vânt cu un periodic franţuzesc de ştiinţă, pe a cărui copertă era mânjită cu ulei de măsline amprenta de la degetul mare.
Prietenul său nu se mişcă. Nu făcu nici un comentariu.
— S‑a întâmplat ceva?
Nici un răspuns.
— Părinte?
Bărbatul în kaki părea mai departe că nu aude, absorbit de amuletă, ultima dintre descoperirile sale. După un moment o lăsă jos, apoi ridică o privire întrebătoare spre arab. Spusese ceva?
— Nimic.
Îşi murmurară unul altuia rămas bun.
La uşă, custodele apucă mâna bărbatului cu ceva mai multă fermitate.
— Inima mea are o dorinţă, Părinte: să nu plecaţi.
Prietenul său răspunse cu moliciune în glas ceva referitor la ceai, la oră, la un lucru de făcut.
— Nu, nu, nu, am vrut să zic acasă.
Bărbatul în kaki îşi aţinti ochii asupra unei fărâme de mazăre fiartă cuibărită într‑un colţ al gurii arabului; totuşi privirea îi era detaşată.
— Acasă, repetă el. Cuvântul avea sonoritatea unei încheieri.
— În State, adăugă custodele, mirându‑se imediat pentru ce o făcuse.
Bărbatul în kaki privi în întunecimea îngrijorării celuilalt. Niciodată nu‑i fusese greu să‑l iubească pe acest om.
— La revedere, şopti el; apoi se întoarse iute şi păşi în posomoreala acaparatoare a străzilor, într‑o călătorie spre casă a cărei lungime părea oarecum nedefinită.
— Vă aştept peste un an! strigă după el custodele din pragul uşii. Dar bărbatul în kaki nu se mai uită înapoi. Arabul privi silueta acestuia micşorându‑se, în timp ce traversa de‑a curmezişul o stradă, aproape ciocnindu‑se de o droşcă ce se mişca rapid. În cabina ei stătea o bătrână arăboaică corpolentă, faţa ei o umbră în spatele vălului de dantelă neagră drapat larg, asemeni unui linţoliu. Presupuse că aceasta se grăbeşte la vreo întâlnire. Curând îl pierdu din vedere pe grăbitul său prieten.
Bărbatul în kaki călca cu pas întins. Lăsând în urmă oraşul, pătrunse în suburbii, traversând Tigrul. Apropiindu‑se de ruine, îşi încetini mersul, căci cu fiecare pas nedesluşitul presentiment căpătă formă tot mai precisă, mai oribilă. Şi totuşi trebuia să afle. Trebuia să fie pregătit.
O scândură groasă în chip de podeţ peste Khosr, un fir de apă noroios, scârţâi sub greutatea lui. Apoi ajunse acolo; stătea pe colina pe care cândva sclipise Ninive cea cu cincisprezece porţi, temutul cuib al hoardelor asiriene. Cetatea stătea acum tolănită în pulberea sângerie a predestinării ei. Însă el era acolo, aerul era îmbibat cu el, acest Altceva care îi răvăşea visele.
Un paznic kurd care dădea colţul, îşi coborî puşca de pe umăr şi începu să alerge spre el, apoi se opri brusc, zâmbi, făcu cu mâna în semn de recunoaştere şi îşi continuă rondul.
Bărbatul în kaki pândea ruinele, templul lui Nabu. Templul lui Ishtar. Cerceta cu atenţie vibraţiile. La palatul lui Asurbanipal făcu o pauză; apoi aruncă o privire piezişă unei statui de calcar, o namilă in situ : aripi zdrenţuite; picioare cu gheare; penis îngroşat, proeminent, ca un ciot şi o gură lăţită exagerat într‑un rânjet de fiară. Demonul Pazuzu.
Deodată simţi că se prăbuşeşte în gol.
Ştia.
Se apropia.
Privea lung în ţărână. Umbre grăbite. Auzea în surdină lătrăturile haitelor de câini sălbatici care pândeau pe la marginea oraşului. Orbita soarelui începea să coboare sub marginea lumii. Îşi dădu mânecile în jos şi şi le încheie. O adiere înfiorată venea dinspre sud‑vest.
Se grăbi spre Mosul şi spre trenul său, cu inima stăpânită de convingerea glacială că în curând va avea de înfruntat un vechi duşman.

Începutul

unu

Asemenea scânteierilor scurte, ca de explozii solare, pe care sunt osândiţi să le înregistreze vag ochii celor orbi, începutul ororii trecu aproape neobservat; în tumultul care a urmat, el a fost de fapt uitat şi considerat probabil fără nici o legătură cu grozăvia. Era greu să mai judeci atunci.
Casa era cu chirie. Pipernicită. Neîncăpătoare. O casă de cărămidă în stil colonial acaparată de iederă, în cartierul Georgetown din Washington, D.C. Peste drum era un capăt al campusului aparţinând de Georgetown University; în spate, un simplu taluz care cobora brusc în forfota de pe M Street, iar mai încolo mâlosul Potomac. Pe data de 1 aprilie, imediat după miezul nopţii, casa era tăcută. Chris MacNeil stătea tolănită în pat, uitându‑se pe replicile pentru noua zi de filmare; fiica ei, Regan, dormea în camera de la capătul holului; iar la parter, dormind într‑o cameră de lângă cămară, erau Willie şi Karl, îngrijitorii între două vârste. Pe la 12:25 a.m. Chris îşi ridică privirea de pe scenariu cu o încruntare de nedumerire. Auzea nişte bătăi uşoare. Erau ciudate. Sunau înfundat. Cu profunzime. În serii ritmice. Ai fi zis că e un cod dintr‑o altă lume, transmis de un mort.
Ciudat.
Stătu o clipă să asculte; apoi alungă gândul; dar cum bătăile persistau, nu se putea concentra. Trânti scenariul pe pat.
Isuse, mă. scot din sărite!
Se ridică să cerceteze.
Ieşi în hol şi se uită în jur. Păreau că vin din dormitorul lui Regan.
Ce tot face?
Păşi uşor de‑a lungul holului şi bătăile deveniră deodată mai tari şi mai rapide, iar când împinse uşa şi puse piciorul în cameră, ele încetară brusc.
Ce naiba se petrece?
Drăgălaşa ei fiică în vârstă de unsprezece ani dormea, ţinând strâns în braţe un panda mare de pluş cu ochi rotunzi. Pookey. Decolorat după ani întregi de îmbrăţişări sufocante, de pupături zgomotoase, calde şi umede.
Chris se apropie uşor de marginea patului şi se aplecă deasupra şoptind:
— Rags? Te‑ai trezit?
Respiraţie regulată. Apăsată. Adâncă.
Chris îşi plimbă privirea prin cameră. Lumina slabă de pe hol cădea palidă şi despicată pe tablourile lui Regan; pe sculpturile ei; pe alte animale de pluş.
Okay, Rags. Bătrânei tale mame îi ţâţâie fundu'. Poţi să spui „Păcăleală de întâi aprilie!"
Şi totuşi Chris ştia că nu‑i stă în caracter aşa ceva. Copilul avea o fire ruşinoasă şi foarte bănuitoare. Atunci cine se ţinea de farse?
O minte somnoroasă care îşi impune voinţa asupra zgomotelor produse de ţevile de încălzire şi conductele de apă? Odată, în munţii Buthan, se holbase ore în şir la un călugăr budist care stătea pe vine şi medita. Credea ca până la urmă îl văzuse levitând. Poate. Dacă povestea cuiva întâmplarea, adăuga invariabil „poate". Şi poate că mintea sa, acest neabătut raconteur  de iluzii, înflorise acele sunete.
Rahat! Le‑am auzit!
Brusc, aruncă o privire scurtă în tavan. Acolo! Râcâieli slabe.
Şobolani la mansardă, pentru numele Celui de Sus! Şobolani! Oftă. Asta era. Cozi lungi. Trop, trop. Se simţea deosebit de uşurată. Şi atunci băgă de seamă frigul. Camera era îngheţată.
Păşi uşor până la fereastră. O controlă. Închisă. Atinse caloriferul! Fierbinte.
Cum aşa?
Încurcată, se duse la marginea patului şi atinse cu mâna obrazul lui Regan. Era neted ca un gând şi uşor transpirat.
Trebuie că sunt bolnavă!
Se uită la fiica ei cu nasul în vânt, la chipul pistruiat, şi într‑o pornire de căldură sufletească se aplecă deasupra patului şi o sărută pe obraz.
— Tare te mai iubesc, şopti ea, apoi se întoarse în camera ei, în patul ei, la scenariul ei.
O vreme, Chris învăţă. Filmul era un remake după comedia muzicală Mr. Smith Goes to Washington. Era adăugată o subintrigă legată de confruntările violente din campus. Chris era vedeta. Ea interpreta rolul unei profesoare de psihologie care era de partea rebelilor. Şi ura acest lucru. E tâmpită! Scena asta este absolut tâmpită! Mintea ei, deşi fără o pregătire specială, nu lua niciodată sloganurile drept adevăr şi asemenea unei gaiţe curioase, scormonea neîndurătoare printre vorbării pentru a descoperi realitatea strălucitoare, ascunsă. Aşa încât pentru ea cauza rebelilor era „tâmpită". Nu avea sens. Cum vine asta? se miră ea acum. Prăpastia dintre generaţii? Nu ţine; eu am treizeci şi doi de ani. Este pur şi simplu tâmpită, asta‑i, este...!
Linişteşte‑te. Încă o săptămână.
Filmările de interior la Hollywood erau terminate. Tot ce mai rămăsese erau câteva scene de exterior în campusul din Georgetown University, cu începere de a doua zi. Era vacanţa de Paşti şi studenţii erau plecaţi.
O apuca toropeala. Pleoape greoaie. Ajunse la o pagină care în mod curios era zdrenţuită. Zâmbi amuzată. Regizorul ei englez. Când e deosebit de încordat obişnuieşte să rupă cu mâini tremurânde, fluturânde, o fâşie îngustă de pe mărginea celei mai la îndemână pagini, pe care apoi o mestecă, centimetru cu centimetru, până când toată devine o minge în gura lui.
Scumpul de Burke.
Căscă, apoi se uită cu drag la marginile scenariului. Paginile păreau roase. Îşi aminti de şobolani. Nenorociţii ăia mici sunt chiar ritmaţi. Să ţină minte să‑l roage pe Karl să pună mâine dimineaţă nişte capcane.
Degete relaxându‑se. Scenariu alunecând din mână. Îl lăsă să cadă. Tâmpită. E tâmpită. O mână pipăind stângaci după întrerupător. Aşa. Oftă. O vreme rămase nemişcată, aproape adormită; apoi dădu pătura deoparte cu o mişcare leneşă de picior. Chiar prea cald.
Chris adormi. Visă despre moarte în detalii nesigure, despre moarte de parcă nici nu se aflase vreodată de ea. Se auzea un târâit şi ea îşi pierdea răsuflarea, se destrăma, aluneca în vid, gândindu‑se iar şi iar, nu voi exista, voi muri, nu voi fi, în vecii vecilor, ah, tati, nu‑i lăsa, ah, nu‑i lăsa să facă asta, nu mă lăsa să fiu în vecii vecilor nimic. Şi ea se topea, se dizolva, se tot auzea un târâit, soneria...
Telefonul!
Sări în picioare cu inima cât un purice, cu mâna pe telefon şi cu un gol în stomac; un gol în adâncul fiinţei ei. Telefonul continua să sune.
Ridică receptorul. Regizorul secund.
— În cabina de machiaj la ora şase, iubito.
— Bine.
— Cum te simţi?
— Dacă mă duc la baie şi nu ia foc, atunci bănuiesc că mai departe merge.
El chicoti.
— Te aştept.
— Bine. Şi mersi.
Puse receptorul în furcă. O vreme rămase nemişcată, gândindu‑se la vis. Vis? Mai degrabă nişte trăiri între vis şi realitate. Acea claritate înspăimântătoare. Licăr al craniului. Nefiinţă. Ireversibil. Nu putea concepe aşa ceva. Dumnezeule, nu se poate!
Chibzui. Şi în final îşi plecă capul. Ba da!
Se duse la baie, îşi puse o rochie şi coborî încet la bucătărie, înapoi la viaţă, la şunca sfârâindă.
— A, bună dimineaţa doamnă MacNeil.
Grizonată, ofilită, cu pungi albastre sub ochi, Willie storcea nişte portocale. Un uşor accent. Elveţian, ca şi cel al lui Karl. Îşi şterse mâinile pe un şerveţel şi se duse spre maşina de gătit.
— Las' c‑o iau eu, Willie. Chris, uşor impresionabilă, îi văzuse privirea istovită, şi în timp ce Willie se întorcea acum la chiuvetă mormăind ceva, actriţa îşi turnă cafea şi se duse la micul dejun pregătit într‑un colţ al bucătăriei. Se aşeză pe scaun. Şi zâmbi cu căldură atunci când se uită la platou. Un trandafir roşu‑roşu. Regan. Îngerul ăsta. În multe dimineţi când Chris lucra, Regan obişnuia să se dea încetişor jos din pat, să co‑boare în bucătărie şi să pună o floare, apoi să bâjbâie înapoi cu ochii cârpiţi de somn şi să se culce la loc. Chris scutură din cap, cuprinsă de regret; amintindu‑şi: era cât pe‑aci să‑i pună numele Goneril. Sigur. Dă‑i înainte. Ia‑le tot în tragic. Chris chicoti la gândul acelei amintiri. Sorbi din cafea. Când privirea îi căzu din nou asupra trandafirului, expresia feţei îi deveni pentru scurt timp tristă, cu ochi mari stând să plângă, cu figura asemenea unui copil de pripas. Îşi aminti de o altă floare. Fiul ei. Jamie. Mort cu mult timp în urmă, la vârsta de trei ani, pe vremea când Chris era foarte tânără, o subretă oarecare de pe Broadway. Jurase să nu se mai dedice vreodată cuiva aşa cum i se dedicase lui Jamie; aşa cum i se devotase tatălui ei, Howard MacNeil. Îşi întoarse rapid privirea de la trandafir, şi când visul ei despre moarte se mistui în sus cu aburii de cafea, îşi aprinse iute o ţigară. Willie îi aduse sucul, iar Chris îşi aduse aminte de şobolani.
— Unde‑i Karl? o întrebă pe servitoare.
— Sunt aici, doamnă!
Ieşind cu supleţe de după uşa cămării. Impunător. Deferent. Energic. Adus de spate. Cu o bucăţică de Kleenex aplicată pe bărbie acolo unde s‑a tăiat când s‑a ras.
— Da? Stând în apropierea mesei. Răsuflând din greu.
Muşchi puternici. Ochi strălucitori. Nas acvilin. Cap pleşuv.
— Auzi, Karl, avem şobolani la mansardă. Ar cam fi bine să faci rost de nişte capcane.
— Şobolani?
— Cum ai auzit.
— Dar mansarda este curată.
— Bine, atunci avem şobolani ordonaţi.
— Şobolani nu.
— Karl, i‑am auzit azi‑noapte, spuse Chris cu răbdare, controlându‑se.
— Poate instalaţii, avansă Karl ideea. Poate scânduri.
— Poate şobolani! Vrei să laşi discuţia şi să cumperi afurisitele alea de capcane?
— Da, doamnă! Dând să plece. Mă duc acum!
— Nu acum, Karl! Magazinele sunt toate închise!
—Sunt închise! îl repezi şi Willie.
— Să văd.
Dispăru.
Chris şi Willie schimbară între ele priviri, după care Willie, dând din cap, se întoarse la şunca ei. Chris sorbi din cafea. Ciudat. Ciudat om. Ca şi Willie, deosebit de muncitor; foarte loial; discret. Însă ceva din făptura lui o făcea să nu se simtă în largul ei. Ce să fi fost? Subtilul său aer arogant? Sfidător? Nu. Altceva. Ceva greu de pus în evidentă. Cuplul era cu ea de aproape şase ani şi totuşi Karl rămânea o mască — o hieroglifă vorbitoare, vie, intraductibilă, care îi îndeplinea afectată cerinţele. În spatele măştii însă, ceva se afla în mişcare; aproape că putea să‑i audă mecanismul ticăind, asemenea unei conştiinţe. Îşi stinse ţigara; auzi uşa de la intrare deschizându‑se cu un scârţâit, apoi închizându‑se.
— Sunt închise, bombăni Willie.
Chris mai mult se jucă cu furculiţa în şuncă decât mâncă, apoi se întoarse în camera ei şi îşi puse costumul cu jerseu şi fustă. Se uită în oglindă şi îşi privi cu un aer solemn părul scurt şi roşcat, care părea veşnic încâlcit; izbucnirea de pistrui de pe faţa‑i mică, minionă; apoi îşi miji ochii şi rânji prosteşte. Salut fetită minunată din vecini! Aş putea vorbi cu soţul tău? Cu amantul tău? Cu peştele tău? Oh, peştele tău e la azilul de săraci? Avon l‑a căutat ! Scoase limba la cea din oglindă. Apoi verva o părăsi brusc. Ah, Hristoase? ce viaţă! Îşi luă cutia pentru peruci, coborî scările bălăbănindu‑se şi ieşi în strada simpatică, străjuită de copaci.
Pentru câteva clipe se opri în faţa casei şi adulmecă cu nesaţ aerul dimineţii. Privi spre dreapta. Dincolo de casă, vechi trepte abrupte de piatră plonjau departe jos în M Street. Puţin mai încolo era intrarea din deal a Car Barn‑ului, folosit iniţial pentru a adăposti tramvaiele: acoperiş în stil mediteranean, din ţiglă; turete rococo; cărămidă veche. Privea visătoare. Nostim. Nostimă stradă. La naiba, de ce n‑aş rămâne să locuiesc aici? Dar casa? Să încep iar să trăiesc? Undeva începu să bată un clopot. Ea îşi îndreptă privirea către locul de unde venea sunetul. Turnul cu ceas al campusului. Ecoul său melancolic răsună pe deasupra râului; transmitea fiori; se prelingea prin inima ei obosită. O porni spre muncă; spre o şaradă oribilă; spre o imitaţie ca de paiaţă, grotescă, a lutului din care suntem făcuţi.
Intră pe poarta principală a campusului şi starea ei depresivă se mai micşoră; apoi deveni tot mai scăzută pe măsură ce privea şirul de rulote‑cabine aliniate de‑a lungul căii de acces din apropierea părţii de nord a zidului înconjurător; iar pe la 8 a.m., odată cu primul tur de manivelă, era aproape ea însăşi: începuse să se certe în legătură cu scenariul.
— Hei, Burke? Vrei să te uiţi un pic la drăcia asta?
— Oh, înţeleg că ai un scenariu! Ce drăguţ!
Regizorul Burke Dennings, încordat şi fără astâmpăr, având un tic nervos la ochiul stâng dar un licăr jucăuş în priviri, rupse cu degete tremurânde, cu o singură mişcare, o fâşie îngustă dintr‑o pagină a scenariului ei.
— Cred că am s‑o molfăi, cârâi el.
Se aflau pe esplanada din faţa clădirii administraţiei şi erau practic imobilizaţi în mijlocul actorilor; reflectoarelor; tehnicienilor; figuranţilor; maşiniştilor. Ici şi colo câţiva spectatori punctau gazonul, majoritatea fiind de la facultatea iezuită. Un număr oarecare de copii. Cameramanul, plictisit, deschise Daily Variety în timp ce Dennings băgă hârtia în gură şi chicoti. Respiraţia sa duhnea uşor de pe urma primului gin de dimineaţă.
— Da, sunt teribil de încântat că ţi s‑a dat un scenariu.
Un bărbat la cincizeci şi ceva de ani, firav, cu o figură vicleană, vorbind cu un încântător şi puternic accent britanic, atât de tăios şi de precis încât ridica până şi cele mai vulgare obscenităţi la rang de eleganţă; iar când bea, părea veşnic pe punctul de a izbucni în hohote de râs, într‑o neîncetată luptă pentru a‑şi păstra stăpânirea de sine.
— Eh, ia spune scumpo. Ce e? Ce s‑a‑ntâmplat?
Scena în chestiune cerea decanului presupusului colegiu din scenariu să se adreseze unui grup de studenţi într‑un efort de a le smulge prin ameninţări un „armistiţiu". Apoi Chris urma să urce în fugă scările către esplanadă, să smulgă portavocea din mâinile decanului şi arătând spre clădirea principală a administraţiei, să strige „Hai s‑o distrugem!"
— N‑are nici o noimă, spuse Chris.
— Păi, e cât se poate de clar, minţi Dennings.
— De ce naiba ar vrea să distrugă clădirea, Burke? În ce scop?
— Ai de gând să mă trimiţi să întreb mai sus?
— Nu, te întreb „În ce scop?"
— Pentru că‑i acolo, dragoste!
— În scenariu?
— Nu, pe acel teren!
— Păi, n‑are nici o noimă, Burke. Pur şi simplu ea n‑ar face asta.
— Ba da.
— Ba nu.
— Vrei să‑l consultăm pe scenarist? Cred că‑i la Paris!
— Se ascunde?
— Se fute!
Pronunţase cu o dicţie impecabilă, cu ochi ca de vulpe scânteind pe un chip făcut parcă din aluat, încât cuvintele se înălţaseră viguroase, aidoma turlelor unei biserici gotice. Chris se lasă moale pe umerii lui, râzând.
— Of, Burke, eşti imposibil, fir‑ar al dracului să fie!
— Da. O spuse pe acelaşi ton cu care Cezar confirmase cu modestie ştirile referitoare la triplul său refuz al coroanei. Eh, putem continua?
Chris nu‑l auzi. Aruncase pe furiş o privire jenată unui iezuit din apropiere, să vadă dacă nu cumva auzise obscenitatea. Figură întunecată, aspră. Ca a unui boxer. Ciupită de vărsat. Trecut de patruzeci. Ceva trist în privirea lui; ceva dureros; şi totuşi ceva cald şi liniştitor atunci când ea îşi încrucişă privirea cu a lui. Auzise. Zâmbea. Se uită la ceas şi se îndepărtă.
— Am zis, putem continua!
Ea se întoarse, cu gândul aiurea.
— Mda, sigur, Burke; hai să‑i dăm bătaie.
— Slavă cerului.
— Nu, aşteaptă!
— Oh, Hristoase mare!
Se plânse de desfăşurarea scenei. Avea sentimentul că punctul culminant care era atins odată cu replica ei, se afla în opoziţie cu faptul că imediat după aceea trebuia să pătrundă în clădire alergând.
— Nu aduce nimic în plus, spuse Chris. E o tâmpenie.
— Da, este, dragoste, este, fu sincer de acord Burke. Totuşi, continuă el, montorul insistă s‑o turnăm, aşa că asta este. Înţelegi?
— Nu, nu înţeleg.
— Nu, sigur că nu. E stupid. Vezi tu, chicoti acesta, din moment ce scena următoare începe cu Jed venind printr‑o uşă către noi, montorul simte că va primi cu siguranţă o nominalizare dacă scena precedentă se încheie cu tine dispărând din cadru printr‑o uşă.
— E o tâmpenie.
— Păi, bineînţeles că e! E o vomă! E pur şi simplu o borâtură pizdoasă de cretină ce e! Eh, de ce n‑am trage‑o şi după aia să ai încredere în mine că o s‑o decupez eu din montajul final. În principiu ar trebui să fie gustoasă la molfăit.
Chris râse. Şi fu de acord. Burke aruncă o privire spre montor, care era cunoscut drept un egocentric temperamental dedat la discuţii fără rost. Era ocupat cu cameramanul. Regizorul răsufla uşurat.
Aşteptând pe gazon la baza scărilor să se încălzească reflectoarele, Chris se uită spre Dennings cum îi aruncă o obscenitate unui maşinist neajutorat după care figura îi deveni deosebit de radioasă. Părea că‑şi savurează propria‑i excentricitate. Şi totuşi Chris ştia că mergând cu băutura până la un anumit punct, el exploda invariabil în accese de furie, iar dacă acestea se întâmplau să fie la trei sau patru dimineaţa, mai mult ca sigur că ar fi dat telefoane celor din conducere, bătându‑şi răutăcios joc de ei cu tot felul de provocări mărunte. Chris îşi amintea de un şef de studiouri care comisese greşeala să constate la o vizionare că manşetele cămăşii lui Dennings sunt uşor roase, fapt care îl făcuse pe Dennings să reacţioneze prompt, trezindu‑l cam pe la 3 a.m. şi taxându‑l drept „ţopârlan pizdos" al cărui tată fusese „mai mult ca sigur nebun!". În zilele următoare pretindea că nu‑şi aduce aminte de nimic şi exulta pe ascuns de satisfacţie atunci când cei pe care îi ofensa descriau în amănunt ceea ce făcuse. Dacă îi convenea, îşi aducea aminte. Chris se gândi cu un zâmbet la noaptea în care, într‑o turbare dementă cauzată de prea mult gin, îşi distrusese şirul de birouri de la studio, iar mai târziu, confruntat cu opisul notei de plată şi cu fotografiile Polaroid care prezentau în detaliu stricăciunile, le înlătură remarcând în treacăt că sunt „Evident trucate, pagubele erau mult, cu mult mai mari decât astea!". Chris credea că Dennings nu era nici un alcoolic, nici un beţiv fără speranţă de îndreptare, ci mai degrabă că bea pentru că asta se aştepta de la el: trăia după cum i‑o cerea legenda ţesută în jurul lui.
Ei bine, se gândi ea; bănuiesc că asta e tot un fel de nemurire.
Se întoarse, privind peste umăr după iezuitul care zâmbise. Mergea în depărtare, covârşit, cu capul plecat, un nor negru singuratic în căutarea ploii.
Nu‑i plăcuseră niciodată preoţii. Atât de siguri de ei. Atât de liniştiţi. Şi totuşi acesta...
— Eşti pregătită, Chris? Dennings.
— Mda, sunt gata.
— În regulă, linişte absolută! Regizorul secund.
— Motor, dădu ordin Burke,
— Merge.
— Acum, şi!
Chris urcă în fugă treptele în uralele figuranţilor şi sub privirea lui Dennings, care se mira la ce îi stătea capul. Cedase mult prea repede argumentelor lui. Îndreptă o căutătură semnificativă spre corepetitor, care i se alătură fără zgomot şi îi întinse scenariul gata deschis, de parcă ar fi fost un ministrant  care îi oferă cartea de rugăciuni preotului său în timpul Mesei  solemne.

Lucrară cu intermitenţe datorate soarelui. Pe la patru pătura de nori învolburaţi de pe cer deveni groasă, şi regizorul secund dădu liber trupei pentru tot restul zilei.
Chris o luă spre casă. Era obosită. La întretăierea străzilor Treizeci şi şase şi O, un băcan italian în vârstă o aborda din uşa prăvăliei sale, cerându‑i un autograf. Semnă pe o pungă de hârtie maro şi scrise alături „Cu cele mai calde urări de bine". Aşteptând să traverseze, aruncă o privire peste drum în diagonală, către o biserică catolică. Sfântul Nu‑ştiu‑cum. Administrată de către iezuiţi: Auzise vorbindu‑se că John F. Kennedy s‑ar fi cununat acolo; ar fi practicat acolo cultul religios. Încercă să‑şi imagineze: John F. Kennedy printre candele şi femei credincioase, zbârcite; John F. Kennedy făcând plecăciuni şi rugându‑se; cred... o destindere în relaţiile cu ruşii; cred, cred... Apollo IV printre zornăitul mătăniilor; cred...învierea şi viaţa veşnică.
Asta. Asta e. Asta‑i ceea ce atrage.
Privi cum un camion de bere greoi cu acel clinchet tremurat şi familiar care anticipează băutura.
Traversă. În timp ce mergea pe O şi trecea prin dreptul sălii de spectacole a şcolii generale, o depăşi grăbit un preot cu mâinile în buzunarele unui vindiac de nylon. Tânăr. Foarte încordat. Neras. Ceva mai în faţă el o luă la dreapta, intrând pe o alee ce dădea într‑o curte din spatele bisericii.
Chris se opri în dreptul aleii, privindu‑l curioasă. Părea să se îndrepte spre o baracă vopsită în alb. O uşă culisantă veche se deschise scârţâind şi mai apăru încă un preot. Arăta posomorât; foarte nervos. Dădu la repezeală din cap în semn de salut către cel tânăr. Apoi ţinându‑şi ochii în pământ, se duse repede la o uşă care ducea în biserică. Uşa barăcii se mai deschise încă o dată împinsă din interior. Alt preot. Semăna cu — Hei, chiar el este! Cel care a zâmbit când Burke a spus acea obscenitate! Numai că acum când îl saluta în tăcere pe noul venit, părea un om grav, cu braţul petrecut pe după umărul celuilalt într‑un gest delicat şi oarecum părintesc. Îl conduse înăuntru şi paravanul se închise încet cu un scârţâit stins.
Chris se uită fix la pantofii ei. Era nedumerită. Care‑i chestia? Se întrebă dacă iezuiţii mergeau şi ei să se spovedească.
Un bubuit îndepărtat de tunet. Privi în sus spre cer. E de ploaie?... Înviere a...
Mda. Mda, sigur. Marţea viitoare. În depărtare izbucniră descărcări de fulgere. Nu ne suna tu, puştiule, o să te sunăm noi.
Îşi ridică gulerul de la haină şi porni încet mai departe. Dorea să‑i toarne cu găleata.

În scurtă vreme ajunse acasă. Alergă repede la baie. Apoi merse în bucătărie.
— Bună, Chris. Cum a fost?
O blondă drăguţă, în jur de douăzeci şi cinci de ani, aşezată la masă. Sharon Spencer. Expeditivă. Din Oregon. De trei ani era tutorele lui Regan şi secretara cu probleme sociale a lui Chris.
— Oh, rutina de zi cu zi. Se îndreptă agale spre masă şi începu să trieze corespondenţa. Ceva interesant?
— Vrei să mergi la un dineu săptămâna viitoare la White House?
— Ăă, ştiu şi eu, Marty ? Ţie cam ce ţi‑ar plăcea să faci?
— Să mănânc dulciuri şi să mi se facă rău.
Chris chicoti.
— Apropo, unde‑i Rags?
— Jos în camera de joacă.
— Ce face?
— Sculptează. Face o pasăre, presupun. E pentru tine.
— Mda, mi‑ar trebui una, murmură Chris. Se duse la maşina de gătit şi îşi turnă o ceaşcă de cafea fierbinte. Ai glumit cu dineul ăla? întrebă ea.
— Nu, deloc, răspunse Sharon. Este joi.
— Petrecere mare?
— Nu, aş înclina să cred că numai cinci sau şase persoane.
— Ce vorbeşti!
Era încântată, dar nu cu adevărat surprinsă. Toţi îi cultivau compania: şoferi de taxi; poeţi; profesori; regi. Oare ce le plăcea la ea? Că era de viaţă? Chris se aşeză la masă.
— Cum a mers lecţia?
Sharon îşi aprinse o ţigară, încruntându‑se.
— Iar a avut necazuri la mate.
— Oh? Ia te uită, asta‑i ciudat.
— Ştiu; este obiectul ei favorit, spuse Sharon.
— Ce să‑i faci, „matematica asta modernă". Hristoase, n‑aş putea să‑mi câştig nici mărunţişul pentru autobuz dacă...
— Bună, mami!
Intră ţopăind, cu braţele‑i întinse în lateral. Cozi despletite roşcate. O faţă dulce, strălucitoare, plină de pistrui.
— Salut, oliţă de noapte!
Radiind de fericire, Chris o prinse pe fetiţă în braţe, strângând‑o cu putere la piept, apoi o pupă zgomotos şi cu foc pe obraji. Nu‑şi putea domoli întreaga revărsare de dragoste. Mmum‑mmum‑mmum! Alte sărutări. Apoi o dădu pe Regan ceva mai departe, ţinând‑o cu braţele întinse şi scrutându‑i cu ochi avizi chipul. Ce‑ai mai făcut azi? Ceva interesant?
— Ăă, chestii.
— Ce fel de chestii?
— Ăă, ia să văd. Îşi ţinea genunchii lipiţi de cei ai mamei sale, legănându‑se înainte şi înapoi. Păi, am învăţat, desigur.
— Îh‑hâm.
— S‑am pictat.
— Ce‑ai pictat?
— Ăă, păi, flori, ştii, alea, margarete? Care sunt doar roz. Şi pe urmă — Ăă, mda! Calul acela! Se însufleţi brusc, cu ochi larg deschişi. Bărbatul ăsta avea un cal, ştii, acolo, jos lângă râu? Ne plimbam, înţelegi, mami, şi pe urmă s‑a apropiat acest cal, era minunat! Oh, mami, ar fi trebuit să‑l vezi, şi pe urmă bărbatul m‑a lăsat să stau pe el! Zău! Adică efectiv câteva clipe!
Chris îi făcu cu ochiul lui Sharon, zâmbind cu subînţeles.
— Persoana? întrebă ea ridicând dintr‑o sprânceană.
Mutându‑se în Washington pentru turnarea filmului, blonda secretară care făcea acum practic parte din familie, stătuse în casă cu ele, ocupând un dormitor suplimentar de la etaj. Până în clipa când întâlnise acel „călăreţ" la un grajd din apropiere. Atunci Chris hotărâse că Sharon are nevoie de o locuinţă numai a ei, şi o aranjase într‑un apartament dintr‑un hotel luxos, insistând să îi achite ea nota de plată.
— Persoana. Sharon zâmbi răspunzându‑i lui Chris.
— Era un cal sur! adăugă Regan. Mămico, nu ne cumpărăm şi noi un cal? Vreau să spun, avem cum să ne cumpărăm?
— Om vedea, scumpo.
— Când îmi iei şi mie unul?
— Mai vedem noi. Unde‑i pasărea pe care ai făcut‑o?
Regan rămase un moment blocată, apoi se întoarse cu gura căscată spre Sharon şi făcu bot într‑o încercare de reproş.
— I‑ai spus. Apoi hlizindu‑se către mama ei: Era o surpriză.
— Adică...?
— Cu nasul lung şi caraghios, cum îţi doreşti tu!
— Oh, Rags, e drăguţ din partea ta. Pot s‑o văd?
— Nu, mai am s‑o vopsesc. Când mâncăm, mami?
— Ti‑e foame?
— Mor de foame.
— Vai, dar nu e nici cinci. Când aţi mâncat de prânz? o întrebă Chris pe Sharon.
— Ăă, pe la doişpe, răspunse Sharon.
— Când se întorc Willie şi Karl?
Le dăduse liber toată după‑amiaza.
— Cred că la şapte, spuse Sharon.
— Mami, am putea merge la Hot Shoppe? se rugă Regan. Da?
Chris luă mâna fiicei sale; zâmbi afectuos; şi i‑o sărută.
— Fugi sus şi îmbracă‑te să mergem.
— Oh, te iubesc!
Regan o zbughi în cameră.
— Iubito, să‑ţi pui rochia cea nouă! strigă Chris în urma ei.
— Cum ţi‑ar place să mai ai unsprezece ani? gândi Sharon cu voce tare.
— E o propunere?
Chris luă corespondenta şi începu să caute la întâmplare printre adulaţii mâzgălite pe hârtie.
— Ai să te duci? întrebă Sharon.
— Cu ce am eu acum pe cap? Cu toate amintirile?
— Sigur.
— Nici prin minte nu‑mi trece.
— Mai gândeşte‑te.
— Mă mai gândesc. Chris luă un scenariu cu o scrisoare de introducere ataşată elegant pe copertă. Jarris. Impresarul ei. Parcă le spusesem să nu‑mi mai trimită scenarii pentru un timp.
— Ai face bine să‑l citeşti, spuse Sharon.
— Zău?
— Da, l‑am citit azi dimineaţă.
— E ceva de capul lui?
— E nemaipomenit.
— Iar eu trebuie să joc rolul unei călugăriţe care descoperă că e lesbiană, este?
— Nu, tu nu trebuie să joci nici un rol.
— Ei poftim, filmele chiar sunt mai bune ca oricând. Ce naiba vrei să spui, Sharon? De ce zâmbeşti?
— Vor să regizezi. Răspunsul lui Sharon ieşi simplu, odată cu fumul de la ţigară.
— Ce!
— Citeşte scrisoarea.
— Dumnezeule, Shar, tu glumeşti!
Chris se năpusti cu ochii avizi asupra scrisorii, prinzând din zbor cu nesaţ frânturi de fraze: „... scenariu nou... un triptic... studioul vrea ca Sir Stephen Moore... acceptând cu condiţia..."
— Regizez secţiunea lui!
Chris zvâcni în sus din mâini şi dădu un chiot de bucurie răguşit şi pătrunzător. Apoi cu ambele mâini strânse scrisoarea la piept.
— Oh, Steve, îngerule, ai ţinut minte!
Filmând în Africa. Beţi. Stând în scaune de campanie. Privind sânge‑riul tăcutului amurg. „Ah, e o prostie să‑ţi faci din aşa ceva o ocupaţie. Pentru actor este un jeg, Steve!" „Oh, mie îmi place." „Este un jeg! Ştii care e singurul lucru ce contează în toată afacerea asta? Să regizezi!" „Ah, da." „Atunci înseamnă că ai realizat ceva, ceva care îţi aparţine; vreau să spun, ceva care trăieşte!" „Păi, atunci fă‑o." „Am încercat; nu ţine." „De ce?" „Ei hai, că doar ştii de ce: ei nu îşi închipuie că aş putea să mă las de actorie." Rememorare cu căldură. Zâmbet cald. Dragul de Steve...
— Mami, nu îmi găsesc rochia! strigă Regan de pe coridor.
— În dulap! răspunse Chris.
— M‑am uitat!
— Urc eu într‑o secundă! strigă Chris. Examină scenariul preţ de o clipă. Va să zică e probabil un jeg.
— Ei, haide, şi tu acum. Serios cred că e bun.
— Păi, tu şi la Psycho ai crezut că trebuie suprapusă peste coloana sonoră o bandă înregistrată cu râsete.
Sharon izbucni în râs.
— Mămico?
— Vin!
Chris se ridică încet.
— Ai întâlnire, Shar?
— Da.
Chris arătă spre corespondentă.
— Atunci du‑te. Putem rezolva toate chestiile astea mâine dimineaţă.
Sharon se ridică.
— Ăă, nu, aşteaptă, se corectă Chris, amintindu‑şi ceva. E vorba de o scrisoare care trebuie pusă neapărat în seara asta.
— Oh, okay.
Secretara îşi luă bloc‑notes‑ul.
— Ma‑amăăă! o intonaţie plângăcioasă de nerăbdare.
— Aşteaptă‑mă până cobor, îi spuse Chris lui Sharon. Dădu să plece din bucătărie, dar se opri atunci când Sharon îşi privi ceasul.
— Vai, Chris, e timpul să‑mi fac meditaţia, spuse ea.
Chris se uită pieziş la ea, cu o exasperare mută. În ultimele şase luni, o văzuse pe secretara ei cum se transformă brusc într‑o „căutătoare a seninătăţii". La început, la Los Angeles, a fost auto‑hipnoza; aceasta a degenerat mai târziu în cântări budiste. În ultimele săptămâni cât a stat Sharon în camera de sus, casa se umpluse cu un zumzet neîntrerupt, fără vlagă şi monoton de „Nam myoho renge kyo" (Vezi; nu trebuie decât să tot îngâni asta, Chris, şi ţi se împlinesc dorinţele, obţii tot ce vrei..."). Acesta se putea auzi la cele mai neaşteptate şi nepotrivite, ore, de obicei atunci când Chris îşi învăţa replicile. „Poţi să dai drumul la televizor", îi spusese Sharon cu generozitate şefei sale, într‑una din aceste ocazii. „N‑are nimic, pot îngâna când sunt tot felul de zgomote. Nu mă deranjează deloc." Acum era meditaţia transcendentală.
— Chiar crezi că îţi ajută la ceva chestia asta, Shar? întrebă pe un ton neutru.
— Îmi creează o stare de împăcare, răspunse Sharon.
— Bine, spuse Chris sec. Se îndepărtă cu un „Noapte bună". Nu mai aduse vorba de scrisoare, şi ieşi din bucătărie murmurând „Nam myoho renge kyo".
— Ţine‑o aşa cam cincisprezece‑douăzeci de minute, spuse Sharon. Poate la tine o să dea rezultate.
Chris stătu pe loc, cântărind un răspuns pe măsură. Apoi renunţă. Urcă în dormitorul lui Regan, şi se duse drept la dulap. Regan stătea în mijlocul camerei privind ţintă către tavan.
— Ce este, o întrebă Chris, cotrobăind după rochie.
Era din bumbac, de culoare albastru‑pal. O cumpărase săptămâna trecută şi ţinea minte că o agăţase în dulap.
— Nişte zgomote ciudate, spuse Regan.
— Ştiu. Avem musafiri.
Regan se uită la ea.
— Huh?
— Veveriţe, iubito; veveriţe la mansardă. Fiicei sale îi era silă şi groază de şobolani. Chiar şi şoarecii o speriau.
Răscolitul după rochie se dovedi fără rezultat.
— Vezi, mami, nu e.
— Da, văd. Poate a luat‑o Willie împreună cu rufele murdare.
— A dispărut.
— Mda, bine, pune‑o pe aia marinărească. E drăguţă.

S‑au dus la Hot Shoppe. Chris a luat o salată, în timp ce Regan a mâncat patru chifle, supă, pui fript, o cremă de ciocolată şi o porţie şi jumătate de plăcintă cu afine garnisită cu îngheţată de cafea, unde le‑o pune, se miră Chris cu dragoste, le ascunde în mânecă? Copilul era la fel de slab ca o speranţă deşartă.
Chris îşi aprinse o ţigară la cafea şi se uită prin fereastra din dreapta. Râul era întunecat şi molcom, apatic.
— Mi‑a plăcut, mami.
Chris se întoarse spre ea, studiindu‑i aerul şi aşa cum se întâmpla adesea, simţi o strângere de inimă întrezărind pe chipul lui Regan figura lui Howard. Modul în care cădea lumina. Îşi coborî privirea în farfuria lui Regan.
— Nu‑ţi termini plăcinta? o întrebă Chris.
Regan îşi coborî ochii în pământ.
— Am mâncat nişte dulciuri înainte.
Chris îşi stinse ţigara râzând pe înfundate.
— Hai să mergem.

Ajunseră acasă înainte de şapte. Willie şi Karl se întorseseră deja. Regan se duse direct în camera de joacă de la subsol, nerăbdătoare să termine sculptura pentru mama ei. Chris se îndreptă spre bucătărie să‑şi ia scenariul. O găsi pe Willie fierbând cafea; aromă puternică; ibricul fără capac. Părea iritată şi ţâfnoasă.
— Bună, Willie, cum a fost? te‑ai distrat bine?
— Mai bine nu mă întrebaţi. Adăugă o coajă de ou şi un praf de sare în fiertura ce bolborosea în ibric. Se duseseră la film, o lămuri Willie. Ea a vrut să vadă unul cu Beatles‑ii; dar Karl a insistat să meargă la un film artistic de casă despre Mozart. Groaznic, spuse ea mocnind şi micşoră flacăra maşinii de gătit. Ce cap pătrat!
— Îmi pare rău. Chris luă scenariul la subraţ. A, Willie, n‑ai văzut rochia aia pe care i‑am cumpărat‑o lui Rags săptămâna trecută? Cea albastră de bumbac?
— Ba da, am văzut‑o în dulap. Azi dimineaţă.
— Şi unde ai pus‑o?
— E acolo.
— Nu cumva ai luat‑o din greşeală cu rufele murdare?
— E acolo.
— La rufe?
— În dulap.
— Nu e. M‑am uitat.
Willie vru să răspundă, dar strânse din buze şi mestecă în cafea. Intrase Karl.
— Bună seara, doamnă. Se duse la chiuvetă să‑şi ia un pahar cu apă.
— Ai pus capcanele alea? întrebă Chris.
— Nu sunt şobolani.
— Le‑ai pus?
— Le‑am pus, bineînţeles, dar mansarda este curată.
— Spune‑mi, Karl, cum a fost la film?
— Interesant. Spatele‑i, ca şi faţa, era absolut de nepătruns. Chris dădu să iasă, fredonând un şlagăr al Beatles‑ilor, dar apoi se opri. Mai încerc numai o dată! 
— Ai găsit greu capcanele, Karl?
— Nu, nici o problemă.
— La şase dimineaţa?
— Magazin non‑stop.
Iisuse!
Chris se lăfăi făcând o baie lungă. Ducându‑se la dulapul din dormitorul ei să‑şi ia rochia de casă, descoperi rochia dispărută a lui Regan. Stătea mototolită pe jos, făcută ghem.
Chris o ridică. Ce caută aici?
Încă mai avea eticheta pe ea. Stătu o clipă pe gânduri. Îşi aduse aminte că în ziua în care luase rochia, cumpărase şi pentru ea câteva lucruri. Trebuie că le‑am pus pe toate la un loc.
Chris duse rochia în dormitorul lui Regan, o puse pe un umeraş şi o agăţă în dulap. Aruncă o privire garderobei lui Regan! Drăguţe. Drăguţe haine. Mda, uită‑te aici, Rags, lasă‑l pe tăticu' care nu‑ţi scrie niciodată.
Întorcându‑se de la dulap, se lovi cu degetele de la picioare de marginea unui birou. Au, Iisuse, ce mă doare? Îşi ridică piciorul şi în timp ce şi‑l freca, observă că biroul era deplasat cu aproape un metru. Nu e de mirare că am dat peste el. Trebuie că a aspirat Willie.
Coborî în camera de lucru cu scenariul de la impresarul ei. Spre deosebire de masiva sufragerie dublă, cu priveliştea oferită de ferestrele mari făcute din multe segmente, studioul dădea o senzaţie de atmosferă încărcată cu şoapte; de secrete între unchi bogaţi. Cămin de cărămidă ieşit din perete; lambriuri de stejar; bârne de lemn dispuse în zig‑zag care se vedeau că aparţinuseră cândva unui pod basculant. Puţinele indicii care sugerau că încăperea aparţine prezentului erau un bar adăugat mai târziu, câteva perne lucioase şi o carpetă din piele de leopard, care aparţinea lui Chris şi care era întinsă pe duşumeaua din lemn de pin exact lângă şemineu. Chris stătea acum întinsă pe carpetă, cu capul şi umerii sprijiniţi de marginea unei canapele joase.
Se mai uită o dată pe scrisoarea de la impresarul ei. Faith, Hope and Charity: trei segmente distincte, fiecare cu o altă distribuţie şi un alt regizor. Segmentul ei urma să fie Speranţa. Îi plăcea ideea. Şi îi plăcea titlul. Poate şablonard, se gândi ea; dar elegant. Probabil că îl vor schimba cu ceva în genul „Rock Around the Virtues".
Se auzi clopoţelul soneriei de la intrare, Burke Dennings. Om singur, obişnuia să treacă adesea pe la ea. Chris zâmbi cu multă compătimire, scuturând din cap, atunci când îl auzi aruncându‑i o obscenitate lui Karl, pe care regizorul părea că îl detestă, zgândărindu‑l în continuu.
— Da, salve! Unde‑i ceva de băut? întrebă iritat, intrând în cameră şi ducându‑se la bar cu privirea pierdută, cu mâinile în buzunarele fulgarinului său şifonat.
Se aşeză pe un scaun de la bar. Irascibil. Privind de colo‑colo. Uşor dezamăgit.
— Iar pândeşti după vreo pradă? întrebă Chris.
— Ce dracu' vrei să spui? pufni el.
— Ai privirea aia ciudată. O mai văzuse şi altădată, când lucraseră împreună la un film în Laussane. În prima lor noapte acolo, la un hotel liniştit ce străjuia lacul Geneva, Chris nu putuse să adoarmă. La 5 a.m. sărise jos din pat şi se hotărâse să se îmbrace şi să coboare în hol să caute fie o cafea, fie tovărăşia cuiva. Aşteptând liftul pe coridor, se uitase pe fereastră şi îl văzuse pe regizor păşind băţos pe malul lacului, cu mâinile înfundate adânc în buzunarele hainei din cauza frigului glacial al iernii. Pe când ajunsese în hol, el tocmai intra în hotel. „Nu se zăreşte nici o târfă!" Îi aruncase el cu amărăciune, trecând pe lângă ea cu privirea în pământ; apoi intrase în lift şi se dusese să se culce. Când mai târziu ea menţionase râzând incidentul, regizorul devenise furios şi o acuzase că proferează „halucinaţii grosolane" pe care lumea va fi fost „înclinată să le creadă numai din cauză că tu eşti un star". De asemenea o caracterizase drept „pur şi simplu pizdos de nebună", dar apoi subliniase împăciuitor, în strădania de a o îmbuna, că „poate" la urma urmelor chiar văzuse pe cineva şi pur şi simplu îl luase drept Dennings. „În fond", accentuase el la vremea respectivă, „întâmplarea face ca stră‑străbunica mea să fie elveţiancă".
Chris se duse în spatele barului şi îi aminti de această păţanie.
— Ei hai, nu vorbi prostii! reacţionă Dennings. S‑a întâmplat că mi‑am petrecut întreaga seară la un nenorocit de ceai, un ceai al facultăţii!
Chris se sprijini de bar.
— Tu ai fost numai la un ceai?
— Păi, sigur, haide; fă pe deşteapta!
— Tu te‑ai făcut pulbere la un ceai, spuse ea sec, cu nişte iezuiţi.
— Nu, iezuiţii erau treji.
— Ei nu beau?
— Ţi‑ai ieşit din pizdoasa ta de minte? strigă el. Au turnat în ei! În viaţa mea n‑am văzut aşa o capacitate!
— Hei, te rog, mai uşor, Burke! Regan!
— Da, Regan, şopti Dennings. Unde dracu' este băutura mea?
— Vrei să‑mi spui şi mie ce căutai tu la un ceai al facultăţii?
— Nenorocitele de relaţii cu publicul; ceva de care tu ar trebui să te ocupi.
Chris îi întinse un gin cu gheaţă.
— Dumnezeule, cum i‑am mai periat, mormăi regizorul, pios; cu paharul la gură. Păi da, dă‑i înainte, râzi! Numai de asta eşti bună, să râzi şi să‑ţi arăţi un pic curu'.
— Zâmbeam numai.
— Bine, cineva trebuia să facă o impresie frumoasă.
— Şi de câte ori ai pronunţat „fut", Burke?
— Asta‑i o cruzime din partea ta, scumpo, îi reproşă el cu blândeţe. Mai bine spune‑mi, tu cum te mai simţi?
Chris îi răspunse printr‑o ridicare dezolată din umeri.
— Eşti posomorâtă? Haide, spune‑mi.
— Ştiu şi eu?
— Spune‑i unchiului tău.
— Rahat, cred că am să beau şi eu ceva, spuse ea întinzând mâna după un pahar.
— Da, face bine la stomac. Eh, ia zi.
Îşi turnă încet vodcă.
— Te‑ai gândit vreodată cum e să mori?
— Poft...
— Cum e să mori, îl întrerupse ea. Te‑ai gândit vreodată la asta, Burke? Ce reprezintă? Vreau să spun, ce reprezintă asta cu adevărat?
El răspunse, puţin întretăiat:
— Nu ştiu. Nu, categoric nu. Eu nu mă gândesc deloc la asta. Eu doar o fac. De ce dracu' ai adus vorba?
Ea dădu din umeri.
— Nu ştiu, răspunse încet. Lăsă gheaţa să‑i cadă în pahar şi o fixă gânditoare cu privirea. Mda... ba da, ştiu, se corectă ea. Eu într‑un fel... În fine, eu m‑am gândit la ea azi dimineaţă... ca un vis... pe când stăteam să mă trezesc. Nu ştiu. Vreau să spun, a fost pentru mine ca un fel de şoc... ceea ce reprezintă. Vreau să spun, sfârşitul — sfârşitul! — ca şi când nici măcar nu mai auzisem vreodată cuvântul. Scutură din cap. Oh, Iisuse, cum m‑a mai îngrozit! Mă simţeam de parcă aş fi căzut de pe afurisita asta de planetă cu o sută de milioane de kilometri pe oră.
— Aiurea. Moartea e o alinare, tatonă Dennings.
— Pentru mine nu prea e, Charlie.
— Păi, dăinui prin copilul tău.
— Of, las‑o baltă! Copilul meu nu este totuna cu mine.
— Da, slavă cerului. Una este mai mult decât suficient.
— Serios, Burke, gândeşte‑te şi tu! Să nu exişti... În veci! Este...
— Oh, pentru numele Celui de sus! Du‑te la viitorul ceai al facultăţii să‑ţi arăţi curu', poate or să te consoleze preoţii ăia!
Puse paharul jos cu zgomot.
— Hai să ne mai punem unul.
— Ştii că n‑aveam idee că ei beau?
— Păi, tu eşti o proastă.
Ochii îi deveniseră răutăcioşi. Ajunsese la punctul critic? se întrebă Chris. Avea sentimentul că îi pusese degetul pe o rană. Aşa să fi fost?
— Să se confeseze se duc? îl întrebă ea.
— De unde să ştiu eu! urlă el deodată.
— Păi, nu învăţai tu să te faci...
— Unde e nenorocita aia de băutură!
— Vrei nişte cafea?
— Nu fi stupidă. Vreau să mai beau ceva.
— Bea nişte cafea.
— Haida‑de! Unul de plecare. Să‑mi ţină pe drum.
— Pe care? Lincoln Highway?
— Asta‑i urât din partea ta, şi mi‑ar displace să fiu un beţiv urât. Haide odată, fir‑ar al dracului să fie, umple‑l!
Îi împinse insistent paharul pe deasupra barului şi ea îi mai turnă gin.
— Poate ar trebui să invit unul‑doi din ei pe aici, murmură Chris.
— Din cine?
— Păi, din cine? Ridică din umeri. Ăştia cu roata lumii, zi‑le pe nume, preoţi.
— N‑or să mai plece niciodată; futu‑le neamul lor de lipitori, se enervă el şi dădu ginul pe gât.
Mda, începe s‑o ia razna, se gândi Chris şi schimbă repede subiectul: îi spuse despre scenariu şi despre şansa ei de a regiza.
— Ah, bine, murmură Dennings.
— Mă înspăimântă.
— Aiureli. Singurul lucru dificil la regie, scumpo, este s‑o faci să arate ca şi când afurisita asta de treabă ar fi dificilă. La prima mea încercare n‑aveam nici cea mai vagă idee şi uite‑mă, vezi?
E floare la ureche.
— Ca să fiu sinceră cu tine, Burke, acum că mi‑au oferit această şansă, nu sunt prea sigură nici dac‑aş putea s‑o regizez pe bunică‑mea cum traversează strada. Mă refer la toate chestiile alea tehnice.
— Nu contează; toate astea, scumpo, le laşi în seama montorului, cameramanului şi fetei care urmăreşte scenariul. Alege‑ţi unii pricepuţi şi ai să vezi că parcă îţi citesc gândurile. Important este cum mânuieşti actorii, şi tu te pricepi de minune, absolut de minune la asta. Nu numai că poţi să le spui cum să se mişte şi să rostească o replică, dar poţi să le şi arăţi, puştoaico. Gândeşte‑te mereu la Paul Newman şi Rachel, Rachel şi nu mai fi aşa isterică.
Chris tot mai părea neîncrezătoare.
— Bine, şi în ceea ce priveşte chestiile tehnice?
Beat sau treaz, Dennings rămânea cel mai bun regizor în activitate. Dorea să se sfătuiască cu el.
— De pildă? o întrebă el.
Timp de aproape o oră, ea cercetă toate amănuntele care iar fi putut ridica probleme. În text se găseau anumite indicaţii, dar citindu‑le avea tendinţa să‑şi piardă răbdarea. În schimb, se pricepea foarte bine să citească oamenii. Fire dornică de cunoaştere, ştia cum să stoarcă de la ei tot ceea ce voia să afle; cum să‑i facă să se deschidă în faţa ei. Spre deosebire de cărţi, care erau de nepătruns. Cărţile erau abile. Ele spuneau „prin urmare" şi „evident" acolo unde nu era evident deloc, iar cu circumlocuţiunile lor nu te puteai măsura. Nu aveai cum să le opreşti şi să le dezarmezi cu un viclean „Ia stai, că nu m‑am prins. Vrei să repeţi?". Cărţile nu puteau fi ţinute pe loc; întoarse pe toate părţile; disecţionate. Erau ca şi Karl.
— Tot ce‑ţi trebuie cu adevărat, scumpo, este un montor strălucit, cârâi regizorul, concluzionând. Vreau să spun, unul care le are pe bune.
Devenise din nou fermecător şi spumos şi se pare să depăşise punctul periculos ce constituia o ameninţare.
— Mă iertaţi, doamnă. Mai doriţi ceva?
Karl aştepta politicos în pragul camerei de lucru.
— Oh, salve Thorndike, chicoti Dennings. Sau Heinrich? Nu reuşesc să reţin corect.
— Karl. 
— Da, desigur. La dracu'. Am uitat. Spune‑mi Karl, unde ziceai că ai lucrat în cadrul Gestapo‑ului, la relaţiile cu publicul sau la relaţiile cu co‑munităţile? Bănuiesc că este o diferenţă.
Karl vorbi politicos.
— La niciuna, domnule. Sunt elveţian.
— A, da desigur, hohoti regizorul. Şi presupun că nu ai fost niciodată la bowling cu Goebbels.
Karl se întoarse imperturbabil spre Chris.
— Şi nu te‑ai dus niciodată să zbori cu Rudolph Hess!
— Doamna doreşte?
— Ăă, nu ştiu. Burke, vrei cafea?
— Futu‑o‑aş!
Regizorul se ridică brusc şi ieşi cu paşi mari, într‑o atitudine războinică, din cameră şi din casă.
Chris scutură din cap, iar apoi se întoarse spre Karl.
— Scoate telefoanele din priză, ceru ea fără intonaţie.
— Da, doamnă. Altceva?
— Ăă, poate nişte Sanka. Unde‑i Rags?
— Jos în camera de joacă. Să o chem?
— Mda, e ora de culcare. Ah, nu, aşteaptă puţin, Karl. Adică lasă. Mai bine mă duc eu să văd pasărea. Adu‑mi doar Sanka, te rog.
— Da, doamnă.
— Şi pentru a enşpe‑mia oară, îmi cer scuze pentru Burke.
— Nu face nimic.
— Ştiu. Asta îl oftică şi pe el.
Chris se duse în holul de la intrare, deschise uşa scării care ducea la subsol şi începu să coboare.
— Salut, oliţă, ce faci aici? Ai terminat pasărea?
— Oh, da, vino să vezi! Hai jos, e gata!
Camera de joacă era lambrisată şi decorată vesel. Şevalet. Tablouri. Pick‑up. Table de jocuri şi o masă pentru sculptat. Ghirlande de steguleţe roşii şi albe, rămase de la o petrecere a fiului fostului chiriaş, un băiat de vârsta adolescentei.
— Hei, e nemaipomenită! exclamă Chris atunci când fiica sa îi înmână figurina. Nu era uscată de tot şi arăta ceva în genul unei „pieze rele". Era vopsită toată în portocaliu, cu excepţia ciocului, care avea dungi verzi şi albe dispuse pe lat. Pe cap era lipit un moţ din pene.
— Îţi place? întrebă Regan.
— Oh, da, iubito, zău că îmi place. I‑ai dat un nume?
— Îh‑îh.
— Care i s‑ar potrivi?
— Ştiu şi eu, ridică Regan din umeri.
— Ia să văd, ia să văd. Chris îşi ciocăni dinţii cu vârful unghiei. Nu ştiu. Ce părere ai? Ce părere ai despre „Dumbbird"? Hâh? „Dumbbird" şi atât.
Chris chicoti cu mâna la gură, stăpânindu‑şi un hohot de râs. Aprobând din cap.
— Alunecare de pământ cu „Dumbbird"!. O las aici să se usuce şi pe urmă o pun în camera mea.
Chris aşeză pasărea, când observă tabla de Ouija. La îndemână. Pe masă. Uitase să o are. Aproape la fel de curioasă în privinţa ei ca şi în privinţa celorlalţi, o cumpărase la început în ideea unui mijloc de exprimare a soluţiilor pentru problemele subconştientului. Nu dăduse rezultate. (O folosise o dată sau de două ori cu Sharon, şi o dată cu Dennings, care călăuzise cu atâta îndemânare planşeta de plastic („ Tu eşti acela care o mişti, cioculeţule?") încât toate „mesajele" fuseseră obscene, după care dăduse vina pe "futu‑le de spirite".
— Te joci cu tabla de Ouija?
— Da, spuse ea foarte mândră.
— Ştii cum se face?
— Oh, sigur. Uite, să‑ţi arăt. Se duse să se aşeze lângă tablă.
— Păi, cred că e nevoie de doi oameni, iubito.
— Nu, nu, mami; eu mă joc mereu.
Chris îşi trase un scaun mai aproape.
— Bine, hai să ne jucăm amândouă, okay?
O ezitare.
— Fie, okay. Îşi potrivi vârfurile degetelor pe planşeta albă şi atunci când Chris întinse mâna să şi le aşeze şi ea, planşeta făcu o mişcare promptă, subită, la locul în care scria pe tablă NU.
Chris zâmbi cu viclenie.
— Mamă, aş prefera s‑o fac singură! Asta e? Nu vrei să mă joc şi eu?
— Ba da, eu vreau? Căpitanul Howdy a spus „nu".
— Care Căpitan?
— Căpitanul Howdy.
— Iubito, cine‑i Căpitanul Howdy?
— Păi, ştii tu. Eu pun întrebări şi el răspunde.
— Aşa?
— Oh, e drăguţ.
Chris căută să nu se încrunte, simţind o uşoară şi bruscă îngrijorare. Copilul îşi iubea profund tatăl, şi totuşi nu reacţionase în mod vizibil la divorţul părinţilor săi. Şi lui Chris nu‑i plăcea acest lucru. Poate plângea în camera ei; nu ştia să spună. Dar actriţei îi era teamă că ea îşi reprima emoţiile şi că acestea puteau să erupă într‑o zi sub un aspect vătămător. Un tovarăş de joacă imaginar. Nu suna a bine. De ce „Howdy"? De la „Howard? Tatăl ei? Destul de apropiate.
— Atunci cum se face că nu poţi alege un nume nici măcar pentru o parodie de pasăre şi pe urmă îmi vii cu ceva cum e „Căpitanul Howdy"? De ce‑i spui „Căpitanul Howdy"?
— Pentru că ăsta e numele lui, bineînţeles, chicoti Regan.
— Cine ţi‑a spus?
— Păi, el.
— Da, sigur.
— Da, sigur.
— Şi ce‑ţi mai spune?
— Chestii.
— Ce fel de chestii?
Regan dădu din umeri.
— Chestii.
— De pildă.
— O să‑ţi arăt. O să‑i pun câteva întrebări.
— Chiar te rog.
Cu vârful degetelor pe planşetă, Regan se uită fix la tablă, ochii mijiţi de concentrare.
— Căpitane Howdy, nu găseşti că mama mea e drăguţă?
O secundă... cinci... zece... douăzeci...
Căpitane Howdy?
Alte secunde. Chris era surprinsă. Se aşteptase ca fiica ei să alunece planşeta la locul pe care scria DA. Oh, pe toţi sfinţii, asta ce mai e? O ostili‑tate de care nu e conştientă? Asta e o nebunie.
— Căpitane Howdy, asta chiar că e cam nepoliticos, chicoti Regan.
— Iubito, poate doarme.
— Crezi?
— Cred că tu ar trebui să te culci.
— Deja?
— Hai, scumpo! Sus în pat! Chris se ridică în picioare.
— E un prost crescut, murmură Regan şi o urmă pe mama ei sus pe scări.
Chris o înveli bine şi apoi se aşeză pe marginea patului.
— Iubito, duminică nu mă duc la lucru. Ai vrea să facem ceva?
— Ce?
Când sosiseră în Washington, Chris se străduise să‑i găsească lui Regan tovarăşi de joacă. Descoperise numai unul, o fetiţă de doisprezece ani pe nume Judy. Dar acum Judy era plecata de Paşti cu familia şi Chris era îngrijorată că Regan s‑ar putea simţi singură.
— Păi, de unde să ştiu eu, răspunse Chris. Ceva. Ai vrea să admirăm priveliştile? Hei, poate cireşii înfloriţi! Exact, anul acesta au înflorit de timpuriu! Vrei să mergem să‑i vedem?
— O, da. mami!
— Şi mâine seară un film! Ce zici?
— O, te iubesc!
Regan o strânse puternic în braţe iar Chris îi răspunse cu încă şi mai multă putere, şoptind:
— Iar eu, Rags, te iubesc pe tine, dragostea mea.
— Poţi să‑l aduci şi pe domnul Dennings dacă doreşti.
Actriţa se trase îndărăt pentru a o privi mai bine.
— Domnul Dennings?
— Da, adică este okay.
Chris chicoti.
— Nu, nu este okay. Iubito, de ce aş dori eu să‑l aduc şi pe domnul Dennings?
— Păi, îţi place de el.
— Bine, sigur că îmi place de el; ţie nu, iubito?
Regan nu răspunse.
— Ce se petrece, scumpo? o zgândări Chris pe fiica ei.
— O să te măriţi cu el, mămico, nu‑i aşa? De fapt nu era o întrebare, ci o afirmaţie înciudată.
Chris izbucni în râs.
— Of, scumpa mea, bineînţeles că nu! Ce tot spui? Domnul Den‑nings? De unde ţi‑a venit ideea asta?
— Dar îţi place de el.
— Îmi place şi pizza, dar în veci nu m‑aş mărita cu vreuna! Iubito, el este un prieten, pur şi simplu un vechi şi nebun prieten!
— Nu îţi place de el ca de tăticu'?
— Pe tăticul tău îl iubesc, dragostea mea; totdeauna îl voi iubi pe tăticul tău. Domnul Dennings trece des pe aici pentru că este singur, asta‑i tot; el e un prieten.
— Păi, am auzit...
— Ce ai auzit? De la cine?
Fragmente de îndoială învălmăşindu‑se în privire; o ezitare; apoi izgonirea, cu o ridicare din umeri.
— Nu ştiu. Aşa m‑am gândit eu.
— Ei bine, e o prostie, aşa că uit‑o.
— Okay.
— Acum culcă‑te.
— Pot să citesc? Nu mi‑e somn.
— Sigur, iubit‑o. Citeşte cartea cea nouă până îţi vine somnul.
— Mulţumesc, mămico.
— Noapte bună, iubito.
— Noapte bună.
Chris îi trimise un sărut din prag, apoi închise uşa. Coborî scările. Puşti! Cum le‑or veni ideile astea! Se întrebă dacă Regan lega cumva cererea ei de divorţ de Dennings. Ei, hai, asta‑i o tâmpenie. Regan ştia doar ca ea înaintase cererea. Totuşi, Howard era cel care dorise acest lucru. Despărţiri de lunga durată. Erodarea eului resimţită ca soţ al unei vedete. Găsise pe altcineva. Regan nu ştia asta. Of, lasă toată psihanaliza asta de amator şi încearcă să‑ţi petreci mai mult timp cu ea!
Înapoi în camera de lucru. Scenariul. Se apucă să‑l citească. Ajunsă pe la jumătate, o văzu pe Regan venind spre ea.
— Ce e, iubito? Ce s‑a întâmplat?
— Zgomotele alea ciudate, mami.
— În camera ta?
— Parcă ar ciocăni cineva. Nu pot să adorm.
Unde dracu' sunt capcanele alea!
— Culcă‑te în dormitorul meu, iubito, şi o să văd eu ce e.
Chris o conduse în dormitor şi o înveli bine.
— Pot să mă uit puţin la televizor până adorm?
— Unde ţi‑e cartea?
— N‑o găsesc. Pot să mă uit?
— Sigur; okay. Chris căută un post la televizorul portabil din dormitor. E destul de tare?
— Da, mami.
— Încearcă să te culci.
Stinse lumina şi merse până la capătul holului. Urcă scara îngustă cu un preş pe trepte, care ducea la mansardă. Deschise uşa şi pipăi după comutator; îl găsi; îl apăsă şi se aplecă puţin să poată intra.
Privi de jur împrejur. Pe podeaua din lemn de pin, cutii de carton cu tăieturi din ziare şi cu corespondentă. Nimic altceva în afară de curse. Şase. Cu momeala pusă. Camera era fără pată. Chiar şi aerul mirosea a curat şi a răcoare. Mansarda era neîncălzită. Fără conducte. Fără calorifer. Fără găuri în acoperiş.
— Nu e nimic.
Lui Chris îi sări inima din piept.
— Oh, Dumnezeule mare! icni ea, întorcându‑se scurt cu mâna la inima care i se zbătea cu putere. Iisuse Hristoase, să nu mai faci asta, Karl!
El se afla pe trepte.
— Îmi pare rău. Dar vedeţi? E curată.
— Mda, e curată. Mulţumesc mult.
— Poate pisică e mai bună.
— Ce?
— Să prindă şobolani.
Fără să aştepte un răspuns, salută dând din cap şi plecă.
O clipă, Chris privi ţintă către chenarul uşii. Sau Karl nu avea nici o fărâmă de simţ al umorului, sau avea unul atât de ascuns încât ei îi scăpa. Una din două.
Chibzui din nou în privinţa bătăilor uşoare şi privi spre acoperişul înclinat. Strada era umbrită de numeroşi copaci, majoritatea dintre ei noduroşi şi cu viţă de vie crescută printre ramuri; iar crengile ca o ciupercă ale unui tei sălbatic masiv umbreau întreaga treime din faţa casei. Să fie la urma urmelor veveriţe? Trebuie să fie. Sau ramuri. Corect. Ar putea fi ramuri. Nopţile au fost cam cu vânt.
— Poate pisică e mai bună.
Chris mai privi o dată spre cadrul uşii. Se crede mare deştept? Zâmbi brusc, ca un poznaş care a făcut o obrăznicie.
Coborî în dormitorul lui Regan. Adună câteva lucruri şi le duse la mansardă, apoi după puţin timp se întoarse în dormitorul ei. Stinse televizorul şi se culcă.
Până dimineaţa casa rămase liniştită.

Mâncând micul dejun, Chris îi spuse cam peste mână lui Karl că i se păruse că a auzit în timpul nopţii o capcană închizându‑se.
— Vrei să te duci să arunci o privire? sugeră Chris, sorbind din cafea şi prefăcându‑se că e absorbită de ziarul de dimineaţă. Fără un comentariu, el se duse sus să cerceteze.
Chris trecu pe lângă el pe holul de la etaj, zgâindu‑se fără nici o expresie pe faţă la şoarecele mare de pluş cu care Karl se întorcea în braţe. Îl găsise prins cu botul într‑o capcană.
Îndreptându‑se spre dormitor, actriţa ridică din sprâncene spre şoarece.
— Cineva face glume, murmură Karl trecând pe lângă ea.
Duse jucăria înapoi în dormitorul lui Regan.
— Aici se petrec o grămadă de lucruri, murmură Chris scuturând din cap în timp ce intra în dormitorul ei. Îşi dădu jos rochia de casă şi se pregăti să plece la lucru. Mda, poate pisică e mai bună, bătrâne amice. Mult mai bună. De fiecare dată când încerca să zâmbească, întreaga‑i faţă părea că se încreţeşte.

În acea zi filmările au decurs liniştit. Către prânz Sharon apăru pe platou. Între scene, printre picături, ea şi Chris se ocupară în rulota‑cabină de unele chestiuni: o scrisoare către impresarul ei ( o să se gândească în privinţa scenariului); „okay" către White House; o telegramă lui Howard, amintindu‑i să sune de ziua lui Regan; un telefon managerului ei pentru a‑l întreba dacă îşi putea permite să facă un an pauză; pregătiri pentru o masă festivă pe data de douăzeci şi trei aprilie.
Seara devreme, Chris o duse pe Regan la un film, iar ziua următoare se plimbară cu Jaguar‑ul XKE al actriţei, vizitând diferite locuri intere‑sante. Lincoln Memorial. Capitoliul. Livezile cu cireşi înfloriţi. O oprire pentru o gustare. Apoi traversarea râului spre Arlington Cemetery şi The Tomb of the Unknown Soldier Regan deveni serioasă, iar mai târziu, la mormântul lui John F. Kennedy, păru dusă pe gânduri, puţin tristă. Privi un timp ţintă la „flacăra eternă"; apoi o apucă fără un cuvânt pe Chris de mână.
— Mami, de ce trebuie să moară oamenii?
Întrebarea străpunse sufletul mamei sale. Oh, Rags, şi tu? Şi tu? Oh, nu! Şi totuşi ce i‑ar fi putut răspunde? Minciuni? N‑ar fi fost în stare. Privi faţa fiicei ei, întoarsă către ea cu ochii înceţoşaţi de lacrimi. Oare îi citise propriile‑i gânduri? O făcuse atât de des... de atâtea ori până acum.
— Iubito, oamenii devin cu timpul istoviţi, îi răspunse ea tandru lui Regan.
— De ce Dumnezeu îi lasă?
O clipă, Chris rămase blocată. Era nedumerită. Tulburată. Atee con‑vinsă, nu‑i vorbise niciodată lui Regan despre religie. Considera că nu ar fi fost cinstit.
— Cine ţi‑a spus de Dumnezeu? întrebă ea.
— Sharon.
— Aha. Va trebui să discute cu ea despre asta.
— Mami, de ce ne lasă Dumnezeu pe noi să devenim cu timpul istoviţi?
Privind în jos la ochii aceia delicaţi şi îndureraţi, Chris se predă; nu putea să‑i spună ceea ce credea.
— Păi, după un timp lui Dumnezeu i se face dor de noi, Rags. Vrea să ne întoarcem la el.
Regan se înfăşură într‑un înveliş de tăcere. Rămase tăcută tot drumul către casă, şi starea ei de spirit persistă toată ziua şi lunea care urmă.
Marţi, fiind ziua de naştere a lui Regan, păru să cedeze. Chris o luă cu ea la filmări şi cu asta turnarea fu lăsată la o parte. Actorii îi cântară „Happy Birthday" şi scoaseră la iveală un tort. Totdeauna amabil şi drăguţ când era treaz, Dennings puse să se reîncălzească reflectoarele şi o filmă tăindu‑l. Spuse să e o „probă" şi promise că mai târziu o va face vedetă. Regan păru destul de veselă.
Dar după masa de prânz şi deschisul cadourilor, starea aceasta păru să i se estompeze. Nici un cuvânt de la Howard. Chris ceru o convorbire cu Roma, şi i se spuse de către un funcţionar al hotelului la care stătea acesta, că nu dăduse pe acolo de câteva zile şi că nu putea fi contactat. Era undeva pe un iaht.
Chris îşi ceru scuze.
Regan acceptă în tăcere, înţelegătoare, dar clătină din cap atunci când mama ei îi propuse să meargă la Hot Shoppe la o cremă. Fără un cuvânt, coborî în camera de joacă de la subsol, unde rămase până se făcu ora de culcare.
A doua zi dimineaţa când deschise ochii, Chris o găsi pe Regan în pat cu ea, pe jumătate trează.
— Ei poftim, pentru num... Ce cauţi aici? chicoti Chris.
— Patul meu se scutură.
— Eşti o trăsnită. Chris o sărută şi trase mai bine pătura pe ea. Culcă‑te. Este încă devreme.
Ceea ce părea a fi dimineaţa, era începutul nopţii fără de sfârşit.

doi

Stătea pe marginea peronului pustiu de metrou, cu urechea la pândă după vreun huruit de tren care să‑i potolească chinul ce‑l însoţea mereu. Ca şi pulsu‑i. Sensibil numai dacă era linişte. Îşi mută geanta în mâna cealaltă şi privi pierdut de‑a lungul tunelului. Puncte de lumină. Se pierdeau în întuneric asemenea unor marcaje pe drumul spre deznădejde.
O tuse. Se uită în stânga. Epava cu fire albe în barba‑i ţepoasă, amorţită pe jos în băltoaca proprie‑i urine, căuta să se ridice în picioare. Cu ochi îngălbeniţi, aceasta privi lung la faţa tristă, ciupită de vărsat a preotului.
Preotul îşi întoarse privirea în altă parte. O să vină încoace. O să înceapă să scâncească. Fie‑vă milă de un vechi ministrant, Părinte! Milostiţi‑vă! Mână cu cojiţe de vomă apăsându‑l pe umăr. Tentativa de a face norocul să surâdă. Damful respiraţiei a o mie de confesiuni cu vinul şi usturoiul şi stătutele păcate lumeşti date afară toate de‑a valma şi înăbuşindu‑l... Înăbuşindu‑l...
Preotul îl auzi pe prăpădit ridicându‑se.
Nu te apropia!
Auzi un pas.
Ah, Doamne Dumnezeule, lasă‑mă‑n pace!
— Bună, Părinţele.
Se cutremură. Simţi că se prăbuşeşte. Nu avu puterea să se întoarcă. Nu putea să‑l mai vadă pe Hristos în duhori şi în ochi găunoşi; pe Hristosul excrementelor cu puroi şi sânge. Hristosul cel de neconceput. Cu un gest involuntar, îşi pipăi mâneca, căutând parcă un şirag nevăzut de mătănii. Îşi reaminti vag un alt fel de Hristos.
— Hei, Părinţele!
Zumzetul unui tren care se apropie. Zgomot de împleticeală. Îl privi pe vagabond. Se bălăbănea pe picioare. Pe punctul să leşine. Cu o grabă oarbă, subită, preotul fu lângă el; îl prinse; îl târî până la banca de lângă perete.
— Sunt cat'lic, bolborosi ruina. Sunt cat'lic.
Preotul îl ajută să se aşeze; îl întinse; îşi zări trenul. Scoase la repezeală un dolar din portmoneu şi îl puse în buzunarul jachetei nenorocitului. Apoi îşi zise că de acolo o să‑l piardă. Trase afară dolarul şi îl îndesă într‑un buzunar umed de urină al pantalonilor; apoi îşi luă geanta şi urcă în tren.
Stătu într‑un colţ prefăcându‑se că doarme. Ajuns la capătul liniei, merse pe jos până la Fordham University. Dolarul fusese pentru taxi.
Ajunse la arhondărie şi îşi trecu numele în registru. Semnă: Damien Karras. Apoi examină scrisul. Ceva nu era în ordine. Cu un efort, îşi aduse aminte şi adăugă S.J. (Society of Jesus = Ordinul iezuiţilor)
Primi o cameră în Weigel Hall şi după o oră era gata de culcare.
A doua zi participă la o întâlnire a lui American Psychiatric Association". În calitate de principal vorbitor, prezentă o lucrare intitulată „Psy-chological Aspects of Spiritual Development". La sfârşitul zilei stătu la un pahar şi la o gustare cu alţi câţiva psihiatri. Plăteau ei. Îi părăsi destul de repede. Urma să meargă să‑şi viziteze mama.
Se îndreptă spre locuinţa situată pe strada douăzeci şi unu în zona de est a Manhattan‑ului, într‑o clădire de piatră roşcată ce stătea să se prăbuşească. Oprindu‑se lângă treptele ce duceau către intrare, arunca o privire copiilor din faţa uşii. Neîngrijiţi. Prost îmbrăcaţi. Fără posibilităţi de distracţie. Îşi aduse aminte de evacuări; umilinţe: să te întorci acasă cu o iubită în clasa a şaptea şi să‑ţi zăreşti mama cum scotoceşte plină de speranţă într‑o ladă de gunoi din colţul străzii.
Urcă treptele şi deschise uşa ca şi cum aceasta ar fi fost o rană sensibilă. Un miros ca de la gătit. Ca de dulceaţă putrezită. Îşi aduse aminte de vizitele la doamna Choirelli şi de micuţul ei apartament cu optsprezece pisici. Apucă balustrada copleşit încă de o bruscă sfârşeală despre care ştia că este cauzată de sentimentul de vinovăţie. N‑ar fi trebuit s‑o părăsească niciodată. Nu s‑o lase singură.
Ea îl întâmpină plină de bucurie. Un strigăt. Un sărut. Dădu fuga să facă o cafea. Picioare groase, noduroase. Negricioase. El stătea în bucătărie şi o asculta cum vorbeşte, pereţii mânjiţi şi podeaua soioasă prelingându‑i‑se în oase. Locuinţa era o dărăpănătură. Social Security. În fiecare lună câţiva dolari de la un frate.
Ea se aşeză la masă. Doamna Cutare. Unchiul Cutare. Tot cu accen-tul de imigrant. El evită acei ochi care erau fântâni cu necazuri, ochi care petrecuseră zile la rând privind în gol pe o fereastră.
N‑ar fi trebuit s‑o părăsească niciodată.
Mai târziu redactă pentru ea câteva scrisori. Ea nu ştia nici să citească, nici să scrie în engleză. Apoi îşi petrecu ceva vreme reparând receptorul unui radio crăpat, de plastic. Lumea ei. Ştirile. Primarul Lindsay.
Se duse la baie. Ziare gălbejite împrăştiate pe gresie. Pete de rugină pe cadă şi pe chiuvetă. Pe jos, un corset vechi. Rădăcini ale vocaţiei sale. De la acestea se ridicase până la iubire. Acum iubirea se înstrăinase. Când se făcea noapte, o auzea şuierând prin încăperile inimii sale asemenea unui vânt rătăcitor, tânguitor.
La unsprezece fără un sfert, o sărută de rămas bun şi îi promise că va reveni cât de repede va putea. Plecă, radioul lăsat pe postul de ştiri.
Odată întors în camera sa din Weigel Hall, cumpăni dacă să trimită o scrisoare şefului iezuit al provinciei Maryland. Mai abordaseră o dată împreună această chestiune: cererea de transfer în provincia New York în ideea de a fi mai aproape de mama sa; cererea pentru un post de profesor şi eliberarea din funcţii. Pentru această ultimă cerinţă motivase „nepotrivirea" cu activităţile cerute.
Provincialul de Maryland luase cererea cu el în inspecţia anuală de la Georgetown University; o îndatorire foarte apropiată de cea a unui inspector general în armată, în ceea ce priveşte acordarea de audienţe confidenţiale celor care au cereri sau plângeri. În privinţa mamei lui Damien Karras, Provincialul fusese de acord şi îşi exprimase simpatia sa; însă chestiunea „nepotrivirii" preotului o găsise, după toate aparenţele, contradictorie. Dar Karras insistase.
— Ştii, Tom, dilema depăşeşte aspectul psihiatric. Îţi dai seama doar. Unele din problemele lor privesc însăşi vocaţia, rostul vieţii lor. La naiba, nu totdeauna sexualitatea este cea implicată în ele, ci credinţa; şi pur şi simplu nu pot să mă fac că nu văd asta, Tom, e prea mult. Simt nevoia să ies din această situaţie. Am şi eu problemele mele. Adică îndoielile mele.
— Care om cu scaun la cap nu le are, Damien?
Om tracasat, cu multe îndatoriri, Provincialul nu stătuse să‑l descoasă în privinţa motivelor de îndoială. Fapt pentru care Karras îi era recunoscător. Ştia că răspunsurile lui ar fi sunat a nebunie. Nevoia de a rupe hrana cu dinţii şi apoi de a defeca. Cele nouă Prime Vineri ale mamei mele. Ciorapi care put. Copiii cu talidomidă. Un articol din ziar despre un tânăr ministrant aşteptând într‑o staţie de autobuz; atacat de necunoscuţi; împroşcat cu petrol lampant; aprins. Nu. Prea patetic. Vag. Existenţial.
Ceva mai ancorata în logică ar fi fost tăcerea lui Dumnezeu. În lume există răul. Şi mult din acest rău provenea din îndoială; dintr‑o dezorientare neprefăcută a oamenilor de bună credinţă. Ar refuza oare un Dumnezeu rezonabil să curme răul? Să Se dezvăluie? Să vorbească?
— Doamne, dă‑ne un semn...
Ridicarea lui Lazăr dintre cei morţi se pierdea undeva în trecutul îndepărtat. Nimeni din cei care trăiau azi nu îi auzise râsul.
De ce nici un semn?
În numeroase rânduri preotul tânjise să fi putut trăi alături de Hristos: să fi putut vedea; să fi putut atinge; să fi putut căuta în ochii Lui. Ah, Doamne Dumnezeule, lasă‑mă să Te văd! Lasă‑mă să cunosc! Vino în vis!
Arzătoarea dorinţă îl mistuia.
Stătea acum la masa de scris cu stiloul deasupra foii de hârtie. Poate că nu lipsa de timp fusese aceea care îl făcuse pe Provincial să nu dea vreun răspuns. Poate să el înţelesese că în fond credinţa este o chestiune de iubire.
Provincialul făgăduise să chibzuiască asupra cererilor, dar până aici nimic nu fusese întreprins. Karras redactă scrisoarea şi se duse să se culce.
Se trezi cu greu la 5 a.m. şi se duse la capela din Weigel Hali, îşi luă o Ostie , apoi se întoarse în camera sa şi spuse Mesa:
— „Et clamor meus ad te veniat", se rugă el murmurând chinuit. „Înalţă‑se plânsul meu către Tine..."
Ridică Ostia întru sfinţire cu o rememorare dureroasă a bucuriei pe care i‑o dădea cândva gestul; simţi încă o dată, aşa cum făcea în fiecare dimineaţă, junghiul cauzat de privirea pe care o aruncă undeva în depărtare; nimic care să anunţe o iubire demult pierdută.
Rupse Ostia deasupra caliciului.
— „Pace Ţie. Înaintea Ta pun toată pacea mea..."
Împături Ostia şi o băgă în gură, înghiţind gustul ca de hârtie al disperării.
Când Mesa luă sfârşit, lustrui caliciul şi îl aşeză cu grijă în geantă. Se grăbi spre trenul de şapte şi zece care se întorcea la Washington, ducând cu el durere într‑o valiză neagră.

trei

Pe 11 aprilie, dimineaţa devreme, Chris dădu un telefon doctorului ei din Los Angeles şi îi ceru să o îndrume spre un psihiatru din localitate, pentru Regan.
— Oh? Ce s‑a‑ntâmplat?
Chris îi explică. Începând cu ziua următoare aniversării lui Regan — şi ca urmare a faptului că Howard omisese să sune — ea înregistrase o schimbare dramatică în comportamentul şi starea de spirit a fiicei sale. Insomnie. Irascibilitate. Accese de furie. Şuturi trase lucrurilor. Obiecte aruncate. Ţipete. Refuz de a mânca. În plus, energia ei părea anormală. În continuu se mişca, punea mâna pe câte ceva, se răsucea; bocănea; fugea şi sărea de colo‑colo. Stătea prost cu lecţiile. Tovarăşi de joacă imaginari. Moduri excentrice de a atrage atenţia.
— Cum ar fi? întrebă medicul.
Actriţa începu prin a‑i spune despre bătăile uşoare. Din noaptea în care cercetase mansarda, le mai auzise încă în două rânduri. În ambele cazuri, observase ea, Regan era în cameră; şi sunetele încetaseră în momentul în care intrase Chris. În al doilea rând, îi spuse ea, Regan îşi tot „pierduse" lucruri prin cameră: o rochie; periuţa de dinţi; cărţile; pantofii. Se plânsese de „ceva care mişcă" mobila. În fine, în dimineaţa următoare dejunului de la White House, Chris îl văzuse pe Karl în dormitorul lui Regan trăgând un birou de undeva de prin mijlocul camerei, înapoi la locul lui. Când Chris îl întrebase ce face, el repetase acel „Cineva face glume" de mai înainte, refuzând să explice mai pe larg. Însă la foarte scurt timp Chris o găsise pe Regan în bucătărie plângându‑se că cineva mutase toată mobila ei în timpul nopţii, când ea dormea.
Acesta fusese incidentul, explică Chris, care‑i cristalizase până la urmă suspiciunile. Era evident să fiica sa era cea care făcea totul.
— Adică somnambulism? Le face în somn?
— Nu, Marc, le face când este trează. Ca să atragă atenţia. Chris menţionă subiectul patului care se scutură. Acesta se mai produsese încă de două ori şi de fiecare dată fusese urmat de insistentele lui Regan de a dormi cu mama ei.
— Păi, asta ar putea fi ceva de natură fizică, riscă internistul o explicaţie.
— Nu, Marc, n‑am spus că patul se scutură. Am spus că ea spune că se scutură.
— Ştii tu că nu se scutură?
— Nu.
— Ei bine, ar putea fi spasme clonice, murmură el.
— Ce anume?
— Are temperatură?
— Nu. Ascultă, ce părere ai? întrebă ea. Să o duc la un shrink? sau ce să fac?
— Chris, ai menţionat lecţiile. La mate cum se descurcă?
— De ce întrebi?
— Cum se descurcă, insistă el.
— Pur şi simplu dezastru. Vreau să spun, subit un dezastru.
El mormăi.
— De ce întrebi? repetă ea.
— Păi, este parte a sindromului.
— Sindrom de ce?
— Nimic serios. Aş prefera să nu fac presupuneri prin telefon. Ai un creion?
Vroia să‑i dea numele unui internist din Washington.
— Marc, nu poţi veni aici s‑o consulţi tu? Jamie. O infecţie persistentă. Doctorul lui Chris din acea vreme îi prescrisese un antibiotic nou, cu spectru larg. Comandând reţeta la o farmacie din împrejurimi, farmacistul fusese circumspect. „Nu vreau să vă alarmez, domniţă, dar acest... Ei bine, este cam nou pe piaţă şi s‑a găsit că în Georgia a cauzat anemie aplastică în..." Jamie. Jamie. Mort. De atunci Chris nu mai avusese încredere în doctori. Doar în Marc. Şi asta după ani de zile. Marc, nu poţi? se rugă Chris.
— Nu, nu pot, dar nu‑ţi face griji. Omul ăsta e nemaipomenit. Cel mai bun. Acum ia un creion.
Ezitare. Apoi:
— Okay.
Îşi notă numele.
— Spune‑i să‑i facă un consult general şi pe urmă să mă sune, o sfătui internistul. Şi până una‑alta uită de psihiatru.
— Eşti sigur?
El rosti o frază usturătoare privitor la înclinaţia pe care o are lumea să accepte bolile psihosomatice, în loc să accepte contrariul: faptul că bolile trupului sunt adesea cauza aparentelor boli ale minţii.
— Ce‑ai spune tu acuma, sugeră el drept exemplu, dacă ai fi, Doamne fereşte, internistul meu şi ţi‑aş zice că am dureri de cap, coşmaruri repetate, greaţă, insomnie şi tulburări de vedere; şi că simt de asemenea o nesiguranţă şi sunt teribil de îngrijorat în legătură cu slujba mea? Ai spune ca sunt nevrotic?
— Nu pe mine ar trebui să mă‑ntrebi, Marc; eu ştiu că eşti nebun.
— Aceste simptome pe care ţi le‑am expus sunt aceleaşi cu cele de la tumora cerebrală, Cliris. Controlează corpul. Ăsta‑i primul pas. Pe urmă om mai vedea.
Chris îl sună pe internist şi fixă o vizită pentru după‑amiaza aceleiaşi zile. De acum nu mai avea nici o treabă. Filmările, cel puţin pentru ea, erau gata. Burke Dennings continua, supraveghind din umbră munca celei de‑„a doua unităţi", o echipă în general mai puţin costisitoare, care filma scene de o mai mică importantă, mai ales imagini din elicopter ale diferitelor exterioare din jurul oraşului; de asemenea, scene de cascadorie şi scene în care nu apăreau actorii principali. Regizorul dorea ca fiecare metru de peliculă să fie perfect.

Doctorul locuia în Arlington. Samuel Klein. În timp ce Regan aştepta ţâfnoasă într‑un cabinet de consultaţii, Klein o invită pe mama ei să ia loc în biroul său şi se informa pe scurt în privinţa aspectelor referitoare la acest caz. Chris îşi spuse păsul. El ascultă; dădu aprobator din cap; îşi notă o mulţime de lucruri. Când ea aduse vorba despre patul care se scutură, păru să încrunte din sprâncene. Dar Chris continuă:
— Se pare că Marc consideră oarecum semnificativ faptul că Regan stă rău cu matele. Oare de ce?
— Vreţi să spuneţi cu şcoala?
— Da, cu şcoala, dar în special cu mate‑le. Ce poate să însemne aceasta?
— Păi, să aşteptăm până o consult, doamnă MacNeil.
Se scuză şi se duse să‑i facă lui Regan un consult amănunţit, în care intrau şi probe de urină şi sânge. Urina era pentru verificarea funcţiilor ficatului şi rinichilor; sângele servea mai multor analize: diabet; glandă tiroidă; hemogramă în căutarea unei posibile anemii; leucogramă în căutarea unor boli de sânge exotice.
După ce sfârşi, mai rămase o vreme ca să‑i vorbească şi să‑i observe reacţiile. Apoi se întoarse la Chris şi începu să scrie o reţetă.
— Pare a avea o tulburare comportamentală hipermotorie.
— O ce?
— O tulburare a nervilor. Cel puţin aşa cred. Nu se ştie încă exact care este mecanismul ei, dar se întâlneşte adesea la adolescenţi. Fata prezintă toate simptomele: hiperactivitatea; furiile; rezultatele la mate.
— Mda, la mate. De ce la mate?
— Este afectată puterea de concentrare. Rupse reţeta din carneţelul albastru şi i‑o înmână. Asta este pentru Ritalin.
— Pentru ce anume?
— Metilfenidat.
— Oh.
— Zece miligrame de două ori pe zi. Aş recomanda una la opt dimineaţa şi cealaltă la două după‑amiaza.
Chris privi lung către reţetă.
— Ce este? Un tranchilizant?
— Un stimulent.
— Stimulent? Şi‑aşa şi nu‑i ajunge casa.
— Starea ei nu e chiar ceea ce pare, explică Klein. E o formă de supracompensare. O reacţie disproporţionată la depresiunea ei.
— Depresiune?
Klein aprobă din cap.
— Depresiune... murmură Chris. Era dusă pe gânduri.
— Păi, aţi pomenit despre tatăl ei, spuse Klein.
Chris îşi ridică privirea.
— Credeţi că ar trebui s‑o duc să o vadă un psihiatru?
— O, nu. Aş aştepta să văd cum reacţionează la Ritalin. Cred că ăsta ar fi răspunsul. Aşteptaţi vreo două‑trei săptămâni.
— Deci credeţi că este numai pe fond nervos.
— Aşa bănuiesc.
— Şi minciunile alea pe care le spune? O să‑i treacă de la asta? 
Răspunsul lui o lăsă cu gura căscată. O întrebă dacă avea idee ca Regan să fi înjurat sau să fi folosit vreodată obscenităţi în vorbire.
— Niciodată, răspunse Chris.
— Eh, vedeţi dumneavoastră, este absolut asemănător cu alte lucruri, cum ar fi minţitul — nespecific —,  din ceea ce îmi spuneţi, dar în anumite tulburări nervoase poate să...
— Ia staţi un pic, îl întrerupse Chris, perplexă. De unde v‑a venit ideea că foloseşte obscenităţi? Vreau să zic, am înţeles eu greşit, sau la asta v‑aţi referit?
O clipă, el o privi cu o oarecare curiozitate; chibzuind; apoi avansă cu grijă un răspuns:
— Da, aş spune că foloseşte obscenităţi. Nu eraţi la curent?
— Nu sunt la curent! La ce vă referiţi?
— Ei bine, cât timp am examinat‑o şi‑a cam dat în petic doamnă MacNeil.
— Glumiţi! Cum anume?
El luă o atitudine evazivă.
— Păi, aş spune că vocabularul ei e mai degrabă bogat.
— Adică ce, de pildă? Vreau să zic, daţi‑mi un exemplu!
El scutură din umeri.
— Adică „rahat"? Sau „fut"?
Klein se relaxa.
— Da, a folosit aceste cuvinte, spuse el.
— Şi ce altceva a mai spus? Cu exactitate.
— Ei bine, cu exactitate, doamnă MacNeil, m‑a sfătuit să‑mi ţin afurisitele mele de degete departe de pizda ei.
Chris îşi pierdu răsuflarea din cauza şocului.
— A folosit ea aceste cuvinte?
— Cum să vă spun, nu este ceva neobişnuit, doamnă MacNeil, şi nu mi‑aş face griji din asta. Face parte din sindrom.
Chris scutură din cap, privind în pământ.
— Este pur şi simplu greu de crezut.
— Uitaţi ce este, eu mă îndoiesc ca ea să fi înţeles măcar ceea ce a spus, o linişti el.
— Mda, probabil, murmură Chris. Poate nu a înţeles.
— Încercaţi cu Ritalin, o sfătui el, şi vom vedea ce reacţie dă. Şi aş dori s‑o controlez din nou peste două săptămâni.
Se uită într‑o agendă de pe birou.
— Să vedem; să zicem miercuri, douăzeci şi şapte. V‑ar conveni? întrebă el ridicând privirea.
— Mda, sigur, murmură ea, ridicându‑se de pe scaun. Îndesă reţeta într‑un buzunar al hainei. Pe douăzeci şi şapte e foarte bine.
— Sunt un mare admirator al dumneavoastră, spuse Klein zâmbind, în timp ce deschidea uşa care dădea în hol.
Chris se opri în prag, preocupată, apăsându‑şi buza cu vârful unui deget. Îi aruncă o privire doctorului.
— Ziceţi că un psihiatru, hm?
— Nu ştiu. Dar cea mai bună explicaţie este totdeauna cea mai simplă. Om trăi şi om vedea, zâmbi el încurajator. Între timp, încercaţi să nu va faceţi griji.
— Cum?
Ieşi.

În maşină în drum spre casă, Regan întrebă ce a zis doctorul.
— Că eşti nervoasă.
Chris se hotărâse să nu vorbească despre limbajul ei. Burke. De la Burke le‑a prins.
Mai târziu vorbi cu Sharon despre aceasta, întrebând‑o dacă o auzise pe Regan folosind vreodată o obscenitate de genul acesta.
— O, nu, răspunse Sharon. Vreau să zic, nici măcar acum de curând. Dar ştii, cred că profesorul ei de activităţi artistice a făcut o observaţie. Un cadru de specialitate care venea la domiciliu.
— Adică de curând? întrebă Chris.
— Da, nu mai departe de săptămâna trecută. Dar tu ştii cum ea. Pur şi simplu mi‑am închipuit că poate Regan a spus „la dracu'" sau „un jeg". Pricepi, ceva de genul ăsta.
— Că tot veni vorba, Shar, ai discutat cu ea mult despre religie?
Sharon roşi.
— Eh, puţin; atâta tot. Vreau să zic, e greu să eviţi. Vezi tu, ea pune atâtea întrebări, şi‑ăă... Ridică uşor din umeri, neajutorată. E greu de‑a dreptul. Adică, cum aş putea răspunde fără a arăta ceea ce cred eu că este o minciună generală?
— Dându‑i posibilitatea să aleagă.

În zilele care precedară plănuita masă festivă, Chris avu extrem de multă grijă ca Regan să‑şi ia dozele de Ritalin. Cu toate acestea, până în seara petrecerii, ea nu reuşi să observe vreo îmbunătăţire notabilă. De fapt, existau semne subtile ale unei treptate deteriorări: neglijenţă crescută; dezordine; şi într‑un rând greaţă. Cât despre tacticile de a atrage atenţia, deşi cele obişnuite nu mai apărură, părea să existe una nouă: aducerea la cunoştinţă a unui „miros" urât, neplăcut, în dormitorul lui Regan. Într‑o zi, la insistenţele lui Regan, Chris trase aer în piept şi nu mirosi nimic.
— Nu?
— Adică, ţie îţi miroase chiar acum? o întrebă Chris.
— Păi, sigur!
— A ce îţi miroase?
Regan strâmbă din nas.
— Aă, a ceva ars.
— Chiar? adulmecă Chris.
— Ţie nu‑ţi miroase?
— Aă, da, iubito, minţi ea. Foarte puţin. Hai să deschidem fereastra să intre aer curat.
De fapt, nu‑i mirosea a nimic, dar era hotărâtă să temporizeze lucrurile, cel puţin până la următoarea oră la doctor. Era de asemenea preocupată de o sumedenie de alte griji. Una erau pregătirile pentru masa festivă. O alta avea de‑a face cu scenariul. Deşi era foarte entuziasmată de perspectiva de a regiza, o prevedere înnăscută o împiedicase să ia o hotărâre promptă. Între timp, impresarul ei o sunase zilnic. Ea îi spusese că i‑a dat scenariul lui Dennings ca să‑şi spună părerea şi că speră să‑l citească, nu să‑l consume.
A treia, şi cea mai importantă dintre grijile lui Chris, era eşuarea a două tentative de lansare financiară: achiziţionarea de poliţe transformabile prin folosirea plăţii în avans a dobânzii, şi o investiţie într‑un proiect de forare după ţiţei în partea de sud a Libiei. Amândouă erau făcute pentru a‑şi proteja veniturile de impozitele enorme, însă se contura ceva şi mai rău: puţurile se dovedeau secate, iar creşterea fulgerătoare a ratei dobânzilor atrăsese imediat după sine lichidarea titlurilor de proprietate.
Abătutul ei manager hotărî să ia avionul pentru a sosi în oraş. Avea de gând să discute aceste probleme. Ajunse joi. Toată ziua de vineri, Chris îl puse să‑i explice şi să‑i evalueze situaţia. În final, se hotărî asupra unei serii de acţiuni pe care managerul o găsi înţeleaptă. El dădu afirmativ din cap, dar se încruntă atunci când Chris atacă subiectul cumpărării unui Ferrari.
— Adică unul nou?
— De ce nu? Ştii, am condus cândva unul, într‑un film. Poate dacă scriem la fabrică şi le aducem aminte, ni‑l lasă mai ieftin. Nu crezi?
Nu crezu. Şi o atenţionă că o maşină nouă ar fi reprezentat o risipă.
— Ben, am câştigat opt sute de mii de bătrâne anul trecut, şi tu îmi spui că nu pot să‑mi iau o scârbă de maşină! Nu găseşti că e ridicol? Unde s‑au dus?
El îi aminti că cea mai mare parte a banilor ei erau ţinuţi la păstrare. Apoi îi enumeră diferitele canale pe care se scurgea venitul ei brut: impozitul federal pe venituri; impozitul statului respectiv; impozitul pe terenurile aflate în proprietate; comisionul de zece la sută pentru impresarul ei; cinci la sută pentru el; cinci pentru publicistul ei; unu douăzeci şi cinci ca donaţie pentru Motion Picture Welfare Fund; cheltuieli periodice pentru o garderobă în pas cu moda; salariile lui Willie, Karl şi Sharon şi al îngrijitorului casei din Los Angeles; costul diferitelor călătorii; şi, în fine, cheltuielile ei lunare.
— O să mai faci vreun film anul acesta? o întrebă el.
Ea ridică din umeri.
— Nu ştiu. Trebuie?
— Da, cred că ai face bine.
Chris îşi sprijini bărbia în palme şi îl întrebă candid:
— Da' o Honda?
Nu primi nici un răspuns.
Mai târziu în seara aceea, Chris încercă să lase toate grijile de o parte; încercă să rămână ocupată cu pregătirile pentru petrecerea din seara următoare.
— Hai să servim bufetul condimentat în picioare, în loc să stăm la masă, le spuse ea lui Willie şi Karl. Putem să aşezăm o masă în fundul sufrageriei. Da?
— Foarte bine, doamnă, răspunse rapid Karl.
— Deci ce crezi, Willie? O salată de fructe proaspete ca desert?
— Da, excelent! spuse aceasta.
— Mulţumesc, Willie.
Invitase un amalgam interesant. În afară de Burke („Vino treaz, fir‑ar al dracului să fie!") şi de tinerelul regizor al celei de‑a doua unităţi, Chris mai aştepta un senator (cu soţia); un cosmonaut din programul Apollo (cu soţia); doi iezuiţi de la Georgetown; vecinii din casa de alături; Mary Jo Perrin şi Ellen Cleary.
Mary Jo Perrin era o clarvăzătoare din Washington, durdulie şi căruntă, pe care Chris o întâlnise la dineul de la White House şi o plăcuse imens. Se aşteptase să o găsească austeră şi inabordabilă, dar „Nu eşti deloc aşa!", reuşise Chris să‑i mărturisească. Exuberantă şi fără pretenţii.
Ellen Cleary era o secretară între două vârste la State Department, care lucrase la ambasada Statelor Unite din Moscova pe vremea când Chris făcuse un turneu în Rusia. Aceasta făcuse mari eforturi şi înfruntase o mulţime de necazuri pentru a o salva pe Chris de nenumăratele dificultăţi şi piedici din timpul călătoriilor, dintre care nu puţine fuseseră cauzate de gura prea slobodă a roşcatei actriţe. Chris îi păstrase o deo-sebită afecţiune de‑a lungul anilor şi o căutase atunci când aceasta venise în Washington.
— Hei, Shar, întrebă Chris, ce preoţi or să vină?
— Nu sunt încă sigură. Am invitat preşedintele şi decanul colegiului, dar cred că preşedintele va trimite pe altcineva în locul său. M‑a sunat azi‑dimineaţă târziu secretara lui şi mi‑a spus că s‑ar putea să plece din oraş.
— Pe cine trimite? întrebă Chris cu un interes reţinut.
— Să văd. Sharon răscoli prin biletele cu notiţe. Da, uite Chris. Pe asistentul său — Părintele Joseph Dyer.
— Adică din campus?
— Păi, nu sunt sigură.
— Oh, okay.
Părea dezamăgită.
— Mâine seară să fii cu ochii pe Burke, o instrui Chris.
— O să fiu.
— Unde‑i Rags?
— Jos.
— Ştii, poate ar trebui să începi să‑ţi ţii maşina de scris acolo; nu crezi? Vreau să zic, în felul ăsta poţi s‑o supraveghezi în timp ce baţi la maşină. Okay? Nu‑mi place să fie atâta vreme singură.
— Bună idee.
— Okay, mai târziu. Du‑te acasă. Meditează. Joacă‑te cu caii. Planurile şi pregătirile odată terminate, Chris se trezi din nou îndreptându‑şi gândurile îngrijorate spre Regan. Încercă să se uite la televizor. Nu se putu concentra. Simţea o apăsare. Exista în casă un fel de stranietate. Ca o instaurare a nemişcării. Praf greoi.
Miezul nopţii îi găsi pe toţi ai casei dormind.
Nu au fost tulburări. În acea noapte.

patru

Îşi întâmpină oaspeţii într‑un costum cu cămaşă largă verde‑gălbui cu mâneci lungi, evazate şi pantaloni. Pantofii ei erau comozi. Reflectau speranţa pentru o seară reuşită.
Prima sosi Mary Jo Perrin, care veni cu Robert, fiul ei, aflat la vârsta adolescenţei. Ultimul fu Părintele Dyer, cu faţa lui rozulie. Era tânăr şi mic de statură, cu ochi neastâmpăraţi în spatele ochelarilor cu ramă de oţel. Se scuză la uşă pentru întârziere.
— N‑am putut găsi o cravată potrivită, îi spuse el lui Chris pe un ton neutru. O clipă, ea îl privi derutată, apoi izbucni în râs. Apăsarea pe care o simţise toată ziua începu să se ridice.
Băuturile îşi făcură datoria. Zece fără un sfert îi găsi împrăştiaţi prin toată sufrageria, în grupuri conversând aprins, printre îmbucături.
Chris îşi umplu farfuria de la bufetul aburind şi îşi roti privirea prin cameră după Mary Jo Perrin. Aha. Pe o canapea lângă Părintele Wagner, decanul iezuit. Chris vorbise puţin cu el ceva mai devreme. Pielea capului îi era lustruită şi plină de pistrui; manierele îi erau sobre şi blânde.
Chris trecu de la unii la alţii îndreptându‑se către sofa. Se aşeză turceşte lângă măsuţa de cafea în timp ce Mary Jo chicotea amuzată.
— Ei, şi tu acum, Mary Jo! spuse decanul zâmbind, în timp ce ducea furculiţa cu curry la gură.
— Chiar aşa, şi tu acum, Mary Jo, îngână Chris.
— Oh, ce mai faci? Nemaipomenit curry! spuse decanul.
— Nu‑i prea iute?
— Câtuşi de puţin; este exact cât trebuie. Mary Jo tocmai îmi spunea că a existat demult un iezuit care era şi medium.
— Şi el nu mă crede, chicoti aceasta.
— A, distinguo, corectă decanul. Am spus doar că este greu de cre-zut.
— Vrei să zici medium medium, întrebă Chris.
— Bineînţeles, ce crezi? spuse Mary Jo. Obişnuia chiar să şi leviteze.
— O, eu o fac în fiecare dimineaţă, spuse liniştit iezuitul.
— Adică ţinea séances? o întrebă Chris pe doamna Perrin.
— Păi, cum să nu, răspunse aceasta. A fost foarte, foarte faimos în secolul al nouăsprezecelea. În fond, probabil că a fost singurul spiritist din vremea lui care nu a fost condamnat pentru înşelăciune.
 — După cum ţi‑am spus, nu a fost un iezuit, comentă decanul.
— Ei, asta‑i, ba încă ce‑a mai fost! râse ea. Când a împlinit douăzeci şi doi de ani s‑a alăturat iezuiţilor şi a promis să nu mai lucreze ca medium, dar ei l‑au alungat din Franţa — râse ea şi mai tare — imediat după o séance pe care a ţinut‑o la Tuileries. Ştii ce‑a făcut? În mijlocul şedinţei i‑a spus împărătesei că era pe cale să fie atinsă de mâinile unui copil spirit care tocmai urma să se materializeze pe de‑a‑ntregul, şi când s‑au aprins pe neaşteptate toate luminile — izbucni ea — l‑au prins ţinând piciorul gol pe braţul împărătesei! Auzi, dac‑ai putut să pomeneşti!
Iezuitul zâmbea în timp ce îşi puse jos farfuria.
— Să nu mai vii să ceri decont pentru indulgente, Mary Jo.
— Ei haide, fiecare familie are o oaie neagră.
— Ne‑am depăşit cota cu papii de Medici.
— Ştii, am trăit odată o experienţă, începu Chris.
Dar decanul o întrerupse.
— Intenţionezi să te confesezi pe tema asta?
Chris zâmbi şi spuse:
— Nu, nu sunt o catolică.
— Ah, bine, nici iezuiţii nu sunt. Doamna Perrin chicoti.
— Defăimare dominicană, i‑o întoarse decanul. Apoi îi spuse lui Chris:
— Îmi pare rău, draga mea. Ce spuneai?
— Păi, doar că am văzut odată pe cineva levitând. În Buthan.
Puse din nou povestea pe tapet.
— Crezi că este posibil? sfârşi ea. Adică, serios chiar.
— Cine ştie? El ridică din umeri. Cine ştie ce este gravitaţia. Sau materia, dacă e s‑o luăm aşa.
— Vrei părerea mea? sări doamna Perrin.
Decanul spuse:
— Nu, Mary Jo; am făcut legământ de sărăcie.
— Şi eu, murmură Chris.
— Cum, cum? întrebă decanul, aplecându‑se înainte.
— Nu, nimic. A, vroiam să te întreb ceva. Ştii baraca cea mică din spatele bisericii de‑acolo? Arătă cu mâna în direcţia aproximativă.
— Holy Trinity? (= Sfânta Treime) întrebă el.
— Da, exact. Ei bine, ce se petrece acolo?
— Păi, să vezi, acolo este locul unde se spune Mesa Neagră, zise doamna Perrin.
— Mesa cum?
— Mesa Neagră.
— Ce‑i aia?
— Glumeşte, spuse decanul.
— Da, ştiu, spuse Chris, dar ca să nu rămân proastă. Vreau să zic, ce este o Mesă Neagră?
— Ăă, în principiu este o imitare a Mesei catolice, explică decanul. Este legată de vrăjitorie. Venerarea Diavolului.
— Chiar? Adică chiar există aşa ceva?
— N‑aş putea să spun precis. Deşi am auzit odată o statistică despre ceva de ordinul a cincizeci de mii de posibile Mese Negre spuse în centrul Parisului în fiecare an.
— Vrei să zici, la ora actuală? se minună Chris.
— Este doar ceva ce am auzit.
— Da, sigur, de la serviciul secret iezuit, îi dădu doamna Perrin cu tifla.
— Câtuşi de puţin. Eu aud glasuri, răspunse decanul.
— Ştii, adăugă Chris, acolo în L.A. circulă o grămadă de istorii despre culturi vrăjitoreşti practicate în zonă. M‑am întrebat adesea dacă sunt adevărate.
— Ei bine, aşa cum am spus, n‑am de unde să ştiu, zise decanul. Dar îţi spun eu cine s‑ar putea să ştie — Joe Dyer. Unde‑i Joe?
Decanul privi în jur.
— A, acolo, spuse arătând cu capul înspre celălalt preot, care stătea lângă bufet, cu spatele la ei. Îşi umplea farfuria cu o a doua porţie. Hei, Joe?
Tânărul preot se întoarse, cu faţa impasibilă.
— Aţi chemat, mare decan?
Celalalt iezuit îi făcu semn cu degetul să se apropie.
— Da, imediat, răspunse Dyer şi îşi reluă atacul asupra curry‑ului şi salatei.
— Acesta este singurul spiriduş din toată preoţimea, spuse decanul cu o undă de ataşament. Sorbi din vin. Au fost două cazuri de desacrali-zare săptămâna trecută la Holy Trinity şi Joe a spus ceva despre unul din ele, cum că i‑ar aminti de anumite lucruri pe care obişnuiau să le facă la Mesa Neagră. Deci mă aştept ca el să ştie ceva despre acest subiect.
— Ce s‑a întâmplat la biserică? întrebă Mary Jo Perrin.
— O, este zău prea dezgustător, spuse decanul.
— Haide, am terminat toţi de mâncat.
— Nu, te rog. E prea mult, se prefăcu el rezervat.
— Ei, hai, lasă!
— Adică nu‑mi poţi citi gândurile, Mary Jo? o întrebă el.
— Ah, aş putea, răspunse ea, dar efectiv nu cred că sunt vrednică să pătrund în Sfinţia Sfinţiilor. Chicoti.
— Ei bine, chiar că e scârbos, începu decanul.
Descrise desacralizările. În primul din acele incidente, bătrâiorul sacristan al bisericii dăduse peste o moviliţă de excremente omeneşti pe pânza altarului, drept în faţa tabernacolului.
— Oh, asta chiar e scârbos. Doamna Perrin făcu o grimasă.
— Staţi, că celălalt e şi mai rău, sublinie decanul; apoi explică pe ocolite, folosind unul sau două eufemisme, cum fusese găsit un falus masiv modelat în lut şi lipit trainic unei statui a lui Hristos pe altarul din stânga.
— De ajuns de scârbos? încheie el.
Chris observă că Mary Jo păru cu adevărat tulburată atunci când rosti:
— Oh, de‑acum ajunge. Îmi pare rău că am întrebat. Hai să schimbăm subiectul, vă rog.
— Nu, sunt fascinată, spuse Chris.
— Da, bineînţeles. Sunt un om fascinant.
Era Părintele Dyer. Ţinând farfuria în mână, stătea în cumpănă dacă să vină către ei.
— Auziţi, iertaţi‑mă numai o clipă, şi pe urmă vin înapoi. Cred că am aranjat ceva cu cosmonautul de colo.
— Cam ce? întrebă decanul.
Părintele Dyer ridică din sprâncene cu o surprindere neprefăcută.
— Vă vine să credeţi? întrebă el. Primul misionar pe lună!
Izbucniră în hohote.
— Ai exact dimensiunea potrivită, spuse doamna Perrin. Ar putea să te aranjeze în conul din vârf.
— Nu, nu pe mine, o corectă el grav şi se întoarse către decan, explicând:
— Am încercat să aranjez pentru Emory.
— Ăsta‑i disciplinaristul nostru din campus, explică Dyer în particular femeilor. Vedeţi, acolo sus nu e nimeni şi asta este ceea ce îi place lui; e genul căruia îi plac lucrurile liniştite.
— Şi pe cine o să convertească? întrebă doamna Perrin.
— Ce vrei să spui? se încruntă el sincer. O să‑i convertească pe cosmonauţi. Asta e. Vreau să zic că aşa îi place: unul sau doi oameni, mă‑nţelegi. Fără grupuri. Doar doi.
Dyer privi cu subînţeles spre cosmonaut.
— Scuzaţi‑mă, spuse el şi plecă.
— Îmi place, spuse doamna Perrin.
— Şi mie, fu Chris de acord. Apoi se întoarse spre decan. Nu mi‑aţi spus ce se întâmplă în baraca aia. Secret mare? Cine‑i preotul pe care‑l tot văd acolo? Un tip mai brunet, ai idee? Ştii la cine mă refer?
— Părintele Karras, spuse decanul cu voce scăzută; cu o urmă de regret.
— Cu ce se ocupă?
— Este consilier. Puse jos paharul de vin şi îl roti de picior. A suferit o lovitură tare grea noaptea trecută, săracul de el.
— Oh, ce? întrebă Chris cu o subită îngrijorare.
— Eh, s‑a stins mama lui.
Chris simţi cum o durere sufletească pe care nu şi‑o putea explica îi înmuia inima.
— Vai, îmi pare rău, spuse ea.
— Se pare că l‑a afectat destul de tare, continuă iezuitul. Locuia singură şi am înţeles că atunci când au găsit‑o era moartă de două zile.
— O, ce îngrozitor, murmură doamna Perrin.
— Cine a găsit‑o? întrebă solemn Chris.
— Administratorul clădirii. Bănuiesc că nu ar fi găsit‑o nici până în ziua de azi dacă... În fine, vecinii de apartament sau plâns că radioul ei merge tot timpul.
— Este trist, murmură Chris.
— Iertaţi‑mă, vă rog, doamnă.
Ea îşi ridică privirea spre Karl. Ducea o tavă plină cu pahare şi băuturi alcoolice.
— Sigur, aşeaz‑o aici, Karl, e foarte bine.
Lui Chris îi plăcea să‑i servească chiar ea pe oaspeţi cu băuturi. Simţea că astfel se adăuga o anumită intimitate care altfel ar fi lipsit.
— Ei, ia să vedem acum, o să încep cu voi, le spuse ea decanului şi doamnei Perrin, servindu‑i. Apoi umblă prin cameră, întrebându‑i pe invitaţi ce doresc şi pregătind băutura fiecăruia. Când termină de făcut rondul, diferitele bisericuţe alcătuiau noi combinaţii, cu excepţia lui Dyer şi a cosmonautului, care păreau din ce în ce mai absorbiţi.
— Nu, chiar că nu sunt un preot, îl auzi Chris pe Dyer spunând cu seriozitate, cu mâna pe umerii zgâlţâiţi de râs ai cosmonautului. Sunt de fapt un rabin nemaipomenit de avangardist.
Nu mult după aceea, îl auzi pe Dyer chestionându‑l pe cosmonaut:
— Ce este spaţiul? iar când acesta ridică din umeri zicând că efectiv nu ştie, Părintele Dyer îl fixă cu o căutătură sincer încruntată şi spuse: Ar trebui să ştii.
Ceva mai târziu, Chris stătea cu Ellen Cleary amintindu‑şi de Moscova, când auzi o voce familiară, stridentă, răsunând furioasă din bucătărie.
O, Iisuse! Burke!
Îi striga cuiva obscenităţi.
Chris se scuză şi dădu fuga în bucătărie, unde Dennings îl ocăra din greu pe Karl în timp ce Sharon făcea încercări zadarnice să‑l domolească.
— Burke! exclamă Chris. Încetează!
Regizorul o ignoră, continuă să se înfurie, colţurile gurii căpătară pete mici de spumă de la salivă, în timp ce Karl se sprijinea mut de marginea chiuvetei, cu braţele încrucişate şi o expresie impasibilă, cu privirea fixată fără să clipească asupra lui Dennings.
— Karl! izbucni Chris. N‑ai de gând să te duci de‑aici? Ieşi afară! Nu‑l vezi cum e?
Dar elveţianul nu se clinti până când Chris nu începu efectiv să‑l împingă spre uşă.
— Porc nazist! urlă Dennings în urma lui. Apoi se întoarse cu un gest genial către Chris şi îşi frecă mâinile:
— Ce e la desert? întrebă el cu blândeţe.
— Desert! Chris se plesni cu palma peste frunte.
— Păi, mi‑e foame, scânci el.
Actriţa se întoarse spre Sharon.
— Hrăneşte‑l! Eu trebuie s‑o duc pe Regan la culcare. Şi Burke, pentru numele lui Hristos, vrei să te porţi frumos! îi ceru ea regizorului, ară-tând cu degetul spre sufragerie. Sunt nişte preoţi acolo!
Îşi încreţi fruntea, în timp ce privirea îi deveni intensă, cu un interes subit şi aparent sincer.
— A, ai observat şi tu asta? întrebă el fără prefăcătorie.
Chris plecă din bucătărie şi se duse s‑o caute pe Regan în camera de joacă de la subsol, unde fiica ei îşi petrecuse toată ziua. O găsi jucându‑se cu tabla de Ouija. Părea mohorâtă; neatentă; dusă pe gânduri. Bine că cel puţin nu e neastâmpărată, reflectă Chris, şi sperând să îi abată a-tenţia, o conduse în sufragerie şi începu să o prezinte oaspeţilor.
— O, cât e de scumpă! spuse soţia senatorului.
Regan se purtă ciudat de frumos, cu excepţia unui moment cu doamna Perrin, când nici nu vorbi, nici nu dădu mâna. Dar clarvăzătoarea o dădu pe glumă.
— Ştie că sunt un fals. Îi făcu lui Chris cu ochiul. Dar apoi, scrutând‑o cu un aer de curiozitate, ea întinse mâna şi o apucă pe Regan de braţ cu o apăsare delicată, ca pentru a‑i lua pulsul. Regan se smuci ime-diat şi îi aruncă săgeţi răuvoitoare din priviri.
— Ah, sărăcuţa de ea, trebuie că e obosită, spuse doamna Perrin degajat; însă continuă s‑o cerceteze pe Regan cu o căutătură fixă şi o angoasă inexplicabilă.
— S‑a simţit cam rău, murmură Chris scuzându‑se. Îşi coborî privirea spre Regan. Nu‑i aşa iubit‑o?
Regan nu răspunse. Îşi menţinea privirea în pământ.
Nu mai rămăsese pentru Regan de făcut cunoştinţă cu nimeni, în afară de senator şi Robert, fiul doamnei Perrin. Chris se gândi că e mai bine să treacă peste asta. O duse pe Regan sus în pat şi o înveli bine.
— Crezi că poţi să dormi? întrebă Chris.
— Nu ştiu, răspunse aceasta ca prin vis. Se întorsese pe o parte şi fixa absentă cu privirea peretele.
— Ai vrea să‑ţi citesc puţin?
Scutură din cap.
— Okay, atunci încearcă să dormi.
Se aplecă deasupra ei şi o sărută, apoi se duse la uşă şi basculă întrerupătorul.
— Somn uşor, scumpa mea.
Chris trecuse aproape de pragul uşii când Regan o chemă foarte încet:
— Mămico, ce nu e în regulă cu mine?
Atât de tulburată. Tonul atât de disperat. Atât de disproporţionat faţă de condiţia ei. O clipă, mama ei se simţi cutremurată, pusă în încurcătură. Dar se regăsi imediat.
— Ei, este doar ce ţi‑am spus, iubito: nervii. Tot ce ai nevoie sunt pastilele alea vreo două săptămâni şi ştiu că te vei simţi cât se poate de bine. Acum hai, încearcă să dormi, iubito, okay?
Nici un răspuns. Chris aşteptă.
— Okay? repetă ea.
— Okay, şopti Regan.
Chris observă brusc că i se face pe antebraţe pielea ca de găină. Şi le frecă. Hristoase mare, e un frig în camera asta. Pe unde‑o intra curentul ăsta?
Se duse la fereastră şi controla de‑a lungul marginilor. Nu găsi nimic. Se întoarse spre Regan.
— Ţi‑e destul de cald, scumpo?
Nici un răspuns.
Chris veni la marginea patului.
— Regan? Dormi? Şopti ea.
Ochi închişi. Respiraţie adâncă.
Chris ieşi din cameră în vârful picioarelor.
Pe hol, ea auzi un cântec, şi coborând scările, văzu cu plăcere că tânărul Părinte Dyer cânta la pianul de lângă vitraliul sufrageriei şi dirija un grup care se adunase în jurul lui cântând din tot sufletul. Când intră în sufragerie, ei tocmai terminau „Till We Meet Again".
Chris dădu să se îndrepte spre grup, pentru a i se alătura, dar imediat îi ieşiră înainte senatorul şi soţia lui, cu hainele pe braţ. Păreau a nu fi în apele lor.
— Plecaţi atât de repede?
— Sunt dezolat, draga mea; am petrecut o seară minunată, se lansă senatorul în aprecieri. Însă pe biata Martha a apucat‑o o durere de cap.
— Oh, mie îmi pare şi mai rău, dar mă simt groaznic, se plânse soţia senatorului. Nu te superi, Chris? A fost o petrecere atât de drăguţă.
— Regret că trebuie să plecaţi, spuse Chris.
Îi acompanie până la uşă, auzindu‑l undeva în spate pe Părintele Dyer întrebând:
— Mai ştie cineva cuvintele de la „I'll Bet You're Sorry Now, Tokyo Rose?".
Le ură noapte bună. Pe când se întorcea în sufragerie, Sharon ieşi păşind încet din camera de lucru.
— Unde‑i Burke? o întrebă Chris.
— Acolo, răspunse Sharon făcând un semn cu capul spre camera de lucru. Doarme dus. Ia zi, ce ţi‑a spus senatorul? Ceva anume?
— La ce te referi? întrebă Chris. Tocmai au plecat.
— Păi cred că e cam acelaşi lucru.
— Sharon, ce vrei să spui?
— Eh, Burke, oftă Sharon. Îi descrise pe un ton prudent o ciocnire între senator şi regizor. Dennings remarcase în trecere, după cum spunea Sharon, cum că părea să existe „un fir străin de păr pubian plutind de colo‑colo în ginul meu". Apoi se întorsese către senator şi adăugase pe un ton vag acuzator, „Nu l‑am mai văzut niciodată în viaţa mea! Dar tu?"
Chris chicoti în timp ce Sharon continuă relatând cum reacţia jenată a senatorului declanşase una din furiile fără motiv ale lui Dennings, în care îşi exprimase „nemărginita recunoştinţă" pentru existenţa politicienilor, fără de care „vezi tu, nu s‑ar putea distinge care sunt oamenii de stat".
Când senatorul se îndepărtase ofensat, regizorul se întorsese către Sharon spunând cu mândrie: „Uite, vezi? N‑am înjurat. Ei, ce zici, nu crezi că m‑am descurcat cât de cât serios?"
Chris nu se putu abţine să nu râdă.
— Bine, lasă‑l să doarmă. Dar mai bine ai sta acolo în caz că se trezeşte. Te‑ar deranja?
— Deloc. Sharon intră în camera de lucru.
În sufragerie, Mary Jo Perrin stătea singură şi gânditoare pe un scaun dintr‑un colţ. Arăta ca şi când un gând nu i‑ar fi dat pace; tulburată. Chris dădu să i se alăture dar se răzgândi atunci când unul din vecini se abătu înspre acel colţ.
Actriţa se îndreptă în schimb către pian. Dyer îşi întrerupse acordurile şi îşi ridică privirea spre a o saluta.
— Da, domnişoară, cu ce vă putem fi astăzi de folos? Desfacem un sortiment special de novene.
Chris chicoti împreună cu ceilalţi.
— Credeam că mi se vor dezvălui senzaţionalele întâmplări de la Mesa Neagră, spuse ea. Părintele Wagner a spus că tu eşti expertul.
Grupul de la pian tăcu deodată, interesat.
— Nu, nu chiar, spuse Dyer, atingând uşor câteva clape. De ce ai adus vorba de Mesa Neagră? întrebă el sobru.
— Păi, unii dintre noi am vorbit mai înainte despre... ăă... despre acele lucruri pe care le‑au găsit la Holy Trinity, şi...
— A, adică desacralizările? o întrerupse Dyer.
— Hei, poate totuşi ne lămureşte şi pe noi cineva care‑i treaba, ceru cosmonautul.
— Şi pe mine, spuse Ellen Cleary. Sunt în ceaţă.
— Ei bine, au găsit nişte desacralizări la biserica din apropiere, explică Dyer.
— Aşa, adică ce? întrebă cosmonautul.
— Las‑o baltă, îl sfătui Părintele Dyer. Să spunem pur şi simplu obscenităţi, okay?
— Părintele Wagner zice că tu i‑ai spus că era ca la Mesa Neagră, interveni Chris, şi eu mă întrebam ce se întâmplă la chestiile alea.
— Păi, nu ştiu, zău, chiar atât de multe, protestă el. De fapt, mare parte din ce ştiu este ceea ce am auzit de la un alt ieb.
— Ce‑i un ieb? întrebă Chris.
— Prescurtarea de la iezuit. Părintele Karras este expertul în chestiile astea.
Chris se animă brusc.
— A, preotul brunet de la Holy Trinity?
— Îl cunoşti? întrebă Dyer.
— Nu, doar am auzit pomenindu‑se de el, asta‑i tot.
— Ei bine, cred că a scris odată o lucrare pe tema asta. Mă‑nţelegi, numai din perspectiva psihiatrică.
— Cum adică? întrebă Chris.
— Cum adică, cum adică?
— Vrei să spui că e psihiatru?
— Păi, cum să nu, sigur. Vai, îmi pare rău. Pur şi simplu am presupus că ştiai.
— Auziţi, cineva să‑mi spună clar! ceru nerăbdător cosmonautul. Ce se petrece în fond la Mesa Neagră?
— Hai să spunem pur şi simplu perversiuni. Dyer dădu din umeri. Obscenităţi. Blasfemii. Este o parodiere demonică a Mesei, unde în loc de Dumnezeu se practică cultul Satanei şi uneori se oferă sacrificii umane.
Ellen Cleary scutură din cap şi se îndepărtă.
— Chestia asta devine prea scabroasă pentru mine. Schiţă o încercare de zâmbet.
Chris n‑o luă în seamă. Decanul se alătură în mod firesc grupului.
— Dar cum poţi să ştii asta? îl întrebă Chris pe tânărul iezuit. Chiar dacă ar exista o chestie în genul Mesei Negre, care ar fi ăla să spună ce se întâmplă acolo?
— Păi, cred că în principal s‑a aflat de la cei care au fost prinşi şi apoi au mărturisit, răspunse Dyer.
— Ei, haide, spuse decanul. Mărturisirile alea nu valorează „nimic, Joe. Doar au fost torturaţi.
— Nu, numai cei recalcitranţi, spuse Dyer amabil.
Se iscă un mic val de râsete uşor nervoase. Decanul îşi privi ceasul.
— Eh, chiar că ar cam trebui să plec, îi spuse el lui Chris. Trebuie să fiu la Dahlgren Chapel la Mesa de ora şase.
— Eu trebuie să fiu la Mesa de banjo, radie Dyer. Apoi privirea i se mută undeva în cameră în spatele lui Chris şi brusc deveni sobru. Ia te uită, cred că avem un vizitator, doamnă MacNeil, îi atrase el atenţia, arătând cu un gest al capului.
Chris se întoarse. Şi îşi pierdu răsuflarea văzând‑o pe Regan în cămaşa ei de noapte, urinând cu presiune pe covor. Privind fix la cosmonaut, acesta îngăimă cu o voce lipsită de viaţă:
— O să mori acolo sus.
— O, Doamne Dumnezeule! strigă Chris cu durere în glas, repezindu‑se către fiica ei. O, doamne, o, scumpa mea, o, vino, hai cu mine!
O luă pe Regan de mâini şi o îndepărtă repede de acolo, îngăimând pe deasupra umărului o scuză cosmonautului care se schimbase la faţă.
— Oh, îmi pare rău! A fost bolnavă şi probabil că merge în somn! Nu ştie ce vorbeşte!
— Poate că ar trebui să mergem, îl auzi ea pe Dyer spunând cuiva.
— Nu, nu, staţi, protestă Chris, întorcându‑se pentru o clipă. Vă rog, staţi! E‑n regulă! Mă‑ntorc imediat!
Chris se opri în dreptul bucătăriei, şi o trimise pe Willie să vadă de covor până ce pata nu devine de neşters; apoi merse cu Regan sus în baie, o spălă şi îi schimbă cămaşa de noapte.
— Iubito, de ce ai spus asta? o tot întrebă Chris, dar Regan părea să nu înţeleagă şi bolborosea cuvinte fără şir. Privirea îi era pierdută şi ceţoasă.
Chris o aşeză în pat şi aproape instantaneu Regan păru să adoarmă. O vreme Chris aşteptă, ascultându‑i respiraţia. Apoi ieşi din cameră.
La piciorul scării dădu nas în nas cu tânărul regizor al celei de‑a doua unităţi, sprijinindu‑l pe Dennings care ieşea din camera de lucru. Chemaseră un taxi şi aveau de gând să‑l însoţească până acasă la el, în apartamentul de la Sheraton‑Park.
— Aveţi grijă, îi sfătui Chris în timp ce ieşeau din casă cu Dennings între ei.
Abia conştient, regizorul spuse „Fut", apoi se strecură în taxiul ce aştepta în ceaţă.
Chris se întoarse în sufragerie, unde oaspeţii care mai rămăseseră îşi exprimară compătimirea atunci când ea îi puse pe scurt la curent cu boala lui Regan. Când pomeni de bătăile scurte şi de procedeele de a „atrage atenţia", doamna Perrin o privi concentrată. Chris se uită într‑un rând la ea, aşteptând‑o să comenteze ceva, dar aceasta nu spuse nimic şi Chris continuă.
— Umblă destul de mult în somn? întrebă Dyer.
— Nu, noaptea asta a fost prima dată. Sau cel puţin prima dată din câte ştiu eu, aşa încât bănuiesc că e chestia asta cu hiperactivitatea. Nu crezi?
— Oh, chiar că n‑aş şti, spuse preotul. Am auzit că somnambulismul este frecvent la pubertate, numai că... Aici el ridică din umeri şi se întrerupse. Nu ştiu. Cred că mai bine l‑ai întreba pe doctorul tău.
În tot restul discuţiei, doamna Perrin rămase tăcută, urmărind dansul flăcărilor în şemineul sufrageriei. Aproape tot atât de copleşit, observă Chris, era şi cosmonautul, care urma să zboare pe lună în cursul acelui an. Îşi privea fix paharul, mormăind când şi când ca să arate că îl interesează discuţia şi este atent.
— Eh, eu am acea Mesă, spuse în final decanul, ridicându‑se să plece.
Aceasta declanşă o plecare generală. Se ridicară cu toţii, exprimându‑şi mulţumirile pentru trataţie şi pentru acea seară.
La uşă, Părintele Dyer o luă pe Chris de mână şi o privi deschis în ochi.
— Crezi că e vreun rol în unul din filmele tale pentru un preot scund care să cânte la pian? întrebă el.
— Păi, dacă nu e, râse Chris, am să pun să se scrie unul pentru tine, Părinte.
— Eu mă gândesc la frate‑meu, îi spuse el serios.
— Eşti o figură, râse ea din nou, şi îi ură un tandru şi cald noapte bună.
Ultimii care plecară fură Mary Jo Perrin şi fiul ei. Chris îi mai reţinu la uşă, sporovăind fleacuri. Avea sentimentul că pe Mary io o frământă ceva, dar că aceasta se stăpânea. Pentru a‑i mai amâna plecarea, Chris îi ceru părerea în legătură cu faptul că Regan folosea în continuu tabla de Ouija şi cu fixaţia ei în ceea ce priveşte Căpitanul Howdy.
— Crezi că îi poate face ceva rău asta? întrebă ea.
Aşteptându‑se la o înlăturare banală şi evazivă a temerilor, Chris fu surprinsă atunci când doamna Perrin se încruntă şi privi în jos către pragul uşii. Părea să cumpănească lucrurile şi rămase în această postură chiar şi atunci când păşi afară şi se alătură fiului ei care aştepta în faţa uşii.
Când în fine îşi ridică privirea, ochii îi erau umbriţi.
— Eu i‑aş lua‑o, spuse ea calm.
Îi dădu fiului ei cheile de la maşină.
— Bobby, porneşte motorul, îi ceru ea. E frig.
Acesta luă cheile, îi spuse lui Chris că o admirase în toate filmele ei, şi se îndreptă sfios către un Mustang vechi, îndoit, parcat în apropiere.
Ochii doamnei Perrin erau încă adumbriţi.
— Nu ştiu ce crezi despre mine, spuse ea vorbind încet. Multă lume mă asociază cu spiritismul. Dar aceasta este o greşeală. Da, cred că am un dar, continuă ea liniştit. Dar nu este ocult. De fapt, mie mi se pare natural; perfect natural. Fiind o catolică, eu cred că noi toţi stăm cu câte un picior pe fiecare mal. Timpul este cel de care suntem conştienţi. Dar când şi când o greşeală a naturii, cum sunt eu, recepţionează o străfulgerare de la celălalt picior; iar acesta, cred... este în eternitate. Ei bine, eternitatea nu are noţiunea de timp. Acolo viitorul este prezentul. Aşa încât, atunci când îmi simt acest celălalt picior, cred că reuşesc să văd viitorul. Cine ştie? poate că nu. Poate că totul e o coincidenţă. Ea ridică din umeri. Dar eu cred că reuşesc. Şi dacă‑i aşa, atunci, vezi tu, eu afirm totuşi că e natural. Pe când ceea ce e ocult... Făcu o pauză, căutându‑şi cuvintele. Ocultul este ceva diferit. M‑am ferit de aşa ceva. Cred că e periculos să te bagi în aşa ceva. Şi asta include şi să‑ţi faci de treabă cu tabla de Ouija.
Până acum, Chris o considerase o femeie de un deosebit bun simt. Acum însă, ceva în comportamentul ei era profund tulburător.
— Ei, şi tu acum, Mary Jo. Chris zâmbi. Doar ştii cum e cu tablele astea de Ouija. Nu este nimic altceva decât subconştientul persoanei respective, asta‑i tot.
— Da, poate, răspunse ea liniştit. Posibil. Ar putea fi totul o sugestie. Dar am auzit poveşti şi povesti despre Seances, table de Ouija şi tot felul de treburi de‑astea şi de fiecare dată ele par să ducă spre deschiderea câte vreunui anumit fel de uşă. Ah, poate nu către lumea spiritului; tu nu crezi în asta. Atunci poate o uşă către ceea ce tu numeşti subconştient. Nu ştiu. Tot ce ştiu e ca lucrurile par a se întâmpla. Şi, draga mea, sunt aziluri de lunateci peste tot în lume, pline cu lume care şi‑a făcut de lucru cu ocultul.
— Glumeşti?
Se făcu un moment de linişte. Apoi din nou vocea cea moale începu să toarcă din caierul întunecimii.
— Era o familie din Bavaria, Chris, în o mie nouă sute douăzeci şi unu. Nu îmi amintesc numele, dar ţin minte că erau unsprezece în familie. Ai putea să verifici în ziare, presupun. La foarte scurt timp după participarea la o seance, şi‑au ieşit din minţi. Cu toţii. Toţi unsprezece. S‑au apucat să‑şi treacă vremea dând foc prin casa. Când au terminat cu mobila au trecut la bebeluşul de trei luni al uneia dintre fiicele mai mici. Acela a fost momentul când au pătruns vecinii, spărgând uşa, şi i‑au oprit.
— Întreaga familie, încheie clarvăzătoarea, a fost închisă într‑un azil.
— Maică Precistă! şuieră Chris, cu gândul la Căpitanul Howdy. Acesta căpătă acum o tentă ameninţătoare. Boală mentală. Asta să fie? Ceva e.
— Am ştiut eu că ar fi trebuit s‑o duc la un psihiatru!
— Oh, pentru numele Celui de sus, spuse doamna Perrin păşind în lumină, nu‑ţi bate capul cu mine; doar ascultă ce îţi spune doctorul tău. Era în vocea ei o încercare neconvingătoare de liniştire. Sunt nemaipomenită în privinţa viitorului — doamna Perrin zâmbi — dar din punctul de vedere al prezentului sunt absolut neajutorată. Scotoci în poşetă. Ei poftim, unde‑mi sunt ochelarii? Uite, vezi? I‑am rătăcit. Aha, uite‑l aici. Îi găsi într‑un buzunar al hainei. Încântătoare casă, remarcă ea atunci când îşi puse ochelarii şi aruncă o privire părţii de sus a faţadei. Îţi dă o senzaţie de căldură.
— Doamne mare, mi s‑a luat o piatră de pe inimă! Pentru o clipă am crezut că ai de gând să spui că este bântuită!
Doamna Perrin îşi coborî privirea către ea.
— De ce să‑ţi fi spus aşa ceva?
Chris se gândea la o prietenă, o actriţă cunoscută în Beverly Hills, care îşi vânduse casa deoarece susţinea cu insistentă că era locuită de un poltergeist. Nu ştiu. Schiţă un zâmbet. Am pus‑o pe seama a ceea ce eşti, bănuiesc. Glumeam şi eu.
— Este o casă foarte drăguţă, o linişti doamna Perrin pe un ton neutru. Ştii, am mai fost aici; de multe ori.
— Chiar?
— Da, era a unui amiral; un prieten de‑al meu. Mai primesc când şi când câte o scrisoare de la el. Săracul de el, l‑au trimis din nou pe mare. Nu ştiu dacă într‑adevăr mi‑e dor de el sau de casă. Zâmbi. Dar poate mă mai inviţi tu.
— Mary Jo, aş fi încântată să mai treci pe‑aici. Serios. Eşti o persoană fascinantă.
— Eh, măcar sunt cea mai tupeistă persoană pe care o cunoşti.
— Ei, şi tu acum. Ascultă, dă‑mi un telefon. Te rog. Mă suni săptămâna viitoare?
— Da, aş vrea să aud cum îi mai merge fiicei tale.
— Ai numărul?
— Da, acasă în geantă.
Oare ce era în neregulă? se întrebă Chris. Era ceva uşor deranjant în vocea clarvăzătoarei.
— Eh, noapte bună, spuse doamna Perrin, şi încă o dată mulţumesc pentru seara minunată. Şi înainte ca actriţa să‑i poată răspunde, aceasta ieşi rapid în stradă.
O clipă, Chris o urmări cu privirea; apoi închise uşa. O invadă o puternică sfârşeală. O noapte de pomină, se gândi ea; ce noapte... ce noapte...
Se duse în sufragerie şi rămase în picioare pe deasupra capului lui Willie, care era îngenuncheată lângă pata de urină. Peria covorul.
— Am dat cu oţet alb, mormăi ea. De două ori.
— Şi iese?
— Poate acum, răspunse Willie. Nu ştiu. Vom vedea.
— Nu, nu poţi să‑ţi dai seama până ce afurisitul ăsta de lucru nu se usucă.
Ce să‑ţi spun, ai fost strălucitoare aici, m‑ai dat gata. Ai făcut o observaţie strălucitoare. Aoleu, puştoaico, du‑te la culcare!
— Hai, las‑o de‑acum, Willie. Apucă să dormi.
— Nu, să termin.
— Okay, atunci. Noapte bună. Şi mersi.
— Noapte bună, doamnă.
Chris începu să urce treptele cu paşi istoviţi.
— Nemaipomenit curry, Willie. Tuturor le‑a plăcut.
— Da, mulţumesc, doamnă.

Chris intră să vadă ce face Regan şi o găsi dormind în continuare. Apoi îşi aduse aminte de tabla de Ouija. Să o ascundă? Să o arunce? Maică Precistă, Perrin e aşa de puţin subtilă când e vorba de treburi de‑astea. Totuşi Chris era conştientă că imaginarul tovarăş de joacă era ceva morbid şi nesănătos. Mda, poate ar trebui s‑o fac pierdută.
Cu toate acestea, Chris ezita. Stând la marginea patului lui Regan, îşi aminti un incident de pe vremea când fiica ei avea numai trei ani: noaptea în care Howard hotărâse că e mult prea mare ca să continue să doarmă cu suzeta, de care devenise dependentă. I‑o luase în acea noapte şi Regan ţipase până la patru dimineaţa, apoi se purtase isteric zile la rând. Iar acum Chris se temea de o reacţie similară. Mai bine aştept până discut toate acestea cu un intrat la apă. Mai mult încă, Ritalin‑ul, reflectă ea, nu avusese vreo şansă să‑şi facă efectul.
Până la urmă, se hotărî să aştepte să vadă ce se mai întâmplă.
Chris se retrase din cameră, se aşeză istovită în pat şi adormi aproape instantaneu. Apoi se trezi la ţipetele îngrozite, isterice, înregistrate la periferia conştientului.
— Mamă, vino aici, vino aici, mi‑e frică!
— Da, vin, e‑n ordine, iubito, vin!
Chris alergă pe hol până la dormitorul lui Regan. Scâncete. Plânsete. Sunete ca de arcuri de pat.
— Oh, scumpa mea, ce este? exclamă Chris întinzând mâna spre întrerupător şi aprinzând lumina.
Hristoase mare şi atotputernic!
Regan stătea întinsă pe spate, încordată, cu faţa scăldată în lacrimi şi contorsionându‑se cu groază în timp ce cu mâinile se ţinea strâns de marginile patului ei îngust.
— Mamă, de ce se scutură? tipa ea. Fă‑l să se oprească! Ah, mi‑e frică! Fă‑l să se oprească! Mamă, te rog, fă‑l să se oprească!
Salteaua patului se zgâlţâia violent înainte şi‑napoi.

II
Buza

...în somnul nostru, durerea, ce nu se poate uita,
se scurge picătură cu picătură în inimă până când,
în propria‑ne disperare, împotriva voinţei noastre,
soseşte înţelepciunea sub chipul teribilului har al
lui Zeus...
       Eschil

unu

Au dus‑o într‑o fundătură a unui cimitir aglomerat, unde pietrele de mormânt plângeau după o gură de aer.
Mesa a fost singuratică, cum i‑a fost şi viaţa. Fraţii ei din Brooklyn. Băcanul din colţ care îi prelungise creditul. Privindu‑i cum o coborau în întunericul unei lumi fără ferestre, Damien Karras suspină cu o jale mult timp rătăcită.
— Ah, Dimmy, Dimmy...
Un unchi cu braţul pe după umerii săi.
— Nu‑i nimic, Dimmy, acum ea e în ceruri, e fericită.
O, Doamne, fie aşa! Ah, Doamne! Ah, te rog! Oh, Doamne, te rog, fie aşa!
Ei aşteptară în maşină în timp ce el mai zăbovi pe lângă mormânt. Nu putea îndura gândul ca ea să fie singură.
Conducând către Pennsylvania Station, îi ascultă pe unchii săi povestindu‑şi unul altuia despre bolile lor, cu accente stricate, de imigranţi.
— ...emfizem.... trebuie să mă las de fumat... era cât pe‑aci să mor anul trecut, ştii asta?
Spasme de furie se luptau să irumpă de pe buzele lui, dar şi le strânse la loc şi se simţi ruşinat. Privi pe fereastră: treceau pe lângă Home Relief Station unde în dimineţile de sâmbătă în toiul iernii, ea stătea să‑şi ridice laptele şi sacii de cartofi, în timp ce el încă mai stătea în pat; pe lângă Central Park Zoo, unde îl lăsa vara cât timp ea cerşea lângă fântâna din faţă de la Piaza. Trecând pe lângă hotel, Karras izbucni în suspine, apoi îşi reprimă amintirile şi îşi şterse umezeala înţepătoarelor regrete. Se întrebă de ce aşteptase dragostea aşa o distanţare, de ce aşteptase momentul în care el nu a mai avut cum să pună mâna, momentul în care limita dintre atingere şi capitulare umană s‑a redus la dimensiunile unei invitaţii la Mesă, împăturită în portofelul său: In Memoriam...
Ştia. Această durere sufletească era veche.
Ajunse în Georgetown la timp pentru a lua masa, dar nu îi era foame. Păşi în baraca sa. Prieteni iezuiţi trecură cu condoleanţe. Stătură puţin. Promiseră să se roage.
La zece şi un pic, Joe Dyer apăru cu o sticlă de whisky. O etală cu mândrie:
— Chivas Regal!
— De unde ai făcut rost de bani pentru ea... din cutia milei?
— Nu fi fraier, asta ar însemna să‑mi încalc legământul de sărăcie.
— Atunci de unde i‑ai luat?
— I‑am furat.
Karras zâmbi şi scutură din cap, în timp ce aducea un pahar şi o cană de tablă pentru cafea. Le clăti în chiuveta micuţei sale băi şi spuse:
— Te cred.
— Nu mi‑a fost dat să văd credinţă mai nestrămutată.
Karras simţi un junghi familiar. Îl alungă şi se întoarse către Dyer, care desfăcea capacul sigilat, stând pe patul de fier.
— Ai dori să mă absolvi acum sau mai târziu?
— Tu toarnă, spuse Karras, şi o să ne absolvim unul pe altul.
Dyer turnă sănătos în pahar şi în ceaşcă.
— Preşedinţii de colegiu n‑ar trebui să bea, murmură el. Constituie un exemplu rău. Îmi închipui că l‑am scutit de o tentaţie teribilă.
Karras înghiţi whisky‑ul, dar nu şi povestea. Cunoştea prea bine felul de a fi al preşedintelui. Om cu tact şi sensibilitate, dăruia totdeauna pe ocolite. Dyer venise, ştia asta, ca prieten, dar şi ca emisar personal al preşedintelui. Aşa încât când Dyer remarcă în treacăt că poate lui Karras i‑ar trebui „ceva odihnă", psihiatrul iezuit o luă ca pe un semn de bine în ceea ce priveşte viitorul şi simţi o revărsare momentană de uşurare.
Dyer îi făcu bine: îl făcu să râdă; îi vorbi despre petrecere şi despre Chris MacNeil; îi furniză noi bancuri pe seama Prefectului cu Disciplina. Bău foarte puţin, dar umplu în continuu paharul lui Karras. Când îl consideră suficient de anesteziat ca să adoarmă, se ridică de pe pat şi îl puse pe Karras să se întindă, iar el se aşeză la masa de lucru şi continuă să vorbească până ce ochii lui Karras se închiseră şi comentariile lui deveniră mormăieli înfundate.
Dyer se ridică în picioare şi desfăcu şireturile pantofilor lui Karras. I‑i scoase.
— Acum ai de gând să furi şi pantofii mei? murmură Karras cu greutate.
— Nu, citesc în tălpi. Acum taci din gură şi culcă‑te.
— Eşti un spărgător iezuit.
Dyer râse uşor şi îl acoperi cu o haină luată din dulap.
— Ascultă, cineva trebuie să se îngrijească aici şi de notele de plată. Voi ăştia nu faceţi altceva decât să zdrăngăniţi mătăniile şi să vă rugaţi pentru hippie‑i de pe M Street.
Karras nu răspunse. Respiraţia îi era regulată şi adâncă. Dyer se duse încet la uşă şi stinse lumina.
— A fura este un păcat, murmură Karras în întuneric.
— Mea culpa, spuse încet Dyer.
O vreme aşteptă, apoi hotărî că psihiatrul a adormit. Părăsi baraca.
În toiul nopţii, Karras se trezi în lacrimi. O visase pe mama sa. Stând la o fereastră în înălţimile Manhattan‑ului, o văzuse apărând dintr‑o gură de metrou de peste drum. Rămăsese în colţul străzii, cu o pungă maro de hârtie cu cumpărături, uitându‑se după el. Îi făcuse cu mâna. Ea nu‑l văzuse. Se învârtea de colo‑colo pe stradă. Autobuze. Camioane. Începea să i se facă frică. Se întorsese la metrou şi începuse să coboare. Karras simţise cum îl cuprinde desperarea, fugise în stradă şi începuse să verse lacrimi, strigându‑i numele; neputând‑o găsi; închipuindu‑şi‑o neajutorată şi derutată în păienjenişul de tunele de sub pământ.
Aşteptă să i se potolească sughiţurile, apoi pipăi pe dibuite după whisky. Rămase pe patul de fier şi bău pe întuneric. Lacrimile i se tot prelingeau. Nu mai conteneau. Această supărare era ca cele de pe vremea copilăriei.
Îşi aminti de un telefon de la unchiul său.
— Dimmy, edemul i‑a atins creierul. Nu lasă pe nici un doctor să se apropie de ea. To' ţipă mereu. Până cân' şi vorbeşte cu afurisitul ei de radio. m‑am gândi' să meargă la Bellevue, Dimmy. Un spital obişnuit n‑ar accepta asta. M‑am gândi' numai două luni şi e ca nouă; pe urmă o luăm înapoi. Okay? Ascultă, Dimmy, ce‑ţi spun: am făcut‑o deja. De dimineaţă i‑au făcut o injecţie şi au urcat‑o în ambulanţă. N‑am vru' să te deranjăm, numai că e o audiere şi trebuie să semnezi nişte hârtii. Aşa că... Poftim?... Spital particular? Cine are bani, Dimmy? Tu?
Nu‑şi aminti când adormise.
Se trezi toropit, cu sentimentul unei pierderi care făcea să i se scurgă parcă tot sângele din vine. Se împletici până în baie; făcu un duş; se bărbieri; îşi puse sutana. Era cinci treizeci şi cinci. Descuie uşa de la Holy Trinity, îşi îmbrăcă veşmintele preoţeşti şi oficie Mesa la altarul din stânga.
— Memento atiam... se rugă el bântuit de disperare. Pomeneşte‑o pre roaba Ta, Mary Karras...
În uşa tabernacolului văzu chipul infirmierei de la Bellevue Receiving; auzi din nou ţipetele din camera de izolare.
— Sunteţi fiul ei?
— Da, sunt Damien Karras.
— Ei bine, eu n‑aş intra acolo. Tocmai are un acces puternic.
Privise prin gemuleţul camerei aceleia fără ferestre, cu un bec fără abajur atârnând de tavan; pereţi capitonaţi; goi; nici o mobilă în afară de patul de fier pe care aiura ea.
— ...încă ne rugăm Ţie, dăruieşte‑i loc de întremare, lumină şi pace...
Când îi întâlnise privirea, devenise brusc tăcută şi se îndreptase către gemuleţ cu o privire uluită.
— De ce faci asta, Dimmy? De ce?
Ochii îi erau mai blânzi decât ai unui miel.
— Agnus Dei... murmură el făcând o plecăciune cu mâinile la piept. Mielul Domnului, carele ai luat asupra Ta păcatele lumii, odihneşte‑o...
Închizând ochii şi ţinând Ostia, o revăzu pe mama lui în camera de audienţe, cu palmele împreunate delicat în poală, cu expresia docilă şi nedumerită de pe chip, în timp ce judecătorul îi explica raportul psihiatrului de la Bellevue.
— Înţelegi acest lucru, Mary?
Aprobase din cap; nu vroia să deschidă gura; îi luaseră proteza.
— Ei bine, ce ai de spus despre asta, Mary?
Îi răspunsese cu mândrie:
— Băiatul meu, el vorbeşte pentru mine.
Aplecându‑şi capul deasupra Ostiei, lui Karras îi scăpă un geamăt chinuit. Îşi duse mâinile la piept, deşi rânduiala nu cerea asta în acel moment şi murmură:
— Domine, no sum dignus... Nu sunt vrednic...împărtăşeşte‑mi Taina Ta spre tămăduirea sufletului.
Împotriva oricărei logici, împotriva oricăror precepte, se rugă să existe Cineva care să‑i audă ruga.
Nu credea acest lucru.
După Mesă, se întoarse în baracă şi încercă să doarmă. Fără succes.
Mai târziu în acea dimineaţă, veni la el pe neaşteptate, un preot tine-rel pe care nu‑l mai văzuse niciodată. Bătu şi băgă capul pe uşă.
— Eşti ocupat? Pot să intru puţin?
În ochi, povara care nu‑i dădea pace; în glas, insistenţă amestecată cu supunere.
O clipă, Karras îl urî.
— Intră, spuse el blând, şi se înfurie în sinea lui pe acea porţiune a fiinţei sale care îl făcea neajutorat; pe care n‑o putea controla; care stătea încolăcită în el ca o frânghie, totdeauna gata să tresară şi să se ofere dezinteresată la strigătul cuiva aflat la ananghie. Nu‑i dădea pace. Nici măcar în somn. La marginea visurilor sale, era adesea câte un sunet asemenea scâncetului stins al cuiva lovit de o nenorocire. Atât de îndepărtat, încât era aproape de neauzit. Mereu acelaşi. Şi minute în şir după ce se trezea, simţea angoasa cine ştie cărei datorii neîmplinite.
Tânărul preot era nesigur. Îngăima ceva. Părea ruşinos. Karras se purtă răbdător cu el. Îi oferi o ţigară. Un ness. Apoi forţă o privire interesată, în timp ce tânărul vizitator capricios desfăşura treptat o problemă familiară: teribila singurătate a preoţilor.
Dintre toate angoasele pe care Karras le întâlnise în sânul comunităţii, aceasta devenise în ultima vreme cea mai răspândită. Rupţi de familiile lor cât şi de femei, multora dintre iezuiţi le era de asemenea frică să‑şi exprime afecţiunea faţă de colegii lor preoţi; să lege prietenii adânci şi trainice.
— Cum ar fi de exemplu dacă mi‑ar face plăcere să‑l iau pe vreun alt tip pe după umeri, dar imediat m‑aş speria la gândul că o să mă creadă poponar. Vreau să zic, auzi teoriile astea despre fel şi fel de latenţe legate de preoţime. Aşa că n‑o fac. Nici măcar nu mă duc la cineva în cameră să ascult discuri; sau să stau de vorbă; sau să fumez. Nu că mi‑e frică de el; sunt doar îngrijorat ca el să nu devină îngrijorat de mine.
Karras simţi apăsarea ridicându‑se încet de pe umerii celuilalt şi coborându‑se asupra sa. O lăsă să vină; îl lăsă pe tânărul preot să vorbească. Ştia că acesta se va întoarce iar şi iar; va găsi uşurarea singurătăţii; îl va considera pe Karras prietenul său; şi când va realiza că a făcut aceasta fără teamă şi suspiciune, poate că va continua să‑şi facă prieteni printre ceilalţi.
Psihiatrul deveni istovit; se surprinse alunecând încet pe panta propriei sale tristeţi. Aruncă o privire unei plăci comemorative pe care i‑o dăruise cineva anul trecut de Crăciun. FRATELE MEU SUFERĂ. ÎMPART CU EL DUREREA. PRIN EL ÎL ÎNTÂLNESC DE DUMNEZEU, citi Karras. O întâlnire ratată. Dădu vina pe el însuşi. Cartografiase stările tulburării fraţilor săi, însă nu circulase niciodată pe ele; sau cel puţin aşa credea. Credea că durerea pe care o simţea era a lui proprie.
În final, vizitatorul îşi privi ceasul. Era ora de masă la refectoriul campusului. Se ridică şi dădu să plece. Apoi se opri să arunce o privire unui roman la modă de pe masa lui Karras.
— L‑ai citit? întrebă Karras.
Celălalt scutură din cap.
— Nu, nu l‑am citit. Trebuia?
— Nu ştiu. Abia l‑am terminat şi nu sunt chiar sigur că l‑am înţeles pe deplin, minţi Karras. Luă cartea şi i‑o întinse pe deasupra mesei. Vrei s‑o iei cu tine? Ştii, mi‑ar place într‑adevăr să aud opinia altcuiva.
— Ăă, sigur, spuse iezuitul examinând prezentarea de pe marginea supracopertei. Voi încerca să ţi‑o aduc înapoi în două zile.
Starea lui de spirit părea mai luminoasă.
Când uşa culisantă scârţâi odată cu plecarea lui, Karras simţi o linişte de moment. Îşi luă breviarul şi ieşi afară în curte, unde spuse Oficiul păşind încet.
După amiază, mai avu un vizitator, pastorul bătrâior de la Holy Trinity, care luă un scaun şi se aşeză lângă masa de lucru, exprimându‑şi condoleanţele pentru încetarea din viaţă a mamei lui Karras.
— Am spus două Mese pentru ea, Damien. Şi una pentru tine, şuieră el cu cea mai clară urmă de accent provincial.
— Eşti foarte amabil, Părinte. Mulţumesc foarte mult.
— Câţi ani avea?
— Şaptezeci.
— O vârstă frumoasă.
Karras îşi aţinti privirea asupra unei tăbliţe de altar pe care pastorul o luase cu el. Una din cele trei folosite la Mesă, acoperită cu plastic şi inscripţionată cu o parte din rugăciunile pe care le spune preotul. Psihiatrul se miră ce face cu ea.
— Ştii, Damien, am găsit azi încă o treabă din aia. În biserică, mă‑nţelegi. Încă o desacralizare.
Pastorul îi spuse că o statuie a Fecioarei din fundul bisericii fusese vopsită ca o stricată. Apoi îi înmâna lui Karras tăbliţa de altar.
— Şi asta în dimineaţa următoare plecării tale, mă‑nţelegi, la New York. Să fi fost sâmbătă? Sâmbătă. Da. Ei bine, uită‑te un pic la asta. Tocmai am avut o discuţie cu un sergent de poliţie şi... ăă... ăă, vrei să te uiţi la tăbliţa asta, Damien?
În timp ce Karras o examină, pastorul explică cum cineva strecurase o foaie de hârtie bătută la maşină între tăbliţa propriu‑zisă şi înveliş. Surogatul de text, deşi prezenta anumite inadvertenţe şi diferite greşeli de ortografie, era într‑o latină practic fluentă şi inteligibilă şi descria în detalii vii, erotice, o presupusă întâlnire homosexuală în care erau implicate Binecuvântata Fecioară Maria şi Maria Magdalena.
— E de‑ajuns acum, nu‑i nevoie s‑o citeşti pe toată, spuse pastorul, smulgându‑i înapoi tăbliţa de parcă s‑ar fi temut că aceasta ar fi putut constitui o ocazie de a păcătui. Fie vorba, aceasta e o latină excelentă; vreau să zic, are stil, un stil de latină bisericească. Ei bine, sergentul zice că a vorbit cu un coleg, un psiholog, şi acela spune că persoana care a făcut toate astea... ăă, ar fi un preot, mă‑nţelegi, un preot foarte bolnav. Crezi?
Psihiatrul cumpăni un timp. Apoi aprobă dând din cap.
— Da. Da, s‑ar putea. O derulare, poate, într‑o stare de somnambulism total. Nu ştiu. S‑ar putea. Probabil.
— Îţi trece prin minte vreun candidat, Damien?
— Nu te‑nţeleg.
— Păi, fie vorba, mai devreme sau mai târziu ei vin la tine, nu eşti de acord? Vreau să zic, cei bolnavi in capipus, dacă există careva. Cunoşti vreunul în genul ăsta? Adică cu felul ăsta de boală, mă‑nţelegi.
— Nu, nu cunosc.
— Nu, nici nu cred că mi‑ai spune dacă ai şti.
— Păi, nici n‑aş avea cum să ştiu, Părinte. Somnambulismul este un fel de a‑ţi rezolva oricâte posibile situaţii conflictuale, şi forma obişnuită de soluţionare a lor este simbolică. Aşa încât chiar că n‑aş avea cum să ştiu. Şi dacă e un somnambul probabil că are amnezie posterioară totală în legătură cu ceea ce a făcut, astfel încât chiar şi el n‑ar avea nici cea mai vagă idee.
— Dar dacă tu ar trebui să‑i spui? puse pastorul o întrebare încuietoare. Se trase de lobul urechii, un gest obişnuit, observase Karras, ori de câte ori îşi închipuia că era viclean.
— Chiar că nu ştiu, repetă psihiatrul.
— Nu. Nu, într‑adevăr nici nu cred că mi‑ai spune. Se ridică şi se duse la uşă. Ştiţi cu cine semănaţi, voi ăştia? Cu preoţii! se plânse el.
Pastorul dădu uşa la o parte.
— Au verificat amprentele? întrebă Karras.
Pastorul se opri şi se întoarse puţin.
— Ăă, mă‑ndoiesc. La urma urmelor, nu urmărim un criminal, fie vorba, nu‑i aşa? Mai degrabă ar putea fi un enoriaş dement. Ce părere ai de asta, Damien? Crezi că ar putea fi cineva din parohie? Ştii, eu aşa cred. Nu e câtuşi de puţin un preot, este careva dintre enoriaşi. Se trase din nou de lobul urechii. Nu crezi?
— Chiar că n‑aş avea cum să ştiu, repetă acesta.
— Nu, nici nu cred că mi‑ai spune.
În aceeaşi zi, ceva mai târziu, Părintele Karras era eliberat din funcţia de consilier şi repartizat la Georgetown University Medical School ca lector în psihiatrie. Ordinul era „să se odihnească".

doi

Regan stătea întinsă pe spate pe masa de consultaţii a doctorului Klein, cu mâinile şi picioarele flexate. Apucându‑i piciorul cu ambele mâini, doctorul îi flexă glezna. O ţinu tensionată câteva clipe, apoi îi dădu brusc drumul. Piciorul se relaxă în poziţie normală.
Repetă procedeul de câteva ori dar fără o modificare a rezultatului. Părea nemulţumit. Când Regan se ridică brusc în capul oaselor şi îl scuipă în faţă, spuse unei infirmiere să rămână în cameră şi se întoarse în cabinetul său să vorbească cu Chris.
Era 26 aprilie. Lipsise din oraş şi duminică şi luni, aşa încât Chris nu dăduse de el decât în această dimineaţă, relatându‑i întâmplarea de la petrecere şi scuturatul ulterior al patului.
— Se mişca efectiv?
— Se mişca.
— Cât timp?
— Nu ştiu. Poate zece, poate cinsprezece secunde. Adică, asta‑i tot ce am văzut. Apoi ea a devenit oarecum ţeapănă şi a udat patul. Sau poate l‑a udat înainte. Nu ştiu. Dar apoi dintr‑o dată a adormit buştean şi nu s‑a mai trezit până după amiază.
Doctorul Klein intră gânditor.
— Ei, ce e? întrebă Chris pe un ton neliniştit.
Când veniseră prima dată, el îşi exprimase bănuiala că scuturăturile patului fuseseră cauzate de un acces de spasme clonice, o contractare şi relaxare alternantă a muşchilor. Forma cronică a unei asemenea stări, îi spusese el, era clonusul, şi de obicei indica o leziune pe creier.
— Ei bine, testul a fost negativ, îi spuse el şi îi descrise procedeul, explicându‑i că în cazul clonusului, flexarea şi eliberarea alternantă a piciorului ar fi declanşat o serie de contracţii clonice. Cu toate acestea, stând la biroul său, părea încă îngrijorat.
— A căzut vreodată?
— Cum ar veni, în cap? întrebă Chris.
— Ăă, da.
— Nu, sau cel puţin eu nu ştiu.
— Boli când era mică?
— Doar cele obişnuite. Pojar şi oreion şi vărsat de vânt.
— Probleme de mers în somn?
— Nu până acum.
— Cum adică? A mers în somn când cu petrecerea?
— Păi, da. Ea însă nu ştie ce a făcut în noaptea aia. Şi mai sunt şi alte lucruri de care nu‑şi aminteşte.
— În ultima vreme?
Duminică. Regan încă dormind. Un telefon transoceanic de la Howard.
— Ce mai face Ragsn ?
— Mulţumesc foarte mult pentru telefonul de ziua ei.
— Am fost blocat pe un iaht. Şi pentru numele lui Hristos, mai slăbeşte‑mă. Am sunat‑o în clipa în care am intrat în hotel.
— A, sigur.
— Nu ţi‑a spus?
— Ai vorbit cu ea?
— Da. De‑aia m‑am gândit c‑ar fi bine să‑ţi dau telefon. Ce dracu' se întâmplă cu ea?
— Ce vrei să insinuezi?
— Mi‑a spus doar că sunt un „labagiu" şi a închis telefonul.
Povestind doctorului Klein incidentul, Chris îi spuse că atunci când în final Regan se trezise, ea nu‑şi mai aducea absolut deloc aminte nici de telefon, nici de ceea ce se întâmplase în noaptea cu pricina.
— Atunci poate că nu a minţit în legătură cu mobila care se mişcă, emise Klein o ipoteză.
— Nu mă prind.
— Păi, a mutat‑o ea însăşi, fără îndoială, dar probabil că într‑una din stările astea în care efectiv nu ştie ce face.
— Dar ştiţi ce, doctore? Tocmai mi‑a trecut ceva prin cap. În camera ei e un birou mare şi greu, făcut din lemn de tei. Trebuie că are vreo jumătate de tonă. Vreau să zic, cum să fi putut ea să mute aşa ceva?
— Puterea extraordinară este ceva destul de banal în patologie.
— Chiar? Cum aşa?
Doctorul ridică din umeri.
— Nu ştie nimeni. Acum, în afară de ce mi‑aţi spus, continuă el, aţi mai observat şi alte comportamente bizare?
— Ăă, a devenit foarte neîngrijită.
— Bizar, repetă el.
— Pentru ea, este bizar. A, staţi un pic! Mai e ceva! Vă amintiţi tabla aceea de Ouija cu care se juca? Căpitanul Howdy?
— Imaginarul tovarăş de joacă. Internistul aprobă dând din cap.
— Ei bine, acum poate să‑l audă, îi dezvălui Chris.
Doctorul se aplecă în faţă, întinzându‑şi coatele pe birou. Când Chris îşi continua ideea, privirea lui deveni neastâmpărată, cu ochii mijiţi până la dimensiunile unor vârfuri de săgeţi pline de speculaţii.
— Ieri dimineaţă, spuse Chris, am auzit‑o vorbind cu Howdy în dormitorul ei. Adică, ea vorbea şi apoi părea să aştepte, ca şi cum s‑ar fi jucat cu tabla de Ouija. Totuşi, când am tras cu coada ochiului prin camera ei, nu era acolo nici o tablă de Ouija; numai Rags; şi dădea din cap, doctore, exact ca şi când ar fi fost de acord cu ce spunea el.
— L‑a văzut?
— Nu cred. Îşi ţinea capul înclinat într‑o parte, aşa cum face când ascultă discuri.
Doctorul dădu din cap gânditor.
— Da. Da, înţeleg. Şi alte fenomene ca ăsta? Vede lucruri? Miroase ceva?
— Miroase, îşi aminti Chris. Îi tot miroase a ceva urât în dormitor.
— A ceva ars?
— Hei, exact! exclamă Chris. De unde aţi ştiut?
— Este uneori simptomul unui tip de tulburare în activitatea chimi-coelectrică a creierului. În cazul fiicei dumneavoastră, în lobul temporal, mă‑nţelegeţi. Îşi duse mâna la frunte. Aici, în partea din faţă a creierului. Este adevărat că aşa ceva e rar, dar cauzează halucinaţii bizare şi de obicei exact înainte de convulsii. Presupun că de‑asta este luată atât de des drept schizofrenie; dar nu e schizofrenie. Este produsă de o leziune în lobul temporal. Acuma; testul pentru clonus nu e edificator, doamnă Mac-Neil, aşa încât aş dori să‑i fac o EEG.
— Ce este aceea?
— Electroencefalogramă. Ne va arăta forma undelor cerebrale. Acestea sunt de obicei o indicaţie destul de bună a funcţionării anormale a creierului.
— Dar credeţi că asta este, huh? Lobul temporal?
— Păi, sindromul îl are, doamnă MacNeil. De exemplu, neglijenţa, combativitatea, comportamentul jenant în societate, ca şi automatismul. Şi bineînţeles, accesul care a făcut să i se scuture patul. De obicei, acesta e urmat fie de udatul patului, fie de vomitat, fie de amândouă, şi apoi de un somn foarte adânc.
— Vreţi s‑o testaţi chiar acum? întrebă Chris.
— Da, cred că ar trebui s‑o facem imediat, dar va fi nevoie de sedative. Dacă se mişcă sau se suceşte rezultatele nu au nici o valoare, aşa că aş putea să‑i dau, să zicem, douăzeci şi cinci de miligrame de Librium?
— Iisuse, faceţi ce ştiţi că trebuie, îi spuse ea cutremurată.
Îl acompanie în camera de consultaţii. Când Regan îl văzu pregătind seringa hipodermică, ţipă şi umplu aerul cu un torent de obscenităţi.
— Oh, iubito, asta e ca să te ajute! se rugă deznădăjduită Chris de fiica ei
 O ţinu pe Regan nemişcată, în timp ce doctorul Klein îi făcu injecţia.
— Vin înapoi, spuse acesta, dând din cap, şi plecă să se ocupe de alt pacient. În acest timp o infirmieră aduse aparatul EEG pe roţi în cameră. Când Klein se întoarse puţin mai târziu, Libriumul tot nu‑şi făcuse efec-tul.
Acesta păru surprins.
— A fost o doză destul de puternică, remarcă el către Chris.
Injectă alte douăzeci şi cinci de miligrame; plecă; se întoarse; o găsi pe Regan maleabilă şi docilă.
— Ce faceţi? îl întrebă Chris în timp ce Klein aplica electrozii umeziţi cu o soluţie de sare, pe pielea capului lui Regan.
— Punem câte patru pe fiecare parte, explică el. Aceasta ne permite să facem două citiri a undelor cerebrale şi să le comparăm între ele.
— De ce să le comparaţi?
— Ştiţi, diferenţele ar putea fi semnificative. De exemplu, am avut un pacient care tot avea halucinaţii, spuse Klein. Vedea lucruri, auzea lucruri, lucruri care de fapt nu existau, bineînţeles. Ei bine, comparând citirile stângă şi dreaptă ale undelor sale cerebrale, am constatat o discre-panţă şi am descoperit că de fapt omul avea halucinaţii numai pe o parte a capului.
— Mă depăşeşte.
— Ochiul şi urechea din partea stângă funcţionau normal; numai partea dreaptă avea vedenii şi auzea lucruri. Ei, acuma gata, ia să vedem. Dădu drumul maşinăriei. Arătă cu degetul către curbele de pe ecranul fluorescent. Acestea sunt cele două părţi împreună, explică el. Ceea ce caut acum sunt unde cu formă ascuţită — desenă cu arătătorul prin aer — în special unde cu amplitudine foarte mare, apărând de patru până la opt ori pe secundă. Acelea reprezintă lobul temporal, îi spuse el.
Studie forma undelor cerebrale cu multă grijă, dar nu descoperi anomalii. Nici vârfuri. Nici porţiuni turtite. Iar când comută pe compararea citirilor, rezultatele fură de asemenea negative.
Klein se încruntă. Nu putea să înţeleagă. Repetă procedeul. Şi nu găsi nici o schimbare.
Chemă o infirmieră să aibă grijă de Regan şi se întoarse cu mama acesteia în cabinet.
— Deci care‑i treaba? îl chestionă Chris.
Doctorul se aşeză gânditor pe marginea biroului său.
— Ei bine, EEG‑ul ar fi trebuit să dovedească existenţa afecţiunii, dar lipsa disritmiei nu‑mi demonstrează neapărat că nu există. Ar putea fi isterie, dar tiparul de dinainte şi de după convulsie a fost mult prea izbitor.
Chris îşi încreţi fruntea.
— Ştiţi, doctore, tot spuneţi asta... „convulsii". Care este exact nume-le bolii?
— Păi, nu e o boală, spuse el încet.
— Bine, cum îi spuneţi? Vreau să zic, explicit.
— O cunoaşteţi sub numele de epilepsie, doamnă MacNeil.
— O, Doamne!
Chris se prăbuşi pe un scaun.
— Acum, să nu ne pierdem cu firea, o domoli Klein. Văd că, la fel ca la cea mai multă lume, impresia dumneavoastră despre epilepsie este exagerată şi probabil în mare măsură închipuită.
— Nu este ereditară? spuse Chris tresărind.
— Ăsta e unul din mituri, îi vorbi Klein cu calm. Cel puţin, majoritatea doctorilor par să creadă asta. Uitaţi ce este, practic oricine poate fi făcut să aibă convulsii. Vedeţi dumneavoastră, o mare parte dintre noi suntem născuţi cu o barieră extrem de  înaltă la convulsii; alţii cu o barieră coborâtă; deci diferenţa dintre dumneavoastră şi un epileptic este o chestiune de măsură. Asta‑i tot. Doar gradul de rezistenţă. Nu este o boală.
— Atunci ce este? O năzărire?
— O tulburare: o tulburare controlabilă. Şi există multe, multe tipuri, doamnă MacNeil. De exemplu, acum staţi aici jos şi pentru o fracţiune de moment, să zicem, vă pierdeţi şi scăpaţi o frântură din ceea ce am spus. Ei bine, să ştiţi că asta e un fel de epilepsie, doamnă MacNeil. Exact. Este cu adevărat un atac epileptic.
— Mda, bine, nu e ca la Regan, respinse Chris explicaţia. Şi cum de se întâmplă pur şi simplu din senin?
— Ştiţi ce, nu suntem încă siguri că asta are, şi recunosc că poate aţi avut de la început dreptate; e foarte posibil să fie ceva psihosomatic. Cu toate acestea, mă îndoiesc. Şi ca să vă răspund la întrebare, cine ştie câte schimbări în funcţionarea creierului pot declanşa o convulsie în epilepsie: grijă; o oboseală; stres emoţional; un anumit sunet al unui instrument muzical. Am avut odată un pacient, de exemplu, care nu avea niciodată accese, cu excepţia cazului când ajungea cu autobuzul la un bloc de casa lui. Ei bine, am descoperit în final ce cauza acest lucru: lumina care venea de la un gard alb lustruit, atunci când se reflecta pe geamul autobuzului. Acuma, la o altă oră din zi, sau la o altă viteză a autobuzului, nu ar fi păţit nimic, mă‑nţelegeţi. Avea o leziune, o cicatrice pe creier, care era cauzată de o boală din copilărie. În cazul fiicei dumneavoastră, cicatricea ar fi aici în frunte — în lobul temporal — şi când este atinsă de un anumit impuls electric cu o anumită lungime de undă şi o anumită perioadă, declanşează o erupţie bruscă de reacţii anormale din străfundul fiinţei, foca-lizate în lob. Înţelegeţi?
— Cred că da, oftă Chris deprimată. Dar ca să fiu cinstită, doctore, nu înţeleg cum de s‑ar putea schimba întreaga ei personalitate.
— În lobul temporal, aceasta este deosebit de obişnuit, şi poate dura zile sau chiar săptămâni întregi. Nu arareori se descoperă comportări distructive şi chiar criminale. De fapt, probabilitatea cea mare este ca acum două‑trei sute de ani, oamenii cu tulburări ale lobului temporal să fi fost adesea consideraţi ca fiind posedaţi de diavol.
— Să fi fost ce?
— Luaţi în stăpânire de mintea unui diavol. Mă‑nţelegeţi, ceva în genul unei versiuni superstiţioase la dedublarea personalităţii.
Chris închise ochii şi îşi coborî fruntea sprijinindu‑şi‑o în podul palmei.
— Auziţi, spuneţi‑mi ceva de bine, murmură ea.
— Ei, acuma; nu fiţi alarmată. Dacă este o leziune, într‑un fel ea e norocoasă. Atunci tot ce avem de făcut este să înlăturăm cicatricea.
— Mda, grozav.
— Sau ar putea fi doar o presiune asupra creierului. Uitaţi, aş dori să‑i fac câteva radiografii ale craniului. Este un radiolog aici în clădire şi poate îl prind să vă cheme chiar acum. Să‑l sun?
— Dumnezeule, da; daţi‑i drumul; s‑o facem.
Klein dădu telefon şi făcu aranjamentele necesare. Urmau s‑o primească pe Regan imediat.
Puse receptorul în furcă şi începu să scrie o reţetă.
— Camera douăzeci şi unu, etajul doi. Probabil o să vă sun eu mâine sau joi. Aş vrea să discut cu un neurolog. Între timp, o scot de pe Ritalin. Să încercăm o vreme cu Librium.
Rupse reţeta din carneţel şi i‑o înmână.
— Eu aş încerca să rămân aproape de ea, doamnă MacNeil. În aceste stări de umblat în transă, dacă asta este, e totdeauna posibil să se rănească. Dormitorul dumneavoastră e aproape de al ei?
— Mda, este.
— Asta‑i bine. La parter?
— Nu, la etaj.
— În dormitorul ei sunt ferestre mari?
— Una. De ce?
— Ăă, eu aş căuta s‑o ţin închisă, poate chiar cu un lacăt. Într‑o stare de transă, ar putea să cadă pe fereastră. Am avut odată un...
— ...pacient, continuă Chris cu o urmă de zâmbet strâmb, resemnat.
Doctorul zâmbi puţin încurcat.
— Îmi face impresia că am o grămadă, nu‑i aşa?
— Până acum, doi.
Îşi sprijini bărbia în mână şi se întinse gânditoare în faţă.
— Ştiţi, tocmai mi‑a trecut ceva prin minte.
— Ce anume?
— Ăă, cum spuneaţi dumneavoastră, că după un acces adoarme dusă imediat. Ca sâmbătă noaptea. Parcă aşa ziceaţi.
— Ăă, da. Klein dădu din cap. E corect.
— Păi atunci, cum se face că în celelalte dăţi când a spus că patul se scutură, a fost mereu trează de‑a binelea?
— Nu mi‑aţi spus asta.
— Eh, arăta cât se poate de normal. Pur şi simplu venea în camera mea şi mă ruga să stea cu mine în pat.
— Pat udat? Vomă?
Chris scutură din cap.
— Se simţea perfect.
Klein se încruntă şi preţ de o clipă îşi muşcă uşor buza.
— Mai bine să aşteptăm radiografiile, îi spuse el în final.
Vlăguită şi amorţită, Chris o însoţi pe Regan la radiolog; stătu lângă ea cât timp durară radiografiile; o duse acasă. Fata, din momentul celei de‑a doua injecţii, fusese ciudat de tăcută şi Chris făcea acum efortul să o antreneze.
— Vrei să jucăm Monopoly, ceva?
Regan scutură din cap şi se uită fix către mama ei, cu ochi goi a căror privire părea retrasă undeva într‑o adâncime infinită.
— Mi‑e somn, spuse ea cu o voce asemănătoare privirii. Apoi întorcându‑se, urcă în dormitorul ei.
Trebuie că e de la Librium, reflectă Chris urmărind‑o. Apoi, într‑un târziu, oftă şi se duse la bucătărie. Îşi turnă nişte cafea şi se aşeză la măsuţa din colţ, alături de Sharon.
— Cum a mers?
— Oh, Hristoase!
Chris flutură reţeta şi o făcu să alunece pe masă.
— Ar fi bine să suni să pregătească asta, spuse ea şi apoi explică ce‑i zisese doctorul. Dacă sunt ocupată sau plecată, n‑o scăpa din ochi, da, Shar? El a... Copleşită. Brusc. Să nu uit.
Se ridică de la masă şi se duse în dormitorul lui Regan; o găsi dormind învelită.
Chris se duse la fereastră şi strânse zăvorul până la refuz. Se uită lung în jos. Fereastra, dispusă pe una din părţile laterale ale casei, dădea exact deasupra treptelor abrupte care plonjau mult în jos, până la M Street.
— Maică Precistă, mai bine aş chema chiar acum un lăcătuş.
Chris se întoarse în bucătărie şi adăugă acest lucru la lista după care lucra Sharon, îi dictă lui Willie meniul de prânz şi îl sună pe impresarul ei, care o căutase la telefon.
— Ce se aude cu scenariul? vru el să ştie.
— Mda, e nemaipomenit, Ed; hai s‑o facem, îi spuse ea. Pe când în-ceputul?
— Păi, segmentul tău e în iulie, aşa că va trebui să începi pregătirile imediat.
— Adică acum?
— Adică acum. Asta nu e actorie, Chris. Eşti implicată într‑o sumedenie de treburi de producţie. Trebuie să discuţi cu cel care face decorurile, cu cel care face costumele, cu cel care se ocupă de machiaj, cu produ-cătorul. Şi va trebui să‑ţi alegi un cameraman şi un montor şi să‑ţi suspenzi filmările. Haide, Chris, doar ştii care‑i mersul.
— Oh, rahat.
— Ai o problemă?
— Da, am; am o problemă.
— Care‑i problema?
— Păi, Regan e cam bolnavă.
— Oh, îmi pare rău. Ce are?
— Nu se ştie încă. Aştept nişte analize. Ascultă, Ed, nu pot s‑o părăsesc.
— Da' cine spune s‑o părăseşti?
— Nu, nu m‑ai înţeles. Ed. trebuie să stau acasă cu ea. Are nevoie de îngrijirea mea. Ştii, Ed, efectiv n‑am cum să‑ţi explic, e prea complicat; aşa că de ce n‑am mai amâna‑o un pic?
— Nu putem. Se doreşte vizionarea de Crăciun, la Music Hall, Chris, şi cred că ei vor să‑i dea drumul acum.
— Oh, pentru numele lui Hristos, Ed, pot şi ei să aştepte două săptămâni. Nu mă lua chiar aşa!
— Auzi, m‑ai bătut la cap că vrei să regizezi şi acum din se...
— Da, Ed, ştiu, îl întrerupse ea. Uite ce e, vreau să regizez; doresc din tot sufletul, dar efectiv o să trebuiască să le spui că îmi mai trebuie ceva timp.
— O fac, o dăm în bară! Să ştii că asta e părerea mea. Auzi, ei oricum nu te vor, asta e ştiut. Doar că o fac de dragul lui Moore; şi bănuiesc că dacă se duc acum din nou la el şi‑i spun că tu nu eşti încă decisă s‑o faci, o să‑şi iasă din pepeni. Chris, fii rezonabilă. Ştii ce, fă ce vrei. Mie nu‑mi pasă. Nu e vorba de bani în treaba asta, decât în cazul în care dă lovitura. Dar dacă vrei, eu îţi spun: am cerut un răgaz, am dat‑o în bară. Eh, ce să le spun?
— Of, Maică Precistă, oftă Chris.
— Nu e uşor. Ştiu.
— Nu, nu este. Ăă, ascultă...
Se gândi. Apoi scutură din cap.
— Ed, pur şi simplu vor trebui să aştepte, spuse ea resemnată.
— Tu ai hotărât.
— Okay, Ed. Ţine‑mă la curent.
— Te voi ţine. O să te sun. Stai liniştită.
— Şi tu, Ed. Pa.
Puse deprimată receptorul în furcă şi îşi aprinse o ţigară.
— Apropo, am vorbit cu Howard, ţi‑am zis? îi spuse lui Sharon.
— Ah, când? I‑ai spus ce se întâmplă cu Rags?
— I‑am spus. I‑am spus că ar trebui să vină s‑o vadă.
— Şi vine?
— Nu ştiu. Nu cred, răspunse Chris.
— Ar trebui să‑ţi dai seama că el ar face acest efort dacă ar putea.
— Mda, ştiu. Oftă Chris. Dar trebuie să‑i înţelegi reticenţa, Shar. Asta e. Eu ştiu că asta e.
— Asta e ce?
— Eh, toată chestia asta cu „domnul Chris MacNeil". Rags făcea parte din ea. Totdeauna eu împreună cu Rags pe coperţile revistelor; eu cu Rags în pozele care însoţesc articolele; mama şi fiica, zânele gemene. Îşi scutură prost dispusă ţigara. Ah, aiureli, cine ştie? E tare încurcat. Dar e greu să te înhami împreună cu el, Shar; eu pur şi simplu nu pot.
Întinse mâna după o carte care era lângă cotul lui Sharon.
— Ce mai citeşti?
— Poftim? A, asta. E pentru tine. Am uitat. Doamna Perrin a trecut pe aici.
— A fost aici?
— Da, azi dimineaţă. A spus că‑i pare rău că nu te‑a găsit şi că pleacă din oraş, dar că te sună de cum se întoarce.
Chris dădu din cap şi aruncă o privire titlului cărţii: A Study of Devil Worship and Related Occult Phenomena. O deschise şi găsi o notiţă scrisă de mână de la Mary Jo Perrin:
Dragă Chris: m‑am nimerit pe lângă Georgetown University Library şi am ales asta pentru tine. Are câteva capitole despre Mesa Neagră. Cu toate acestea, ar trebui s‑o citeşti toată; cred că vei găsi celelalte secţiuni deosebit de interesante. Pe curând.
Mary Jo
— E o dulce, spuse Chris.
— Da, este, fu Sharon de acord.
Chris răsfoi paginile cărţii.
— Cum sunt dezvăluirile despre Mesa Neagră? Ţi se cam face părul măciucă?
— Nu ştiu, răspunse Sharon. Nu le‑am citit.
— Nu‑ţi fac bine la seninătate?
— A, chestia asta mă lasă rece.
— Ce s‑a întâmplat cu complexul tău în legătură cu Iisus?
— Ei, şi tu acum!
Chris împinse cartea pe masă spre Sharon.
— Uite, citeşte‑o şi spune‑mi ce se întâmplă?
— Şi să am coşmaruri?
— Da' pentru ce îţi închipui că eşti plătită?
— Să vărs.
— Asta pot să fac şi eu, mormăi Chris luându‑şi ziarul de seară. Tot ce ai de făcut este să‑ţi îndeşi pe gât sfatul managerului propriu şi vomiţi sânge o săptămână. Puse iritată ziarul de o parte. Ai vrea să dai drumul la radio, Shar? Să prindem ştirile.
Sharon mâncă de prânz în casă împreună cu Chris, iar apoi plecă la o întâlnire. Uită cartea. Chris o văzu pe masă şi se gândi s‑o citească, dar în final se simţi prea istovită. O lăsă pe masă şi se duse sus.
Intră să se uite la Regan, care în continuare părea să doarmă liniştită sub pătură. Controla din nou fereastra. Părăsind camera, Chris avu grijă să lase uşa larg deschisă şi înainte de a urca în pat făcu acelaşi lucru cu uşa ei. Urmări câtva timp un film la televizor. Apoi adormi.
În dimineaţa următoare, cartea despre venerarea Diavolului dispăruse de pe masă.
Nimeni nu dădu importanţă.

trei

Neurologul consultat agăţă din nou radiografiile şi căută elemente care să arate ca şi cum craniul ar fi fost lovit cu un ciocănel, aşa cum se face la modelarea cuprului. Doctorul Klein stătea în spatele lui cu braţele încrucişate. Căutaseră amândoi leziuni şi acumulări de lichid; o posibilă modificare a glandei pineale. Acum căutau semnele craniului de tip Luckenshadl, adâncituri care să trădeze existenţa unor presiuni intracraniene cronice.
Nu le găsiră. Era joi, 28 aprilie.
Neurologul îşi scoase ochelarii şi îi băgă cu grijă în buzunarul stâng de la piept al jachetei sale.
— Nu există absolut nimic, Sam. Nimic de văzut.
Klein se încruntă cu privirea în pământ, scuturând din cap.
— Nu se leagă.
— Vrei să mai facem o serie?
— Nu cred. O să încerc o puncţie lombară.
— Bună idee.
— Între timp aş dori s‑o consulţi.
— Azi e bine?
— Ăă, eu... Sonerie de interfon. Scuză‑mă. Ridică receptorul. Da?
— Doamna MacNeil vă caută la telefon. Spune că e urgent.
— Pe ce linie?
— Pe doisprezece.
Apăsă pe butonul de oraş.
— Doctorul Klein, doamnă MacNeil. Care‑i necazul?
Vocea ei era îngrozită, la marginea isteriei.
— O Dumnezeule, doctore, Regan e necazul! Puteţi veni imediat?
— Păi, ce s‑a‑ntâmplat?
— Nu ştiu, doctore, pur şi simplu nu pot să descriu! Oh, pentru numele lui Dumnezeu, veniţi aici! Veniţi acum!
— Imediat!
Întrerupse legătura şi o sună pe secretara lui.
— Susan, spune‑i lui Dresner să se ocupe el de programările mele. Puse receptorul în furcă şi începu să‑şi descheie jacheta. Ea e. Vrei să vii? Este exact dincolo de pod.
— Am o oră la dispoziţie.
— Să mergem.
În câteva minute fură acolo. La uşă, unde îi întâmpină Sharon, auziră gemete şi ţipete de groază venind din dormitorul lui Regan. Secretara arata înfricoşată.
— Sunt Sharon Spencer, spuse ea. Veniţi. E sus.
Îi conduse la uşa dormitorului lui Regan, o întredeschise şi strigă:
— Chris, doctorii!
Chris apăru imediat în uşă, cu faţa contorsionată de teamă, ca într‑o menghină.
— Oh, Doamne Dumnezeule, intraţi! rosti ea tremurat. Intraţi şi aruncaţi o privire la ce face.
— Dumnealui este doctorul...
În mijlocul prezentărilor, Klein se blocă, zgâindu‑se la Regan. Cu ţipete isterice stridente, aceasta îmblătea din braţe în timp ce corpul ei părea să se avânte în aer, în poziţie orizontală deasupra patului, ca apoi să se trântească cu sălbăticie pe saltea. Mişcarea se repeta cu rapiditate.
— Ah, mămico, fă‑l să se oprească! urla ea, Opreşte‑l. Încearcă să mă ucidă! Opreşte‑l! Opppreeeeeeşteeeeeeee‑l, mămicoooooooooooo!
— Ah, scumpa mea! scânci Chris ducându‑şi cu o smucitură pumnul la gură şi muşcându‑l. Întoarse o privire imploratoare către Klein. Doctore, ce este? Ce se întâmplă?
El scutură din cap cu privirea fixată asupra lui Regan, în timp ce ciudatul fenomen continua. Regan se ridica de fiecare dată cam la vreo treizeci de centimetri, după care cădea cu un icnet, de parcă nevăzute mâini ar fi luat‑o de jos şi ar fi trântit‑o înapoi.
Chris îşi acoperi ochii cu o mână tremurătoare.
— Oh, Iisuse, Iisuse! spuse ea cu voce răguşită. Doctore, ce este?
Mişcările sus‑jos încetară ca din senin şi fata începu să se răsucească într‑o parte şi‑n alta dându‑şi ochii peste cap, încât se mai vedea doar albul lor.
— Ah, mă arde... el mă arde! Regan gemea. Ah, ard! Ard!...
Picioarele începură să i se încrucişeze şi să i se desfacă cu repeziciune.
Doctorii se apropiară mai mult, câte unul de fiecare parte a patului. Zvârcolindu‑se şi smucindu‑se în continuare, Regan îşi arcui capul pe spate, lăsând să se vadă un gât umflat, noduros. Începu să mormăie ceva incomprehensibil pe un ton gutural:
— ...inemintnusue... inemintnusue...
Klein întinse mâna în jos să‑i ia pulsul.
— Acuma, hai să vedem care‑i necazul, scumpo, spuse el cu blândeţe.
Şi deodată se rostogoli prin cameră, uimit şi şocat de forţa violentei lovituri dată cu dosul mâinii de către Regan, care se ridică în capul oaselor cu faţa contorsionată de o furie hidoasă.
— Scroafa este a mea! mugi ea cu o voce răguşită, puternică. Este a mea! Nu te apropia de ea! Este a mea!
Un râs lătrător îi ţâşni din gât, iar apoi căzu pe spate de parcă ar fi împins‑o cineva. Îşi trase în sus cămaşa de noapte, expunându‑şi organul genital.
— Futeţi‑mă! Futeţi‑mă! le strigă ea doctorilor şi începu să se masturbeze frenetic cu ambele mâini.
Câteva clipe mai târziu, Chris fugi din cameră cu un suspin înăbuşit, atunci când Regan îşi duse degetele la gură şi le linse.
Când Klein se apropie de marginea patului, Regan păru să se îmbrăţişeze singură, mângâindu‑şi braţele.
— O, da, perla mea... Îngăimă ea cu acea voce ciudat de aspră. Ochii îi erau închişi ca în extaz. Copila mea... floarea mea... perla mea...
Apoi din nou se răsuci dintr‑o parte în alta, îngânând iar şi iar silabe fără înţeles. Şi brusc se ridică în capul oaselor cu ochii holbaţi într‑o neputincioasă teroare.
Miorlăi ca o pisică.
Apoi lătră.
Apoi necheză.
Iar apoi, aplecându‑se de mijloc începu să‑şi rotească rapid trunchiul, în cercuri imposibile. Îşi pierdea răsuflarea.
— Ah, opriţi‑l! plângea Regan. Vă rog, opriţi‑l! Mă doare! Făceţi‑l să se oprească! Nu pot să respir!
Klein nu mai răbdă. Îşi aduse trusa medicală la fereastră şi începu să pregătească o injecţie.
Neurologul rămase lângă marginea patului şi o văzu pe Regan căzând pe spate ca de la un brânci. Ochii i se rotiră din nou în orbite şi începu să mormăie precipitat, cu un timbru gutural. Neurologul se aplecă mai aproape şi încercă să desluşească ce spune. Apoi, îl văzu pe Klein chemându‑l cu un semn discret. Se duse la el.
— Am să‑i fac Librium, îi spuse Klein reţinut, ridicând seringa în lumină. Dar va trebui ca tu s‑o ţii.
Neurologul dădu din cap. Părea preocupat. Îşi înclină capul într‑o parte ca şi cum ar fi tras cu urechea la mormăiala care venea dinspre pat.
— Ce spune? şopti Klein.
— Nu ştiu. Doar o babilonie. Silabe fără sens. Totuşi propria‑i explicaţie îl lăsă nemulţumit. Cu toate acestea, ea pronunţă de parca ar avea sens. Cu o anumită cadenţă.
Klein făcu semn cu capul înspre pat şi se apropiară încet pe fiecare latură. Când ajunseră, ea deveni rigidă, cuprinsă parcă în strânsoarea ţeapănă a tetanosului, iar doctorii schimbară între ei priviri pline de înţeles. Apoi se uitară din nou la Regan cum începe să se arcuiască în sus, într‑o poziţie imposibilă, îndoindu‑se pe spate până când fruntea îi atinse picioarele. Ţipa de durere.
Doctorii îşi aruncară unul altuia priviri întrebătoare, pline de nesiguranţă. Apoi Klein îi făcu semn neurologului. Dar mai înainte ca acesta s‑o poată apuca, Regan se prăbuşi într‑o stare de leşin şi udă patul. Klein se aplecă deasupra şi îi ridică pleoapa. Îi verifică pulsul.
— Va rămâne câtva timp în stare de inconştientă, murmură el. Cred că a avut o convulsie. Tu nu crezi?
— Ba da, şi eu cred.
— Eh, hai să ne luăm nişte măsuri de prevedere, spuse Klein.
Îi făcu cu îndemânare injecţia.
— Ei, ce crezi? îl întrebă Klein pe neurolog, în timp ce apăsa locul înţepăturii cu un tampon steril.
— Lobul temporal. Sigur, ar mai putea fi posibilitatea schizofreniei, Sam, dar instalarea bolii e mult prea subită. N‑a avut nimic în trecut, nu?
— Nu, n‑a avut.
— Neurastenie?
Klein scutură din cap.
— Atunci, poate isterie, propuse neurologul.
— M‑am gândit şi eu la asta.
— Sigur. Dar ar însemna că este o curiozitate a naturii, dacă poate să‑şi răsucească voit corpul în halul ăla. Scutură din cap. Nu, cred că e ceva patologic. Sam... puterea ei; paranoia; halucinaţiile. Schizofrenie, okay; ar explica aceste simptoame. Dar lobul temporal ar explica în plus convulsiile. Totuşi, este un lucru care mă deranjează... Tărăgănă vorbele, încruntându‑se.
— Care anume?
— Ăă, nu sunt sigur dar mi s‑a părut că am auzit cuvinte care ar indica o disociere: „perla mea"... „copila mea"... „floarea mea"... „scroafa". Am avut sentimentul că se referea chiar la ea. A fost şi impresia ta, sau caut eu nod în papură?
Klein rumegă întrebarea, bătând darabana cu degetele pe buză.
— Ei bine, ca să fiu cinstit, pe moment nu mi‑a trecut prin cap, dar acum că ai adus vorba... Bombăni dus pe gânduri. S‑ar putea. Da, da, s‑ar putea.
Apoi alungă gândul.
— Eh, o să‑i fac un LP chiar acum până nu‑şi revine şi aşa poate o să aflăm ceva.
Neurologul dădu din cap.
Klein răscoli prin trusa medicală, găsi o pastilă şi o băgă în buzunar.
— Poţi să rămâi?
Neurologul îşi privi ceasul.
— Cel mult o jumătate de oră.
— Hai să vorbim cu mama ei.
Părăsiră camera şi ieşiră în hol.
Chris şi Sharon stăteau cu capetele plecate, sprijinindu‑se cu spatele de balustrada scării. În timp ce se apropiară, Chris îşi şterse nasul cu o batistă umedă, făcută ghem. Ochii îi erau roşii de plâns.
— Doarme, îi spuse Klein.
— Slavă Domnului, suspină Chris.
— Şi este puternic sedată. Va dormi probabil neîntrerupt până mâine dimineaţă.
— Bine, spuse Chris slăbită. Doctore, îmi pare rău că am fost aşa de copilăroasă.
— Aţi făcut foarte bine, o asigură el. E un calvar îngrozitor. Apropo, dumnealui este doctorul David.
— Îmi pare bine, spuse Chris cu un zâmbet abătut.
— Doctorul David este neurolog.
— Ce părere aveţi? îi întrebă ea pe amândoi.
— Păi, bănuim în continuare că este lobul temporal, răspunse Klein, şi...
— Iisuse, despre ce naiba vorbiţi? erupse Chris. S‑a comportat ca o psihopată, ca o personalitate dedublată! Ce...
Îşi reveni brusc şi îşi înclină capul, ducându‑şi mâna la frunte.
— Bănuiesc că sunt la capătul puterilor. Expiră istovită. Îmi pare rău. Ridică înspre Klein o privire secătuită. Ce spuneaţi?
Îi răspunse David.
— N‑au existat de‑a lungul timpului mai mult de o sută de cazuri de dedublare a personalităţii, doamnă MacNeil. Sunt cazuri rare. Eu ştiu că tentaţia este să se apeleze imediat la psihiatrie, dar orice psihiatru responsabil va epuiza mai întâi posibilităţile somatice. Aşa e cel mai sigur de procedat.
— Okay, deci ce urmează? oftă Chris.
— O puncţie lombară, răspunse David.
— În şira spinării?
El dădu din cap.
— Ceea ce ne‑a scăpat la radiografii şi la EEG ar putea să apară aici. Cel puţin, ar elimina câteva alte posibilităţi. Aş dori s‑o fac chiar acum cât doarme. Îi voi face o anestezie locală, bineînţeles, dar ceea ce încerc să elimin este mişcarea.
— Cum ar putea să sară din pat aşa din te miri ce? întrebă Chris, plimbându‑şi neliniştită privirea.
— Păi, cred că am mai discutat asta, spuse Klein. Stările patologice pot induce o putere anormală şi capacităţile motorii accelerate.
— Dar nu ştiţi de ce, spuse Chris.
— Ăă, se pare că au de‑a face într‑o anumită măsură cu motivaţia, comentă David. Dar asta e tot ce ştim.
— Eh, acuma, cum rămâne cu coloana vertebrală? o întrebă Klein pe Chris. Ne daţi voie?
Răsuflă din greu şi scutură din umeri, privind în podea.
— Daţi‑i drumul, murmură ea. Faceţi orice aveţi de făcut. Numa' faceţi‑o bine.
— O să încercăm, spuse Klein. Pot să dau un telefon?
— Sigur, pe aici. În birou.
— A, în altă ordine de idei, spuse Klein în timp ce Chris se întorcea ca s‑o ia înainte, are nevoie să‑i schimbaţi lenjeria de pat.
— O schimb eu, spuse Sharon. Se îndreptă către dormitorul lui Regan.
— Pot să vă fac o cafea? întrebă Chris în timp ce doctorii o urmau coborând scara. I‑am dat îngrijitoarei după‑amiază liberă, aşa că va trebui să vă ofer ness.
Cei doi o rugară să nu se deranjeze.
— Am văzut că nu aţi aranjat încă fereastra, remarcă Klein.
— Nu, am chemat pe cineva, îi răspunse Chris. O să aducă mâine obloane care se pot zăvorî.
El aprobă cu un gest al capului.
Intrară în camera de lucru, unde Klein sună la cabinet şi îi dădu instrucţiuni unei asistente să trimită la domiciliu echipamentul şi medicaţia necesare.
— Şi să se pregătească laboratorul pentru o analiză de lichid cefalo‑rahidian, anunţă Klein. O s‑o fac chiar eu, imediat după puncţie.
Când termină de vorbit, se întoarse spre Chris şi o întrebă ce se mai întâmplase de când o consultase rândul trecut pe Regan.
— Păi, marţi — chibzui ea — nu s‑a întâmplat absolut nimic. S‑a dus direct în pat şi a dormit până a doua zi dimineaţa târziu, apoi...
— A, nu, nu, staţi, se răzgândi ea. Nu, n‑a dormit. Exact. Willie mi‑a menţionat că a auzit‑o îngrozitor de devreme în bucătărie. Mi‑aduc aminte că m‑am bucurat că i‑a revenit pofta de mâncare. Dar s‑a întors în pat, bănuiesc, pentru că a rămas acolo tot restul zilei.
— A dormit? o întrebă Klein.
— Nu, cred că a citit, răspunse Chris. Ei bine, începusem să mă mai liniştesc în legătură cu toate astea; se părea că Librium‑ul era exact ce trebuia. Era oarecum dusă cu gândul, după câte observasem, iar asta mă deranjase puţin. Dar oricum era o îmbunătăţire cât se poate de mare. Eh, azi‑noapte iarăşi nimic, continuă Chris, şi azi‑dimineaţă a început.
Trase adânc aer în piept.
— Maică, da' cum a mai început! Scutură din cap.
Stătea în bucătărie, le spuse Chris doctorilor, când Regan coborâse în fugă scările ţipând, ascunzându‑se lipsită de apărare în spatele scaunului mamei sale. Se agăţase de braţele lui Chris şi îi explicase cu voce înspăimântată că o urmărea Căpitanul Howdy; o ciupea; o înghiontea; rostea obscenităţi; o ameninţa că o ucide. „Uite‑l!", dăduse ea în final ţipăt, arătând cu degetul spre uşă. Apoi se trântise pe podea cu corpul smucindu‑i‑se în spasme, sufocându‑se şi plângându‑se că Howdy o lovea cu picioarele. Apoi dintr‑o dată, povesti Chris, Regan se ridicase în picioare în mijlocul bucătăriei şi începuse să se rotească cu repeziciune, „ca un titirez", continuându‑şi mişcările câteva minute, până când se prăbuşi extenuată.
— Iar apoi din senin, încheie Chris deznădăjduită, am văzut că era... ură în ochii ei, ură, şi mi‑a spus...
Nu putea să articuleze;
— Mi‑a zis că sunt o... Oh, Iisuse!
Izbucni în suspine şi îşi acoperi ochii cu palmele, plângând cu hohote.
Klein se duse în tăcere la bar; turnă apă într‑un pahar. Se apropie de Chris.
— Of, rahat, unde‑or fi ţigările? Chris oftă cu un tremur în glas şi se şterse la ochi cu dosul degetului.
Klein ii dădu paharul şi o pastilă mică şi verde.
— Încercaţi mai bine cu asta, o sfătui el.
— E un tranchilizant?
— Da.
— O să iau două.
— Unul e de ajuns.
— Sunt o cheltuitoare, murmură Chris cu o urmă de zâmbet
Înghiţi pastila, apoi îi întinse doctorului paharul gol.
— Mersi, spuse ea încet şi îşi sprijini fruntea pe degetele‑i tremurânde. Mda, atunci a început, reluă ea prost dispusă. Toată chestia asta cu celălalt. Era de parcă devenise altcineva.
— Cum ar fi, poate, Căpitanul Howdy? întrebă David.
Chris îşi ridică ochii spre el, nedumerită. El o privi concentrat.
— Cum adică? întrebă ea.
— Nu ştiu. Ridică din umeri. Am întrebat şi eu aşa.
Se întoarse spre şemineu cu o privire absentă, goală.
— Nu ştiu, spuse ea fără intonaţie. Pur şi simplu altcineva.
Urmă un moment de linişte. Apoi David se ridică în picioare şi îşi ceru scuze că trebuie să plece pentru o altă vizită, iar după câteva cuvinte de îmbărbătare îşi luă rămas bun.
Klein îl conduse până la uşă.
— Îi verifici glicemia? îl întrebă David.
— Nu, eu acolo la Rosslyn sunt prostul satului.
David zâmbi uşor.
— Cred că şi eu sunt puţin încordat, spuse acesta. Îşi întoarse privirea gânditor. Ciudat caz.
Câteva clipe îşi mângâie bărbia şi păru să clocească un răspuns. Apoi se uită la Klein.
— Să mă anunţi când afli ceva.
— Vei fi acasă?
— Da, o să fiu. Să mă suni. Făcu un gest cu mâna în semn de rămas bun şi plecă.

Puţin mai târziu, după sosirea echipamentului, Klein o anestezie pe Regan cu Novocain în regiunea dorsală. Fără să scape manometrul din ochi, el extrase lichidul cefalo‑rahidian, în timp ce Chris şi Sharon se uitau.
— Tensiunea e normală, murmură el.
Când termină, merse la fereastră să vadă dacă lichidul era clar sau tulbure.
Era clar.
Aşeză cu grijă tuburile cu lichid în geantă.
— Mă îndoiesc că o va face, le spuse Klein celor două femei, dar în caz că se trezeşte în mijlocul nopţii şi creează necazuri, ar fi nevoie aici de o infirmieră care să‑i facă un sedativ.
— Nu pot să i‑l fac chiar eu? întrebă Chris îngrijorată.
— De ce nu o infirmieră?
Se feri să pomenească de profunda ei neîncredere în medici şi infirmiere.
— Aş prefera să‑l fac eu, spuse ea simplu. Nu s‑ar putea?
— Ăă, injecţiile sunt cu cântec, răspunse acesta. O bulă de aer este foarte periculoasă.
— A, ştiu eu să fac, interveni Sharon. Acasă în Oregon, mama conducea o maternitate.
— Vai, ai vrea tu să faci asta, Shar? Ai vrea să stai aici noaptea? o întrebă Chris.
— Ştiţi, interveni Klein, în afară de stat noaptea, s‑ar putea să mai aibă nevoie şi de hrănire intravenoasă, asta în funcţie de cum îi merge mai departe.
— Aţi putea să mă învăţaţi cum se face? îl întrebă Chris neliniştită.
El dădu din cap.
— Da, cred că aş putea.
Scrise o reţetă pentru Thorazine soluţie şi pentru seringi de unică folosinţă. I‑o dădu lui Chris.
— Să vi se trimită astea chiar acum.
Chris i‑o înmână lui Sharon.
— Iubito, ocupă‑te tu de asta pentru mine, vrei? Doar dai telefon şi ei ţi le livrează. Aş dori să‑l însoţesc pe domnul doctor cât face acele analize... Vă deranjează? Îl întrebă ea.
El observă încordarea din ochii ei; privirea încurcată şi neajutorată. Dădu aprobator din cap.
— Ştiu ce simţiţi. Îi zâmbi blând. Şi eu simt acelaşi lucru când vorbesc cu mecanicii despre maşina mea.
Ieşiră din casă la exact 6:18 p.m.
Klein făcu o serie de teste în laboratorul său de la centrul medical Rosslyn. Analiză mai întâi conţinutul de proteine.
Normal.
Apoi făcu o citologie.
— Prea multe globule roşii, explică el, înseamnă hemoragie cerebrală. Iar prea multe albe ar însemna infecţie.
Căută în special vreo infecţie cauzată de fungi, infecţii care erau adesea cauza unor comportări bizare cronice. Şi din nou trase liniuţă.
În final, Klein verifică glicemia.
— Cum aşa? îl întrebă Chris concentrată.
— Păi, acuma, glucoza din lichidul cefalo‑rahidian, îi spuse el, trebuie să reprezinte două treimi din glucoza de sânge. Orice variaţie semnificativă sub acest procent ar însemna o boală în care bacteriile consumă glucoza din lichidul cefalo‑rahidian. Şi în cazul acesta s‑ar explica simptomele ei.
Dar nu reuşi să găsească acest lucru.
Chris scutură din cap şi îşi încrucişa braţele.
— Iată‑ne, oameni buni, luând‑o de la capăt, murmură ea lugubru.
O vreme, Klein întoarse lucrurile pe toate feţele. Apoi, într‑un târziu, se întoarse şi privi spre Chris.
— Ţineţi ceva droguri în casă? o întrebă el.
— Huh?
— Amfetamine? LSD?
— Vai, nu. Să ştiţi că v‑aş spune. Nu, nu se găseşte nimic de genul ăsta.
El aprobă din cap, privind fix vârful pantofilor, apoi ridică privirea şi spuse:
— Eh... cred că acum a sosit timpul să consultăm un psihiatru, doamnă MacNeil.

Se întoarse acasă la exact 7:21 p.m. şi în pragul uşii strigă:
— Sharon?
Sharon nu era acasă.
Chris urcă în dormitorul lui Regan. Încă dormind adânc. Nici o unduire sub pătură. Chris observă că fereastra era larg deschisă. Un miros de urină. Sharon trebuie s‑o fi deschis ca să se aerisească prin cameră, se gândi ea. Unde s‑o fi dus?
Chris se întoarse jos exact când apăru Willie.
— Bună, Willie. Ceva distractiv azi?
— Cumpărături. Filme.
— Unde‑i Karl?
Willie făcu un gest a lehamite.
— M‑a lăsat de data asta să văd Beatles. Singură.
— Bună treabă.
Willie ridică degetele în V. Ceasul era 7:35.
La 8:01, în timp ce Chris era în birou şi vorbea la telefon cu impresarul ei, Sharon intră pe uşă cu câteva pachete în mână, se trânti pe un scaun şi rămase aşteptând.
— Unde‑ai fost? întrebă Chris când termină de vorbit.
— A, nu ţi‑a spus?
— Cine să‑mi spună?
— Burke. Nu‑i aici? Unde e?
— A fost aici?
— Adică nu mai era când ai venit tu?
— Auzi, ia‑o de la capăt, spuse Chris.
— Oh, ăsta‑i nebun, îl ocări Sharon scuturând din cap. N‑am putut să dau de farmacist să‑mi livreze reţeta, aşa că atunci când şi‑a făcut apariţia Burke, am zis, perfect, poate să stea el aici cu Regan cât mă duc eu să cumpăr Thorazine. Ridică din umeri. Ar fi trebuit să‑mi închipui.
— Mda, ar fi trebuit. Şi deci, ce‑ai cumpărat?
— Păi, din moment ce m‑am gândit că am timp, m‑am dus şi am cumpărat o cuvertură de cauciuc pentru patul lui Regan. I‑o arătă.
— Ai mâncat?
— Nu, mă gândeam să‑mi fac un sandwich. Ai vrea şi tu unul?
— Bună idee. Hai să mergem să mâncăm.
— Ce s‑a întâmplat cu analizele? întrebă Sharon în timp ce mergeau încet spre bucătărie.
— Nimic. Toate fără rezultat. O să trebuiască să‑i aduc un intrat la apă, răspunse Chris mohorâtă.
După sandwich‑uri şi cafea, Sharon îi arătă lui Chris cum să facă o injecţie.
— Principalele două lucruri, explică ea, sunt să te asiguri că nu există bule de aer, iar apoi că nu ai nimerit vreo venă. Vezi, aspiri puţin, uite aşa — îi demonstră — şi te uiţi dacă e sânge în seringă.
O vreme, Chris exersă procedeul pe un grapefruit şi păru să devină expertă. Apoi, la 9:28, se auzi soneria de la intrare. Răspunse Willie. Era Karl. Trecând prin bucătărie, către camera lui, dădu după seara înclinând din cap şi preciză că uitase să‑şi ia cheile.
— Nu pot să cred, îi spuse Chris lui Sharon. Asta‑i prima dată când admite că a greşit ceva.
Îşi petrecură seara în camera de lucru, uitându‑se la televizor.
La 11:46, Chris răspunse la telefon. Tânărul regizor al celei de‑a doua unităţi. Vocea îi suna gravă.
— Încă n‑ai auzit ştirea, Chris?
— Nu, ce?
— Ăă, e o veste proastă.
— Ce veste?
— Burke e mort.
Fusese beat. Se împiedicase. Căzuse pe treptele abrupte de lângă casă, se rostogolise până la baza lor, unde un trecător care se întâmpla pe M Street îl urmărise prăbuşindu‑se în nesfârşita noapte. Gâtul rupt. Sângeroasă, deformată, această ultima‑i scenă.
Lăsând receptorul să‑i cadă din mână, Chris plânse în linişte, ţinându‑se nesigură pe picioare. Sharon fugi s‑o prindă, o sprijini, puse receptorul în furcă şi o conduse până la canapea.
— Burke e mort, suspină Chris.
— O, Doamne Dumnezeule! i se tăie lui Sharon respiraţia. Ce s‑a în-tâmplat?
Dar Chris nu putea încă să vorbească. Plângea.
Apoi, mai târziu, au stat de vorbă. Ore întregi. Au discutat. Chris a băut. A depănat amintiri despre Dennings. Acum râzând. Acum plân-gând. Tot repetând:
— Of, Doamne Dumnezeule. Săracu' Burke... săracu' Burke...
Visul ei despre moarte îi tot revenea în minte.
Puţin după cinci dimineaţa, Chris stătea mohorâtă în spatele barului, cu coatele sprijinite, cu capul plecat, cu ochii trişti. O aştepta pe Sharon să se întoarcă de la bucătărie cu o tăviţă cu gheaţă.
O auzi venind.
— Tot nu pot să cred, oftă Sharon intrând în birou.
Chris ridică privirea şi îngheţă.
Înaintând rapid cu o lunecare ca de păianjen, imediat în urma lui Sharon, cu corpul aplecat pe spate, într‑o arcuire cu capul aproape atingându‑i picioarele, era Regan, plescăind în timp ce‑şi scotea şi‑şi băga cu repeziciune limba înapoi în gură, sâsâind sibilant ca un şarpe.
— Sharon? spuse Chris ţeapănă, holbându‑se în continuare la Regan.
Sharon se opri. La fel şi Regan. Sharon se întoarse şi nu văzu nimic. Apoi dădu un ţipăt simţind limba lui Regan plimbându‑i‑se pe gleznă.
Chris se albi.
— Sună şi scoală‑l pe doctor! Să vină acum!
Oriunde s‑ar fi mişcat Sharon, Regan o urmărea.

patru

Vineri, 29 aprilie. În timp ce Chris aştepta pe hol în faţa dormitorului, doctorul Klein şi un cunoscut neuropsihiatru o consultau pe Regan.
Doctorii o observaseră timp de o jumătate de oră. Zbătându‑se. Răsucindu‑se. Trăgându‑se de păr. Apăsându‑şi din când în când mâinile pe urechi, ca pentru a se proteja de un zgomot brusc, asurzitor. Urlând obscenităţi. Ţipând de durere. În cele din urmă, se trânti pe pat cu faţa în jos, cu picioarele strânse sub ea. Mormăia incoerent.
Psihiatrul îl luă pe Klein de o parte.
— Hai, să‑i facem un tranchilizant, şopti el. Poate pot să stau cu ea de vorbă.
Internistul dădu din cap şi pregăti o injecţie cu cincizeci de miligra-me de Thorazine. Când doctorii se apropiară de pat însă, Regan păru să‑i simtă şi se răsuci iute, iar când neuropsihiatrul încercă să pună mâna pe ea, aceasta începu să strige cu o furie răuvoitoare. Îl lovi. Se luptă cu el. Îl împinse. Doar când îl chemară şi pe Karl să dea o mână de ajutor, reuşiră s‑o tină suficient de ţeapănă ca să poată face Klein injecţia.
Doza se dovedi inadecvată. Fură injectate alte cincizeci de miligrame. Aşteptară.
Regan deveni maleabilă. Apoi visătoare. Apoi se uită lung la doctori, cu o uimire bruscă.
— Unde‑i mămica? Vreau să vină mămica! începu ea să plângă.
La un semn din cap al neuropsihiatrului, Klein părăsi camera şi se duse s‑o cheme pe Chris.
— Mama ta va fi aici într‑o clipă, drăguţo, îi spuse psihiatrul lui Regan. Se aşeză pe pat şi o mângâie pe păr. Gata, gata, e totul în ordine, drăguţo. Eu sunt doctor.
— O vreau pe mămica! spuse ea plângând.
— O să vină. Te doare, drăguţo?
Ea încuviinţă din cap, cu lacrimile şiroindu‑i.
— Unde?
— Absolut peste tot! suspină Regan.
— Oh, scumpa mea!
— Mămico!
Chris alergă înspre pat şi o cuprinse strâns în braţe. O sărută. O alintă şi o dezmierdă. Apoi începu şi ea să plângă.
— Oh, Rags, te‑ai întors! Eşti chiar tu!
— Ah, mămico, mi‑a făcut rău! se smiorcăi Regan. Opreşte‑l să‑mi mai facă rău! Te rog! Okay?
Chris arătă o clipă nedumerită, apoi le aruncă doctorilor o privire care implora un răspuns.
— Este puternic sedată, spuse blând psihiatrul.
— Adică..?
Acesta o întrerupse:
— Vom vedea. Apoi se întoarse spre Regan. Poţi să‑mi spui ce nu e‑n regulă, drăguţo?
— Nu ştiu, răspunse ea. Nu ştiu de ce îmi face asta. Din ochi i se prelinseră lacrimi. Înainte a fost mereu prietenul meu!
— Cine anume?
— Căpitanul Howdy! Şi apoi, parcă e altcineva în mine! Forţându‑mă să fac lucruri!
— Căpitanul Howdy?
— Nu ştiu!
— O persoană?
Ea dădu din cap.
— Cine?
— Nu ştiu!
— Bine, în regulă; hai să încercăm ceva, Regan. Un joc. Băgă mâna în buzunar după un stras strălucitor, agăţat de un lanţ lung de argint. Ai văzut vreodată un film în care cineva este hipnotizat?
Ea aprobă din cap.
— Ei bine, eu sunt un hipnotizator. O, da! Eu toată ziua hipnotizez lumea. Asta, desigur, dacă ei îmi dau voie. Acuma eu cred că dacă te‑aş hipnotiza, Regan, te‑ar ajuta să te faci bine. Da, persoana aia din tine ar ieşi direct afară. Ai vrea să fii hipnotizată? Uite, mama ta e chiar aici, chiar lângă tine.
Regan privi întrebătoare spre Chris.
— Dă‑i drumul, iubito, fă‑o, o îmboldi Chris. Încearcă.
Regan se întoarse spre psihiatru şi dădu din cap.
— Okay, spuse ea încet. Da' numai puţin.
Psihiatrul zâmbi şi aruncă brusc o privire în spatele lui, unde se auzi zgomotul unui vas spart. O vază delicată căzuse pe podea de pe un birou pe care doctorul Klein îşi sprijinise braţul. Acesta îşi privi mâna şi după aceea cioburile de pe jos, cu un aer nedumerit; apoi se aplecă să le ridice.
— Nu‑i nimic, doctore, o să le strângă Willie, îi spuse Chris.
— Vrei să închizi obloanele acelea, Sam? îi ceru psihiatrul. Şi să tragi draperia?
Când camera deveni întunecată, psihiatrul apucă lanţul cu vârful degetelor şi începu să legene strasul înainte şi înapoi, cu o mişcare uşoară. Proiectă pe el lumina unei lanterne de buzunar. Acesta străluci. El începu să intoneze ritualul hipnotic.
— Acum priveşte aici, Regan, continuă să priveşti, în curând îţi vei simţi pleoapele devenind din ce în ce mai grele...
În scurt timp, păru să fie în transă.
— Extrem de sugestibilă, murmură psihiatrul. Apoi îi vorbi fetei:
— Te simţi confortabil, Regan?
— Da. Vocea îi era scăzută, şoptită.
— Câţi ani ai, Regan?
— Doisprezece.
— Este cineva în tine?
— Uneori.
— Când?
— În diferite rânduri.
— E o persoană?
— Da.
— Cine e?
— Nu ştiu.
— Căpitanul Howdy?
— Nu ştiu.
— Un bărbat?
— Nu ştiu.
— Dar este acolo.
— Da, uneori.
— Acum?
— Nu ştiu.
— Daca îi voi cere să‑mi spună, îl vei lăsa să răspundă?
— Nu!
— De ce nu?
— Mi‑e frică!
— De ce anume?
— Nu ştiu.
— Daca vorbeşte cu mine, Regan, cred că te va părăsi. Vrei să te părăsească?
— Da.
— Atunci lasă‑l să vorbească. Vrei să‑l laşi să vorbească?
O pauză. Apoi.
— Da.
— Mă adresez acum persoanei din Regan, rosti cu fermitate psihiatrul. Dacă eşti acolo, atunci şi tu eşti hipnotizată şi trebuie să‑mi răspunzi la toate întrebările. O clipă, se opri pentru a permite sugestiei să pătrundă în fluxul sanguin. Apoi repetă:
— Dacă eşti acolo, atunci tu eşti hipnotizată şi trebuie să‑mi răspunzi la toate întrebările. Acum, vino şi răspunde‑mi: Eşti acolo?
Linişte. Apoi se întâmplă ceva curios: respiraţia lui Regan deveni brusc urât mirositoare. Era densă, ca un curent de aer. Psihiatrul o mirosi de la mai mult de o jumătate de metru. Îndreptă lanterna de buzunar spre chipul lui Regan.
Chris îşi înăbuşi un icnet. Trăsăturile fiicei sale se contorsionau într‑o mască răuvoitoare: buze trăgând întinse în direcţii opuse, limbă tumefiată atârnându‑i din gură ca la lupi.
— Oh, Doamne Dumnezeule! gâfâi Chris.
— Tu eşti persoana din Regan? întrebă psihiatrul.
Ea dădu din cap.
— Cine eşti tu?
— Inemintnusue, răspunse ea gutural.
— Acesta este numele tău?
Ea dădu din cap.
— Eşti bărbat?
Ea spuse:
— Ad.
— Ai răspuns?
— Ad.
— Dacă aceasta înseamnă „da", dă din cap.
Ea dădu din cap.
— Vorbeşti într‑o limbă străină?
— Ad. 
— De unde vii?
— Unmod.
— Spui că vii dintr‑un mod?
— Unmodalednivun, răspunse Regan.
Psihiatrul reflectă o clipă, apoi încercă o altă abordare.
— Când îţi pun acum întrebări, vei răspunde dând din cap: o înclinare pentru „da" şi o scuturare pentru „nu". Ai înţeles aceasta?
Regan înclină din cap.
— Răspunsurile tale au avut înţeles? o întrebă el. Da.
— Eşti cineva pe care Regan l‑a cunoscut? Nu.
— De care are cunoştinţă? Nu.
— Eşti cineva inventat de ea? Nu.
— Eşti real? Da.
— Parte din Regan? Nu.
— Ai fost vreodată parte din Regan? Nu.
— Îţi place de ea? Nu.
— Îţi displace? Da.
— O urăşti? Da.
— Pentru ceva ce a făcut? Da.
— Dai vina pe ea pentru divorţul părinţilor ei? Nu.
— Are ceva a face cu părinţii ei? Nu.
— Cu un prieten? Nu.
— Dar o urăşti? Da.
— O pedepseşti pe Regan? Da.
— Doreşti să‑i faci rău? Da.
— Să o ucizi? Da.
— Dacă ea moare, nu ai muri şi tu? Nu.
Răspunsul păru să‑l neliniştească şi îşi coborî privirea gânditor. Arcurile patului scârţâiră atunci când el îţi schimbă poziţia. În învăluitoarea nemişcare, răsuflarea lui Regan hârâia ca din nişte foaie putrede, descompuse. Aici. Şi totuşi departe. Sinistru de departe.
Psihiatrul ridică din nou privirea spre acea faţă hidoasă, diformă. Ochii‑i sclipeau ascuţit de bănuială.
— Este ceva ce poate face care să te convingă să o părăseşti? Da.
— Poţi să‑mi spui ce este? Da.
— Vrei să‑mi spui? Nu.
— Dar...
Deodată, psihiatrul îşi pierdu respiraţia surprins de durere, atunci când observă cu groază, nevenindu‑i să creadă, că Regan îi strângea scrotul cu o mână ce‑l apucase asemenea unor gheare de fier. Cu ochii ieşiţi din orbite, el se luptă să se elibereze. Nu reuşi.
— Sam! Sam, ajută‑mă! orăcăi el.
Agonie. Ieşire din minţi.
Chris ridicând privirea apoi sărind la întrerupător.
Klein alergând în faţă.
Regan cu capul pe spate, cloncănind demonic, apoi urlând ca un lup.
Chris lovi întrerupătorul cu palma. Se întoarse. Văzu licărind cadre de film dintr‑un coşmar dat cu încetinitorul: Regan şi doctorii zvârcolindu‑se pe pat într‑o încurcătură de braţe şi picioare mişcânde, într‑un amestec de grimase, icnete şi blesteme, urletul şi chelălăitul şi râsul hidos, Regan guiţând, Regan nechezând, apoi filmul rulând mai repede şi rama patului scuturându‑se, tremurând violent în toate părţile, în timp ce Chris privea neajutorată cum fiica sa îşi dă ochii peste cap şi lăsă să‑i scape un acut ţipăt de groază smuls din toţi rărunchii ei.
Regan se chirci şi îşi pierdu cunoştinţa. Ceva de nedescris părăsi camera.
Timp de câteva clipe, nimeni nu se mişcă. Apoi încet, cu grijă, doctorii se desfăcură; se ridicară în picioare. Se uitară lung către Regan. După un timp, Klein, cu faţa părăsită de orice expresie, îi luă lui Regan pulsul. Mulţumit, trase încet pătura peste ea şi făcu celorlalţi un semn cu capul. Părăsiră camera şi coborâră în birou.
O vreme, nimeni nu vorbi. Chris stătea pe canapea. Klein şi psihiatrul stăteau lângă ea, pe două scaune puse faţă‑n faţă. Psihiatrul era dus pe gânduri, ciupindu‑se de buză în timp ce se uita fix la măsuţa de cafea; apoi oftă şi ridică privirea spre Chris. Ea îi întoarse o privire stinsă.
— Ce dracu' se‑ntâmplă? întrebă şoptind sumbru, vlăguit.
— Aţi recunoscut limba pe care o vorbea? întrebă el.
Chris scutură din cap.
— Sunteţi de vreo religie?
— Nu.
— Fiica dumneavoastră?
— Nu.
Psihiatrul îi puse o serie lungă de întrebări în legătură cu trecutul psihologic al lui Regan. Când în sfârşit încheie, părea tulburat.
— Ce este? îl întrebă Chris, cu încheieturile albe ale degetelor încleştându‑se şi descleştându‑se pe o batistă făcută ghem. Ce are? 
— Ăă, este oarecum derutant, răspunse evaziv psihiatrul. Şi ca să fiu cinstit, ar fi chiar iresponsabil din partea mea să încerc un diagnostic după o examinare atât de scurtă.
— Bine, dar trebuie să aveţi o idee, insistă ea.
Psihiatrul oftă, plimbându‑şi degetele pe frunte.
— Ei bine, ştiu că sunteţi deosebit de neliniştită, aşa că voi enunţa două păreri plauzibile.
Chris se întinse în faţă, dând încordată din cap. În poală, degetele‑i începură să se joace cu batista, parcurgând cusătura tivului ca pe nişte mătănii de pânză şifonată.
— În primul rând, spuse el, este puţin probabil să se prefacă.
Klein dădea aprobator din cap.
— Considerăm aceasta din pricina a numeroase motive, continuă psihiatrul. De exemplu, din contorsiunile anormale şi dureroase, dar cel mai evident, presupun eu, din schimbarea trăsăturilor atunci când am vorbit cu aşa‑zisa persoană despre care crede că e înăuntrul ei. Vedeţi dumneavoastră, un asemenea efect psihic e puţin probabil, cu excepţia cazului în care ea ar crede în aceasta persoană. Mă urmăriţi?
— Cred că da, răspunse Chris, plimbându‑şi nedumerită privirea. Dar lucrul pe care nu‑l înţeleg este de unde vine această persoană. Vreau să zic, tot auzi despre „dedublarea personalităţii", dar eu propriu‑zis n‑am cunoscut niciodată vreo explicaţie.
— Pai, nici altcineva, doamnă MacNeil. Folosim concepte cum ar fi „conştiinţă" — „minte" — „personalitate", dar nu prea ştim încă ce înseamnă ele. Scutură din cap. Chiar nu ştim. Deloc. Aşa că atunci când mă apuc să vorbesc despre ceva de genul multiplicării sau dedublării personalităţii, tot ce am la dispoziţie sunt câteva teorii care mai mult ridică întrebări decât dau răspunsuri. Freud a considerat că anumite idei şi sentimente sunt oarecum reprimate de mintea conştientă, dar ca rămân treze în subconştientul persoanei respective; de fapt, rămân chiar puternice şi continuă să‑şi caute exprimarea prin diferite simptome psihice. Ori, când acest material reprimat, sau hai să‑i zicem disociat — cuvântul „disociere" implicând o despărţire de curentul principal al conştientului — ei bine, când acest tip de material este suficient de puternic, sau când personalitatea subiectului este slabă şi dezorganizată, rezultatul poate fi psihoză schizofrenică. Acuma, atrase el atenţia, asta nu e acelaşi lucru cu personalitatea duală. Schizofrenia înseamnă o sfărâmare a personalităţii. Dar atunci când materialul disociat este suficient de puternic pentru a deveni într‑un fel sudat, organizat în subconştientul individului ...ei, atunci s‑au cunoscut cazuri când a funcţionat independent, ca o personalitate separată; când a preluat controlul asupra funcţiilor organismului.
Făcu o pauză pentru a‑şi recăpăta suflul. Chris asculta absorbită, iar el continuă:
— Asta e o teorie. Mai sunt alte câteva, unele din ele implicând noţi-unea de evadare în necunoştinţă; eliberarea de un conflict sau de o problemă emoţională. Întorcându‑mă la Regan, ea nu a avut în trecut nici o problemă legată de schizofrenie, iar EEG‑ul nu a arătat tiparul de unde cerebrale care o acompaniază în mod normal. Fapt care ne conduce la domeniul general al isteriei.
— Pe mine m‑a condus de săptămâna trecută, murmură Chris abătută.
Îngrijoratul psihiatru zâmbi uşor.
— Isteria, continuă el, este o formă de nevroză în care tulburările emoţionale sunt transformate în tulburări fizice. Acuma, în unele forme ale ei, apare disocierea. În psihastenie, de exemplu, individul îşi pierde conştiinţa propriilor acţiuni, dar se vede pe sine acţionând şi atribuie acţiunile sale altcuiva. Totuşi, ideea respectivului despre o a doua personalitate e vagă, pe când Regan pare că se referă la ceva concret. Aşa că ajungem la ceea ce Freud obişnuia să numească forma "evoluată" a isteriei. Ea se dezvoltă din sentimente inconştiente de vinovăţie şi din nevoia de a fi pedepsită. Disocierea este aici trăsătura cea mai înaltă, ba chiar personalitatea multiplă. Şi sindromul poate include de asemenea convulsii ca de epilepsie; halucinaţii; excitări motorii anormale.
— Vai, asta sună mult a Regan, se aventură Chris necăjită. Nu credeţi? Vreau să zic, cu excepţia părţii despre vină. Pentru ce ar trebui să se simtă ea vinovată?
— Păi, un răspuns‑clişeu, spuse psihiatrul, ar putea fi divorţul. Ade-sea, copiii simt că ei sunt cei respinşi şi îşi asumă întreaga responsabilitate pentru plecarea unuia din părinţi. În cazul fiicei dumneavoastră, am nevoie să cred că aceasta ar putea fi explicaţia. Iau aici în discuţie aspectul creşterii progeniturilor şi al puternicei deznădejdi resimţite la gândul că oamenii mor: tanatofobia. La copii, aceasta se întâlneşte însoţită de noţiunea dobândită de vinovăţie, care este legată de stres‑ul familial, adică foarte des de frica pierderii unui părinte. Vinovăţia dă naştere furiei şi unei frustrări intense. În plus, în acest tip de isterie, nu e neapărat nevoie ca ea să fie cunoscută de către mintea conştientă. Ar putea chiar să fie vinovăţia pe care noi o numim „liber plutitoare", o vinovăţie fără legătură cu ceva în mod special, încheie el.
Chris scutură din cap.
— Sunt dezorientată, murmură ea. Vreau să zic, de unde se iveşte această nouă personalitate?
— Păi, tot ca o presupunere, răspunse acesta, dar numai ca o presupunere — dacă plecăm de la ideea că este forma evoluată a isteriei provenită din sentimentul de vinovăţie, atunci a doua personalitate este pur şi simplu agentul care se ocupă de pedepsire. Vedeţi dumneavoastră, dacă Regan însăşi ar trebui s‑o facă, aceasta ar însemna că şi‑ar recunoaşte vinovăţia. Dar ea vrea să se sustragă acestei recunoaşteri. De aici, o a doua personalitate.
— Şi asta credeţi că are?
— Aşa cum am spus, nu ştiu, răspunse psihiatrul, tot evaziv. Părea să‑şi aleagă cuvintele la fel cum şi‑ar fi ales pietrele acoperite de muşchi ca să treacă un râu, feste cât se poate de neobişnuit pentru un copil de vârsta lui Regan să fie capabil să pună laolaltă şi să organizeze componentele unei noi personalităţi. Şi anumite... ăă, alte lucruri sunt uluitoare. Realizările ei cu tabla de Ouija, de exemplu, ar indica o sugestibilitate extremă; şi totuşi s‑ar părea că de fapt n‑am hipnotizat‑o deloc. Ridică din umeri. Mă rog, poate a rezistat.
Dar cel mai izbitor lucru, observă el, este aparenta precocitate a noii personalităţi. Nu are câtuşi de puţin doisprezece ani. Este mult, mult mai bătrână. Şi apoi limba pe care o vorbeşte... Privea fix la carpeta din faţa şemineului, trăgându‑se gânditor de buza de jos. Există o asemenea stare, bineînţeles, dar nu cunoaştem multe despre ea: o formă de somnambulism în care subiectul manifestă brusc cunoştinţe sau deprinderi pe care nu le‑a învăţat niciodată... şi în care intenţia celei de‑a doua personalităţi este să o distrugă pe prima. Cu toate acestea...
Cuvintele se tărăgănară prin aer. Psihiatrul ridică brusc ochii spre Chris.
— Eh, e groaznic de complicat, îi spuse el, şi eu am schematizat din cale‑afară.
— Deci care‑i concluzia? întrebă Chris.
— Pentru moment, răspunse el, nici una. E nevoie să fie examinată amănunţit de către o echipă de experţi; două‑trei săptămâni de studiu deosebit de intens, într‑un mediu clinic, să zicem Barringer Clinic din Dayton.
Chris privi în altă parte.
— E vreo problemă?
— Nu. Nici o problemă. Oftă. Doar că tocmai am pierdut Speranţa.
— Nu‑nţeleg.
— O nenorocire personală.
Psihiatrul telefonă la Barringer Clinic din biroul lui Chris. Căzură de acord s‑o interneze pe Regan a doua zi.
Doctorii plecară.
Chris resimţi iar durerea amintindu‑şi de Dennings, amintindu‑şi de moarte, de viermi şi de vid, de singurătatea şi liniştea de nedescris, de întunecimea de sub brazde, fără nimic mişcător, da, fără nici o mişcare... Plânse pentru scurtă vreme. Prea mult... Prea mult... Apoi alungă gândurile şi începu să împacheteze.
Tocmai stătea în dormitor alegându‑şi o perucă pe care s‑o poarte la Dayton ca deghizare, când apăru Karl. Îi spuse că o caută cineva la uşă.
— Cine?
— Un detectiv.
— Şi vrea să vorbească cu mine?
El dădu din cap. Apoi îi înmâna o carte de vizită. Ea o privi fără nici o tragere de inimă. WILLIAM F. KINDERMAN, anunţa aceasta, DETECTIV LOCOTENENT; şi înghesuit în colţul din stânga‑jos, asemenea unei rude sărace: Brigada omucideri. Era tipărit cu caractere înalte şi ornamentate în stil Tudor, care ar fi putut fi alese de un negustor de antichităţi.
Îşi ridică privirea de pe cartea de vizită încercată de o bănuială.
— Are ceva cu el care ar putea fi un scenariu? Cum ar veni un plic mare pentru acte sau ceva de genul ăsta?
Chris descoperise că nu exista nimeni pe lume care să nu aibă un roman, sau un scenariu, sau un plan pentru unul din ele sau pentru amândouă, pus bine într‑un sertar, sau o idee păstrată în minte. Părea să‑i atragă precum preoţii beţivii.
Dar Karl scutură din cap. Chris deveni spontan curioasă şi coborî scările. Avea vreo legătură cu Burke?
Îşi făcea de lucru în holul de la intrare, degetele‑i cu unghii tăiate de curând încleştate pe borul pălăriei sale strâmbe şi boţite. Rotofei. În jur de cincizeci de ani. Fălcos, cu obraji ce luceau de la săpun. Însă pantalonii şifonaţi, largi şi cu manşetă, îşi băteau joc de grija perseverentă pe care o arăta pentru trupul sau. O haină gri de tweed atârna descheiată şi demodată, iar umezii săi ochi căprui, lăsaţi la colţuri, păreau câteodată să privească în gol. Aştepta gâfâind de la astm.
Chris se apropie. Detectivul întinse mâna de o manieră dezabuzată şi oarecum paternă, şi vorbi cu şoapte răguşite, emfizemice:
— Aş recunoaşte această faţă în orice aliniere, doamnă MacNeil.
— Sunt în vreuna? îl întrebă ea serioasă dând mâna cu el.
— Oh, Dumnezeule, oh, nu, spuse alungând ideea cu un gest din mână, de parcă ar fi dat după o muscă. Închise ochii şi îşi înclină capul; cealaltă mână se odihnea uşor pe burtă. Chris se aştepta la un Doamne fereşte! Nu, e doar o rutină, o asigură el. Ştiţi ce, sunteţi ocupată? Mâine. O să trec mâine.
Se întoarse ca pentru a pleca, dar Chris spuse neliniştită:
— Ce este? Burke? Burke Dennings?
Faptul că detectivul o lăsase aşa uşor moartă, fără să‑i pese, într‑un fel îi sporise tensiunea încordării.
— Păcat. Ce păcat, răsuflă detectivul cu privirea coborâtă şi cu o scuturare din cap.
— A fost ucis? întrebă Chris cu o căutătură şocată. Vreau să zic, de‑asta sunteţi aici? A fost ucis? Asta e?
— Nu, nu, nu, este rutina, repetă, el, rutina. Ştiţi, un om atât de important, efectiv n‑am avut cum să trecem peste asta. N‑am putut, pledă el cu o privire neajutorată. Măcar o întrebare‑două. A căzut? A fost împins? În timp ce întreba, mişca mâna şi capul dintr‑o parte în alta, ca şi cum ar fi parcurs o listă. Apoi ridică din umeri şi şopti hârâit. Cine ştie?
— A fost jefuit?
— Nu, nu a fost jefuit, doamnă MacNeil; câtuşi de puţin; şi apoi cui îi mai trebuie motive în vremuri ca acestea? Mâinile îi erau într‑o continuă mişcare, asemenea unei mănuşi flasce trasă pe degetele unui păpuşar care cască. Ce vorbiţi, în zilele noastre, pentru un ucigaş, doamnă MacNeil, un motiv nu este decât povară; practic, o piedică. Scutură din cap. Drogurile astea, drogurile astea, bodogăni el. Drogurile astea, LSD‑ul ăsta.
Privi spre Chris, bătând uşor cu vârful degetelor în coşul pieptului.
— Credeţi‑mă, sunt tată şi când văd ce se petrece, mi se rupe inima. Aveţi copii?
— Da, unu.
— Un fiu?
— O fiică.
— Ăă...
— Ştiţi ce, haideţi în birou, îl întrerupse Chris nerăbdătoare, întorcându‑se ca s‑o ia înainte. Îşi pierdea astâmpărul de tot.
— Doamnă MacNeil, aş putea să vă deranjez cu ceva?
Se întoarse cu o vagă senzaţie plictisită că vrea să‑i ceară un autograf pentru copiii săi. Nu era niciodată pentru ei. Totdeauna era pentru copiii lor.
— Mda, sigur, spuse ea.
— Stomacul meu, făcu el un gest însoţit de o uşoară grimasă. Aveţi poate nişte apă Calso? Dacă vă deranjez, atunci lăsaţi; nu vreau să vă deranjez.
— Nu, nici un deranj, oftă ea. Luaţi loc în birou. Arătă cu mâna, apoi se întoarse şi se îndreptă spre bucătărie. Cred că e o sticlă la rece.
— Nu, vin la bucătărie, îi spuse el, urmând‑o. Urăsc să vă deranjez.
— Nici un deranj.
— Nu, serios, sunteţi ocupată, mai trec eu. Aveţi copii? o întrebă el în timp ce păşeau. Nu, corect; da, o fiică; mi‑aţi spus; corect. Numai una.
— Numai una.
— Şi câţi ani are?
— Tocmai a împlinit doisprezece.
— Atunci n‑aveţi de ce să vă faceţi griji, răsuflă el. Nu, nu încă. Mai târziu însă, băgaţi de seama. Scutură din cap. Chris observă că mersul lui era ca un legănat de rată modificat. Când vezi toată această maladie, de când te trezeşti şi până te culci, continuă el. De necrezut. Incredibil. Nebunesc. Ştiţi, acum câteva zile — sau o săptămâna — am uitat, m‑am uitat la nevastă‑mea şi i‑am zis: Mary, lumea — întreaga lume — are o criză nervoasa generală. Toţi. Toată lumea.
Făcu un gest cuprinzător.
Intraseră în bucătărie, unde Karl lustruia interiorul cuptorului. Nici nu se întoarse, nici nu dădu de înţeles că le‑a observat prezenţa.
— Este efectiv atât de jenant, gâfâi răguşit detectivul în timp ce Chris deschidea uşa frigiderului. Însă privirea îi era aţintită asupra lui Karl, plimbându‑se uşoară şi interogatorie pe deasupra braţelor acestuia, şi a spatelui acestuia, şi a gâtului acestuia, asemenea unei păsări mici şi întunecate dând ocol pe deasupra unui lac. Am întâlnit o faimoasă stea de cinema, continuă el, şi eu îi cer nişte apă Calso. Maică Precistă.
Chris găsise sticla şi acum căuta un deschizător.
— Gheaţă? întrebă ea.
— Nu, simplă; simplă e foarte bine.
Deschise sticla.
— Ştiţi filmul acela pe care l‑aţi făcut, intitulat Angel? spuse el. Am văzut filmul acela de şase ori.
— Dacă urmăriţi să‑l descoperiţi pe criminal, murmură Chris turnând Calso acidulată, arestaţi‑l pe producător şi pe montor.
— O, nu, nu, a fost excelent — zău — mi‑a plăcut!
— Luaţi loc. Făcu un semn cu capul către masă.
— Oh, mulţumesc. Se aşeză. Nu, filmul a fost pur şi simplu încântător, insistă el. Atât de mişcător. Dar numai un singur lucru, se aventură acesta, un punct mic, infim. Oh, mulţumesc.
Chris îi pusese paharul cu Calso dinainte şi se aşezase de cealaltă parte a mesei, cu mâinile împreunate în faţă.
— O scăpare minoră, reluă el pe un ton ca de scuză. Chiar minoră. Şi vă rog credeţi‑mă, eu sunt doar un chibiţ, mă‑nţelegeţi? Nu sunt decât publicul. Ce mă pricep eu? Totuşi, părerea mea — a unui chibiţ — este că partitura muzicală stătea în calea unora din scene. Era prea insistentă. Acum era serios, pătruns. Îmi tot reamintea că sunt la un film. Mă‑nţelegeţi? La fel ca multe din unghiurile de filmare năstruşnice care se practică în ultima vreme. Îţi distrag atenţia în asemenea hal. Că veni vorba, parti-tura, doamnă MacNeil... s‑o fi furat poate din Mendelssohn?
Chris bătea încet darabana cu degetele pe masă. Ciudat detectiv. Şi de ce se uita în continuu la Karl?
— N‑aş avea cum să ştiu, spuse ea, dar sunt încântată că v‑a plăcut filmul. Ar fi mai bine să vă beţi apa, îi spuse ea, arătând cu capul către Calso. O să se trezească.
— Da. desigur. Sunt aşa flecar. Aveţi treabă. Iertaţi‑mă. Ridică paharul ca pentru un toast şi îl dădu pe gât, cu degetul mic arcuit şovăielnic departe de celelalte. Ah, bun, e bun, expiră el cu desfătare, punând de o parte paharul, privirea căzându‑i încet pe pasărea sculptată de Regan. Trona în mijlocul mesei, cu ciocul plutindu‑i batjocoritor cât era de lung, pe deasupra solniţelor cu sare şi cu piper. Originală. Zâmbi. Drăguţă. Ridică privirea. Artistul?
— Fiica mea, îi spuse Chris.
— Foarte drăguţă.
— Ştiţi, nu‑mi place să fiu...
— Da, da, ştiu, sunt o pacoste. Bine, uitaţi, doar o întrebare sau două şi gata. De fapt doar o întrebare şi plec. Se uită la ceasul de la mână de parcă ar fi fost nerăbdător să plece la vreo întâlnire. Din moment ce sărmanul domn Dennings, îşi alese el cu greu cuvintele, şi‑a desăvârşit filmul în această zonă, ne‑am întrebat dacă nu cumva a făcut cuiva o vizită în noaptea accidentului. Acuma, în afară de dumneavoastră, desigur, avea ceva prieteni pe aici?
— Oh, în noaptea aia a fost aici, îi spuse Chris.
— Îh? Sprâncenele i se arcuiră. Pe la vremea accidentului?
— Când s‑a petrecut? îl întrebă ea.
— Şapte zero cinci.
— Da, cred că aşa.
— Păi, atunci, asta aşa rămâne. Aprobă dând din cap, şi se mişcă pe scaun ca pregătindu‑se să se ridice. Era beat, pleca de aici, a căzut pe trepte. Da, aşa rămâne. Categoric. Auziţi, totuşi, doar de dragul dosarului, puteţi să‑mi spuneţi aproximativ la ce oră a plecat de aici?
Căuta adevărul asemenea unui burlac ostenit pipăind legumele la piaţă. Cum de o fi ajuns locotenent? se miră Chris.
— Nu ştiu, răspunse ea. Nu l‑am văzut.
— Nu înţeleg.
— Păi, a venit şi a plecat cât eu nu am fost acasă. Mă dusesem la cabinetul unui doctor de la Rosslyn.
— Ah, am priceput. Dădu din cap. Desigur. Dar atunci de unde ştiţi că a fost aici?
— Ah, păi Sharon mi‑a spus că...
— Sharon? o întrerupse el.
— Sharon Spencer. Secretara mea. Ea era aici când a trecut Burke. Şi a...
— Cu ea venise să vorbească? întrebă el.
— Nu, cu mine.
— Da, desigur. Da, iertaţi‑mă că v‑am întrerupt.
— Fiica mea era bolnavă şi Sharon l‑a lăsat aici cât s‑a dus să ridice o reţetă. Însă când am ajuns eu acasă, Burke plecase.
— Şi cam cât era ceasul atunci, nu vă supăraţi?
— Şapte şi un sfert sau pe acolo, şapte jumate.
— Şi pe la cât aţi plecat de‑acasă?
— Să fi fost poate şase şi un sfert.
— Domnişoara Spencer la ce oră a plecat?
— Nu ştiu.
— Şi între momentul plecării domnişoarei Spencer şi cel al sosirii dumneavoastră, cine era aici cu domnul Dennings în afară de fiica dumneavoastră?
— Nimeni.
— Nimeni? A lăsat‑o singură?
Ea dădu aprobator din cap.
— Servitori, nimic?
— Nu, Willie şi Karl erau...
— Ei cine sunt?
Chris simţi brusc că îi fuge pământul de sub picioare. Realiză că întrevederea banală devenise deodată un tăios interogatoriu.
— Păi, Karl e chiar aici. Arătă cu un gest al capului, privind pierdută spatele servitorului. Încă lustruind cuptorul... Iar Willie e soţia lui, continuă ea. Sunt îngrijitorii. Lustruind... Îşi luaseră după‑amiaza liberă şi când am ajuns eu acasă, ei încă nu se întorseseră. Willie... Se opri.
— Ce‑i cu Willie?
— Ăă, nu, nimic. Scutură din umeri, dezlipindu‑şi privirea de pe spatele voinic al servitorului. Observă că acum cuptorul era curat. De ce continua Karl să lustruiască?
Îşi luă o ţigară. Kinderman i‑o aprinse.
— Prin urmare doar fiica dumneavoastră ar putea şti când a plecat Dennings de aici.
— Precis a fost un accident?
— Ah, desigur. Este rutina, doamnă MacNeil, rutina. Domnul Dennings nu a fost jefuit şi nu avea duşmani, cel puţin nici unul de care să fi aflat noi în District.
Chris aruncă o privire fugară spre Karl dar şi‑o întoarse iute înapoi la Kinderman. Oare acesta observase? Se părea că nu. Îşi plimba degetele pe sculptură.
— Se numeşte cumva, pasărea asta; nu‑mi vine în minte. Îmi scapă. Observase privirea fixă a lui Chris şi arătă puţin încurcat. Iertaţi‑mă, sunteţi ocupată. Ăă, imediat terminăm. Acuma; fiica dumneavoastră, ştie cumva când a plecat domnul Dennings?
— Nu, n‑ar avea de unde. Era puternic sedată.
— Oh, regret, păcat, păcat. Pleoapele‑i lăsate filtrau îngrijorarea. E grav?
— Da, mi‑e teamă că este.
— Aş putea să întreb...? tatonă el cu un gest blând.
— Încă nu ştim.
— Aveţi grijă de curenţi, o avertiză el serios.
Chris arătă derutată.
— Un curent pe timp de iarnă, când camerele sunt încălzite, este pentru bacterii un adevărat covor zburător. Mama mea obişnuia să spună asta. Poate că e o credinţă populară. Poate. Ridică din umeri. Dar pentru mine, vă spun deschis, o credinţă este ca un meniu într‑un restaurant franţuzesc extravagant; o disimulare pompoasă, complicată, pentru ceva ce altfel n‑ai pune în gură, cum ar fi probabil bamele, spuse el cu seriozitate.
Chris se destinse. Câinele lăţos care se învârtea buimăcit în jurul cozii, se întorsese.
— Camera asta, e camera ei — arăta cu degetul spre tavan — cu fereastra aceea mare care dă spre trepte?
Chris dădu din cap.
— Ţineţi fereastra închisă şi o să se facă bine.
— Păi, e mereu închisă şi cu obloanele trase, spuse Chris în timp ce el îşi scufundă mâna butucănoasă în buzunarul vestei.
— O să se facă bine, repetă el sentenţios. Numai ţineţi minte: „Prevederea este..."
Chris bătu din nou darabana cu degetele pe masă.
— Sunteţi ocupată. Ei bine, am terminat. Doar o notiţă pentru dosar – rutina – şi am terminat.
Extrăsese din buzunarul vestei un program mototolit tras la şapirograf, de la o reprezentaţie de liceu cu Cyrano de Bergerac. Acum dibuia prin buzunarele hainei, unde rătăcise ciotul galben cu urme de dinţi pe el al unui creion numărul 2, al cărui vârf arăta de parcă fusese ascuţit cu foarfecă. Întinse programul pe masă, apăsându‑l pentru a‑i îndrepta cutele.
— Acuma, numai un nume sau două, suflă el din greu. Spencer cu c?
— Da, cu c.
— Cu c, repetă el, trecând numele într‑o margine a programului. Şi îngrijitorii? John şi Willie...?
— Karl şi Willie Engstrom.
— Karl. Exact, Karl. Karl Engstrom. Mâzgăli numele cu un scris îmbâcsit, apăsat. Aşa, orele mi le amintesc, spuse el răguşit, rotind programul să găsească un loc liber. Orele... Ăă. Ăă, nu, staţi. Am uitat. Da, îngrijitorii. Aţi spus că au ajuns acasă la ce oră?
— N‑am spus. Karl, la ce oră ai ajuns acasă ieri seară? i se adresă Chris.
Elveţianul se întoarse către ei, cu chipul său imposibil de scrutat.
— Fix nouă jumătate, doamnă.
— Mda, exact, îţi uitaseşi cheile. Mi‑amintesc că m‑am uitat la ceasul din bucătărie când ai sunat la uşă.
— Ai văzut un film bun? îl întrebă detectivul pe Karl. Eu nu mă iau niciodată după cronici, îi explică scurt lui Chris de o parte. Contează ce crede lumea, publicul.
— Paul Scofield în Lear, îl informă Karl pe detectiv.
— A, l‑am văzut; e excelent. Excelent. Minunat.
— Da, la Crest, continuă Karl. Spectacol de la ora şase. Apoi imediat am luat autobuz din faţă cinematograf şi...
— Vă rog, nu e necesar, protestă detectivul cu un gest. Vă rog.
— Nu mă deranjează.
— Dacă insistaţi.
— M‑am dat jos la intersecţie M Street cu Wisconsin Avenue. Probabil, la nouă douăzeci. Apoi am mers pe jos până acasă.
— Să ştiţi, nu era nevoie să‑mi spuneţi, îi zise detectivul, dar oricum, mulţumesc, aţi fost foarte drăguţ. V‑a plăcut filmul?
— A fost excelent.
— Da, şi mie mi s‑a părut. Excepţional. Păi, acuma... Se întoarse la Chris şi la mâzgăleala lui. V‑am irosit timpul, dar trebuie să‑mi fac meseria. Scutură din umeri. Eh, numai un moment şi gata. Tragic... Tragic... răsuflă el făcând notiţe pe margini, un asemenea talent. Şi un bărbat care se pricepea la oameni, sunt sigur: cum să‑i ia. Cu atâtea elemente care puteau să‑l pună în valoare sau dimpotrivă... cum ar fi cameramanul, sunetistul, compozitorul, mai ştiu eu ce... Vă rog să mă corectaţi dacă greşesc, dar mi se pare că un regizor important în zilele noastre trebuie de asemenea să fie aproape un Dale Carnegie. Greşesc?
— Ăă, Burke era temperamental, oftă Chris.
Detectivul îşi repotrivi programul.
— A, bine, poate că era aşa cu grangurii. Cu cei de talia lui. Iarăşi mâzgălea. Dar cheia sunt cei mici, cei neînsemnaţi, cei care se ocupă de lucrurile mărunte, de care dacă nu s‑ar ocupa cum trebuie ar deveni lucruri majore. Nu credeţi?
Chris îşi studie unghiile şi scutură din cap cu regret.
— Când Burke îşi dădea drumul, nu făcea niciodată distincţie, murmură ea cu un zâmbet slab, stângaci. Aşa să ştiţi. Însă asta era numai când bea.
— Gata. Am terminat. Kinderman punea un ultim punct pe un i. A, nu, staţi, îşi aduse brusc aminte. Doamna Engstrom. Au plecat şi au venit împreună? Făcu un gest înspre Karl.
— Nu, ea s‑a dus să vadă un film cu Beatles, spuse Chris chiar în momentul în care Karl se întorcea să răspundă. A ajuns acasă la câteva minute după mine.
— De ce‑oi fi întrebat asta? Nu era important. Scutură din umeri în timp ce împăturea programul şi îl băga împreună cu creionul în buzunarul vestei. Ei, asta e. Când voi ajunge înapoi la birou, fără îndoială că îmi voi aduce aminte de ceva ce ar fi trebuit să întreb. Totdeauna mi se întâmplă aşa. Ei bine, eventual vă dau un telefon, suflă el din greu, ridicându‑se în picioare.
Chris se ridică odată cu el.
— Păi, plec din oraş pentru două săptămâni, spuse ea.
— Poate să aştepte, o asigură el. Poate să aştepte. Privi lung sculptura zâmbind tandru. Nostimă. Aşa de nostimă, spuse el. Se aplecase, o luase în mână şi acum îi freca ciocul cu degetul mare.
Chris se aplecă să adune o aţă de pe jos.
— Aţi chemat un doctor bun? întrebă detectivul. Vreau să zic, pentru fiica dumneavoastră.
Puse figurina la loc şi se îndreptă spre uşă. Chris îl urmă posomorâtă, răsucindu‑şi firul de aţă pe degetul mare.
— Buni nu ştiu, dar mulţi în mod sigur, murmură ea. Oricum, o internez într‑o clinică se pare nemaipomenită, unde se face ceea ce faceţi şi dumneavoastră, dar cu viruşi.
— Să sperăm că sunt cu mult mai pricepuţi ca mine. E aici în oraş?
— Nu, nu e.
— E bună?
— Om vedea.
— Feriţi‑o pe fată de curent.
Ajunseră la uşa de la intrare. Detectivul puse mâna pe clanţă.
— Ei bine, ar trebui să spun că mi‑a făcut plăcere, dar în actualele circumstanţe... Îşi plecă şi îşi scutură capul. Îmi pare rău. Zău. Îmi pare teribil de rău.
Kinderman deschise uşa şi păşi afară. În timp ce se întorcea spre Chris, îşi puse pălăria.
— Eh, succes cu fiica dumneavoastră.
— Mersi. Zâmbi palid. Succes cu lumea.
El dădu din cap cu o tristeţe blândă, cu compasiune, apoi se depărtă legănându‑se. Chris îl urmări cum se îndreaptă către o maşină a brigăzii, parcată lângă colţul străzii, în faţa unui hidrant de incendiu. O pală de vânt venită dinspre sud îl făcu să‑şi ducă brusc mâna la pălărie. Poalele hainei îi fluturară. Chris închise uşa.

Când se aşeză pe locul de lângă şofer, Kinderman se întoarse şi privi înapoi către casă. I se păru că vede o mişcare la geamul lui Regan, o figură suplă, iute, trecând fulgerător prin câmpul vizual al ferestrei. Nu era sigur. O văzuse cu coada ochiului atunci când se răsucise. Dar observă că obloanele erau deschise. Ciudat. Aşteptă o clipă. Nu apăru nimeni, în-cruntându‑se nedumerit, detectivul se întoarse şi deschise sertarul cu acte, scoţând de acolo un plic mic de hârtie maro şi un briceag. Desfăcu cea mai mică dintre lamele briceagului, băgă degetul mare în plic, şi râcâi cu grijă vopseaua de pe sculptura lui Regan, care era prinsă sub unghie. Când termină, lipi plicul şi făcu un semn cu capul sergentului‑detectiv aflat la volan. Maşina se puse în mişcare.
În timp ce treceau pe Prospect Street, Kinderman băgă plicul în bu-zunar.
— Ai grijă, îl atenţionă el pe sergent, privind la şirul de maşini din faţă. Circulăm în interes de serviciu, nu de plăcere. Se frecă la ochi cu de-gete obosite. Of, ce viaţă, oftă el. Ce viaţă.

Mai târziu în seara aceea, în timp ce doctorul Klein îi injecta lui Regan cincizeci de miligrame de Sparine pentru a‑i asigura liniştea pe timpul călătoriei până la Dayton, locotenentul Kinderman stătea pe scaun în biroul său, cu palmele întinse pe masa de lucru, clocind asupra fragmentelor uimitoare de date. Fasciculul îngust al unei lămpi antice de birou cădea pe un vraf de rapoarte împrăştiate. Celelalte lumini erau stinse. Credea că îl ajută să‑şi focalizeze mai bine atenţia.
Respiraţia lui Kinderman răsuna greoaie în întuneric, în timp ce privirea i se muta când ici, când colo. Apoi respiră adânc şi închise ochii. Soldare mentală! îşi ordonă singur, aşa cum făcea de fiecare dată când dorea să‑şi cureţe creierul pentru un punct de vedere nou! Absolut totul trebuie să dispară!
Când deschise ochii, examină raportul medicului legist în privinţa lui Dennings:

...elongaţia coloanei vertebrale însoţită de fracturarea craniului şi a gâtului, plus numeroase contuzii, tăieturi şi zgârieturi; întinderea pielii gâtului; echimoze pe pielea gâtului; dislacerarea platismei, sternocleido‑mastoidianului, spleniusului, trapezului şi a altor muşchi mai mici ai gâtului, însoţită de fracturarea coloanei vertebrale şi a vertebrelor şi de ruperea atât a ligamentelor intervertebrale anterioare cât şi a celor posterioare...

Privi pe fereastră către întunecimea de afară a oraşului. Domul iluminat al Capitoliului strălucea. Congresul lucra până târziu. Îşi închise din nou ochii, amintindu‑şi discuţia cu legistul de la divizie, avută la ora unsprezece cincizeci şi cinci, în noaptea morţii lui Dennings.
— S‑ar fi putut întâmpla în cădere?
— Nu, este foarte puţin probabil. Singuri sternocleido‑mastoidianul şi trapezul, şi tot sunt de ajuns s‑o împiedice. Apoi mai ai de depăşit diferitele articulaţii ale regiunii cervicale a coloanei, cât şi ligamentele care ţin oasele.
— Vorbind deschis, însă, este posibil?
— Bine, desigur, era beat şi aceşti muşchi erau fără îndoială, cât de cât relaxaţi. Poate dacă forţa impactului iniţial ar fi fost suficient de mare şi...
— Căzând poate de la cinci — zece metri înainte de a atinge solul?
— Da, aşa, şi dacă imediat după impact capul i s‑ar fi prins în ceva; cu alte cuvinte, dacă ar fi fost o interpunere imediată între rotirea capului şi a corpului ca un întreg, ei bine, poate — spun doar poate — ai fi putut obţine acest rezultat.
— Ar fi putut un alt om să facă asta!
— Da, dar ar fi trebuit să fie un om extraordinar de puternic.
Kinderman verificase povestea lui Karl Engstrom referitoare la locurile pe unde se preumblase la vremea când Dennings murea. Orele de spectacol corespundeau, la fel şi programul din acea noapte a unui autobuz D.C. Tranzit. Mai mult decât atât, şoferul autobuzului în care susţinea Karl că a urcat de la cinematograf, ieşise din schimb chiar la intersecţia străzilor Wisconsin şi M, unde Karl afirma că a coborât în jurul orei nouă şi douăzeci de minute. Acolo aştepta un alt şofer care intra în tură, iar cel ce ieşise din schimb urmărise atent ora sosirii la punctul de transfer: exact nouă şi nouăsprezece.
Şi totuşi pe biroul lui Kinderman era dosarul de trimitere în judecată a lui Engstrom pe data de 27 august 1963, sub acuzaţia de a fi furat timp de câteva luni o anumită cantitate de narcotice din casa din Beverly Hills a doctorului la care el şi Willie erau angajaţi pe atunci.

... născut pe 20 aprilie 1921 în Zurich, Elveţia. Căsătorit pe 7 septembrie 1941 cu Willie, născută Braun. Fiica, Ellvira, născută pe 11 ianuarie 1943, în New York City, domiciliul actual necunoscut. Apărarea...

Ceea ce urma, detectivul găsea că este uluitor.
Doctorul, a cărui mărturie era o condiţie sine qua non pentru intentarea procesului, din senin — şi fără nici o explicaţie — renunţase la plângere.
De ce procedase aşa?
Engstromii fuseseră angajaţi de Chris MacNeil doar cu două luni mai târziu, ceea ce însemna că doctorul le dăduse scrisori de recomandare favorabile.
De ce să fi făcut asta ?
Engstrom subtilizase cu siguranţă drogurile, şi totuşi un control medical făcut la vremea respectivă eşuase în a conduce la cel mai mic indiciu că respectivul ar fi fost dependent sau măcar consumator.
De ce oare?
Cu ochii încă închişi, detectivul recită încet „Jabberwocky" a lui Lewis Carroll:
— Twas brillig and the slithy toves... Un alt truc de‑al lui pentru a‑şi limpezi mintea.
Când termină de recitat, deschise ochii şi îşi fixă privirea pe rotonda Capitoliului, încercând să‑şi ţină gândurile departe. Dar ca de obicei, găsi sarcina imposibilă. Oftând, aruncă o privire raportului făcut de psihologul poliţiei referitor la recentele desecraţii de la Holy Trinity: „... statuie... falus... excremente umane... Damien Karras", subliniase el cu roşu. Respiră în linişte, apoi luă o lucrare de specialitate despre vrăjitorie, deschizând la o pagină unde pusese ca semn o agrafa pentru hârtie:

Mesa Neagră... o formă de venerare a Diavolului, ritualul, constând, în principal, în (1) exordiul („predica") pentru invocarea răului în sânul comunităţii, (2) coitul cu demonul (după câte se spune dureros, penisul demonului fiind descris invariabil drept „rece ca gheaţa"), (3) o diversitate de desacralizări, în mare parte de natură sexuală. De exemplu, se preparau Ostii de dimensiuni neobişnuite, pentru comuniune, (făcute din făină, fecale, sânge menstrual şi puroi), care apoi erau despicate şi folosite drept vagine artificiale de către preoţi, aceştia copulând feroce şi închipuindu‑şi că o violau pe Maica Fecioară sau că îl sodomizau pe Hristos. Într‑un alt exemplu al unei astfel de practici, o statuetă a lui Hristos era introdusă adânc în vaginul unei fete, iar în anus o Ostie pe care apoi preotul o zdrobea, sodomizând‑o pe fată, în timp ce îi striga blasfemii. Întruchipări în mărime naturală ale lui Hristos şi ale Fecioarei Maria jucau de asemenea un rol frecvent în cadrul ritualului. Imaginea Fecioarei, de exemplu — de obicei vopsită pentru a‑i da o aparenţă de destrăbălare, depravare — era prevăzută cu sâni pe care preoţii îi sugeau, şi de asemenea cu un vagin în care putea fi introdus penisul. Statuile lui Hristos erau prevăzute cu un falus pentru felaţiune atât cu bărbaţi cât şi cu femei şi de asemenea pentru inserţia în vaginul femeilor şi în anusul bărbaţilor. Ocazional, în locul unei imagini se lega pe cruce un om care era pus să ţină locul statuii, iar în momentul descărcării, seminţele lui erau strânse într‑un caliciu sfinţit cu blasfemii şi folosite la prepararea Ostiilor de comuniune, care urmau să fie sfinţite pe un altar acoperit cu excremente. Acest...

Kinderman dădu paginile până ajunse la un paragraf subliniat în care se trata despre crimele rituale. Îl citi încet, muşcându‑şi uşor buricul arătătorului, iar când termină se încruntă şi scutură din cap. Ridică o privire muncită de gânduri către lampa de birou. O stinse. Părăsi biroul şi se îndreptă cu maşina spre morgă.

Tânărul supraveghetor aşezat la birou molfăia un sandwich cu şuncă şi brânză şi pâine de secară. Când Kinderman se apropie de el, tocmai dădea cu mâna firmiturile de pe un careu de cuvinte încrucişate.
— Dennings, şopti detectivul răguşit.
Supraveghetorul dădu din cap, completând un cuvânt cu cinci litere pe orizontală, apoi se ridică în picioare cu sandwich‑ul în mână şi o luă de‑a lungul holului. Kinderman îl urma, cu pălăria în mână. Urmări mirosul de seminţe de chimion şi muştar, până la cabinetul fără vise folosit la îndosarierea ochilor părăsiţi de vedere.
Se opriră la dulăpiorul 32. Inexpresivul supraveghetor îl deschise. Muşcă din sandwich, şi o bucăţică de coajă cu maioneză pe ea căzu uşor pe linţoliu.
O clipă, Kinderman privi lung în jos; apoi, încet şi delicat, dădu la o parte cearşaful, pentru a etala ceea ce văzuse şi totuşi nu putea să accepte.
Capul lui Burke Dennings era complet răsucit, cu faţa la spate.

cinci

În mijlocul vâlcelei calde şi verzi a campusului, Damien Karras făcea jogging de unul singur, dând ture pe o potecă ovală, cu pământ gras. Era în pantaloni scurţi kaki şi într‑un tricou de bumbac leoarcă, lipit de piele din cauza sudorii tămăduitoare. În faţă, pe un deluşor, domul alb‑gălbui al observatorului astronomic, pulsa în ritmul progresului; în spatele lui, şcoala medicală se pierdea în depărtare, cu fărâmele ei învârtejite de lut şi îngrijire.
De la eliberarea sa din funcţie, el venea zilnic aici, acoperind kilometri şi alungând somnul. Aproape că o stăpânea; aproape se eliberase de strânsoarea amărăciunii care i se agăţase de inimă ca un tatuaj adânc. Acum se ţinea de el ceva mai slab.
Douăzeci de ture...
Mult mai slab.
Încă! Încă două!
Mult mai slab...
Îmboldindu‑şi puternicii muşchi ai picioarelor irigaţi cu sânge, unduindu‑se cu o graţie longilină şi leonină, Karras tropăia la o cotitură, când observă pe cineva stând pe o bancă lângă locul unde îşi lăsase prosopul, jerseul şi pantalonii: un bărbat între două vârste cu un pardesiu subţire şi cu o pălărie moale, turtită. Părea să‑l urmărească. Oare? Da... Îşi întoarse capul când Karras trecu prin dreptul lui.
Preotul acceleră, parcurgând ultima tură cu un fuleu zdrobitor care arunca în urmă bucăţi de pământ, apoi încetini păşind în ritmul gâfâitului, trăgând cât putea aer în piept. Trecu pe lângă bancă fără să arunce vreo privire, cu mâinile sprijinite uşor pe soldurile‑i pulsânde. Pieptul şi umerii cu muşchii ca de piatră i se ridicau, întinzând tricoul şi deformând cuvântul PHILOSOPHERS imprimat în faţă cu litere cândva negre, acum reduse la o simplă impresie din cauza repetatelor spălări.
Omul în pardesiu se ridică şi începu să se apropie de el.
— Părintele Karras? strigă locotenentul Kinderman răguşit.
Preotul se întoarse cu faţa şi dădu scurt din cap, privind strâmb în bătaia soarelui, aşteptându‑l pe Kinderman să‑l ajungă, apoi făcându‑i semn cu mâna să‑l urmeze. Îşi reluă mersul.
— Nu te superi? Altfel mi se pun cârcei, gâfâi el.
— Da, desigur, răspunse detectivul, dând din cap cu o retractantă lipsă de entuziasm şi băgându‑şi mâinile în buzunare. Drumul de la locul de parcare îl obosise.
— Ne‑am... ne cunoaştem? întrebă iezuitul.
— Nu părinte. Nu, dar mi s‑a spus că arăţi ca un boxer; un preot din clădirea cu locuinţe; am uitat. Îşi scoase portofelul. Stau aşa de prost cu memorarea numelor.
— Şi al dumitale?
— William Kinderman, Părinte. Îi trecu legitimaţia prin faţa ochilor. Omucideri.
— Chiar? Karras scrută insigna şi legitimaţia cu un interes radios, de băieţandru. Îmbujorată şi transpirată, figura lui avea un aer entuziast şi inocent, atunci când se întoarse către detectivul care se legăna. Despre ce e vorba?
— Hei, ştii ceva Părinte? îi spuse Kinderman, inspectând trăsăturile aspre ale iezuitului. E adevărat, chiar arăţi ca un boxer. Iartă‑mă; cicatricea aia, acolo lângă ochi, mă‑nţelegi? Arătă cu degetul. Ca Brando în Waterfront, aşa arată, pur şi simplu exact ca Marlon Brando. Îi făcuseră o cicatrice — ilustrată ducând degetul la coada ochiului — care făcea ca ochiul să arate puţin mai închis, doar un pic; îl făcea să arate în continuu puţin visător, trist. Ei bine, dumneata eşti, spuse arătând cu degetul. Dumneata eşti Brando. Îţi spun oamenii asta, Părinte?
— Nu, nu‑mi spun.
— Ai boxat vreodată?
— Oh, puţin.
— Eşti de aici din District?
— Din New York.
— Gulden Gloves. Am dreptate?
— Tocmai ai avansat căpitan. Karras zâmbi. Acuma, ce pot face pentru dumneata?
— Să mergi puţin mai încet, te rog. Emfizem. Detectivul făcu un semn spre gâtul său.
— Oh, îmi pare rău. Karras îşi încetini paşii.
— Nu‑i nimic. Fumezi?
— Da, fumez.
— N‑ar trebui.
— Eh, acum spune‑mi care‑i problema.
— Bineînţeles; fac digresiuni. Eşti ocupat, cumva? chestionă detectivul. Nu te deranjează?
— De la ce să mă deranjezi? întrebă Karras amuzat.
— Păi, rugăciuni în minte, poate.
— Chiar o să ajungi căpitan. Karras zâmbi criptic.
— Iartă‑mă, mi‑a scăpat ceva?
Karras scutură din cap; dar zâmbetul rămase.
— Mă‑ndoiesc să‑ţi scape vreodată ceva, remarcă el. Privirea lui piezişă către Kinderman era vicleană şi sclipea cu căldură.
Kinderman se opri şi depuse un efort imens, şi zadarnic să arate zăpăcit, dar privind ochii mijiţi ai iezuitului, îşi plecă capul şi chicoti căindu‑se.
— Ah, bine. Desigur... desigur... un psihiatru. Pe cine păcălesc eu? Scutură din umeri. Ştii, la mine a devenit un obicei, Părinte. Iartă‑mă. Schmaltz aceasta‑i metoda Kinderman: efectiv schmaltz. Ei bine, mă voi opri şi îţi voi spune direct despre ce este vorba.
— Desacralizările, spuse Karras dând din cap.
— Deci mi‑am irosit schmaltz‑ul, spuse detectivul încet.
— Îmi pare rău.
— Nu‑i nimic, Părinte; am meritat‑o. Da, chestiile din biserică, con-firmă el. Corect. Numai că poate şi altceva în afară de astea, ceva serios.
— Crimă?
— Da. Mai înţeapă‑mă, îmi face plăcere.
— Păi, Brigada omucideri. Iezuitul ridică din umeri.
— Nu‑i nimic, nu‑i nimic, Marlon Brando; nu‑i nimic. Îţi spun oamenii că pentru un preot, cam faci un pic pe deşteptu'?
— Mea culpa, murmură Karras. Deşi zâmbea, simţea un regret la gândul că poate îl rănise pe om în amorul propriu. Nu avusese de gând. Şi acum poate îi părea bine că avea şansa să‑şi exprime nedumerirea sinceră. Nu mă prind, însă, adăugă el, având grijă să‑şi încreţească fruntea. Care‑i legătura?
— Uite ce este, Părinte, ar putea să rămână asta între noi? Confidenţial? Ca un subiect de confesiune, ca să zicem aşa?
— Bineînţeles. Îl urmărea cu sinceritate pe detectiv din priviri. Ce este?
— Îl ştii pe regizorul acela care turna aici film, Părinte? Burke Dennings?
— Ăă, l‑am văzut.
— L‑ai văzut. Detectivul aprobă din cap. Ţi‑e cunoscut şi cum a murit?
— Păi, ziarele... Karras ridică din nou din umeri.
— Asta‑i numai o parte din poveste.
— Îh?
— Numai o parte din poveste. O parte. Numai o parte. Auzi, ce cu-noşti pe tema vrăjitoriei?
— Ce?
— Stai, ai răbdare; vreau să ajung la ceva. Acuma; despre vrăjitorie, te rog... eşti la curent?
— Puţin.
— Prin prisma vrăjitoriei, nu a vânătorii.
— Ăă, am scris odată o lucrare. Karras zâmbi. Prin prisma psihiatriei.
— Ah, chiar? Minunat! Nemaipomenit! Ăsta‑i un avantaj câştigat. Un punct în plus. Ai putea să mă ajuţi mult mai mult decât credeam. Auzi, Părinte. Acum; vrăjitoria...
Întinse mâna şi îl apucă pe iezuit de braţ, dând o tură şi apropiindu‑se de bancă.
— Acuma, eu, eu sunt un chibiţ şi, ca să vorbim deschis, nu bine educat. Nu în sensul formal al cuvântului. Nu. Dar citesc. Uite, ştiu ce se spune despre autodidacţi, că sunt exemple oribile de lucru fără pricepere. Dar mie, îţi spun deschis, mie nu mi‑e ruşine. Câtuşi de puţin. Eu sunt!.. Dintr‑o dată stopă deversarea, privi în pământ şi scutură din cap. Schmaltz. A devenit un obicei. Nu pot opri schmaltz‑ul. Uite, iartă‑mă; eşti ocupat.
— Da. Mă rog.
Replica uşoară a iezuitului fusese seacă, fără intonaţie. Kinderman se opri o clipă şi îl privi.
— Vorbeşti serios? Nu.
Detectivul se întoarse din nou cu faţa înainte şi merseră mai departe.
— Uite, am să trec la subiect: desacralizările. Îţi aduc aminte de vreun lucru ce are de‑a face cu vrăjitoria?
— Poate. Unele ritualuri folosite în Mesa Neagră.
— Zece cu felicitări. Şi acum Dennings... ai citit cum a murit?
— Dintr‑o căzătură.
— Ei bine, îţi voi spune eu şi — te rog — confidenţial!
— Bineînţeles.
Detectivul arătă deodată îndurerat, realizând că preotul nu avea intenţia să se oprească la bancă.
— Eşti drăguţ? întrebă el cu jind.
— Ce?
— Ne‑am putea opri? Eventual să luăm loc?
— A, sigur. Se întoarseră către bancă.
— N‑or să ţi se pună cârcei?
— Nu, acum mi‑e foarte bine.
— Eşti sigur?
— Mă simt foarte bine.
— Bine, bine, dacă insişti.
— Ce spuneai?
— O secundă, te rog, numa' o secundă.
Kinderman îşi aşeză trupul mătăhălos pe bancă cu un oftat de mulţumire.
— An, mai bine, aşa‑i mai bine, spuse el în timp ce iezuitul îşi luă de jos prosopul şi îşi şterse faţa transpirată. Între două vârste. Ce viaţă.
— Burke Dennings?
— Burke Dennings, Burke Dennings, Burke Dennings... Detectivul dădea din cap privind în jos spre vârful pantofilor. Apoi ridică privirea către Karras. Preotul îşi ştergea ceafa. Burke Dennings, bunule Părinte, a fost găsit la capătul acelui lung şir de trepte la exact cinci minute după ora şapte, cu capul complet răsucit cu faţa la spate.
Strigăte piţigăiate parveneau în surdină de pe careul de baseball unde echipa universităţii tocmai se antrena. Karras se opri din şters şi susţinu privirea fermă a locotenentului.
— Nu s‑a petrecut în cădere? spuse el într‑un târziu.
— Sigur, este posibil. Kinderman ridică din umeri. Dar...
— Puţin probabil, rumegă Karras.
— Şi astfel, la ce se poate merge cu gândul, în contextul vrăjitoriei?
Iezuitul se aşeză încet, muncit de gânduri.
— Păi, spuse el în final, se presupune că demonii rupeau gâturile vrăjitoarelor în felul acesta. Cel puţin acesta‑i eresul.
— Un eres?
— Mă rog, o superstiţie, spuse el, întorcându‑se spre Kinderman. Cu toate că au murit oameni aşa, presupun: probabil membrii câte unei secte secrete, care fie dezertau, fie trădau secrete. Asta e doar o bănuială. Dar ştiu că era un semn distinctiv al asasinilor demonici.
Kinderman aprobă din cap.
— Exact. Exact. Mi‑am amintit de legătură, dintr‑o crimă de la Londra. Asta acum. Adică în ultima vreme, Părinte, cu numai patru sau cinci ani în urmă. Mi‑aduc aminte că am citit în ziare.
— Da, şi eu am citit, dar parcă s‑a dovedit a fi un fel de renghi. Greşesc?
— Nu, e corect, Părinte, absolut corect. Dar în acest caz, cel puţin, poate poţi să vezi vreo legătură între crimă şi lucrurile din biserică. Poate cineva nebun, Părinte, poate cineva cu pică pe Biserică. Vreo răzvrătire inconştientă, poate...
— Un preot bolnav, murmură Karras. Aşa?
— Auzi, tu eşti psihiatrul, Părinte; tu spune‑mi mie.
— Bine, sigur, desacralizările sunt clar patologice, spuse Karras gânditor, trăgându‑şi jerseul pe el. Şi dacă Dennings a fost omorât... ăă, aş înclina să cred că şi ucigaşul e patologic.
— Şi poate are unele cunoştinţe de vrăjitorie?
— Eventual.
— Eventual, mormăi detectivul. Prin urmare, cine se potriveşte cu poza de pe afiş, şi locuieşte în împrejurimi, şi are şi acces noaptea în biserică?
— Un preot bolnav, spuse Karras, întinzând mohorât mâna într‑o parte, după o pereche de pantaloni kaki, decoloraţi de soare.
— Ascultă, Părinte, e greu pentru tine — te rog! — înţeleg. Dar pentru preoţii de aici din campus, tu eşti psihiatrul, Părinte, aşa...
— Nu, mi s‑a dat o altă sarcină.
— A, zău? În mijlocul anului?
— Acesta‑i Ordinul. Karras ridică din umeri în timp ce îşi trăgea pantalonii.
— Totuşi, tu ar trebui să ştii cine era bolnav la momentul respectiv şi cine nu, corect? Vreau să zic, acest fel de boală. Tu ar trebui să cunoşti asta.
— Nu, nu neapărat, locotenente. Deloc. Ar fi doar o întâmplare, de fapt, dacă aş cunoaşte. Vezi tu, eu nu sunt un psihanalist. Tot ce fac eu, este să sfătuiesc. Oricum, comentă el încheindu‑şi pantalonii, chiar nu ştiu pe nimeni care să se potrivească descrierii.
— A, da, etica medicală. Dacă ai şti, nu mi‑ai spune.
— Nu, probabil că nu ţi‑aş spune.
— Întâmplător — şi menţionez asta numai în treacăt — această etică este mai nou considerată ilegală. Nu că aş vrea să te plictisesc cu trivialităţi, dar în ultima vreme, un psihiatru din însorita Californie a fost nici mai mult, nici mai puţin decât băgat la închisoare pentru faptul de a nu fi spus poliţiei ceea ce ştia despre un pacient.
— Asta‑i o ameninţare?
— Nu vorbi paranoic. Am menţionat‑o în treacăt.
— Aş putea oricând să‑i spun judecătorului că era un subiect de confesiune, spuse iezuitul rânjind, în timp ce se ridica în picioare ca să‑şi bage tricoul în pantaloni. Ca să vorbesc deschis, adăugă el.
Detectivul ridică privire spre el, uşor întunecată.
— Vrei să intri în pâine, Părinte? spuse el. Apoi privi descurajat în altă parte. „Părinte"... ce „Părinte"? întrebă el retoric. Eşti un evreu; aş fi putut spune de cum te‑am întâlnit.
Iezuitul chicoti.
— Da, râzi, spuse Kinderman. Râzi. Dar apoi zâmbi, arătând răutăcios mulţumit de sine. Se întoarse cu ochi pătrunzători. Asta îmi aminteşte de examenul de admitere ca să mă fac poliţist, Părinte. Când l‑am susţinut, o întrebare venea ceva cam în genul: „Ce sunt rabinii şi ce aţi face dumneavoastră pentru ei?" Ştii ce a scris un cap pătrat la răspunsuri? Ce‑a putut să scoată din el? „Rabinii", a spus el, „sunt preoţi evrei şi aş face orice mi‑ar sta în putinţă pentru ei." Serios. Ridică mâna ca la jurământ.
Karras râse.
— Haide. Te conduc la maşină. Ai lăsat‑o în parcare?
Detectivul ridică privirea spre el, reluctant la gândul de a se mişca.
— Înseamnă că am terminat?
Preotul puse un picior pe bancă, aplecându‑se şi sprijinindu‑şi bine un braţ pe genunchi.
— Uite ce e, chiar că nu acopăr nimic, spuse el. Zău. Dacă aş şti de un preot ca cel pe care‑l cauţi, aş putea cel puţin să‑ţi spun că un astfel de om există, fără a‑ţi da numele lui. Apoi bănuiesc că aş raporta Provincialului. Dar nu cunosc pe nimeni măcar pe‑aproape.
— Eh, bine, oftă detectivul. În fond nici n‑am crezut să fie un preot. Nu cu adevărat. Făcu un semn cu capul spre parcare. Da, am lăsat‑o acolo.
Se îndreptară într‑acolo.
— Ceea ce într‑adevăr suspectez, continuă detectivul, dacă ţi‑aş spune‑o în gura mare, m‑ai crede nebun. Nu ştiu. Nu ştiu. Toate aceste cluburi şi culturi în care se ucide fără un motiv. Te bagă la gânduri. Ca să ţii pasul cu vremurile, în zilele noastre, trebuie să fii puţintel nebun.
Karras dădu din cap.
— Ce‑i chestia aia de pe bluza ta? îl întrebă detectivul, arătând cu capul către pieptul iezuitului.
— Care chestie?
— De pe tricou, lămuri detectivul. Scrisul. „Filosofii".
— A, am predat câteva cursuri într‑un an, spuse Karras, la Woodstock Seminary din Maryland. Am jucat în echipa de baseball a începătorilor. Se numeau Filozofii.
— Şi echipa avansaţilor?
— teologii.
Kinderman zâmbi şi dădu din cap.
— Teologii trei, Filosofii doi, intona el.
— Filosofii trei, Teologii doi.
— Bineînţeles.
— Bineînţeles.
— Ciudate lucruri, rumegă detectivul. Ciudate. Ascultă, Părinte, începu el pe un ton reticent. Ascultă, Doctore.... Sunt eu nebun, sau ar putea exista un cuib de vrăjitoare aici în District, chiar acum? Chiar azi?
— Ei haide, şi tu acum, spuse Karras.
— Deci s‑ar putea.
— Nu m‑am prins.
— Acum eu voi fi doctorul, îl anunţă detectivul, înţepând aerul cu arătătorul. Nu ai spus nu, în schimb ai făcut iar pe deşteptu'. Asta‑i eschivare, Mărite Părinte, eschivare. Ţi‑e frică să nu arăţi pueril, poate; un preot superstiţios în faţa lui Kinderman atotştiutorul, raţionalistul, bătea cu arătătorul la tâmplă — geniul de aici de lângă tine, Era Raţiunii în carne şi oase. Corect? Am dreptate?
Iezuitul îl privi lung, într‑o lumină şi cu un respect crescânde.
— Ia te uită, eşti foarte pătrunzător, remarcă el.
— Bine, atunci e‑n regulă, mormăi Kinderman. Aşa că te voi întreba încă o dată; ar putea exista un cuib de vrăjitoare aici în District?
— Păi, chiar că n‑aş putea şti, răspunse Karras gânditor, cu mâinile încrucişate. Dar în părţi ale Europei se ţin Mese Negre.
— În ziua de azi?
— În ziua de azi.
— Adică exact ca pe vremuri, Părinte? Uite, am citit întâmplător despre acele lucruri, cu sexul şi statuile şi mai ştiu eu ce. N‑aş vrea să te dezgust dar, pentru că tot veni vorba, chiar făceau toate chestiile alea? Pe bune?
— Nu ştiu.
— Părerea ta, atunci, Părinte Eschivă.
Iezuitul chicoti.
— Atunci, în regulă; cred că sunt pe bune. Sau cel puţin aşa bănuiesc. Dar cea mai mare parte a raţionamentului meu se bazează pe patologie. Sigur, Mesa Neagră. Dar oricine face acele lucruri este un om foarte tulburat, şi tulburat într‑un foarte anume fel. De fapt există o denumire clinică pentru tipul acesta de tulburare; se numeşte satanism... Înseamnă oameni care nu pot avea nici o plăcere sexuală decât dacă este legată de o acţiune blasfematorie. Ei bine, nu e aşa de neobişnuită, nici chiar în ziua de azi, iar Mesa Neagră este folosită doar ca justificare.
— Încă o dată, iartă‑mă, dar chestiile cu statuile lui Iisus şi ale Mariei?
— Ce‑i cu ele?
— Sunt adevărate?
— Păi, cred că asta ar putea să te intereseze în calitate de poliţist. Interesul său scolastic fiindu‑i zgândărit şi întărâtat, purtarea lui Karras deveni încet‑încet animată. Dosarele poliţiei din Paris încă mai conţin cazul a doi călugări de la o mănăstire din apropiere... stai să vedem... Se scărpina în cap, încercând să‑şi amintească. Da, cea de la Crepy, cred. Ăă, mă rog. Scutură din umeri. Din apropiere. Cert e că cei doi călugări au intrat într‑un han şi au cam făcut scandal că ei vor un pat pentru trei persoane. Ei bine, al treilea pe care îl duceau cu ei: o statuie în mărime naturală a Maicii Binecuvântate.
— Ah, Maică Precistă, asta‑i şocant, răsuflă detectivul. Şocant.
— Dar adevărat. Şi este o indicaţie clară că ce‑ai citit tu e bazat pe fapte.
— Bine, cu sexul, poate că aşa e, poate că aşa e. Îmi pot da seama. La urma urmei asta‑i cu totul altă poveste. Nu face nimic. Dar acum crimele rituale, Părinte? E adevărat asta? Haida‑de! Folosirea sângelui de la nou‑născuţi? Detectivul făcea aluzie la altceva ce citise în cartea despre vrăjitorie, descriind cum în anumite rânduri preotul răspopit de la Mesa Neagră ar fi tăiat venele unui nou‑născut astfel încât sângele să se scurgă într‑un caliciu, urmând ca mai târziu să fie sfinţit şi consumat sub formă de comuniune. Asta e exact ca poveştile care se tot spuneau despre evrei, continuă detectivul. Cum că furau copii creştini mici şi le beau sângele. Uite, iartă‑mă, dar oamenii voştri spuneau toate aceste poveşti.
— Dacă noi am făcut‑o, mă iartă.
— Eşti absolvit, eşti absolvit.
Ceva întunecat, ceva trist, trecu prin faţa ochilor preotului, ca umbra unei dureri reamintite pentru scurt timp. Îşi fixă repede privirea drept în faţă pe cărare.
— Ăă, chiar nu ştiu despre crime rituale, spuse Karras. Nu ştiu. Dar o moaşă din Elveţia a mărturisit că a omorât treizeci sau patruzeci de copii mici pentru a‑i folosi la Mesa Neagră. Bine, poate a fost torturată, completă el. Cine ştie? Dar cu siguranţă a spus o poveste convingătoare. A spus că ascundea un ac lung şi subţire în mânecă şi că atunci când ieşea copilul, îşi scotea acul, îl înfigea în creştetul capului şi îl ascundea la loc. Fără urme, spuse el privind la Kinderman. Copilul arăta ca născut mort. Ai auzit de prejudecăţile pe care catolicii europeni obişnuiau să le aibă împotriva moaşelor? Ei bine, aşa a început.
— Asta este înspăimântător.
— Nebunia nu este apanajul exclusiv al acestui secol. Oricum...
— Stai puţin, aşteaptă un pic, iartă‑mă. Aceste poveşti... ele au fost spuse de anumiţi oamenii care au fost torturaţi, corect? Deci în principiu nu te poţi bizui pe ele. Ei au semnat mărturisirile iar mai târziu mahării, aceştia au completat spaţiile goale. Vreau să zic, pe atunci nu exista nimic în genul habeas corpus, nici un zapis cu „Let My People Go", ca să zic aşa. Am dreptate? Am dreptate?
— Da, ai dreptate, dar şi pe atunci multe din mărturisiri erau voluntare.
— Şi cine s‑ar fi oferit voluntar la asemenea lucruri?
— Păi, posibil oameni care să fi fost tulburaţi mental.
— Aha! Altă sursă demnă de încredere!
— Bine, sigur, ai perfectă dreptate, locotenente. Eu nu fac decât să interpretez rolul avocatului Diavolului. Dar un lucru pe care uneori avem tendinţa să‑l uităm este acela că oameni suficient de psihopaţi ca să mărturisească asemenea lucruri ar putea fi lesne suficient de psihopaţi ca să le facă. De exemplu credinţele despre oamenii‑lupi. Foarte bine, sunt ridicole, nimeni nu se poate transforma într‑un lup. Dar dacă un om ar fi atât de tulburat încât nu numai să creadă că este un om‑lup, dar să şi acţioneze ca atare?
— Groaznic. Ce este aceasta... teorie, Părinte, sau fapte?
— Pai, William Stumpf, de exemplu. Sau Peter. Nu pot să‑mi aduc aminte. Oricum, un german din secolul al şaisprezecelea care îşi închipuia că este om‑lup. A omorât douăzeci sau treizeci de copii.
— Adică, a mărturisit?
— Ei bine, da, şi cred că mărturisirea era validă.
— Cum aşa?
— Când l‑au prins, tocmai mânca creierii celor două tinere nurori ale sale.
De pe terenul de antrenament, înviorător în lumina rarefiată şi clară a soarelui de aprilie, veneau ecouri de replici şi de bâte lovind mingea.
— 'aide, Mullins, ai plecat, te‑ai dus, bagă mare!
Ajunseseră la locul de parcare, preot şi detectiv. Mergeau acum în linişte.
Când fură lângă maşina brigăzii, Kinderman întinse absent mâna către mânerul acesteia. Se opri o clipă, apoi ridică spre Karras o privire prost dispusă.
— Aşadar ce caut, Părinte? îl întrebă el.
— Un nebun, spuse încet Karras. Posibil cineva care se droghează.
Detectivul reflectă, apoi dădu din cap. Se întoarse spre preot.
— Vrei să te iau cu maşina? întrebă el deschizând uşa acesteia.
— O, mulţumesc, dar e la doi paşi.
— Nu‑i nimic; simte‑te bine! Kinderman gesticulă nerăbdător, îndemnându‑l pe Karras să urce în maşină. O să le poţi spune tuturor prietenilor tăi că ai călătorit cu o maşină de politie.
Iezuitul surâse şi se lăsă pe bancheta din spate.
— Foarte bine, foarte bine, respiră răguşit detectivul, apoi se strânse lângă preot şi închise uşa. Nici o plimbare nu e scurtă, comentă el. Nici una.
Cu Karras ghidându‑i, o luară pe Prospect Street către moderna clădire iezuită cu locuinţe, unde preotul îşi avea noua reşedinţă. A fi rămas în baracă, simţise el, ar fi însemnat să‑i încurajeze pe oamenii pe care‑i sfătuise, să continue să‑i ceară ajutorul profesional.
— Îţi plac filmele, Părinte Karras?
— Foarte mult.
— Ai văzut Lear?
— Nu‑mi pot permite.
— Eu l‑am văzut. Capăt invitaţii.
— Asta‑i drăguţ.
— Capăt invitaţii pentru cele mai bune spectacole, totuşi doamna K. e obosită; nu‑i place niciodată să meargă.
— Asta‑i foarte rău.
— Este foarte rău, da, urăsc să merg singur. Ştii, îmi place să vorbesc despre filme, să port discuţii, să emit critici. Privea în gol pe geam, în lateral, evitându‑l pe preot.
Karras dădu din cap în tăcere, privind în jos la mâinile sale mari şi puternice. Erau împreunate între genunchi. Trecu un moment. Apoi Kinderman se întoarse ezitant, cu o privire visătoare. Ai vrea să vezi un film cu mine câteodată, Părinte? E gratis... Capăt invitaţii, adăugă el repede.
Preotul îl privi zâmbind.
— După cum obişnuia Elwood P. Dowd să spună în Harvey, locotenente: Când? 
— Ah, o să te sun eu, o să te sun eu! Detectivul aruncă priviri neastâmpărate.
Ajunseră la locuinţe şi parcară. Karras puse mâna pe uşă şi o întredeschise.
— Chiar te rog. Ştii, îmi pare rău că n‑am fost de mare ajutor.
— Nu‑i nimic, ai fost de ajutor. Kinderman făcu stângaci cu mâna. Karras se dădea jos din maşină. De fapt, pentru un evreu care vrea să treacă neobservat, eşti un om drăguţ.
Preotul se întoarse, închise uşa şi se aplecă în dreptul geamului cu un zâmbet blând, cald.
— Îţi spun vreodată oamenii că arăţi ca Paul Newman?
— Mereu. Şi crede‑mă, înăuntrul acestui corp, domnul Newman se luptă să iasă la suprafaţă. Prea aglomerat. E şi Clark Gable acolo, spuse el.
Karras făcu înveselit cu mâna şi dădu să plece.
— Părinte, aşteaptă!
Acesta se întoarse. Detectivul se chirci ca să coboare din maşină.
— Auzi Părinte, am uitat, suflă el din greu, apropiindu‑se. Mi‑a scăpat din vedere. Ştii tăbliţa aceea cu porcării scrise pe ea? Cea care a fost găsită în biserică?
— Adică tăbliţa de altar?
— Mă rog. Mai e prin zonă?
— Da, o am la mine în cameră. Verificam latina. O vrei?
— Da, poate indică ceva. Poate.
— Numa' o secundă, s‑o aduc.
În timp ce Kinderman aştepta lângă maşina brigăzii, iezuitul merse în camera sa de la parter, ale cărei ferestre dădeau spre Prospect Street şi luă tăbliţa. Ieşi şi i‑o dădu lui Kinderman.
— Poate nişte amprente. Detectivul se uită la ea gâfâind. Apoi: Nu, aşteaptă, tu ai pus mâna pe ea, păru el să realizeze cu rapiditate. Bine gândit. Înaintea ta, evreule domn Moto. Învârtea învelişul transparent de plastic al tăbliţei pe toate părţile. Ah, nu, aşteaptă, se poate scoate, se poate scoate! Apoi aruncă o privire lui Karras, cu un început de descurajare. Ai umblat şi înăuntru, Kirk Douglas?
Karras rânjea plin de regrete, aprobând din cap.
— Nu‑i nimic, poate totuşi am putea să găsim altceva. Întâmplător, ai studiat asta?
— Da, am studiat‑o.
— Concluzia ta?
Karras ridică din umeri. Nu arată a fi lucrarea unui zburdalnic. La început, am crezut că poate fi un student. Dar mă îndoiesc. Cine a făcut chestia aia e tulburat cam tare.
— După cum spuneai.
— Iar latina.... rumegă Karras. Nu numai că este fără devieri de la sens, locotenente, dar... ăă, are un stil caracteristic foarte personal. Este ca şi cum cel care a scris‑o obişnuieşte să gândească în latină.
— Preoţii obişnuiesc?
— Ei, haide, şi tu acum!
— Doar răspunde‑mi la întrebare, te rog, Părinte Paranoia.
— Păi, da; ajunşi la un anumit punct în pregătirea lor, gândesc. Cel puţin iezuiţii şi câte unii din celelalte ordine. La Woodstock Seminary, anumite cursuri de filosofie erau predate în latină.
— Cum aşa?
— Pentru precizia gândirii. Este ca la drept.
— A, pricep.
Karras arătă brusc serios, grav.
— Uite ce e, locotenente, pot să‑ţi spun cine cred eu într‑adevăr că au făcut‑o?
Detectivul se aplecă mai aproape.
— Da, cine?
— Dominicanii. Du‑te să‑i înşfaci pe ei.
Karras zâmbi, făcu cu mâna şi se îndepărtă.
— Am minţit! strigă ţâfnos detectivul în urma lui. Arăţi ca Sal Mineo!
Kinderman urmări cum preotul mai face un semn mic cu mâna şi intră în clădire, apoi se întoarse şi urcă în maşină. Rămase nemişcat, gâjâind şi privind ţintă pedalele.
— Zbârnâie, bărbatul ăsta zbârnâie, murmură el. Exact ca un diapazon sub apă. Mai zăbovi o clipă cu privirea; apoi se întoarse îi spuse şoferului: În regulă, înapoi la cartierul general. Iute. Treci pe roşu.
Se îndepărtară.

Noua cameră a lui Karras era mobilată simplu: un pat de o persoană, un scaun confortabil, un birou şi rafturi pentru cărţi, făcute în perete. Pe birou era o fotografie din tinereţe a mamei sale, iar pe peretele de lângă pat, cu o admonestare tăcută, atârna un crucifix de metal.
Camera strâmtă era pentru el o lume suficientă. Bunurile care erau proprietatea lui îl interesau într‑o mică măsură. Doar să fie curate.
Făcu un duş, frecându‑se viguros, apoi îşi trase pe el o pereche de pantaloni kaki şi un tricou şi alergă uşor până la refectoriu, la masă. Îl zări acolo pe îmbujoratul Dyer, stând singur la o masă din colţ. Se duse să i se alăture.
— Bună, Damien, spuse Dyer. Tânărul preot purta un jerseu decolorat cu Snoopy.
Karras îşi plecă fruntea stând lângă un scaun şi murmură repede o rugăciune. Apoi se binecuvânta, luă loc şi îşi salută prietenul.
— Ce mai face Pierde‑Vară? întrebă Dyer în timp ce Karras îşi întindea un şervet în poală.
— Cine‑i Pierde‑Vară? Eu muncesc.
— Un curs pe săptămână?
— Calitatea contează, spuse Karras. Ce‑avem azi?
— Nu‑ţi miroase?
— Ah, rahat, azi e ziua cu câine? Caltaboş cu varză murată.
— Cantitatea contează, replică senin Dyer.
Karras scutură din cap şi întinse mâna după cana de aluminiu cu lapte.
— N‑aş face asta, murmură Dyer fără intonaţie, întinzând unt pe o felie de pâine albă. Vezi bulele? Salpetru.
— Am nevoie, spuse Karras. Întorcând paharul şi umplându‑l cu lapte, auzi pe cineva apropiindu‑se de masa lor.
— Eh, în fine am citit cartea, spuse bine dispus noul venit.
Karras ridică privirea şi simţi o durere descurajantă, simţi acea greutate ca de plumb care parcă‑i strivea oasele, atunci când îl recunoscu pe preotul care fusese de curând pe la el să‑i ceară sfatul; cel care nu putea să‑şi facă prieteni.
— Oh, şi ce crezi despre ea? întrebă Karras. Puse jos cana ca şi cum ar fi pus cărticica de rugăciuni întrerupându‑se din novenă.
Tânărul preot începu să vorbească şi o jumătate de oră mai târziu Dyer zgâlţâia masa, umplând refectoriul cu râsul lui. Karras se uită la ceas.
— Vrei să‑ţi iei o jachetă? îl întrebă pe tânărul preot. Putem merge peste drum să urmărim apusul soarelui.
Curând stăteau rezemaţi de un parapet din capul scărilor ce coborau în M Street. Sfârşitul zilei. Razele strălucitoare ale soarelui ajuns la asfinţit aprindeau aure în jurul morilor de pe cerul de vest şi se spărgeau în pete purpurii unduitoare pe apele întunecate ale râului. Cândva Karras se întâlnise prin intermediul acestei privelişti cu Dumnezeu. De mult. Ca un îndrăgostit abandonat, el continua să se prezinte la întâlnire.
— Chiar că‑i o privelişte minunată, spuse tânărul.
— Da, este, fu de acord Karras. Încerc să ajung aici în fiecare seară.
Ceasul campusului bătu ora exactă. Era 7:00 p. m.
La 7:23, locotenentul Kinderman stătea şi chibzuia în faţa analizei spectrografice care arăta că vopseaua de pe sculptura lui Regan se potrivea cu fragmentele de vopsea de pe statuia desacralizată a Fecioarei Maria.
Iar la 8:47, într‑o mahala din partea de nord‑est a oraşului, un Karl Engstrom impasibil dintr‑o magherniţă infestată de şobolani, mergea trei blocuri mai spre sud până la o staţie de autobuz, stătea câteva clipe, inexpresiv, apoi se lăsa să alunece în jos ghemuit, suspinând, cu spatele sprijinit de un stâlp de lumină.
Locotenentul Kinderman, la acea oră, era la film.

şase

Miercuri, 11 mai, erau din nou acasă. O aşezară pe Regan în pat, puseră un lacăt la obloane şi scoaseră toate oglinzile din dormitorul ei şi din baie.
— ...din ce în ce mai puţine momente de luciditate, iar acum, mi‑e teamă, avem de‑a face cu o dispariţie totală a conştientului în timpul acceselor. Acesta e un lucru nou şi pare să elimine în acest fel ipoteza isteriei. Între timp, unul sau două simptome în domeniul pe care îl numim al fenomenelor parapsihice au...
Doctorul Klein se apropie, iar Chris şi Sharon îl urmăriră repetându‑le procedeul corect de hrănire prin administrare de Sustagen în perioadele de comă ale lui Regan. Acesta introduse tubul nazogastric.
— Mai întâi...
Chris se strădui să urmărească fără a privi faţa fiicei sale; să se aga-ţe de cuvintele pe care le spunea doctorul şi să alunge altele pe care le auzise la clinici. Acestea se prelingeau prin conştiinţa ei, asemenea ceţii printre ramurile unei sălcii.
— Acuma; aţi afirmat aici „Nici o religie", doamnă MacNeil. Este co-rect? Absolut nici o educaţie religioasă?
— Bine, poate doar „Dumnezeu", mă‑nţelegeţi, lucrurile generale. De ce?
— Păi, în primul rând, conţinutul multora din elucubraţiile ei — când nu e acea babilonie pe care o tot reproduce — are orientare religioasă. Acuma; de unde credeţi că ar fi putut să prindă aşa ceva?
— Ăă, daţi‑mi un exemplu.
— Oh, „Iisus şi Maria, şaizeci şi nouă", de ex...
Klein împinse cu grijă tubul până în stomacul lui Regan.
— Mai întâi verificaţi să nu pătrundă lichid în plămâni, le instrui el, strângând cu două degete de tub pentru a opri scurgerea de Sustagen. Dacă se....
— ....sindrom al unui tip de tulburare care rar se mai vede în zilele noastre, abstracţie făcând de popoarele primitive. Noi o numim posedare somnambuli formă. Ca să fiu cât se poate de cinstit, nu ştim multe despre ea cu excepţia faptului că începe de la un conflict sau o vinovăţie care mai devreme sau mai târziu duc la convingerea pacientului că trupul i‑a fost invadat de o inteligenţă străină; un spirit, dacă vreţi. În vremurile trecute, când credinţa în Diavol era destul de puternică, entitatea care poseda era de obicei un demon. În cazurile relativ recente, totuşi, este de cele mai multe ori spiritul cuiva mort, adesea cineva pe care pacientul l‑a cunoscut sau l‑a văzut şi este capabil în mod inconştient să‑i imite vocea, felul de‑a fi, iar în unele rânduri chiar şi trăsăturile feţei. Aceştia...
După ce mohorâtul doctor Klein plecă, Chris îl sună pe impresarul ei la Beverly Hills şi îl anunţă fără nici o tragere de inimă că nu va regiza segmentul respectiv. Apoi o sună pe doamna Perrin. Era în oraş. Chris puse receptorul în furcă cu un sentiment crescând de disperare. Cineva. Va trebui să ceară ajutor de la...
— ...Cazurile în care e vorba de spiritul unui mort sunt mai uşor de tratat; în majoritatea acestor cazuri nu ai de‑a face cu furii sau cu hiperactivitate şi surescitare motorie. Totuşi, în cealaltă formă principală de posedare somnambuliformă, noua personalitate este totdeauna răuvoitoare, totdeauna ostilă faţă de prima. Ţelul ei principal, de fapt, este să‑i dăuneze, s‑o tortureze şi uneori chiar s‑o ucidă pe cealaltă.
Fusese adus un set de chingi şi Chris rămăsese abătută şi pierdută, privind cum Karl le fixa de patul lui Regan, apoi de încheieturile acesteia. Chris mişcă perna în efortul de a o potrivi sub capul lui Regan, iar elveţianul se îndreptă de şale, privind cu milă la figura răvăşită a copilei.
— O să se facă bine? întrebă el. O urmă de emoţie îi nuanţă cuvintele; acestea erau uşor afectate de îngrijorare.
Dar Chris nu putu răspunde. În timp ce Karl i se adresase, ridicase un obiect care fusese pus sub perna lui Regan.
— Cine a pus crucifixul ăsta aici? întrebă ea.
— Sindromul este doar manifestarea vreunui conflict, vreunei vinovăţii, aşa că noi încercăm să ajungem la acest lucru, să descoperim ce este. Ei bine, cel mai bun procedeu într‑un caz ca acesta este hipnoterapia; însă se pare că nu am reuşit s‑o aducem în această stare. Aşa încât am făcut o încercare cu narcosinteza — acesta e un tratament care foloseşte narcotice — dar, sincer să fiu, şi acesta pare tot un drum înfundat.
— Deci ce urmează?
— În mare măsură aşteptare, mi‑e teamă, în mare măsură aşteptare. N‑avem decât să tot încercăm şi să sperăm într‑o schimbare. Între timp, va trebui să fie spitalizată pentru...
Chris o găsi pe Sharon în bucătărie, instalându‑şi maşina de scris pe masă. Tocmai o adusese din camera de joacă de la subsol. Willie tăia morcovi la chiuvetă pentru o friptură înăbuşită.
— Tu ai fost cea care a pus crucifixul sub pernă? Chris întrebă cu un accent de încordare.
— Ce vrei să spui? întrebă Sharon, care nu apucase să se dezmeticească.
— Nu tu l‑ai pus?
— Chris, nici măcar nu ştiu despre ce vorbeşti. Ascultă, ţi‑am spus. Ti‑am spus în avion, tot ce i‑am spus vreodată lui Regan a fost „Dumnezeu a făcut lumea" şi poate nişte lucruri despre...
— Bine, Sharon, bine, te cred, dar...
— Eu nu am pus, mârâi Willie în defensivă.
— Cineva l‑a pus acolo, fir‑ar al dracului să fie! Chris erupse, apoi se năpusti spre Karl atunci când acesta intră în bucătărie şi deschise uşa frigiderului. Uite ce e, te mai întreb o dată, scrâşni pe un ton situat pe culmea stridentei: Tu ai pus crucifixul ăla sub pernă?
— Nu, doamnă, răspunse el cu tărie. Împăturea cuburi de gheaţă într‑un prosop de faţă. Nu. Cruce nu.
— Futangioaica aia de cruce doar n‑a urcat singură acolo, lua‑v‑ar dracu'! Unu' din voi minte! Ţipa cu o furie care îi blocă pe cei din cameră. Acu' să‑mi spuneţi cine l‑a pus acolo, cine... Dintr‑o dată se prăbuşi pe un scaun şi începu să plângă cu suspine, cu faţa în palmele‑i tremurătoare. Oh, îmi pare rău, nu ştiu ce fac! plângea ea. Oh, Doamne Dumnezeule, nu ştiu ce fac!
Willie şi Karl urmăreau în tăcere, în timp ce Sharon veni lângă ea şi o consolă, punându‑i mâna pe gât şi masând‑o.
— Hei, okay. E okay.
Chris şterse faţa cu manşeta de la mânecă.
— Mda, cred că oricine o fi făcut‑o — trase ea pe nas — n‑a încercat decât să fie de folos.
— Uitaţi, vă mai spun o dată ş‑aţi face bine s‑o credeţi, n‑am de gând s‑o bag într‑un afurisit de azil!
— Este un...
— Nu mă interesează cum îi spuneţi dumneavoastră! N‑o las din preajma mea!
— Bine, îmi pare rău.
— Mda, rău! Hristoase! Optzeci şi opt de doctori şi tot ce‑mi puteţi spu-ne de dus cu vorba este...
Chris fumă o ţigară, o stinse nervoasă şi urcă să se uite la Regan. Deschise uşa. În obscuritatea camerei, distinse un chip lângă patul lui Regan, stând pe un scaun cu spătar drept. Karl. Ce‑o face? se miră ea.
Când Chris se apropie, el nu ridică privirea, ci şi‑o păstră aţintită pe chipul copilei. Era cu mâna întinsă, atingând faţa acesteia. Ce avea în mână? Ajungând lângă pat, Chris văzu că era punga improvizată cu gheaţă pe care o meşterise în bucătărie. Karl îi răcea lui Regan fruntea.
Chris era mişcată, rămase să privească surprinsă, şi cum Karl nu se mişca şi nu remarcă prezenţa ei, se întoarse şi părăsi în linişte camera. 
Se duse la bucătărie, bău cafea neagră şi fumă încă o ţigară. Apoi, într‑un imbold, se duse în camera de lucru. Poate... poate...
— ... o şansă infimă, din moment ce posedarea este legată într‑o mică măsură de istorie, prin originea aproape totdeauna autosugestivă a sindromului. Fiica dumneavoastră trebuie că a ştiut despre posedare, a crezut în posedare, şi a avut cunoştinţă despre unele din simptoamele ei, astfel încât acum subconştientul ei produce sindromul. Dacă acest lucru poate fi stabi-lit, aţi putea face o tentativă cu o formă de tratament bazat pe autosugestie. Îl privesc ca pe un tratament de şoc în aceste cazuri, deşi majoritatea celor-lalţi terapeuţi n‑ar fi de acord, presupun. Bine, aşa cum am spus, este o şansă cât se poate de infimă, şi din moment ce vă opuneţi internării fiicei dumneavoastră, voi...
— Numiţi‑o, pentru Dumnezeu! Care e?
— Aţi auzit vreodată de exorcism, doamnă MacNeil?
Cărţile din camera de lucru fuseseră procurate odată cu mobilierul şi Chris nu era familiarizată cu ele. Acum trecea în revistă titlurile, căutând, căutând...
— ...ritualul stilizat acum depăşit, prin care rabinii şi preoţii căutau să alunge spiritul. Doar catolicii nu l‑au abandonat încă, dar îl ţin oarecum la păstrare, ca pe un fel de jenă, cred. Dar pentru cineva care chiar crede că e posedat, aş înclina să spun că ritualul este destul de impresionant. De fapt, chiar dădea rezultate, deşi nu din motivele pe care şi le închipuiau aceştia; era pur şi simplu forţa sugestiei. Aşa cum credinţa victimei în posedare ajută la apariţia acesteia, sau cel puţin a sindromului, tot la fel credinţa în puterea exorcismului poate s‑o facă să dispară. Este... a, văd că ridicaţi din sprâncene. Ei bine, poate că ar trebui să vă spun despre aborigenii australieni. Sunt convinşi că dacă vreun vrăjitor îndreaptă în gând către ei o „rază a morţii", atunci categoric vor muri, înţelegeţi? Şi realitatea este că mor! Pur şi simplu se întind pe jos şi se sting încet‑încet! Şi singurul lucru care‑i salvează uneori este o formă similară de sugestie: o „rază" de la un alt vrăjitor, care s‑o contracteze pe prima!
— Dumneavoastră îmi spuneţi s‑o duc la un vraci?
— Da, presupun că spun exact aceasta: ca o măsură în desperare de cauză, s‑o duceţi poate la un preot. Este un sfat mai degrabă bizar, ştiu, chiar periculos de fapt, în cazul când nu ne putem încredinţa că Regan a avut idee despre posedarea, şi în particular despre exorcism, înainte de a se întâmpla toate acestea. Credeţi că ar fi putut citi undeva?
— Nu, nu cred.
— Să fi văzut vreodată un film despre aceasta? Ceva la televizor?
— Nu.
— Să fi citit Evangheliile, poate? Noul Testament?
— De ce?
— Sunt destul de multe referiri la posedare în ele; referiri la exorcizările lui Hristos. Descrierile simptomelor sunt de fapt aceleaşi ca în posedările din zilele noastre. Dacă dumneavoastră...
— Ştiţi ce, n‑are rost. Nu contează, lăsaţi! Asta mi‑ar mai trebui, să audă taică‑su că am chemat o adunătură de...
Unghia arătătorului lui Chris scotea un zgomot uşor, trecând încet de pe un cotor pe altul. Nimic. Biblie nu. Noul Testament nu. Nici o...
Ia stai!
Privirea ei se întoarse repede ca o săgeată, înapoi la un titlu de pe raftul de jos. Volumul despre vrăjitorie pe care i‑l trimisese Mary Jo Perrin. Chris o luă de pe raft şi deschise la cuprins, parcurgând în jos cu unghia degetului mare...
Aici!
Titlul capitolului pulsa ca bătăile inimii: „Stări de posedare".
Chris închise cartea şi ochii în acelaşi timp, întrebându‑se, întrebându‑se...
Poate... poate doar...
Deschise ochii şi merse încet spre bucătărie. Sharon bătea la maşină. Chris ridică puţin cartea.
— Ai citit asta, Shar?
Sharon continuă să bată la maşină, fără să‑şi ridice privirea.
— Ce să citesc? întrebă ea.
— Cartea asta despre vrăjitorie.
— Nu.
— Tu ai pus‑o în camera de lucru?
— Nu. Nici nu m‑am atins de ea.
— Unde‑i Willie?
— La piaţă.
Chris dădu din cap, chibzuind. Apoi urcă înapoi în dormitorul lui Regan. Îi arătă cartea lui Karl.
— Tu ai pus asta în birou, Karl? Pe raft?
— Nu, doamnă.
— Poate Willie, murmură Chris, privind lung cartea. Mici fiori de nesiguranţă i se unduiau prin cap. Aveau dreptate doctorii de la Barringer Clinic? Asta să fie? Îşi extrăsese oare Regan tulburarea din paginile acestei cărţi? Să fi găsit simptoamele enumerate aici? Ceva specific din ceea ce făcea Regan?
Chris se aşeză la masă, deschise capitolul despre posedare şi începu să caute, că caute, să citească:

Derivând direct din prevalenta credinţă în demoni, este fenomenul cunoscut drept posedare, o stare în care mulţi indivizi credeau că facultăţile fizice şi mentale le erau invadate şi controlate fie de un demon (ca-zul cel mai obişnuit în perioada aflată în discuţie), fie de spiritul cuiva mort. Nu există perioadă a istorici sau colţ al lumii, unde acest fenomen să nu fi fost relatat, şi asta în termeni aproape neschimbaţi, însă el rămâne încă a fi explicat corespunzător. Dacă nu punem la socoteală cercetările avansate din psihiatrie, atunci de la studiul definitiv al lui Frangott Oesterreich, publicat prima dată în 1921, foarte puţine lucruri s‑au mai adăugat setului de cunoştinţe.

Neexplicabil pe de‑a‑ntregul? Chris se încruntă. De la doctori rămăsese cu o altă impresie.

Ceea ce se ştie este următorul lucru: că diferite persoane, în diferite vremuri, au suferit transformări puternice atât de complete, încât cei din jurul lor au simţit că au de‑a face cu o altă persoană. Nu numai că sunt alterate vocea, felul de a fi, expresia facială şi mişcările caracteristice, dar subiectul însuşi gândeşte acum despre el ca despre cineva total distinct de persoana iniţială, având un nume — fie el omenesc sau demonic — şi o istorie proprii...

Simptomele. Unde erau simptomele? Chris se întreba nerăbdătoare.

...În Arhipeleagul Malay, unde posedarea este chiar şi în zilele noastre o apariţie cotidiană, obişnuită, spiritul celui mort îl face adesea pe cel posedat să‑i imite atât de izbutit gesturile, vocea şi felul de‑a fi, încât ru-dele decedatului izbucnesc în lacrimi. Dar lăsând de o parte aşa zisa cvasi‑posedare — aceste cazuri putând fi reduse în ultimă instanţă la înşelătorie, paranoia, isterie — necazul a constat întotdeauna în interpretarea fenomenului, cea mai veche interpretare fiind cea spiritistă, părere mai mult ca sigur întărită şi de faptul că personalitatea intrusă putea să realizeze lucruri mult mai diferite în comparaţie cu prima. În forma demonică de posedare, de exemplu, „demonul" ar putea vorbi în limbi necunoscute primei personalităţi, sau...

Aici! Ceva! Babilonia lui Regan! O încercare de limbaj? Citi repede mai departe.

... ar putea manifesta diverse fenomene parapsihice, de pildă telekinezie: mişcarea obiectelor fără a aplica o forţă materială.

Bătăile uşoare? Smuciturile sus şi jos în pat?

...În cazuri de posedare de către morţi, apar asemenea manifestări cum ar fi relatarea lui Oesterreich despre un călugăr care, atunci când era posedat, devenea brusc un dansator talentat şi strălucit, deşi înainte de posedare nu avusese niciodată ocazia să danseze nici măcar un pas. Aceste manifestări sunt uneori atât de impresionate încât Jung, psihiatrul, după ce a studiat un caz la prima mână. nu a putut oferi decât o explicaţie parţială pentru cea ce el era sigur că nu putea „să fi fost înşelătorie"...

Îngrijorător. Tonul era îngrijorător.
William James, cel mai mare psihiatru pe care l‑a dat vreodată America, a ajuns să invoce „plauzibilitatea interpretării spiritiste a fenomenului" după ce a studiat îndeaproape aşa‑numita „Minune de la Watseka": o adolescentă din Watseka Ilinois, a cărei personalitate devenise identică cu a unei fete pe nume Mary Roff, moartă într‑un azil de stat pentru nebuni cu doisprezece ani înainte de fenomenul posedării...

Încruntată, Chris nu auzi clinchetul soneriei de la intrare; nu o auzi pe Sharon oprindu‑se din bătut şi ducându‑se să deschidă.

De obicei se crede că forma demonică de posedare îşi are originea în zorii Creştinătăţii; însă de fapt atât posedarea cat şi exorcismul premerg perioadei lui Hristos. Egiptenii autentici şi de asemenea civilizaţiile timpurii ale Tigrului şi Eufratului, credeau că tulburările fizice şi spirituale erau cauzate de invadarea corpului de către demoni. Ceea ce urmează, este de exemplu formula exorcizării împotriva bolilor de copii, folosite în Egiptul antic: „Du‑te dar, tu care venit‑ai din întunecime, al cărui nas este la spate, a cărui faţă e cu susul în jos. Venit‑ai să săruţi acest copil? Nu lăsa‑te voi..."

— Chris?
Citea în continuare absorbită.
— Shar, sunt ocupată.
— A venit un detectiv de la omucideri care vrea să te vadă.
— Oh, Hristoase, spune‑i să...
Se opri.
— Nu, nu, stai. Chris se încruntă, privind încă ţintă spre carte. Nu. Spune‑i să intre. Pofteşte‑l înăuntru.
Zgomot de paşi.
Zgomot de aşteptare.
La ce m‑oi aştepta? se miră Chris. Avu certitudinea unei previziuni cunoscute şi totuşi nedefinite, asemenea cuiva care nu‑şi poate aminti un vis foarte realist.
Întră cu Sharon; borul pălăriei încreţit în mână; gâjâind; respectuos; deferent.
— Îmi pare rău. Sunteţi ocupată, sunteţi ocupată, sunt o pacoste.
— Ce mai face lumea?
— Foarte rău, foarte rău. Ce mai face fiica dumneavoastră?
— Nici o schimbare.
— Ah, îmi pare rău, îmi pare nespus de rău. Păşi greoi până lângă masă, citindu‑i‑se în ochi îngrijorarea. Ştiţi, nici n‑ar trebui să vă deranjez; fiica dumneavoastră; e' un necaz.
Dumnezeu mi‑e martor, când Ruthie a mea a făcut... nu, nu, nu, era cea mică, Sheila... cea mi...
— Vă rog, nu staţi în picioare, i‑o tăie Chris.
— A, da, mulţumesc, expiră el recunoscător, aşezându‑şi trupul mătăhălos pe un scaun, faţă în faţă cu Sharon, care acum reluase bătutul scrisorilor la maşină.
— Iertaţi‑mă; ce spuneaţi? îl întrebă Chris pe detectiv.
— Păi, fiica mea, când... ah, nu contează. Alungă gândul. Sunteţi ocupată. Dacă m‑aş apuca să vă spun povestea vieţii mele, aţi putea face un film după ea. Serios! E incredibilă! Dac‑aţi şti măcar jumătate din lucrurile care se tot întâmplau în zăpăcita mea de familie, înţelegeţi, de pildă, ma... ah, bine, sunteţi... Una! Una vă spun! De pildă, maică‑mea, în fiecare vinere ne făcea peşte umplut. Numa' că toată săptămâna, cât era săptămâna de lungă, nimeni n‑apuca să facă baie, pe considerentul că mama ţinea în cadă crapul; acesta înota înainte şi‑napoi, înainte şi‑napoi, întreaga săptămână, deoarece maică‑mea zicea ca în felul acesta i se curăţă otrava din sistemul nervos! Sunteţi pregătită? Cică din cauză că ...Ah, ajunge de‑acu'; destul. (Oftă istovit, dând gândul la o parte cu un gest din mână. Dar când şi când prinde bine un râs, doar cât să ne ferească de plâns.
Chris îl privea facă vreo expresie pe faţă, aşteptând...
— Ah, citeaţi. Aruncă o privire cărţii despre vrăjitorie. Pentru un film? interogă el.
— Nu, aşa.
— E bună?
— Abia m‑am apucat.
— Vrăjitorie, murmură el cu capul aplecat, citind titlul din susul paginilor.
— Care‑i problema? îl întrerupse Chris.
— Da, îmi pare rău. Sunteţi ocupată. Sunteţi ocupată. Termin! Cum v‑am spus, n‑ar trebui să vă bat la cap, numa' că...
— Că ce?
Arătă dintr‑o dată grav şi îşi împreună mâinile pe masă.
— Ei bine, domnul Dennings, doamnă MacNeil...
— Ei bine...
— Fir‑ar să fie! îi scăpă cu iritare lui Sharon, în timp ce smulgea o scrisoare din carul maşinii de scris. O făcu ghemotoc şi o aruncă spre un coş de hârtii de lângă Kinderman. Oh, îmi pare rău, se scuza ea, când observase că ieşirea ei întrerupse pe cei doi.
Chris şi Kinderman se uitau la ea.
— Dumneavoastră sunteţi domnişoara. Fenster? o întrebă Kinderman.
— Spencer, spuse Sharon împingând scaunul în spate, cu intenţia să se ridice şi să culeagă hârtia de pe jos.
— Nu vă deranjaţi, nu vă deranjaţi, spuse Kinderman, aplecându‑se şi luând de jos hârtia mototolită.
— Mersi, spuse Sharon.
— Pentru puţin. Scuzaţi‑mă... dumneavoastră sunteţi secretara?
— Sharon, dansul este...
— Kinderman, îi reaminti detectivul. William Kinderman.
— Exact. Dumneaei este Sharon Spencer.
— Îmi face plăcere, îi spuse Kinderman blondei, care acum stătea cu braţele încrucişate pe maşina de scris, studiindu‑l curioasă. Poate ne puteţi fi de ajutor, adăugă el. În noaptea decesului domnul Dennings, v‑aţi dus la o farmacie şi l‑aţi lăsat singur în casă, corect?
— Păi nu, era Regan aici.
— Adică fiica mea, specifică Chris.
Kinderman continuă s‑o întrebe pe Sharon:
— Venise s‑o vadă pe doamna MacNeil?
— Da, corect.
— Se aştepta ca ea să se întoarcă în scurt timp?
— Ăă, i‑am spus eu că mă aşteptam să se întoarcă destul de curând.
— Foarte bine. Şi la ce oră aţi plecat? Vă amintiţi?
— Să vedem. M‑am uitat la actualităţi, aşa încât bănuiesc... oh, nu, aşteptaţi... da, exact. Mi‑aduc aminte că eram necăjită deoarece farmacistul spusese că băiatul care făcea livrările plecase acasă. Mi‑amintesc că am spus ceva în genul „Ei, haideţi, daţi‑o‑ncolo" şi că e abia şase jumătate. Apoi Burke a apărut la numai zece, poate douăzeci de minute după asta.
— Deci o medie, concluzionă detectivul, l‑ar situa aici cam pe la şase patruzeci şi cinci.
— Şi ce vrea să spună toate astea? întrebă Chris, tensiunea nebuloasă crescând în ea.
— Păi, ridică o întrebare, doamnă MacNeil, gâjâi Kinderman, întorcând capul s‑o privească. Să soseşti în casă la să zicem şapte fără un sfert şi să pleci doar douăzeci de minute mai târziu...
— A, bine, ăsta era Burke, spuse Chris. Tipic pentru el.
— Era tipic pentru domnul Dennings, întrebă Kinderman, şi să frec-venteze barurile de pe M Street?
— Nu.
— Nu, şi eu cred că nu. Am făcut o mică verificare. Şi nu era de asemenea obiceiul său să călătorească cu taxiul? N‑ar fi trebuit să cheme de aici un taxi când a plecat?
— Ba da, ar fi trebuit.
— Cineva se poate mira nu‑i aşa? — cum de a ajuns să umble pe platoul din capul treptelor. Şi cineva se poate întreba de ce companiile de taxiuri nu înregistrează alt apel din această casă în seara respectivă, adăugă Kinderman, în afară de cel care a venit s‑o ia pe domnişoara Spencer a dumneavoastră la exact şapte patruzeci şi şapte.
— Nu ştiu, răspunse Chris, din vocea căreia se scursese toată culoarea... şi care tot aştepta...
— Aţi ştiut de la bun început! simţi Sharon că‑şi pierde răsuflarea, perplexă.
— Da, iertaţi‑mă, îi spuse detectivul. Însă chestiunea a devenit acum serioasă.
Chris abia mai respira, fixându‑l pe detectiv cu o privire neclintită.
— În ce sens? întrebă ea. Vocea îi suna firav.
Se aplecă deasupra mâinilor încă împreunate pe masă; între ei se afla pagina bătută la maşină, făcută ghem.
— Raportul legistului, doamnă MacNeil, pare să arate că şansa ca el să fi murit întâmplător este încă foarte prezentă, totuşi...
— Afirmaţi că a fost omorât? se încordă Chris.
— Poziţia... acuma; ştiu că e dureros...
— Continuaţi.
— Poziţia capului lui Dennings şi unele ruperi ale muşchilor gâtului...
— Oh, Dumnezeule! se cutremură Chris.
— Da, este dureros. Îmi pare rău; îmi pare nespus de rău. Dar vedeţi dumneavoastră, să ajungă în această condiţie — putem sări peste detalii — nu i se putea întâmpla, vedeţi dumneavoastră, decât dacă domnul Dennings ar fi căzut de la o oarecare înălţime înainte să lovească treptele; de exemplu vreo cinci‑zece metri înainte de a se rostogoli până la baza scărilor. Aşa încât o posibilitate clară, ca să vorbesc deschis, este poate... Ei bine, daţi‑mi voie mai întâi să vă întreb...
Se întoarse către o Sharon încruntată.
— Când aţi plecat, domnul Dennings unde se afla? Cu copilul?
— Nu, aici jos în birou. Îşi punea ceva de băut.
— Ar putea fiica dumneavoastră să‑şi amintească — se întoarse spre Chris — dacă domnul Dennings a fost poate în camera ei în seara aceea?
A fost vreun moment singură cu el?
— De ce mă întrebaţi?
— Ar putea fiica dumneavoastră să‑şi amintească?
— Nu, v‑am spus rândul trecut, era puternic sedată şi...
— Da, da, mi‑aţi spus; e adevărat; mi‑aduc aminte; dar poate s‑a trezit — nu‑i aşa? — şi...
— Nici o şansa. Şi...
— Era sedată, o întrerupse el, şi când am vorbit data trecută?
— Ăa, da; de fapt chiar era, îşi aminti Chris. Ce legătură are?
— Mi s‑a părut c‑am văzut‑o la fereastră în ziua aceea.
— V‑aţi înşelat.
El scutură din umeri.
— S‑ar putea, s‑ar putea; nu sunt sigur.
— Auziţi, de ce mă întrebaţi toate astea? întrebă Chris.
— Păi o posibilitate clară, după cum vă spuneam, este ca decedatul să fi fost atât de beat încât să se fi împiedicat şi să fi căzut de la fereastra dormitorului fiicei dumneavoastră.
Chris scutură din cap.
— Nicidecum. Nici o şansă. În primul rând, fereastra stătea mereu închisă, iar în al doilea rând, Burke era mereu beat, dar niciodată nu se clătina pe picioare, niciodată nu‑şi pierdea câtuşi de puţin echilibrul. E corect, Shar?
— Corect.
— Burke obişnuia să şi regizeze când era zob. Cum ar fi putut acum să se împiedice şi să cadă pe fereastră?
— Aşteptaţi poate pe altcineva aici în seara aceea? o întrebă el.
— Nu.
— Aveţi prieteni care trec fără să dea telefon?
— Numai Burke, răspunse Chris. De ce?
Detectivul îşi plecă fruntea şi scutură din cap, încruntându‑se înspre hârtia mototolită din mâna lui.
— Ciudat... atât de derutant. Expiră istovit. Derutant. Apoi îşi ridică privirea spre Chris. Decedatul vine în vizită, stă numai douăzeci de minute fără măcar să vă vadă, şi lasă aici singură‑singurică o fetită foarte bolnavă. Ca să vorbesc deschis, doamnă MacNeil, aşa cum spuneţi dumneavoastră, nu prea e de presupus ca el să fi căzut de la fereastră. Pe deasupra, o cădere nu i‑ar fi produs la gât ceea ce am găsit, decât poate cu o şansă la o mie. Arătă cu capul înspre cartea despre vrăjitorie. Aţi citit în cartea aceasta despre crimele rituale?
Chris scutură din cap, înfiorată de o premoniţie.
— Poate în această carte nu scrie, spuse el. Totuşi, doamnă MacNeil – iertaţi‑mă, am adus vorba numai că să vă faceţi poate mai uşor o idee – domnul Dennings a fost găsit cu gâtul răsucit în stilul crimelor rituale ale aşa‑numiţilor demoni.
Chris se albi.
— Vreun lunatic l‑a ucis pe domnul Dennings, continuă detectivul, ţintuind‑o pe Chris cu privirea. La început nu v‑am spus nimic pentru a vă cruţa de durere. Şi în plus, din punct de vedere tehnic, încă ar putea fi un accident. Dar mie; eu nu cred asta. Flerul meu. Părerea mea. Cred că a fost ucis de un om puternic: una la mână. Iar fractura craniului — două la mână — plus alte lucruri pe care le‑am menţionat, fac foarte probabil — probabil, nu sigur — faptul ca decedatul să fi fost ucis şi pe urmă aruncat de la fereastra fiicei dumneavoastră. Dar nu era nimeni aici în afară fără de fiica dumneavoastră. Aşa încât cum să fie posibil? Ar putea fi într‑un singur fel: dacă cineva a trecut pe aici între momentul când a plecat domnişoara Spencer şi cel în care v‑aţi întors dumneavoastră. Nu‑i aşa? Poate da. Acuma; vă întreb din nou, vă rog: cine ar fi putut veni?
— Vă rog, numai o secundă! şopti Chris răguşită, încă şocată.
— Da, îmi pare rău. E dureros. Şi poate că n‑am deloc dreptate... recunosc. Dar acuma vreţi să vă gândiţi? Cine? Spuneţi‑mi cine ar fi putut veni?
Chris stătea cu capul plecat, gândindu‑se încruntată. Apoi ridică privirea spre Kinderman.
— Nu, nu, nimeni.
— Atunci poate dumneavoastră, domnişoară Spencer? o întrebă el. Vine cineva aici să vă vadă?
— Oh, nu, nimeni, spuse Sharon, cu ochii larg deschişi.
Chris se întoarse spre ea.
— Călăreţul ştie unde lucrezi?
— Călăreţul? întrebă Kinderman.
— Prietenul ei, explică Chris.
Blonda dădu din cap.
— N‑a venit niciodată aici. Pe deasupra, în noaptea aceea era la Boston. O întrunire.
— Este agent comercial.
— Avocat.
Detectivul se întoarse spre Chris.
— Servitorii? Primesc vizite?
— Niciodată. Deloc.
— Aşteptaţi vreun colet în ziua aceea? Vreo livrare?
— Din câte ştiu eu nu. De ce?
— Domnul Dennings era — nu că i‑aş vorbi de rău pe morţi, odihnească‑se în pace — dar cum aţi spus şi dumneavoastră, când i se punea pata era oarecum ...ăă, să zicem irascibil: capabil, fără îndoială, să provoace o ceartă; o supărare; în cazul acesta o furie a cuiva care să fi venit să livreze vreun pachet. Aşadar aşteptaţi ceva? Haine de la curăţătorie, poate? Ceva de la băcănie? De la magazinul de băuturi? Un colet?
— Chiar că n‑aş şti, îi spuse Chris. Karl se ocupă de toate astea.
— Oh, pricep.
— Vreţi să‑l întrebaţi?
Detectivul oftă şi se lăsă pe spătar, îndesându‑şi mâinile în buzunarele hainei. Privi lung, posomorât, cartea despre vrăjitorie.
— Lăsaţi, lăsaţi; e o bătaie prea lungă. Aveţi o fiică foarte bolnavă, şi... ăă, lăsaţi. Alungă cu un gest gândul şi se ridică de pe scaun. Mi‑a părut foarte bine să vă cunosc, domnişoară Spencer.
— Asemenea. Sharon dădu din cap, dusă pe gânduri.
— Derutant, spuse Kinderman scuturând din cap. Ciudat. Era concentrat asupra unui gând nemărturisit. Eh, îmi pare rău. V‑am plictisit de pomană. Iertaţi‑mă.
— Staţi să vă conduc, îi spuse Chris gânditoare.
— Nu vă deranjaţi.
— Nici un deranj
— Dacă insistaţi. Întâmplător, spuse el în timp ce ieşeau din bucătărie, doar o şansă la un milion, ştiu, dar fiica dumneavoastră... aţi putea oare s‑o întrebaţi dacă l‑a văzut pe domnul Dennings la ea în cameră în seara aceea?
Chris mergea cu mâinile încrucişate.
— Uitaţi ce este, în primul rând el n‑ar fi avut nici un motiv să urce.
— Ştiu asta; îmi dau seama; e adevărat; dar dacă un anumit doctor britanic n‑ar fi întrebat „Ce‑i ciuperca asta?", n‑am fi avut în ziua de azi penicilina. Corect? Vă rog întrebaţi. O s‑o întrebaţi?
— Când se va face suficient de bine, da ; o s‑o întreb.
— N‑ar avea cum să‑i facă rău. Între timp... Ajunseseră la uşa de la intrare şi Kinderman bolborosea jenat. Ştiţi, zău că urăsc să vă cer; totuşi...
Chris se încordă pentru vreun nou şoc, simţind iarăşi furnicătura premoniţiei prin vene.
— Ce?
— Pentru fiica mea... aţi putea oare să‑mi daţi un autograf? Se înroşise, iar Chris aproape că izbucnise în râs de uşurare; de ea însăşi; de desperare şi condiţia umană.
— Oh, bineînţeles. Aveţi un creion? spuse ea.
— Imediat! răspunse el instantaneu, scoţând fulgerător din buzunarul hainei chiştocul unui creion cu urme de dinţi pe el. Îşi coborî cealaltă mană într‑un buzunar al vestei şi extrase de acolo o carte de vizită. O să se dea în vânt după el, spuse întinzându‑i‑le pe amândouă lui Chris.
— Cum se cheamă? întrebă Chris, sprijinind cartea de vizită de uşă şi potrivind capătul de creion. Urmă o ezitare apăsătoare, în care se auzi doar gâjâitul lui Kinderman. Ea îşi întoarse privirea. În ochii detectivului se dădea o luptă cruntă, grozavă.
— Am minţit, spuse el într‑un târziu, cu îndrăzneala disperării brusc din ochi. Este pentru mine.
Îşi fixă privirea asupra cărţii de vizită şi se îmbujoră.
— Scrieţi „Lui William — William Kinderman" — vedeţi că e scris pe partea cealaltă.
Chris îl privi cu o uşoară afecţiune neaşteptată, se uită cum se scrie numele şi scrise, William F. Kinderman, te iubesc! Apoi semnă. Îi dădu cartea de vizită, iar acesta o băgă în buzunar fără să citească dedicaţia.
— Sunteţi o femeie foarte drăguţă, îi spuse el timid, ferindu‑şi privirea.
— Iar dumneavoastră sunteţi un bărbat foarte drăguţ.
El păru să se îmbujoreze şi mai tare.
— Nu, nu sunt. Sunt o pacoste. Deschise uşa. Nu luaţi în seamă ce v‑am spus azi aici. E supărător. Daţi uitării. Fiţi cu gândul la fiica dumneavoastră. Fiica dumneavoastră.
Chris dădu din cap, deznădejdea ei răbufnind iar, în timp ce Kinderman păşea afară, pe treptele de la intrare şi îşi punea pălăria.
— Dar o s‑o întrebaţi? se întoarse el cu faţa pentru a‑i aduce aminte.
— Da, şopti Chris. Promit. Sigur.
— Eh, la revedere. Şi aveţi grijă.
Chris dădu încă o dată din cap; apoi adăugă:
— Şi dumneavoastră.
Închise încet uşa. Apoi imediat o deschise din nou când el bătu.
— O năpastă. Sunt o năpastă. Mi‑am uitat creionul. Făcu o grimasă ce se vroia a fi un semn de scuză.
Chris îşi aruncă privirea asupra chiştocului din mâna ei, zâmbi şters şi i‑l dădu lui Kinderman.
— Şi încă ceva... Ezită. Este fără rost, ştiu — e o pacoste, o tâmpenie — dar ştiu că n‑am să dorm gândindu‑mă că poate e vreun lunatic în libertate, sau un drogat sau mai ştiu eu ce, şi eu n‑am trecut în revistă toate detaliile, oricât de mici. Credeţi că aş putea — nu, nu, e o tâmpenie, e o — da; da, ar trebui. Aş putea oare să schimb două vorbe cu domnul Engstrom, credeţi? Livrările... subiectul livrărilor. Chiar ar trebui.
— Sigur, intraţi, spuse Chris ostenită.
— Nu, sunteţi ocupată. Destul. Pot vorbi cu el aici. E bine. Aici e bine.
Se rezemase de balustradă.
— Dacă insistaţi. Chris zâmbi uşor. E cu Regan. Îl trimit jos chiar acum.
— Vă rămân îndatorat.
Chris închise repede uşa. Câteva clipe mai târziu, Karl o deschise. Păşi pe treptele de la intrare, cu mâna pe clanţă, ţinând uşa uşor întredeschisă. Stând în picioare înalt şi băţos, îl privi pe Kinderman cu ochi limpezi şi calmi.
— Da? întrebă el fără nici o expresie pe faţă.
— Aveţi dreptul să rămâneţi tăcut, îl întâmpină Kinderman, cu privirea oţelită susţinându‑i‑o neclintită pe a lui Karl. Dacă renunţaţi la dreptul de a rămâne tăcut, recită el rapid, fără intonaţie, lugubru, orice spuneţi se poate şi se va folosi împotriva dumneavoastră într‑un tribunal. Aveţi dreptul să vorbiţi cu un avocat şi avocatul să fie prezent alături de dumneavoastră în timpul interogatoriului. Dacă doriţi acest lucru, şi nu vă puteţi permite un avocat înainte de interogatoriu vi se va fixa un avocat din oficiu, fără nici o taxă. Înţelegeţi fiecare din aceste drepturi pe care vi le‑am explicat?
Păsările ciripeau uşor pe ramurile bătrânului copac, iar zgomotele traficului de pe M Street ajungeau la ei estompate, asemenea bâzâitului de albine dintr‑o poiană depărtată. Privirea lui Karl nici măcar nu tresări atunci când răspunse:
— Da.
— Doriţi să renunţaţi la dreptul de a rămâne tăcut?
— Da.
— Doriţi să renunţaţi la dreptul de a vorbi cu un avocat şi ca acesta să fie prezent în timpul interogatoriului?
— Da.
— Aţi afirmat anterior că pe douăzeci şi opt aprilie, seara morţii domnului Dennings, aţi intrat la filmul care rula la Crest?
— Da.
— Şi la ce oră aţi intrat în cinematograf?
— Nu‑mi aduc aminte.
— Aţi afirmat anterior că aţi fost la reprezentaţia de la ora şase. Vă ajută acest lucru să vă aduceţi aminte?
— Da. Da, spectacol de la ora şase. Îmi aduc aminte.
— Şi aţi văzut spectacolul — filmul — de la început.
— Da.
— Şi aţi plecat la sfârşitul filmului?
— Da.
— Nu înainte?
— Nu, am văzut întreg film.
— Şi plecând de la cinematograf, v‑aţi urcat în autobuzul D.C. Transit din faţa sălii, coborând apoi la intersecţia lui M Street cu Wisconsin Avenue la aproximativ nouă douăzeci p. m.?
— Da.
— Şi aţi mers pe jos acasă?
— Am mers pe jos.
— M‑am întors aici exact la nouă treizeci, răspunse Karl.
— Da, m‑am uitat la ceas. Sunt convins.
— Şi aţi văzut tot filmul, efectiv până la sfârşit?
— Da, am spus asta.
— Răspunsurile dumneavoastră sunt înregistrate electronic, domnule Engstrom. Vreau să fiţi absolut convins.
— Sunt convins.
— Sunteţi conştient de altercaţia care s‑a întâmplat în ultimele cinci minute ale filmului între o plasatoare şi un spectator beat?
— Da.
— Îmi puteţi spune cauza ei?
— Bărbatul era beat şi făcea scandal.
— Şi ce‑au făcut cu el?
— Afară. L‑au dat afară.
— Nu a existat un astfel de scandal. Sunteţi conştient de asemenea că în timpul reprezentaţiei de la ora şase o defecţiune tehnică de aproximativ cincisprezece minute a cauzat întreruperea proiecţiei filmului?
— Nu sunt.
— Vă aduceţi aminte că publicul a huiduit?
— Nu, nimic. Nici o întrerupere.
— Sunteţi sigur?
— Nu a fost nimic.
— A fost, aşa cum reflectă şi registrul proiecţionistului, care arată că filmul s‑a terminat în seara aceea nu la opt patruzeci, ci la aproximativ opt cincizeci şi cinci, ceea ce ar însemna că cel mai devreme autobuz de la cinematograf v‑ar fi lăsat la intersecţia M Street cu Wisconsin nu la nouă douăzeci, ci la nouă patruzeci şi cinci, şi că prin urmare cel mai devreme aţi fi putut fi acasă la aproximativ zece fără cinci, nu nouă treizeci, aşa cum a mărturisit doamna MacNeil. V‑ar interesa acum să faceţi un co-mentariu asupra acestei încurcate discrepanţe?
Karl nu‑şi pierduse nici un moment stăpânirea de sine, şi nici acum când răspunse:
— Nu.
Detectivul îl ţinu o clipă în tăcere cu privirea, apoi oftă, privind în jos şi închizând butonul monitorului care era legat în căptuşeala hainei sale. Un moment îşi ţinu privirea în jos, apoi o ridică spre Karl.
— Domnule Engstrom... Începu el pe un ton istovit şi înţelegător. S‑ar putea să se fi comis o crimă gravă. Dumneavoastră sunteţi suspectat. Domnul Dennings vă insulta, am aflat din alte surse. Şi s‑ar părea că aţi minţit în legătură cu locul unde vă aflaţi în momentul decesului său. Acuma; se întâmplă uneori — suntem oameni; de ce nu? — ca un om care e căsătorit să fie câteodată undeva unde zice că n‑a fost. Veţi observa că am aranjat să vorbim în particular? Departe de ceilalţi? Departe de soţia dumneavoastră? Nu înregistrez. L‑am închis. Puteţi avea încredere în mine. Dacă din întâmplare aţi fost în seara aceea cu o femeie, nu cu soţia dumneavoastră, puteţi să‑mi spuneţi, voi pune să se verifice, veţi scăpa de necazul ăsta, iar soţia dumneavoastră nu va afla nimic. Acum spuneţi‑mi, unde vă aflaţi în momentul când a murit Dennings?
Ceva licări pentru o clipă în adâncul ochilor lui Karl; apoi se stinse.
— La film! se încrâncenă el strângând din buze.
Detectivul îl scrută intens, tăcut şi nemişcat, fără alt sunet decât gâjâitul, în timp ce secundele ticăiau grele, grele...
— Aveţi de gând să mă arestaţi? întrerupse Karl într‑un târziu tă-cerea, cu o voce uşor şovăitoare.
Detectivul nu răspunse, ci continuă să‑l privească fără a clipi, iar când Karl păru pe punctul de a vorbi din nou, Kinderman se depărtă brusc de lângă balustradă, îndreptându‑se cu mâinile în buzunare spre maşina brigăzii. Păşea agale, uitându‑se în stânga şi‑n dreapta, asemenea unui vizitator interesat al oraşului.
Karl privi din capul treptelor, cu trăsăturile flegmatice şi impasive, cum Kinderman deschise uşa maşinii, întinse mâna înăuntru spre o cutie de Kleenex fixata pe bord, scoase din ea un şerveţel şi îşi suflă nasul, privind lung şi leneş ca şi cum ar fi chibzuit unde să ia masa. Apoi intră în maşină fără a mai privi înapoi.
Când maşina se puse în mişcare şi dădu colţul pe Treizecişicinci, Karl se uită la mâna care nu era pe clanţă şi văzu că tremura.

Atunci când se auzi cum se închide uşa de la intrare, Chris stătea pe gânduri la barul din camera de lucru, turnând vodcă peste cuburile de gheaţă din pahar. Zgomot de paşi. Karl care urca. Luă vodca şi se îndreptă încet înapoi spre bucătărie, amestecându‑şi băutura cu degetul arătător; orientându‑se prin casă cu ochi absenţi. Ceva... ceva groaznic se întâmplase. Asemenea luminii dintr‑o cameră scurgându‑se pe sub uşă, un licăr de spaimă se infiltra în sala întunecată a minţii ei. Ce se afla în spatele uşii? Ce era?
Nu te uita!
Intră în bucătărie, se aşeză la masă şi sorbi din băutură.
— Cred că a fost ucis de un om puternic...
Privirea îi căzu pe cartea despre vrăjitorie.
Ceva...
Paşi. Sharon coborând din dormitorul lui Regan. Intrând. Aşezându‑se la masă la maşina de scris. Introducând o coală nouă în car.
Ceva.
— Cam înfiorător, murmură Sharon, cu degetele odihnindu‑i‑se pe claviatura maşinii şi ochii îndreptaţi spre notiţele stenografiate de alături.
Nici un răspuns. În cameră plutea tensiunea. Chris sorbi absentă din băutură.
Sharon încercă să rupă tăcerea cu o voce joasă, încordată.
— Sunt o mulţime de găşti de hippie pe M Street şi pe Wisconsin. Capete de lemn. Ocultişti. Poliţia îi numeşte „copoii iadului". Făcu o pauză ca şi când ar fi aşteptat un comentariu, cu ochii încă fixaţi asupra notiţelor; apoi continuă: mă întreb dacă s‑ar fi putut ca Burke să...
— Oh, Hristoase, Shar! Vrei s‑o laşi baltă? erupse Chris. Mi‑ajung câte am de tras de pe urma lui Rags! Nu te supăra!
Ţinea ochii închişi. Strângea cartea în mâini.
Sharon se întoarse instantaneu la clapele maşinii de scris, bătând o vreme cuvintele într‑un tempo furios, apoi sări de pe scaun ca arsă şi ieşi brusc din bucătărie.
— Mă duc să mă plimb! spuse ea cu răceală.
— Păzeşte‑te dracului de M Street! tună la ea prost dispusă Chris, stând cu privirea aţintită asupra cărţii şi cu braţele încrucişate.
— O să mă păzesc!
— Şi de N!
Chris auzi uşa de la intrare deschizându‑se, apoi închizându‑se. Oftă. Simţi o strângere de inimă plină de regret. Dar tevatura dăduse frâu liber încordării să se descarce. Nu toată. Licărul încă în sală. Foarte slab.
Nu‑i da drumul înăuntru!
Chris trase adânc aer în piept şi încercă să‑şi focalizeze atenţia asupra cărţii. Găsi unde a rămas; deveni nerăbdătoare; începu să răsfoiască pripită paginile, frunzărindu‑le, căutând descrieri ale simptoamelor lui Regan. „...posedare demonică... sindrom... cazul unei fetiţe de opt ani... anormal... patru oameni puternici ca s‑o împiedice să..."
Dând o pagină, Chris privi lung... şi îngheţă.
Zgomote. Willie venind de la băcănie.
— Willie?... Willie? întrebă Chris fără intonaţie.
— Da, doamnă, răspunse Willie, punându‑şi jos sacoşele.
Fără să privească în sus, Chris ridică puţin cartea:
— Tu ai pus cartea asta în birou? Willie?
Willie aruncă o privire cărţii şi dădu din cap, apoi se întoarse şi începu să scoată cumpărăturile din sacoşe.
— Willie, unde ai găsit‑o?
— Sus în dormitor, răspunse Willie punând şunca în sertarul de carne al frigiderului.
— Care dormitor, Willie?
— Domnişoară Regan. Am găsit‑o sub pat când am făcut curăţenie.
— Când ai găsit‑o? întrebă Chris, cu privirea încă fixată asupra paginilor cărţii.
— După ce toţi au plecat la spital, doamnă; când am aspirat în dormitorul lui Regan.
— Eşti sigură?
— Sunt sigură, doamnă. Da, sunt sigură.
Chris nu mişcă, nu clipi, nu suflă, atunci când în memoria ei se năpusti, cu ghearele desfăcute asemenea unei păsări de pradă care‑i cunoştea punctele slabe, imaginea în prim‑plan a unei ferestre deschise din dormitorul lui Regan în seara accidentului lui Dennings; atunci când recunoscu o privelişte familiară care îi amorţi simţurile; atunci când privi ţintă pagina de carte ce‑i stătea în faţă.
O fâşie îngustă fusese ruptă de pe marginea ei cu îndemânare de chirurg.
Chris smuci în sus din cap, auzind larmă în camera lui Regan.
Bătăi rapide, cu o rezonanţă puternică, de coşmar; asemenea unui baros bubuind într‑un mormânt!
Regan ţipând de teamă; de groază; implorând!
Karl! Karl urlând înfuriat la Regan!
Chris ieşi din bucătărie ca o furtună.
Dumnezeule atotputernic, ce se întâmplă?
Înnebunită, Chris alergă spre scară, spre dormitor, auzi o lovitură, cineva rostogolindu‑se, cineva prăbuşindu‑se pe podea ca un bolovan şi pe fiica ei plângând.
— Nu! Ah, nu, nu! Ah, nu, te rog! şi Karl mugind... Nu! Nu, nu, Karl! Altcineva ! O voce groasă tunând ameninţător, furioasă.
Chris se năpusti de‑a lungul coridorului şi năvăli în dormitor, îşi pierdu răsuflarea, rămase încremenită, paralizată de şoc, în timp ce bătăile bubuiau din plin; în timp ce Karl zăcea inconştient pe podea lângă birou; în timp ce Regan stătea cu tubul nazogastric rupt, cu picioarele proptite şi larg desfăcute pe un pat ce sălta şi se scutura violent, cu mâinile ce aveau la încheieturi carne vie, încleştate pe crucifixul alb de os, crucifixul alb de os pe care acum îl potrivea în dreptul vaginului ei, crucifixul alb de os la care se holba cu groază, cu ochii bulbucaţi pe faţa plină de sângele ce‑i curgea din nas.
— Ah, te rog! Ah, nu, te rog! ţipa ea ascuţit în timp ce mâinile aduceau mai aproape crucifixul; în timp ce ea părea să se încordeze pentru a‑l respinge.
— Ai să faci cum îţi spun, scârnăvie! Ai s‑o faci!
Mugetul ameninţător, cuvintele, veneau de la Regan, vocea ei răguşită şi guturală împroşcând venin, în timp ce, într‑o fulgerare, expresia şi trăsăturile ei se transfigurară în mod hidos, devenind cele ale personalităţii demonice, de fiară, care apăruse în timpul hipnozei. Iar acum figurile şi vocile se interschimbau cu rapiditate, în timp ce Chris privea înmărmurită:
— Nu!
— Ai s‑o faci!
— Te rog!
— Ai s‑o faci, căţea, sau te ucid!
— Te rog!
— Ba da, o să‑l laşi acum pe Iisus să te fută, să te fută, să te f...
Când Regan, holbându‑se cu ochii ieşiţi din orbite, ferindu‑se din faţa asaltului unei finalităţi hidoase, ţipând ca din gură de şarpe de spaima deznodământului, când brusc faţa demonică posedând‑o iar, luându‑i locul. În cameră, dintr‑o dată, nările fură înăbuşite de o duhoare, din pe-reţi se prelinse un frig pătrunzător, bătăile conteniră, iar plânsul strident de groază al lui Regan se preschimbă într‑un râs gutural, chelălăit de ciudă răuvoitoare şi de furie triumfătoare, în timp ce ea îşi îndesă crucifixul în vagin şi începu să se masturbeze cu ferocitate, urlând cu acea voce groasă, răguşită, asurzitoare.
— Acum eşti a mea, acum eşti a mea, vacă puturoasă! Căţea ce eşti! Lasă‑L pe Iisus să te fută, să te fută!
Chris rămase ţintuită locului de groază, îngheţată, cu palmele lipite strâns pe obraji, în timp ce râsul demonic, puternic, hohoti din nou plin de bucurie, iar din vaginul lui Regan, cu himenul şi ţesuturile sfâşiate, sângele împroşcă pe cearşaf. Brusc, cu un răcnet direct din gât, Chris se repezi către pat, agăţându‑se orbeşte de crucifix. Încă mai ţipa atunci când Regan se abătu asupra ei cu trăsăturile contorsionate infernal, întinse o mână încleştându‑şi‑o în părul lui Chris, şi o smuci cu capul în jos, presând‑o puternic cu faţa de vagin, mânjind‑o cu sânge, în timp ce ea îşi unduia frenetic pelvisul.
— Aahhh, mamă de godac! îngână Regan cu un erotism gutural, aspru, hârâit. Linge‑mă, linge‑mă, linge‑mă! Aahhhhh! Apoi, tot cu aceeaşi mână o smuci pe Chris în sus, iar cu cealaltă o izbi în piept cu o forţă uluitoare, făcând‑o să se rostogolească prin cameră şi să se zdrobească de un perete, în timp ce ea râdea‑mugea cu duşmănie.
Chris se chirci la pământ într‑o năuceală de teroare, într‑o învârtejeală de imagini şi sunete prin cameră. Viziunile se roteau nebuneşte, înceţoşate, nefocalizate, urechile răsunau puternic de distorsionări haotice, în timp ce ea încerca să se redreseze, în timp ce eşua fiind prea slăbită, în timp ce privea spre patul încă neclar. Regan, cu spatele la Chris, îşi introducea delicat şi senzual crucifixul în vagin, apoi afară, apoi înă-untru, îngânând cu acea voce groasă, de bas:
— Ahh, iat‑o pe scroafa mea, da, dulcea, iubita mea purcea, purceaua mea, căţ...
Vorbele se întrerupseră atunci când Chris începu să se târască cu greu către pat, cu faţa mânjită de sânge, cu privirea încă neclară, cu membrele durând‑o, trecând peste Karl. Apoi se trase îndărăt, se ghemui la loc cu o neîncrezătoare oroare, în momentul în care avu senzaţia că vede ca prin ceaţă, ca printr‑un văl, capul fiicei sale întorcându‑se încet pe un trunchi nemişcat, rotindu‑se monstruos, inexorabil, până când în final păru să ajungă cu faţa la spate.
— Ştii ce‑a făcut pizdoasa ta de fiică? chicoti o voce ca de spiriduş, familiară.
Chris clipi înspre figura cu o căutătură de nebun, rânjită, cu buzele crăpate, arse, cu ochii ca de vulpe.
Ţipă până leşină.

III
ABISUL

Drept aceea i‑au zis: Dară ce semn faci tu, ca să vedem şi să credem în tine?
Ioan 6: 30‑31

... Un comandor de brigadă [din Vietnam] a iniţiat la un moment dat un concurs pentru înregistrarea celui de‑al 10 000‑lea omor în contul unităţii sale; premiul era o săptămână de lux în cartierul personal al colonelului...
Newsweek, 1969

Dară v‑am zis că m‑aţi văzut, şi nu credeţi...
Ioan 6: 36‑37

unu

Stătea pe trotuarul de pe Key Bridge, cu braţele pe deasupra parapetului, fără astâmpăr, aşteptând. În spatele ei, traficul celor ce se întor-ceau la căminele lor se scurgea greoi, cu intermitente. Şoferii claxonau cu grijile lor de fiecare zi, iar bare de protecţie înghionteau bare de protecţie, hârşâind cu indiferenţă. Dăduse de Mary Jo; îi spusese minciuni.
— Regan se simte bine. Apropo, mă gândeam la o altă mică petrecere. Încă o dată, cum îl chema pe acel psihiatru iezuit? Mă gândeam că poate îl includ şi pe el pe...
Râsete plutind către ea de undeva de dedesubt: un cuplu tânăr în blue‑jeans, într‑o canoe închiriată. Cu un gest rapid, nervos, scutură scrumul de la ţigară şi îşi aruncă privirea de‑a lungul trotuarului podului, către District. Cineva grăbindu‑se înspre ea: pantaloni kaki şi jerseu albastru; nu un preot; nu el. Privi din nou în jos spre râu, spre neputinţa ei învârtejindu‑se în siajul canoei rosu‑aprins. Îi putu distinge numele de pe lateral: Caprice.
Paşi. Bărbatul în jerseu apropiindu‑se, încetinind atunci când ajunse în dreptul ei. Cu coada ochiului, îl văzu odihnindu‑şi antebraţul pe parapet. Ea îşi întoarse iute capul spre Virginia.
— Mergi mai departe, târâtură, se răsti ea răguşită către el, aruncând cu un bobârnac ţigara în râu, sau pe Hristosul meu că ţip dup‑un poliţist!
— Domnişoară MacNeil? Sunt Părintele Karras.
Ea se uită lung, roşi, tresaltă uşor de câteva ori. Faţa ciupită de vărsat, aspră.
— Oh, Doamne Dumnezeule! Oh, îmi... Iisuse!
Vru să‑şi scoată ochelarii de soare, se fâstâci şi imediat şi‑i pus înapoi, atunci când ochii trişti şi întunecaţi îi căutară pe ai ei.
— Ar fi trebuit să vă spun că nu voi fi în uniformă. Îmi par rău.
Vocea lui era legănată, luându‑i povara de pe umeri. Îşi împreună mâinile puternice cu un gest delicat. Erau mari dar sensibile: venate a la Michelangelo. Într‑un fel, Chris îşi simţi imediat privirea atrasă de ele.
— M‑am gândit c‑ar fi mult mai puţin bătător la ochi, continuă el. Păreaţi atât de preocupată să păstraţi aceasta sub tăcere.
— Bănuiesc că ar fi trebuit să fiu preocupată să nu mă fac de băcănie în halul ăsta, îi replică ea, scotocind rapid prin poşetă. Pur şi simplu am crezut să sunteţi...
— Uman? o întrerupse el cu un zâmbet.
— Asta ştiam de când v‑am văzut într‑o zi în campus, spuse ea, căutând acum în buzunarul costumului. De‑asta v‑am sunat. Mi‑aţi părut uman.
Ridică privirea şi îl văzu uitându‑se la mâinile lui.
— Aveţi o ţigară, Părinte?
El băga mana în buzunarul cămăşii.
— Merge una fără filtru?
— Acuma chiar, aş fuma şi frânghie.
Scoase din buzunar un pachet de Camel şi îl bătu cu degetul.
— Cu alocaţia mea, eu adesea o şi fac.
— Legământ de sărăcie, murmură ea extrăgând o ţigară cu un zâmbet reţinut.
— Un legământ de sărăcie uneori ajută, comentă el, băgând mâna în buzunar după chibrituri.
— Cum ar fi?
— Face ca frânghia să aibă gust mai bun. Din nou, o jumătate de zâmbet atunci când el se uită la mâna cu care ea ţinea ţigara: Tremura. Văzu ţigara unduind cu tresăriri scurte, dezordonate, şi fără să aştepte, i‑o luă dintre degete şi şi‑o duse la gură. O aprinse, cu palmele făcute căuş în jurul chibritului. Trase un fum. Îi dădu ţigara înapoi lui Chris, cu ochii aţintiţi asupra maşinilor care treceau pe pod.
— Aşa e mult mai uşor. Curentul de aer făcut de trafic, îi spuse el.
— Mersi, Părinte.
Chris îl primi cu consideraţie, cu gratitudine, chiar cu speranţă. Pricepea gestul pe care el îl făcuse. Privi cum îşi aprinde şi lui o ţigară. Uită să mai ţină palmele căuş. Atunci când el dădu drumul fumului, fiecare îşi sprijini câte un cot pe parapet.
— De unde sunteţi, Părinte Karras? Originar.
— New York.
— Şi eu. Însă nu m‑aş întoarce niciodată. Dumneavoastră?
Karras se luptă cu nodul care i se punea în gât.
— Nu, nu m‑aş întoarce. Se forţă să zâmbească. Dar eu n‑am voie să iau hotărâri.
— Doamne, sunt o tâmpită. Sunteţi preot. Trebuie să vă duceţi unde vă trimit.
— Exact.
— Cum de a ajuns un intrat la apă să se facă preot? întrebă ea.
El era nerăbdător să afle care era problema urgentă despre care pomenise la telefon. Ea îşi pipăia drumul, avea el senzaţia... către ce? Nu trebuia să o zorească. Va veni... va veni.
— E tocmai pe dos, o corectă el blând. Societatea...
— Cine?
— Societatea lui Iisus. Iezuit e prescurtarea de la aceasta.
— A, pricep.
— Societatea m‑a susţinut în şcoala medicală şi în pregătirea psihiatrică.
— Unde?
— Oh, păi, Harvard; Johns Hopkins; Bellevue.
Deveni brusc conştient că vroia s‑o impresioneze. De ce? se întrebă el; şi imediat văzu răspunsul în magherniţele copilăriei sale; în balcoanele cinematografelor din Lower East Side. Micuţul Dimmy cu o stea de cinema.
— Nu‑i rău, spuse ea cu consideraţie, dând din cap.
— Nu facem legăminte de sărăcie mentală.
Ea sesiză o iritare; scutură din umeri; se întoarse cu faţa spre râu.
— Uitaţi ce este, pur şi simplu nu vă cunosc şi... Trase lung şi adânc din ţigară, iar apoi expiră, strivind chiştocul de parapet. Sunteţi un prieten al părintelui Dyer, corect?
— Da, sunt.
— Deosebit de apropiat?
— Deosebit de apropiat.
— V‑a vorbit despre petrecere?
— De la dumneavoastră de‑acasă?
— De la mine de‑acasă.
— Da, mi‑a spus că păreaţi umană.
Ei îi scăpă; sau o ignoră.
— V‑a vorbit despre fiica mea?
— Nu, n‑am ştiut că aveţi o fiică.
— Are doisprezece ani. Nu v‑a pomenit de ea?
— Nu.
— Nu v‑a spus ce‑a făcut?
— Nu mi‑a pomenit deloc de ea.
— Preoţii îşi ţin tare bine gura, prin urmare; aşa‑i?
— Depinde, răspunse Karras.
— De ce?
— De preot.
La marginea conştiinţei sale îşi făcea loc un avertisment legat de femeile nevropate atrase de preoţi, care doreau, în mod inconştient şi sub masca unor alte probleme, să seducă ceea ce era de neatins.
— Uitaţi, consider că e o confesiune. Nu vă este permis să vorbiţi despre ea, corect?
— Da, e corect.
— Şi în afară de confesiune? îl întrebă ea. Vreau să zic, şi dacă vreun... Mâinile ei erau acum agitate; fluturânde. Sunt curioasă. Vreau... Nu, Nu, chiar aş dori să ştiu. Vreau să zic, şi dacă o persoană, să spunem, ar fi un criminal, cum ar veni un ucigaş poate sau ceva, mă‑nţelegeţi? Dacă ar veni la dumneavoastră după ajutor, aţi fi nevoit să‑l turnaţi?
Căuta să‑şi lărgească cunoştinţele? Îşi clarifica dubiile în intenţia convertirii? Exista lume, Karras ştia, care se apropia de mântuire de parcă ar fi fost un pod nesigur suspendat deasupra unui abis.
— Dacă ar veni la mine pentru ajutor spiritual, aş spune că nu, replică el.
— Nu l‑aţi turna.
— Nu. Nu, nu l‑aş turna. Dar aş încerca să‑l conving să se predea singur.
— Şi cum procedaţi pentru a obţine un exorcism?
— Poftim?
— Dacă o persoană este posedată de un demon oarecare, cum procedaţi pentru a obţine un exorcism?
— Ei bine, mai întâi ar trebui pus într‑o maşină a timpului şi trimis înapoi în secolul al şaisprezecelea.
Era nedumerită.
— Ce vreţi să spuneţi prin asta? Nu v‑am înţeles.
— Păi, pur şi simplu nu se mai întâmplă, domnişoară MacNeil.
— De când?
— De când ştim despre bolile mentale; despre paranoia; dedublarea personalităţii; toate lucrurile astea care mi s‑au predat la Harvard.
— Glumiţi?
Vocea ei era nesigură, neajutorată, încurcată, şi Karras regretă că forţase nota. De unde îi venise? se întrebă el. Îi scăpase necontrolată de pe buze.
— Mulţi catolici educaţi, domnişoară MacNeil, îi spuse el pe un ton mai blând, nu mai cred în Diavol, iar cât priveşte posedarea, de când m‑am alăturat iezuiţilor n‑am întâlnit niciodată un preot care să fi executat vreo exorcizare în viaţa lui. Nici unul.
— Chiar sunteţi un preot, se întrebă ea tăios cu o amară dezamăgire, sau sunteţi de la Centrul Casting? Vreau să zic, cum rămâne cu toate acele povesti din Biblie despre Hristos alungând toţi acei demoni?
El răspunse din nou caustic, fără a cugeta:
— Auziţi, dacă Hristos le‑ar fi spus acelor oameni care se presupunea că erau posedaţi că de fapt aveau schizofrenie, ceea ce îmi închipui că şi aveau, probabil că l‑ar fi răstignit cu trei ani mai devreme.
— A, zău? Chris duse o mână tremurândă la ochelari şi îşi îngroşă vocea într‑un efort de a o controla. Ei bine, Părinte Karras, se întâmplă că cineva foarte apropiat mie este probabil posedat. Are nevoie de o exorcizare. O s‑o faceţi?
Brusc, lui Karras i se păru ireal: Key Bridge; peste râu, The Hot Shoppe; traficul; Chris MacNeil, starul de film. Cum stătea privind‑o lung, bâjbâind după un răspuns, ea îşi dădu jos ochelarii şi Karras resimţi un şoc instantaneu, cutremurător, când văzu roşeaţa şi implorarea desperată din acei ochi vlăguiţi. Femeia, realiză el, vorbea serios.
— Părinte Karras, e fiica mea, îi spuse ea aspru, fiica mea!
— Atunci cu atât mai mult, spuse el blând într‑un târziu, sunt motive de a lăsa la o parte exorcizarea şi...
— De ce? Dumnezeule, nu‑nţeleg! izbucni ea cu o voce spartă, distrusă.
El îi luă încheietura în mâna sa încurajatoare.
— În primul rând, îi spuse el pe un ton alinător, ar putea înrăutăţi lucrurile.
— Dar cum?
— Ritualul exorcizării este periculos de sugestiv. Ar putea implanta, vedeţi dumneavoastră, noţiunea de posedare acolo unde ea n‑a existat înainte, sau dacă a existat, ar putea tinde s‑o întărească. Iar în al doilea rând, domnişoară MacNeil, înainte ca Biserica să aprobe un exorcism, ea întreprinde o anchetă pentru a vedea dacă este întemeiat. Asta ia timp. Între timp f...
— N‑aţi putea să faceţi dumneavoastră exorcizarea? imploră ea, buza de jos începând să tremure. Ochii i se umpleau de lacrimi.
— Ştiţi, orice preot are puterea de a exorciza, dar trebuie să aibă aprobarea Bisericii, şi ca să fiu sincer, aceasta a fost arareori acordată, aşa încât...
— N‑aţi putea măcar să o vedeţi?
— Ăă, ca psihiatru, da, aş putea, dar...
— Are nevoie de un preot! Chris începu dintr‑o dată să ţipe, cu trăsăturile contorsionate de furie şi teamă. Am dus‑o pe la toţi futangii dracului de doctori şi de psihiatri de pe lumea asta şi ei m‑au trimis la preoţi; acuma dumneavoastră mă trimiteţi la ei!
— Dar f...
— Iisuse Hristoase, nu vrea careva să mă ajute? Strigătul care îi îngheţa sângele izbucni drept în sus, pe deasupra râului. Păsări uimite de pe maluri se opriră din cântat. Ah, Doamne Dumnezeule, cineva să mă ajute! Chris gemea prăbuşită la pieptul lui Karras, scuturându‑se de sughiţuri. Vă rog ajutaţi‑mă! Ajutaţi‑mă! Vă rog! Vă rog, ajutor!...
Iezuitul privi în jos şi îşi apropie mâinile de părul ei pentru a o consola, în timp ce călătorii aflaţi în maşinile blocate de circulaţie îi priveau pe geam cu dezinteres de trecători.
— E‑n ordine, şopti Karras bătând‑o pe umăr. Vroia doar s‑o calmeze; să‑i alunge gândurile negre; să‑i stăvilească isteria.
— ...fiica mea? Ea era aceea care avea nevoie de ajutor psihiatric.
— E‑n ordine. Voi merge s‑o văd, îi spuse el. Voi veni s‑o văd.

Se apropie de casă împreună cu ea, în tăcere, cu senzaţia de ireal persistând, cu gândul la conferinţa de a doua zi de la Georgetown Medical School. Încă nu‑şi pregătise notiţele.
Urcară treptele de la intrare. Karras îşi aruncă privirea de‑a lungul străzii către reşedinţa iezuiţilor şi realiză acum că va pierde masa. Era şase fără zece. Se uită la Chris care introducea cheia în broască. Aceasta ezită, se întoarse către el.
— Părinte... credeţi că ar trebui să purtaţi hainele de preot?
Vocea: cât era de copilăroasă; cât era de naivă.
— Prea periculos, îi răspunse el.
Ea dădu din cap şi împinse uşa; acela fu momentul în care Karras simţi: un avertisment înfiorător, pătrunzător. Îi pătrunse în sânge asemenea unor ace de gheaţă.
— Părinte Karras?
Îşi ridică privirea. Chris intrase. Ţinea de uşă.
O clipă rămase nemişcat, ezitând; apoi brusc păşi înainte, intrând în casă cu un ciudat sentiment de sfârşeală.
Karras auzi larma. La etaj. O voce groasă, bubuitoare, tuna obscenităţi, ameninţând cu furie, cu ură, cu frustrare.
Preotul privi către Chris. Ea se uita fix la el, tăcută. Apoi o luă înainte. El o urmă pe scări şi de‑a lungul coridorului până la dormitorul lui Regan, unde Karl stătea sprijinit de peretele din faţa uşii, cu capul coborât deasupra braţelor încrucişate. Când servitorul ridică încet privirea spre Chris, Karras văzu deruta şi sperietura din ochii lui. Vocea din dormitor, acum aproape, era atât de tare încât părea amplificată electronic.
— Tot nu vrea chingi, îi spuse Karl lui Chris cu o voce înspăimântată, întretăiată.
— Mă întorc într‑o secundă, Părinte, îi spuse Chris fără intonaţie preotului.
Karras o urmări mergând pe hol şi intrând în propriul ei dormitor; apoi îşi întoarse privirea spre Karl. Elveţianul se uita la el fix.
— Dumneavoastră sunteţi preot? întrebă Karl.
Karras dădu din cap, apoi privi repede înapoi către uşa dormitorului lui Regan. Vocea furioasă fusese înlocuită de mugetul lung, strident, al unui animal ce ar fi putut fi un juncan.
Ceva înghiontindu‑l la mână. Privi, în jos.
— Aceasta‑i ea, spuse Chris, aceasta‑i Regan. Îi dădea o fotografie. O luă. Fetiţă. Foarte drăguţă. Zâmbetul dulce. Asta a fost făcută acum patru luni, spuse Chris copleşită. Luă fotografia înapoi şi arătă cu capul înspre uşa dormitorului. Acum intraţi şi aruncaţi o privire să vedeţi cum arată ea acuma. Se sprijini de perete lângă Karl. Eu aştept aici.
— Cine‑i acolo înăuntru cu ea? o întrebă Karras.
— Nimeni.
El îi susţinu privirea neclintită, iar apoi se întoarse încruntat către uşa dormitorului. Când puse mâna pe clanţă, sunetele dinăuntru încetară brusc. În liniştea care picura, Karras ezită, apoi întră încet în cameră, aproape înclinându‑se pe spate din cauza duhorii pătrunzătoare de excremente mucegăite care îl lovi în faţă asemenea unui suflu palpabil.
Îşi stăpâni repede pornirile şi închise uşa. Apoi ochii lui priviră năuciţi lucrul care era Regan, creatura care stătea în pat întinsă pe spate, cu capul proptit pe o pernă. Ochii îi erau ieşiţi din orbite şi străluceau cu o viclenie nebună şi cu o inteligenţă arzătoare, cu interes şi cu ciudă, fixându‑se asupra lui, urmărindu‑l din scurt, jucând pe o faţă scheletică, mască hidoasă a reavoinţei care poate subjuga mintea. Karras îşi plimbă privirea pe părul încâlcit în şomoioage groase; pe braţele şi picioarele descărnate; pe stomacul dilatat, ieşit atât de grotesc în afară; apoi din nou ochii: îl priveau...îl săgetau...îşi schimbau poziţia pentru a‑l urmări acum în timp ce el se mişca spre un birou şi un scaun de lângă fereastră.
— Salut, Regan, spuse preotul pe un ton cald, prietenos.
Apucă scaunul şi‑l duse lângă pat.
— Sunt un prieten al mamei tale. Ea îmi spune că nu te‑ai simţit prea bine. Se aşeză. Ai vrea să‑mi spui ce nu‑i în ordine? Aş dori să te ajut.
Ochii licăriră fioros, fără să clipească, iar o salivă gălbuie se prelinse din colţul gurii pe bărbie. Apoi buzele se întinseră încordate într‑un rânjet de fiară, într‑o schimonoseală cu gura până la urechi.
— Ia te uită ce surpriză, îl sorbi Regan sardonic din ochi.
Lui Karras i se zbârli părul de pe ceafă, căci vocea groasă era un bas imposibil, plin de putere şi de ameninţări.
— Deci tu eşti... pe tine te‑au trimis! Ei bine, nu avem deloc de ce să ne temem de tine.
— Da, exact. Sunt prietenul tău. Aş dori să te ajut, spuse Karras.
— Ai putea atuncea să mai slăbeşti chingile astea, cârâi Regan. Trase de încheieturi în sus şi Karras observă acum că erau legate cu un set dublu de chingi.
— Te jenează? o întrebă el.
— La culme. Sunt o năpastă. O năpastă infernală. Ochii scânteiară viclean cu un amuzament secret.
Karras văzu urmele de zgârieturi de pe faţa ei; tăieturile de pe buze unde se părea că şi le‑a muşcat.
— Mi‑e teamă că ai putea să‑ţi faci singură rău, Regan.
— Eu nu sunt Regan, hurui ea tot cu acelaşi rânjet hidos care acum îi părea lui Karras a fi expresia ei permanentă. Cât de nepotrivit arăta aparatul ortodontic pe dinţii ei, reflectă acesta.
— Oh, pricep. Păi atunci, poate că ar trebui să ne prezentăm. Eu sunt Damien Karras, spuse preotul. Tu cine eşti?
— Eu sunt Diavolul.
— Ah, bine, foarte bine. Karras dădu aprobator din cap. Acum putem vorbi.
— O şuetă?
— Dacă doreşti.
— Face bine la suflet. Totuşi, vei fi de acord că nu pot vorbi liber cât timp sunt legat cu aceste chingi. Sunt obişnuit să gesticulez. Regan o luă razna. După cum ştii, mi‑am petrecut multă vreme la Roma, dragă Karras. Acum dacă eşti drăguţ să desfaci chingile!
Ce precocitate de limbaj şi de gândire, rămase Karras pe gânduri. Stând pe scaun, se aplecă înainte cu interes profesional.
— Spui că eşti Diavolul? întrebă el.
— Te asigur.
— Atunci de ce nu faci să dispară chingile pur şi simplu?
— E o etalare mult prea vulgară de putere, Karras. Prea lipsit de rafinament. În definitiv, sunt un prinţ! Un chicot. Prefer în mod deosebit persuasiunea, Karras; spiritul unitar; implicarea comunităţii. Mai mult încă, dacă îmi slăbesc singur chingile, prietene, îţi refuz oportunitatea de a împlini un act caritabil.
— Dar un act caritabil, spuse Karras, este o virtute şi asta este ceea ce Diavolul ar vrea să împiedice; deci de fapt te‑aş ajuta acum dacă n‑aş desface chingile. Cu excepţia, desigur — ridică din umeri — a cazului în care nu eşti cu adevărat Diavolul. Şi în acest caz, poate că aş desface chingile.
— Ce viclean din partea ta, Karras. Numa' de‑ar fi aici dragul de Irod să se bucure de asta.
— Care Irod? întrebă Karras cu ochii mijiţi. Făcea oare un joc de cuvinte referitor la faptul că pe Irod, Hristos îl numise „acea vulpe"? Erau doi. Vorbeşti despre regele Iudeii?
— Despre tetrarhul Galileii! răbufni ea cu furie şi cu un dispreţ jignitor; apoi brusc rânji din nou, înşirând cu acea voce sinistră: Uite, vezi cât m‑au indispus nesuferitele astea de chingi? Desfă‑le. Desfă‑le şi‑ţi voi spune viitorul.
— Foarte ispititor.
— Specialitatea casei.
— Da, şi cum ştiu eu că poţi citi viitorul?
— Eu sunt Diavolul.
— Da, tu aşa spui, dar nu vrei să‑mi faci dovada.
— Tu n‑ai credinţă.
Karras înlemni.
— În ce?
— În mine, dragă Karras; în mine! Ceva batjocoritor şi maliţios dansa ascuns în acei ochi. Toate aceste dovezi, toate aceste semne pe cer!
— Acuma, deci; ceva simplu ar fi de ajuns, propuse Karras. De exemplu: Diavolul ştie totul, corect?
— Nu aproape totul, Karras... aproape. Vezi? Se tot spune că sunt încrezut. Nu sunt. Eh, ia spune, ce pui la cale, vulpe? Ochii îngălbeniţi, injectaţi, luciră viclean.
— M‑am gândit că am putea testa întinderea cunoştinţelor.
— Ah da! Cel mai mare lac din America de Sud, turui Regan cu ochii dilataţi de satisfacţie, este lacul Titicaca din Peru! E de ajuns?
— Nu, va fi nevoie să te întreb ceva ce ştie numai Diavolul. De exemplu, unde e Regan? Ştii?
— E aici.
— Unde „aici"?
— În porc.
— Lasă‑mă s‑o văd.
— De ce?
— De ce, ca să dovedeşti că‑mi spui adevărul.
— Vrei s‑o fuţi? Slăbeşte chingile şi te las să te dai la ea!
— Lasă‑mă s‑o văd.
— Foarte suculentă pizdă, spuse Regan, privind libidinos şi întinzându‑şi scuipat pe buze cu limba sa încărcată ce‑i atârna din gură. Dar săracă cu duhul, prietene. Te sfătuiesc insistent să rămâi cu mine.
— Ei bine, e evident că nu ştii unde e — Karras ridică din umeri — deci se pare că nu eşti Diavolul.
— Sunt! mugi Regan, smucindu‑se brusc în sus, cu faţa contorsionată de furie. Pe Karras îl trecură fiorii atunci când vocea masivă, înspăimântătoare, tună, zguduind pereţii camerei. Sunt!
— Păi, atunci, lasă‑mă s‑o văd pe Regan, spuse Karras. Asta ar dovedi ce spui.
— Îţi voi arăta! Îţi voi citi gândurile! fierbea furioasă vocea. Gândeşte‑te la un număr între unu şi zece!
— Nu, asta n‑ar dovedi nimic. Va trebui s‑o văd pe Regan.
Dintr‑o dată ceva‑ul chicoti, sprijinindu‑se în spate de tăblia patului.
— Nu, nimic nu ţi‑ar dovedi ţie ceva, Karras. Ce splendid. Într‑adevăr, ce splendid! Între timp, vom încerca să‑ţi facem şederea cât se cuvine de plăcută. La urma urmelor, acum, noi n‑am vrea să te pierdem.
— Care „noi"? tatonă Karras repede animat de interes.
— Suntem chiar un mic grup în purcea, spuse ceva‑ul dând din cap. O, da, mică mulţime uimitoare. Mai târziu mă voi ocupa de prezentările individuale. Până una‑alta, sufăr de pe urma unei mâncărimi înnebunitoare şi nu mă pot scărpina. N‑ai vrea să slăbeşti o clipă chingile, Karras?
— Nu, spune doar unde te mănâncă şi te voi scărpina eu.
— A, viclean, foarte viclean!
— Arată‑mi‑o pe Regan şi poate voi desface o chingă, propuse Karras. Dacă...
Dintr‑o dată se cutremură şocat, atunci când se trezi că priveşte fix în nişte ochi plini de groază, la o gură mută, larg deschisă, ce încerca să tragă aer în piept şi să ţipe după ajutor.
Dar apoi identitatea Regan dispăru cu iuţeală într‑o remodelare voalată a trăsăturilor.
— Ai de gând să scoţi chingile astea? întrebă o voce mieroasă cu un puternic accent britanic.
Personalitatea demonică reveni fulgerător.
— Fi‑vă milă de un vechi ministrant, Părinţele! cârâi ea, iar apoi îşi aruncă râzând capul pe spate.
Karras rămase încremenit, simţi din nou mâinile glaciale pe ceafa sa, mai palpabile acum, mai ferme. Regan‑lucrul se întrerupse din râs şi îl fixă cu ochii încordaţi.
— Întâmplător, mama ta e aici cu noi, Karras. Vrei să‑i laşi un mesaj? Voi avea grijă să‑l primească. Apoi brusc Karras se feri de un jet de vomă, sărind de pe scaun. Îi atinse o porţiune din jerseu şi o mână.
Cu faţa acum decolorată, preotul privi în jos spre pat. Regan cloncănea triumfătoare. De pe mâna lui picura pe covor vomă.
— Dacă aceasta‑i adevărat, spuse preotul înţepenit, atunci tu trebuie să ştii numele de botez al mamei mele. Care este el?
Regan‑lucrul sâsâi spre el, cu ochii lucind nebuneşte, ondulând delicat din cap asemenea unei cobre.
— Care este?
Regan mugi ca un juncan, cu un vuiet furios care străbătu obloanele şi făcu să zdrăngăne geamurile marii ferestre cu cercevele. Îşi dădu ochii peste cap.
O vreme Karras o urmări cum continuă să mugească; apoi îşi privi mâna şi ieşi din cameră.
Chris se depărtă iute de perete, privind nenorocită la jerseul iezuitului.
— Ce s‑a‑ntâmplat? A vomitat?
— Aveţi un prosop? întrebă el.
— E chiar aici baia! spuse ea grăbită, arătând spre o uşă de pe hol. Karl, uite‑te de Regan, îi ordonă ea şi îl urmă pe preot la baie.
— Îmi pare nespus de rău! exclamă ea agitată, luând cu o smucitură un prosop de pe suport. Iezuitul se duse la chiuvetă.
— Îi daţi tranchilizante? întrebă el.
Chris deschise robinetele.
— Da, Librium. Să v‑ajut să vă scoateţi jerseul ca să vă puteţi spăla.
— Ce doză? întrebă el trăgând de jerseu cu mâna stângă curată.
— Staţi să v‑ajut. Trase de elasticul jerseului. Păi, astăzi i‑am făcut patru sute de miligrame, Părinte.
— Patru sute?
Chris îi ridicase jerseul până la piept.
— Mda, aşa am reuşit să‑i legăm chingile. A trebuit s‑o ţinem cu toţii ca să...
— I‑aţi făcut fiicei dumneavoastră patru sute de miligrame o dată?
— Haideţi, ridicaţi braţele, Părinte. El le ridică iar ea trase cu grijă de jerseu. Nu‑ţi vine să crezi cât e de puternică.
Dădu la o parte perdeaua de la duş şi aruncă jerseul în cadă.
— O s‑o pun pe Willie să vi‑l spele, Părinte. Îmi pare rău.
— Nu‑i nimic. Nu contează. Desfăcu nasturele de la mâneca dreaptă a cămăşii sale scrobite, dând la iveală o pădure de păr moale şi castaniu pe antebraţ.
— Îmi pare rău, repetă Chris uşor, aşezându‑se încet pe marginea cadei.
— Se hrăneşte cu ceva? întrebă Karras. Lăsă apa caldă a robinetului să‑i curgă pe mână pentru a‑i spăla voma.
Ea încleşta şi descleşta degetele pe prosopul roz, pe care era brodat Regan cu albastru.
— Nu, Părinte. Doar Sustagen când doarme. Dar şi‑a smuls tubul.
— Şi l‑a rupt?
— Azi.
Tulburat, Karras se săpuni şi se clăti pe mâini, iar după un timp rosti pe un ton grav:
— Ar trebui să fie internată într‑un spital.
— Pur şi simplu nu pot face asta, răspunse Chris fără intonaţie în voce.
— De ce?
— Pur şi simplu nu pot! repetă tremurând de anxietate. Nu pot implica pe nimeni altcineva! A... Chris lăsă capul să‑i cadă în faţă. Trase aer în piept. Expiră. A făcut ceva, Părinte. Nu pot să‑mi asum riscul ca cineva să afle. Nu un doctor... sau o infirmieră... Ridică privirea. Nimeni.
El închise încruntat robinetele.
— ...Şi dacă o persoană, să spunem, ar fi un criminal... Îşi coborî capul, privind fix în jos la chiuvetă.
— Cine‑i administrează Sustagen‑ul? Librium‑ul? Medicamentaţia?
— Noi. Ne‑a arătat doctorul ei cum.
— Aveţi nevoie de reţete.
— Ăă, aţi mai putea şi dumneavoastră să le faceţi, nu‑i aşa, Părinte?
Karras se întoarse spre ea cu mâinile ridicate deasupra chiuvetei, asemenea unui chirurg după ce s‑a spălat. Privirea ei bântuită se încrucişă un moment cu a lui şi el avu senzaţia unei spaime, a unui secret groaznic. Arătă cu capul spre prosopul din mâna ei. Ea rămase privind în gol.
— Prosopul, vă rog, spuse el încet.
— Oh, iertaţi‑mă! I‑l întinse rapid, continuând să‑l privească aşteptând încordată. Iezuitul se şterse pe mâini.
— Ei bine, Părinte, a ce arată? îl întrebă în fine Chris. Credeţi că e posedată?
— Dumneavoastră credeţi?
— Nu ştiu. Mi‑am închipuit că dumneavoastră sunteţi expertul.
— Cât de mult ştiţi despre posedare?
— Doar puţinul pe care l‑am citit. Unele lucruri pe care mi le‑au spus doctorii.
— Care doctori?
— De la Barringer Clinic.
Împături prosopul şi îl atârnă cu grijă pe suport.
— Sunteţi catolică?
— Nu. 
— Ce religie?
— Nici una, dar am...
— De ce‑aţi venit atunci la mine? Cine v‑a sfătuit?
— Am venit pentru că sunt desperată! rosti Chris surescitată. Nimeni nu m‑a sfătuit!
Stătea cu spatele la ea, ţinând uşor încă de marginile prosopului.
— Aţi spus mai devreme că psihiatrii v‑au sfătuit să veniţi la mine.
— Eh, nu ştiu ce am spus! Îmi ieşisem practic din minţi!
— Să ştiţi, nu mă interesează câtuşi de puţin motivele dumneavoastră, răspunse el cu o intensitate temperată cu grijă. Tot ce mă interesează este să fac ce este cel mai bine pentru fiica dumneavoastră. Dar vă spun de la început că dacă priviţi exorcismul ca pe un tratament autosugestiv de şoc, atunci mai bine sunaţi la Central Casting, domnişoară MacNeil, pentru că Biserica n‑o să se lase dusă şi veţi pierde un timp preţios. Karras îşi încleştă degetele pe raftul cu prosoape pentru a‑şi struni mâinile tremurânde. Ce era‑n neregulă? Ce se întâmplase?
— Întâmplător este doamnă MacNeil, o auzi pe Chris spunându‑i sec.
El îşi coborî fruntea şi îşi înmuie tonul.
— Uitaţi ce‑este, fie că‑i un demon, fie că‑i o boală mentală, voi face tot ce‑mi stă efectiv în putinţă pentru a o ajuta. Dar trebuie să cunosc adevărul. Este important pentru Regan. Pe moment, bâjbâi într‑o stare de ignorantă, care pentru mine nu reprezintă nimic supranatural sau anormal, ci este pur şi simplu condiţia mea obişnuită. Acuma de ce n‑am ieşi din baia asta şi să coborâm să stăm de vorbă. Se întoarse din nou către ea cu un zâmbet slab, cald, de îmbărbătare. Întinse mâinile pentru a o ajuta să se ridice. Mi‑ar prinde bine o ceaşcă cu cafea.
— Mie mi‑ar prinde bine nişte băutură.

Se duseră în camera de lucru, în timp ce Karl şi Sharon aveau grijă de Regan. Chris se aşeză pe canapea, iar Karras pe un scaun de lângă şemineu. Actriţa îi povesti istoria bolii lui Regan, însă avu grijă să nu pomenească în vreun fel de fenomenele legate de Dennings.
Preotul ascultă, rostind foarte puţine cuvinte: o întrebare când şi când; o aprobare din cap; o încruntare.
Chris recunoscu faptul că la început considerase exorcismul ca pe un tratament de şoc.
— Acum nu ştiu, spuse ea, scuturând din cap. Degete pistruiate, încleştate, i se răsuceau nervos în poală. Efectiv nu ştiu. Ridică o privire către preotul adâncit în gânduri. Dumneavoastră ce credeţi, Părinte?
— Comportamentul silit, produs de vinovăţie, poate, combinat cu dedublarea personalităţii.
— Părinte, toată porcăria asta am fumat‑o! Cum puteţi spune asta acum, după tot ceea ce tocmai aţi văzut!
— Dacă aţi fi văzut tot atât de mulţi pacienţi în saloanele psihiatrice câţi am văzut eu, aţi putea s‑o spuneţi foarte uşor, o asigură el. Acum ziceţi şi dumneavoastră; posedare de către demoni, bine: să presupunem că se întâmplă, că este un fapt de viaţă. Dar fiica dumneavoastră nu spune că e un demon, ea insistă că este însuşi Diavolul, or asta e acelaşi lucru cu a afirma că eşti Napoleon Bonaparte! Pricepeţi?
— Atunci explicaţi toate bătăile şi treburile astea.
— Nu le‑am auzit!
— Eh, le‑au auzit cei de la Barringer, Părinte, aşa că nu au fost numai aici în casă.
— Bine, poate, dar în nici un caz nu trebuie neapărat să apelăm la Diavol pentru a le explica.
— Atunci explicaţii‑le, ceru ea.
— Psihokinezie.
— Ce?
— Ăă, aţi auzit de fenomenul poltergeist, nu?
— Fantome care aruncă farfurii şi chestii de‑astea?
Karras dădu din cap.
— Nu e chiar aşa de neobişnuit, şi de obicei se întâmplă în jurul unui adolescent tulburat din punct de vedere emoţional. S‑ar părea că tensiuni interne extreme ale minţii pot uneori declanşa energii care sunt în stare să mişte de la distanţă obiectele prin aer. Nu e nimic supranatural în asta. Ca şi puterea anormală a lui Regan. Încă o dată, în patologie e ceva obişnuit. Spuneţi‑i dacă vreţi triumful spiritului asupra materiei.
— I‑aş spune ceva nefiresc.
— Mă rog, în orice caz, se întâmplă în afara posedării.
— Aoleu, nu, că asta‑i bună, eu care sunt atee şi dumneavoastră care sunteţi preot, şi...
— Cea mai bună explicaţie pentru orice fenomen, se făcu Karras că nu observă, este totdeauna cea mai simplă şi în care să‑şi găsească loc toate, faptele.
— Ei bine, poate sunt eu tâmpită, îi ripostă ea, dar să mi se spună că e o bazaconie în mintea cuiva care aruncă cu farfurii în tavan, asta nu‑mi spune absolut nimic! Deci ce este? Puteţi să‑mi spuneţi o dată pentru totdeauna ce este?
— Nu, noi nu subes...
— Ce dracu' e dedublarea personalităţii, Părinte? Dumneavoastră o pronunţaţi; eu o aud. Ce este? Sunt chiar aşa de proastă? N‑aţi vrea să‑mi spuneţi în aşa fel încât să‑mi intre şi mie în cap? În ochii cu vinişoare de sânge era pledoaria unei confuzii desperate.
— Auziţi, nu există nimeni pe lume care să pretindă că o înţelege, îi spuse blând preotul. Tot ce ştim este că se întâmplă, iar orice dincolo de fenomenul însuşi este doar cea mai pură speculaţie. Dar dacă vă face plăcere, gândiţi‑vă la ea în felul următor: creierul uman conţine undeva în jurul a şaptesprezece miliarde de celule.
Chris se apleacă înainte, încruntându‑se interesată.
— Pe urmă; dacă privim aceste celule, continuă Karras, vedem că ele manipulează aproximativ o sută de milioane de mesaje pe secundă; acesta este numărul de senzaţii care îţi bombardează corpul. Nu numai că integrează aceste mesaje, dar o fac eficient, o fac fără să se poticnească şi fără să stea una în calea alteia. Acuma; cum ar putea face asta fără o formă oarecare de comunicare? Păi, se pare că n‑ar putea. Aşa încât, aparent, aceste celule au poate o conştiinţă a lor proprie. Imaginaţi‑vă acum că trupul omenesc ar fi un mare transatlantic, da? şi că toate celulele creierului sunt echipajul. După asta; una din celule este sus pe pasarelă. Este căpitanul. Dar nu ştie niciodată precis ce face restul echipajului sub punte. Tot ce ştie este că vasul continuă să meargă uns, că se face treabă. Acuma; căpitanul eşti tu, conştiinţa ta care veghează. Şi ceea ce se întâmplă în cazul personalităţii duale — poate — este una din celulele echipajului care urcă pe pasarelă şi preia comanda. Cu alte cuvinte, revoltă. Aşa... asta vă ajută să înţelegeţi?
Ea privea lung, fără să clipească, incredulă.
— Părinte, e ceva atât de depărtat şi de impalpabil încât aproape că mă gândesc că mi‑e mai uşor să cred în Diavol!
— Ăă...
— Uitaţi ce este, eu nu mă pricep la aceste teorii şi la toate chestiile astea, îl întrerupse ea cu o voce joasă, profundă. Dar vă voi spune ceva, Părinte: arătaţi‑mi un geamăn identic cu Regan: aceeaşi faţă, aceeaşi voce, acelaşi miros, acelaşi orice, până şi modul în care pune punctele pe i‑uri, şi tot aş şti într‑o secunda că nu e ea cu adevărat! Aş şti‑o! Aş şti‑o până‑n măduva oaselor şi vă spun că ştiu că lucrul ăla de la etaj nu este fiica mea! O ştiu! Ştiu!
Se aplecă pe spate, vlăguită.
— Acum spuneţi‑mi ce să fac, îl provocă ea. Daţi‑i drumul: spuneţi‑mi că ştiţi că este o realitate faptul că nu e nimic în neregulă cu fiica mea în afară de ceva la cap; că ştiţi că este o realitate faptul că nu are nevoie de o exorcizare; că ştiţi că nu i‑ar face nici un bine. Daţi‑i drumul! Spuneţi‑mi! Spuneţi‑mi ce să fac!
Secunde lungi, tulburătoare, preotul rămase nemişcat. Apoi spuse încet:
— Ei bine, sunt puţine lucruri pe lumea asta pe care le ştiu că sunt o realitate.
Căzu pe gânduri, scufundându‑se înapoi în scaunul său. Apoi vorbi din nou:
— Regan are o voce cu tonalitate joasă? întrebă el. Normală?
— Nu, practic e foarte subţire.
— Aţi considera‑o că este precoce?
— Câtuşi de puţin.
— Ştiţi ce IQ are?
— În jurul mediei.
— Şi lecturile obişnuite?
— Nancy Drew şi cărţi cu benzi desenate, în cea mai mare parte.
— Şi modul de exprimare din acest moment: cât de diferit aţi spune că este faţă de cel normal?
— Complet. N‑a folosit niciodată nici jumătate din cuvintele astea.
— Nu, nu mă refer la conţinutul vorbirii; mă refer le stil.
— Stil?
— Felul în care leagă cuvintele.
— Vai, nu sunt prea sigură dacă ştiu la ce vă referiţi.
— N‑aveţi cumva scrisori scrise de ea? Compuneri? O înregistrare cu vocea ei ar fi...
— Da, este o bandă pe care îi vorbeşte tatălui ei, îl întrerupse ea. Avea de gând să i‑o trimită drept scrisoare dar n‑a apucat s‑o termine. O vreţi?
— Da, o vreau, şi îmi vor trebui de asemenea fişele medicale, în special cea de la Barringer.
— Uitaţi, Părinte, am fost pe drumul ăsta şi...
— Da, da, ştiu, dar va trebui să văd eu însumi fişele.
— Deci sunteţi încă împotriva unei exorcizări.
— Sunt doar împotriva şanselor de a‑i face fiicei dumneavoastră mai mult rău decât bine.
— Dar acum vorbiţi strict din punctul de vedere al psihiatrului, corect?
— Nu, vorbesc şi din punctul de vedere al preotului. Dacă ajung la Chancery Office, sau unde o trebui să mă duc pentru a obţine permisiunea de a executa o exorcizare, primul lucru pe care trebuie să‑l am este un indiciu cât mai substanţial că starea fiicei dumneavoastră nu este o problemă pur psihiatrică. După aceasta, aş avea nevoie de evidenţe pe care Biserica să le accepte drept semne de posedare.
— Cum ar fi?
— Nu ştiu. Va trebui să mă duc să mă uit.
— Glumiţi? Am crezut că se presupunea că dumneavoastră sunteţi un expert.
— Probabil că exact în clipa de faţă dumneavoastră ştiţi mai multe despre posedarea demonică decât majoritatea preoţilor. Între timp, când îmi puteţi face rost de fişa de la Barringer?
— Dacă va fi nevoie, voi închiria un avion!
— Şi banda?
Chris se ridică în picioare.
— Mă duc să văd dac‑o găsesc.
— Şi încă un singur lucru, adăugă el. Ea se opri lângă scaunul lui. Cartea aceea despre care aţi pomenit, cu capitolul despre posedare: credeţi că vă puteţi acum aminti dacă Regan a citit‑o cumva anterior instalării bolii?
Se concentră, ciocănind cu unghiile în dinţi.
— Chiar, parcă‑mi amintesc că citea ceva cu o zi înainte de scu... Înainte ca necazul să înceapă cu adevărat, se corectă ea, dar nu pot fi absolut sigură. Dar cândva a făcut‑o, cred. Adică, sunt sigură. Aproape sigură.
— Aş vrea s‑o văd. Puteţi să mi‑o daţi?
— E a dumneavoastră. I‑a expirat termenul de la bibliotecă. V‑o aduc. Merse către uşă. Banda aceea e la subsol, cred. O să mă uit. Mă‑ntorc imediat.
Karras dădu din cap absent, privind fix un model de pe covor. Apoi, după mai multe minute, se ridică în picioare, merse încet până în holul de la intrare şi rămase nemişcat în întuneric, rămase fără nici o expresie pe faţă, privind în gol, cu mâinile în buzunare, ascultând grohăitul unui porc de la etaj, chelălăitul unui şacal, sughiţuri, sâsâituri.
— A, sunteţi aici! M‑am dus să vă caut în birou.
Karras se întoarse şi o văzu pe Chris tocmai aprinzând lumina.
— Plecaţi? Veni spre el cu cartea şi cu banda.
— Din nenorocire, trebuie să‑mi pregătesc o conferinţă pentru mâine.
— Oh, unde?
— La şcoala medicală. Luă cartea şi banda din mâinile ei. Voi încerca s‑ajung pe‑aici mâine după‑masă sau pe seară. Între timp, dacă apare ceva urgent, sunaţi‑mă fără probleme, la orice oră. Voi lăsa vorbă la centrală să vă dea legătura. Ea dădu din cap. Iezuitul deschise uşa. Aşa: cum staţi cu medicaţia? Întrebă el.
— Okay, spuse ea. Totul e pe reţete reonorabile.
— Nu vreţi să mai chemaţi doctorul?
Actriţa închise ochii şi scutură foarte slab din cap.
— Să ştiţi, eu nu sunt un GP, o atenţiona el.
— Nu pot, şopti ea. Nu pot.
El îi putu simţi anxietatea pulsând zgomotos, asemenea valurilor pe o plajă pustie.
— Eh, acuma, mai devreme sau mai târziu, voi fi nevoit să spun unuia dintre superiorii mei ce intenţionez să fac; mai ales dacă urmează să trec pe aici la diferite ore neobişnuite din noapte.
— Şi dumneavoastră sunteţi nevoit? Ea se încruntă îngrijorată.
— Păi, altfel aş putea să par un pic ciudat, nu credeţi?
Chris privi în jos.
— Mda, pricep ce vreţi să spuneţi, murmură ea.
— Vă deranjează? Îi voi spune doar ce este nevoie. Nu vă faceţi griji, o asigură el. N‑o să umble vorba.
Ea ridică o privire neajutorată, chinuită, către ochii puternici şi trişti; văzu tăria; văzu durerea.
— Okay, spuse ea slab.
Îi încredinţa durerea.
El dădu aprobator din cap.
— Mai vorbim.
Dădu să iasă, dar apoi zăbovi în pragul uşii, gânditor, cu mâna la buze.
— Fiica dumneavoastră ştia că urma să vină aici un preot?
— Nu. N‑a ştiut nimeni în afară de mine.
— Aţi ştiut că mama mea a murit chiar de curând?
— Da. Îmi pare foarte rău.
— Regan e la curent cu asta?
— De ce?
— E la curent cu asta?
— Nu, câtuşi de puţin.
El dădu din cap.
— De ce aţi întrebat? repetă Chris, cu fruntea uşor încreţită de curiozitate.
— Fără importantă. Scutură din umeri. Mă întrebam pur şi simplu. El îi examină trăsăturile cu o privire uşor îngrijorată. Apucaţi să dormiţi?
— Oh, puţin.
— Luaţi atunci nişte pastile. Librium luaţi?
— Da.
— Cât? întrebă el.
— Zece miligrame, de două ori pe zi.
— Încercaţi douăzeci, de două ori pe zi. Între timp, încercaţi să nu staţi în preajma fiicei dumneavoastră. Cu cât sunteţi mai expusă la actuala ei comportare, cu atât sunt mai mari şansele ca în sentimentele dumneavoastră pentru ea să se producă o deteriorare permanentă. Rămâneţi neîntinată. Şi lăsaţi‑o mai moale. Să ştiţi că nu îi veţi fi de nici un ajutor lui Regan, cu o cădere nervoasă.
Ea dădu din cap deznădăjduită, cu privirea coborâtă.
— Acum vă rog duceţi‑vă la culcare, spuse el blând. Vreţi să vă duceţi chiar acum să vă culcaţi?
— Mda, okay, spuse ea încet. Okay, promit. Se uită la el cu o urmă de surâs. Noapte bună, Părinte. Mersi. Mersi mult.
El o studie o clipă fără expresie pe faţă; apoi se îndepărtă rapid.
Chris îl urmări din pragul uşii. Când preotul traversă strada, ei îi trecu prin minte că probabil acesta pierduse masa. Apoi imediat se îngrijoră că ar putea să‑i fie frig. Iezuitul îşi dădea în jos mâneca de la cămaşă.
La intersecţia lui Prospect cu P, îi căzu cartea şi el se aplecă cu iuţeală s‑o ia de jos, apoi dădu colţul şi se pierdu din vedere. Privindu‑l cum dispare, Chris fu brusc conştientă de un sentiment de uşurare. Nu‑l văzu pe Kinderman stând singur în maşina fără însemne.
Închise uşa.

O jumătate de oră mai târziu, Damien Karras se grăbea înapoi spre reşedinţa iezuiţilor, cu un număr de cărţi şi periodice împrumutate de pe rafturile bibliotecii Georgetown. Le abandonă în pripă pe birou iar apoi scotoci prin sertare după un pachet de ţigări. Găsi un pachet de Camel rămas mai de demult pe jumătate gol. Îşi aprinse una şi trase adânc din ea, ţinând fumul în plămâni şi gândindu‑se la Regan.
Isterie. Ştia că trebuie să fie isterie. Dădu fumul afară, îşi băgă degetele mari pe după curea şi îşi coborî privirea înspre cărţi. Îşi luase Possession de Oesterreich; The Devil of Loudun de Huxley; Parapraxis in the Haizman Case de Freud; Demon Possession and Exorcism in Early Christianity in the Light of Modern Views of Mental Illness de McCaslands; iar dintre articolele de specialitate ale lui Freud, „A Neurosis of Demoniacal Possession in the 17th Century" şi „The Demonology of Modern Psychiatry".
— Fi‑vă milă de un vechi ministrant, Părinţele!
Iezuitul duse mâna la sprânceană, iar apoi îşi privi degetele, frecând între ele o sudoare lipicioasă. Observă după aceea că uşa era deschisă. Traversă camera şi o închise, iar apoi se duse la un raft să‑şi ia exemplarul legat în roşu din „The Roman Ritual", un compendiu de ritualuri şi rugăciuni. Strângând ţigara între buze, deschise la „Reguli Generale" pentru exorcişti, privind chiorâş prin fum în căutarea semnelor de posedare demonică. Îşi plimbă privirea, după care începu să citească mai încet:

...Exorcistul va trebui să nu fie prea dispus să creadă că o persoană e posedată de un spirit rău; dar va fi obligat să se încredinţeze de semnele prin care o persoană posedată se poate distinge de una care suferă de vreo boală, mai ales de natură psihiatrică. Semne de posedare ar putea fi următoarele: abilitatea de a vorbi cu oarecare uşurinţă într‑o limbă necunoscută sau de a o înţelege atunci când e vorbită de altcineva; facultatea de a divulga evenimente viitoare sau neştiute; etalarea unei puteri dincolo de vârsta şi condiţia naturală a subiectului; diferite alte condiţii care, atunci când sunt luate ca un întreg, întocmesc dovada edificatoare.

O vreme Karras chibzui, apoi se sprijini de raftul cu cărţi şi citi restul instrucţiunilor. Când termină, se pomeni aruncându‑şi privirea înapoi pe instrucţiunea numărul 8:

Unii dezvăluie o crimă care s‑a comis şi făptaşii ei...

Auzi o bătaie şi ridică privirea spre uşă.
— Damien?
— Intră.
Era Dyer.
— Hei, Chris MacNeil încerca să dea de tine. A reuşit să te prindă?
— Când? Adică, acum seara?
— Nu, după‑masă.
— A, da, am vorbit cu ea.
— Bine, spuse Dyer. Vroiam doar să mă asigur că ai primit mesajul.
Micuţul preot se învârtea acum prin cameră, apucând câte un obiect, asemenea unui spiriduş într‑un magazin de chilipiruri.
— Ce‑ţi trebuie, Joe?
— Ai nişte dropsuri cu lămâie?
— Ce?
— Am căutat în toată clădirea nişte dropsuri cu lămâie. N‑are nimeni. Vai, ce poftă mi‑e de unul, bombăni Dyer, învârtindu‑se în continuare. Odată mi‑am petrecut un an ascultând confesiuni ale copiilor, şi am sfârşit prin a deveni un drogat cu dropsuri cu lămâie. M‑a prins flama. Nenorociţii ăştia mici ţi le tot respiră‑n nas odată cu vorbele alea goale. Între noi doi, cred că produc dependenţă. Săltă capacul unui umidificator pentru tutun de pipă, în care Karras pusese nişte fistic. Ce sunt ăştia... bobi săritori mexicani, morţi?
Karras se întoarse spre rafturile sale cu cărţi, căutând un titlu.
— Ascultă, Joe, trebuie să...
— Nu că‑i drăguţă această Chris? îl întrerupse Dyer, aruncându‑se cu spatele pe pat. Se întinse cât putu, cu mâinile împreunate confortabil sub cap. Drăguţă doamnă. Te‑ai întâlnit cu ea?
— Am stat de vorbă, răspunse Karras, scoţând un volum legat în verde, intitulat Satan, o culegere de articole şi de lucrări de pe poziţii catolice ale unor diferiţi teologi francezi. O luă cu el înapoi la birou, Ascultă, chiar că trebuie să...
— Deschisă. Cu picioarele pe pământ. Neafectată, continuă Dyer. Ne poate ajuta cu planul meu pentru când ne lăsăm amândoi de preoţie.
— Cine se lasă de preoţie?
— Curiştii. În turme. Negrul iniţial s‑a decolorat. Acum mă...
— Joe, trebuie să pregătesc o conferinţă pentru mâine, spuse Karras aranjând cărţile pe birou.
— Mda, okay. Planul meu e să ne ducem la Chris MacNeil — te‑ai prins? — cu ideea pe care o am pentru un scenariu bazat pe viaţa Sfântului Ignatius Loyola. Titlul este Brave Jezuits Marching şi...
— N‑ai vrea să‑ţi mişti fundu' afară de‑aici, Joe? îl zori Karras, scuturându‑şi chiştocul de ţigară în scrumieră.
— Te plictiseşte?
— Am treabă.
— Şi cine dracu' te opreşte?
— Haide, zău, vorbesc serios. Karras începu să‑şi descheie cămaşa. Sar în duş, iar pe urmă am treabă.
— Apropo, nu te‑am văzut la masă, spuse Dyer, ridicându‑se reluctant din pat. Unde‑ai mâncat?
— N‑am mâncat.
— E o neghiobie. De ce să ţii cură, dacă nu porţi decât anteriu? Venise lângă masă şi adulmeca fumul de ţigară. Stătute, rosti el.
— E aici în clădire vreun magnetofon?
— Aici în clădire nu e nici măcar un drops cu lămâie. Du‑te la cabinetul de limbi străine.
— La cine‑i cheia? La Părintele Preşedinte?
— Nu. La Părintele Îngrijitor. Ai nevoie în seara asta?
— Da, am, spuse Karras, potrivind cămaşa pe spătarul scaunului. Unde‑l găsesc?
— Vrei să ţi‑o aduc eu?
— Ai putea face asta? Chiar că sunt legat de oră.
— Nici o jenă, Mare Vraci Iezuit Beatificat. Se rezolvă. Dyer deschise uşa şi ieşi.

Karras făcu un duş, îmbrăcă un tricou şi o pereche de pantaloni. Aşezându‑se la birou, descoperi un cartuş de Camel fără filtru, iar lângă el o cheie cu eticheta CABINET DE LIMBI STRĂINE şi alta pe care scria FRIGIDERUL REFECTORIULUI. De ultima era legat un bileţel: Decât şobolanii, mai bine tu. Karras surâse de semnătură: Puştiul Drops cu Lămâie. Puse bileţelul de o parte, apoi îşi desfăcu ceasul de la mână şi îl aşeză pe birou, în faţa lui. Era 10:58 p.m. Începu să citească. Freud. McCasland. Satan. Studiul exhaustiv al lui Oesterreich. Şi puţin după ora 4 a.m., termină. Se frecă pe faţă. La ochi. Îl usturau. Aruncă o privire spre scrumieră. Scrum şi mucuri de ţigări. Fum dens atârnând prin aer. Se ridică şi merse istovit către fereastră. O deschise. Sorbi din răcoarea aerului umed al dimineţii şi stătu să se gândească. Regan avea sindromul fizic de posedare. Ştia. Măcar de asta era sigur. Căci de la un caz la altul, indiferent de situarea geografică sau de perioada istorică, simptoamele erau în mod substanţial constante. Pe unele, Regan încă nu le pusese în evidentă: stigmatele; dorinţa de mâncăruri care repugnă; insensibilitatea la durere; sughiţurile frecvente şi ireprimabile. Dar pe celelalte le manifestase în mod clar: excitarea motorie involuntară; respiraţia rău mirositoare; limba încărcată; deteriorarea din cale afară; stomacul dilatat; iritaţiile pielii şi ale mucoasei. Cât se poate de semnificativă era prezenta simptoamelor de bază care formau subiectul central, al cazurilor caracterizate de Oesterreich drept posedare „autentică": izbitoarele schimbări de voce şi de trăsături, plus manifestarea unei noi personalităţi.
Karras ridică privirea şi se uită ţintă în lungul străzii. Printre ramurile copacilor putea vedea casa şi fereastra mare cu cercevele de la dormitorul lui Regan. Când posedarea era voluntară, ca în cazul mediumurilor, noua personalitate era adesea benignă. Ca Tia, rumegă Karras. Spiritul unei femei care posedase un bărbat. Un sculptor. Pentru scurte intervale de timp. Câte o oră de fiecare dată. Până când un prieten al sculptorului se îndrăgostise cu desperare. De Tia. Îl imploră pe sculptor să‑i permită acesteia să rămână permanent în posesia trupului său. Dar în Regan nu e Tia, reflectă Karras mohorât. Personalitatea invadatoare era mârşavă. Răuvoitoare. Tipică pentru cazurile de posedare demonica în care noua personalitate căuta să distrugă trupul gazdei sale. Şi adesea reuşea.
Prost dispus, iezuitul se duse înapoi la birou, de unde luă un pachet de ţigări; îşi aprinse una. Deci okay. Are sindromul posedării demonice. Şi cum îl tratezi?
Vântură chibritul să se stingă. Depinde de ce l‑a cauzat. Se aşeză pe marginea biroului. Se gândi. Călugăriţele de la mănăstirea din Lille. Posedate. În Franţa începutului de secol şaptesprezece. Mărturisiseră exorciştilor lor că atunci când se aflau neajutorate în starea de posedare, luau parte cu regularitate la orgii satanice; îşi variau cu regularitate practicile erotice: lunile şi marţile, copulaţie heterosexuală; joile, sodomie, felaţiune şi cunilingus, cu partenere homosexuale; sâmbetele, bestialitate cu animale domestice şi dragoni. Şi dragoni!... Iezuitul scutură din cap. Ca şi la Lille, credea că în multe cazuri de posedare cauzele erau un amestec de înşelătorie şi mitomanie. Însă altele, păreau totuşi cauzate de boli mentale: paranoia, schizofrenie, neurastenie, psihastenie; iar acesta era motivul pentru care Biserica recomandase ani la rând ca exorcistul să lucreze în prezenta unui psihiatru sau a unui neurolog. Dar nu toate posedările aveau cauze atât de clare. Multe îl conduseseră pe Oesterreich la a caracteriza posedarea drept o tulburare separată, de sine stătătoare; la a înlătura explicaţia etichetării psihiatrice de „dedublare a personalităţii", ca fiind o substituire la fel de ocultă a conceptelor de „demon" şi „spirit al mortului".
Karras se scărpină cu un deget în pliul de lângă nas. Indiciile celor de la Barringer, îi spusese Chris, erau că tulburarea lui Regan ar putea fi cauzată de sugestie; de ceva legat oarecum de isterie. Şi Karras se gândea cam la fel. Credea că majoritatea cazurilor pe care le studiase fuseseră cauzate de exact aceşti factori. Sigur. Pe de o parte, loveşte în majoritate femei. Pe de altă parte, toate aceste izbucniri epidemice de posedare. Şi pe urmă aceşti exorcişti... Karras se încruntă. Ei înşişi deveneau adesea victimele posedării. Se gândi la Loudun. Franţa. Mănăstirea de maici Ursuline. Din cei patru exorcişti trimişi acolo pentru a avea de‑a face cu o epidemie de posedare, trei — Părinţii Lucas, Lactance şi Tranquille — nu numai că deveniseră posedaţi, dar şi muriseră curând, aparent din cauza şocului. Iar al patrulea, Pere Surin, care la vremea posedării sale avea treizeci şi trei de ani, rămăsese nebun pentru tot restul de douăzeci şi cinci de ani ai vieţii.
Dădu din cap ca pentru sine. Dacă tulburarea lui Regan era de natură isterică; dacă instalarea posedării era produsul sugestiei, atunci sursa sugestiei nu putea fi decât capitolul din cartea despre vrăjitorie. Capitolul despre posedare. Oare îl citise?
Se aplecă concentrat asupra paginilor. Existau oare similitudini izbitoare între vreunul din detaliile lor şi comportamentul lui Regan? Asta ar putea dovedi ipoteza. Ar putea.
Găsi câteva corelaţii:
...Cazul unei fetiţe în vârstă de opt ani care era descrisă în capitolul respectiv că „mugind ca un taur cu o voce tunătoare, foarte groasă". (Mugetul ca de juncan al lui Regan.)
...Cazul Helenei Smith, care a fost tratat de marele psiholog Flournoy; descrierea lui potrivit căreia aceasta îşi preschimba trăsăturile în cele ale altor personalităţi cu „rapiditatea fulgerului". (A făcut‑o cu mine. Personalitatea care a vorbit cu accent britanic. Schimbare iute. Instantanee.)
...Un caz în Africa de Sud, relatat la prima mână de reputatul etnolog Junod; descrierea lui referitoare la o femeie care dispăruse într‑o noapte din locuinţa ei, pentru a fi găsită în dimineaţa următoare „legată în vârful" unui copac foarte înalt cu „liane subţiri", şi care mai apoi „coborâse lunecând pe copac cu capul în jos, sâsâind, scoţându‑şi şi băgându‑şi cu repeziciune limba‑n gură asemenea unui şarpe. Apoi stătuse o vreme atârnată, după care vorbise într‑o limbă pe care n‑o auzise niciodată nimeni." (Regan lunecând ca un şarpe când o urmărise pe Sharon. Babilonia. O tentativă de „limbă necunoscută".)
...Cazul lui Joseph şi Thiebaut Burner, în vârstă de opt, respectiv zece ani; descrierea lor ca „stând întinşi pe spate şi dintr‑o dată învârtindu‑se ca nişte titirezi, cu o rapiditate extremă". (Sunetele destul de apropiate de vâjâit, ca al unui derviş, ale lui Regan.)
Erau şi alte similitudini; tot nişte motive de a suspecta sugestia: menţionarea puterii anormale, a obscenităţii limbajului; iar Karras credea că trecerea în revistă a posedărilor din Evanghelii, era probabil baza conţinutului curios de religios al elucubraţiilor lui Regan de la Barringer Clinic. Mai mult decât atât, în capitolul respectiv erau menţionate etapele instalării posedării: „... Prima, infestarea, constă într‑un atac asupra mediului înconjurător al victimei; zgomote‑mirosuri‑deplasarea obiectelor; iar al doilea, obsesia, constă într‑un atac personal asupra subiectului, având ca scop să inculce groaza prin lovituri de felul celor pe care cineva le poate aplica altcuiva cu pumnii şi picioarele." Bătăile uşoare. Accesele. Atacurile Căpitanului Howdy.
Poate... poate l‑a citit. Dar Karras nu era convins. Deloc... deloc. Şi Chris. Păruse atât de nesigură în privinţa asta.
Se duse din nou la fereastră. Care‑i atunci răspunsul? Posedare autentică? Un demon? Privi în jos şi scutură din cap. În nici un caz. În nici un caz. Întâmplări paranormale? Sigur. De ce nu? Le‑au relatat cât se poate de mulţi observatori competenţi. Doctori. Psihiatri. Oameni ca Junod. Dar problema e cum să interpretezi fenomenele? Se întoarse cu gândul înapoi la Oesterreich. Referinţă la un şaman din Altai. Siberia. Posedat în mod voluntar şi examinat într‑o clinică în timp ce executa o acţiune aparent paranormală: levitaţia. Exact înainte, pulsul său sărise la o sută, iar apoi ţâşnise la un uluitor două sute. De asemenea schimbări remarcabile ale temperaturii. Ale respiraţiei. Deci acţiunea sa paranormală era legată de fiziologie. Era cauzată de vreo energie sau forţă anume a corpului. Dar ca dovadă a posedării Biserica vroia fenomene clare şi exterioare care să sugereze...
Uitase formularea. Se uită după ea. Urmări cu degetul în jos, de‑a lungul paginii uneia din cărţile de pe masă. O găsi: „...fenomene exterioare verificabile care să sugereze ideea că ele sunt datorate intervenţiei extraordinare a unei inteligente, alta decât cea a omului". Era oare acesta cazul şamanului? se întrebă Karras. Nu. Şi în cazul acesta Regan?
Se întoarse la un pasaj pe care îl subliniase cu creionul: Exorcistul va fi pur şi simplu atent ca nici una din manifestările pacientului să nu rămână netrecută în revistă în cadrul..."
Dădu din cap. Okay, atunci. Hai să vedem. În ritm susţinut, el trecu prin manifestările de tulburare ale lui Regan împreună cu posibilele lor explicaţii. Le bifa în minte, una câte una:
Năucitoarele schimbări ale trăsăturilor lui Regan.
În parte boala ei. În parte subalimentaţia. În cea mai mare parte, concluziona el, acestea erau datorate faptului că fizionomia este o expresie a constituţiei psihice. Indiferent ce dracului o mai însemna şi asta! adăugă el cam în doi peri.
Năucitoarea schimbare a vocii lui Regan.
Încă mai avea de ascultat vocea originală. Şi chiar dacă aceasta ar fi fost subţire, după cum relatase mama ei, ţipete continue i‑ar fi iritat coardele vocale, de unde o îngroşare a vocii. Singura problemă aici, reflectă el, era volumul masiv al acestei voci, căci chiar şi cu umflarea coardelor vocale, acest lucru părea imposibil din punct de vedere fiziologic. Şi totuşi, chibzui el, în stări anxioase sau patologice, erau cunoscute ca ceva obişnuit etalările unei puteri paranormale, în exces faţă de potenţialul muscular. N‑ar putea coardele vocale şi laringele să facă şi ele obiectul aceluiaşi efect misterios?
Vocabularul extins şi bruştele cunoştinţe ale lui Regan.
Criptomnezie: amintiri îngropate ale unor cuvinte şi date la care a fost cândva expusă, chiar şi în copilărie, poate. La somnambuli — şi adesea la oamenii pe punctul de a muri — informaţiile îngropate ies de multe ori la suprafaţă cu fidelitate fotografică.
Faptul că Regan îi recunoscuse ca fiind un preot.
La nimereală. Dacă ar fi citit capitolul despre posedare, ar fi putut să se aştepte la vizita unui preot. Şi potrivit lui Jung, percepţia inconştientă şi sensibilitatea pacienţilor isterici puteau fi în anumite momente de cincizeci de ori mai mari decât normale. Acestea îndreptăţeau aparent autentica „citire a gândurilor" prin bătăile în masă ale medium‑ului, căci ceea ce „citea" de fapt subconştientul medium‑ului erau tremurul şi vibraţiile create în masa de mâinile celor ale căror gânduri se presupunea că le citeşte. Tremurele formau un anumit tipar de litere sau numere. Prin urmare, ar fi fost de conceput ca Regan să‑i fi „citit" identitatea chiar şi numai în această manieră; din cum îi arătau mâinile; din izul de vin sfinţit.
Faptul că Regan ştiuse de moartea mamei lui.
La nimereală. Avea patruzeci şi şase de ani.
— Fi‑vă milă de un vechi ministrant, Părinţele!
Textele cărţilor folosite în seminariile catolice acceptau telepatia atât ca pe o realitate cât şi ca pe un fenomen natural.
Precocitatea intelectului lui Regan.
În decursul observaţiilor personale asupra unui caz de personalitate multiplă care implica declarate fenomene oculte, psihiatrul Jung ajunsese la concluzia că în stări de somnambulism isteric, nu numai percepţiile inconştiente ale simţurilor erau sporite, ci şi funcţiile intelectului, căci noile personalităţi din cazul în chestiune păreau clar mai inteligente decât prima. Şi totuşi, era Karras nedumerit: doar a relata fenomenul însemna a‑l explica?
Brusc se opri din parcurgere şi se aplecă razant deasupra mesei, căci dintr‑o dată îl străfulgerase gândul că jocul de cuvinte referitor la Irod era chiar mai complicat decât păruse la început: Când Fariseii îi spuseseră lui Hristos despre ameninţările lui Irod, îşi aduse el aminte, acesta le răspunsese:
— Mergeţi şi spuneţi acestei vulpi că eu alung diavoli...
Aruncă un moment o privire la banda cu vocea lui Regan, apoi se aşeză istovit la birou. Aprinse altă ţigară... expiră... se gândi din nou la băieţii Burner; la cazul fetiţei de opt ani care manifestase simptome de posedare în toată regula. Ce carte citise acea fată, care să‑i permită subconştientului minţii ei să simuleze simptoamele cu o asemenea perfecţiune? Şi cum să comunice subconştientul diferitelor minţi ale oamenilor posedaţi din Siberia, Germania, Africa, astfel ca simptoamele să rămână aceleaşi?
— Întâmplător, mama ta e aici cu noi, Karras...
Privi în gol în timp ce fumul de la ţigară se ridica asemenea unor şoapte încolăcite ale amintirilor. Preotul se lăsă pe spătar, privind în jos spre ultimul sertar din stânga al biroului. O vreme, rămase privind. Apoi se aplecă încet, deschise sertarul şi scoase un maculator decolorat cu exerciţii de limbă. Instruirea unui adult. A mamei sale. Îl aşeză pe birou şi cu degetul mare răsfiră paginile cu o grijă tandră. Literele alfabetului, iar şi iar. Apoi exerciţii simple:

LECŢIA VI
ADRESA MEA COMPLETĂ

Între pagini, o tentativă de scrisoare:

Apoi un alt început. Incomplet. Îşi mută privirea. Îi văzu ochii la fereastră... aşteptă...
— „Domine, non sum dignus...
Ochii deveniră cei ai lui Regan... ochi ţipând... ochi aşteptând...
— „Împărtăşeşte‑mi Taina Ta..."
Aruncă o privire benzii cu vocea lui Regan.
Ieşi din cameră. Luă cu el banda la cabinetul de limbi străine. Găsi un magnetofon. Se aşeză. Înfăşură capătul benzii pe o rolă goală. Îşi puse căştile pe urechi. Apăsă pe butonul de pornire. Apoi se apleca înainte şi ascultă. Extenuat. Încordat.
O vreme, numai fâsâitul benzii. Uşor scârţâit al mecanismului. Un păcănit brusc de acţionare. Zgomote.
— Salut...
Apoi un ţiuit de rezonanţă. Chris MacNeil, şuşotind, undeva pe fundal:
— Nu aşa aproape de microfon, iubito. Ţine‑l mai departe de gură.
— Aşa?
— Nu, încă.
— Aşa?
— Mda, okay. Acu' dă‑i drumu'. Vorbeşte pur şi simplu.
Chicoteli. Microfonul lovindu‑se de o masă. Apoi vocea clară, dulce, a lui Regan MacNeil:
— Salut, tăticule? Eu sunt. Îmm... Chicote; apoi o şoaptă de o parte: Nu ştiu ce să spun!
— Oh, doar ce mai faci, iubito. Spune‑i ce‑ai mai făcut.
Alte chicoteli, apoi:
— Îmm, tăticule... Aă, să vezi... adică, sper că mă poţi auzi okay, şi, îmm‑ăă, pe urmă, să vedem. Îmm, păi, mai întâi că suntem... Nu, stai; acum... Vezi, mai întâi că suntem în Washington, tăticule, ştii? Adică, aici este unde locuieşte preşedintele, şi casa aia... Înţelegi, tăticule?... este... Nu, stai, după aia; mai bine o iau de la‑nceput. Să vezi, tăticule, este...
Restul Karras îl auzi estompat, ca de departe, printre zvâcnetele sângelui în urechi asemenea unui ocean, în timp ce în pieptul şi în mintea lui creştea o intuiţie copleşitoare: Lucrul pe care l‑am văzut în acea cameră nu era Regan!
Se întoarse la locuinţele iezuiţilor. Intră într‑un cubicul. Spuse Mesa înainte de ora de vârf. Când ridică Ostia întru sfinţire, aceasta îi tremură între degete cu o speranţă ce nu îndrăznea s‑o spere şi pe care se luptă cu fiecare fibră a voinţei lui să o alunge.
— „Căci acesta este Trupul Meu..." şopti el tremurat.
Nu, pâine! Asta nu‑i decât pâine!
Nu îndrăznea să mai iubească iar şi să piardă. Acea pierdere era prea mare, acea durere era prea ascuţită. Îşi plecă fruntea şi înghiţi Ostia ca pe o iluzie pierdută. O clipa i se înţepeni în uscăciunea gâtului.
După Mesă, sări peste micul dejun. Îşi făcu notiţele pentru conferinţă. Îşi susţinu ora de la Georgetown University Medical School. Turui răguşit discursul pregătit de mântuială:
— ...iar privitor la simptoamele de tulburări cu stări manicheiste, veţi...
— Tăticule, sunt eu... sunt eu...
Dar cine era „eu"?
Karras dădu drumul mai devreme clasei şi se întoarse în camera lui, unde imediat se cocârjă deasupra biroului său, cu palmele apăsate şi reexamină încordat poziţia Bisericii referitor la semnele paranormale de posedare demonică. Oare am fost prea rigid? se întrebă el. Scrută punctele principale din Satan: „telepatie... fenomene naturale... obiecte mişcate de la o distantă de‑acum suspectă... din trup ar putea emana anumite fluide... Înaintaşii noştri... ştiinţă... În zilele noastre trebuie să fim mai precauţi. „Fără a pune la socoteală mărturiile paranormale, totuşi..." Îşi încetini ritmul cititului, „...toate conversaţiile avute cu pacientul trebuiesc analizate cu grijă, căci dacă ele prezintă acelaşi sistem de asociere de idei şi de obişnuinţe logico‑gramaticale cu cel etalat în stare normală, atunci posedarea trebuie considerată suspectă".
Karras trase adânc aer în piept, extenuat. Apoi expiră. Lăsă capul să‑i cadă. Nu‑i chip. Nu e tranşant. Aruncă o privire planşei de pe pagina vecină. Un demon, privirea‑i mătură leneşă în jos spre legendă: „Pazuzu". Karras închise ochii. Ceva în neregulă. Tranquille... Îşi imagină moartea exorcistului: agonia finală... mugetul... sâsâitul. vomitatul... „demonii" trântindu‑l jos din pat, furioşi fiindcă în curând va muri şi va trece dincolo de chinul lor. Şi Lucas! Lucas. Îngenunchind lângă pat. Rugându‑se. Dar în clipa morţii lui Tranquille, Lucas luase instantaneu asupra sa identitatea demonilor celuilalt, începând să lovească mârşav cu piciorul în cadavrul cald încă, în trupul zdrobit şi chircit, duhnind a excremente şi a vomă, în timp ce şase oameni puternici căutau să‑l ţină în frâu. Acesta nu se oprise până când nu fusese luat cadavrul din cameră. Karras văzu aceasta. Îşi imagină foarte clar.
S‑ar putea oare? Ar putea fi posibil de conceput aşa ceva? Ar putea fi ritualul exorcizării singura speranţă pentru Regan? E neapărată nevoie să deschidă el acel vestiar cu dureri?
Nu putea să alunge gândul. Nu putea să‑l lase neverificat. Trebuia să ştie. Cum să ştie? Deschise ochii, „...conversaţiile avute cu pacientul trebuiesc..." Da. Da, de ce nu? Dacă descoperirea că tiparele de vorbire ale lui Regan şi ale „demonului" sunt aceleaşi, ar fi eliminat posedarea chiar şi cu întâmplări paranormale, atunci cu siguranţă... Sigur... diferenţe puternice ale tiparelor ar trebui să însemne că probabil există posedare!
Se animă. Ce altceva? Ce altceva? Ceva rapid. Ea... Stai puţin. Se opri, privind fix în jos, cu mâinile împreunate la spate. Acel capitol... Acel capitol din cartea despre vrăjitorie. Se menţiona...? Da, se menţiona: faptul că demonii reacţionau invariabil cu furie când erau confruntaţi cu Ostie sfinţită... cu moaşte... cu... Apă sfinţită! Exact! Asta e! Mă voi duce acolo şi o voi stropi cu apă obişnuită! Dar îi voi spune că e apă sfinţită! Sigur! Dacă reacţionează în maniera în care se presupune că reacţionează demonii, atunci voi şti că nu e posedată... că simptoamele sunt sugestii... că le‑a luat din carte! Dar dacă nu reacţionează ar însemna...
Posedare autentică?
Poate...
Febril, scotoci după o sticluţă pentru apa sfinţită.

Îi deschise uşa Willie. Intrând, aruncă o privire către dormitorul lui Regan. Strigăte. Obscenităţi. Şi totuşi nu cu vocea groasă, răguşită a demonului. Hârâită. Mai subţire. Cu un puternic accent.. Da!... Apariţia care se manifestase fugitiv când o văzuse pe Regan rândul trecut.
Karras îşi coborî privirea spre Willie, care aştepta. Se holba nedumerită la gulerul roman. La roba preoţească.
— Unde‑i doamna MacNeil, vă rog? o întrebă Karras.
Willie arătă la etaj.
— Mulţumesc.
Se duse către scară. Urcă. O văzu pe Chris pe hol. Stătea pe un scaun, lângă dormitorul lui Regan, cu capul plecat, cu braţele încrucişate. Atunci când iezuitul se apropie de ea, Chris auzi foşnetul sutanei. Privi în sus şi se ridică cu repeziciune în picioare.
— Bună, Părinte.
Sub ochi avea pungi albăstrii. Karras se încruntă.
— Aţi dormit?
— Oh, puţin.
El scutura din cap în semn de admonestare.
— Ei bine, n‑am putut, oftă ea către el, arătând cu capul către uşa lui Regan. A făcut aşa toată noaptea.
— Ceva vomă?
— Nu. Îl apucă de mânecă parcă pentru a‑l îndepărta. Haideţi, să mergem jos unde putem...
— Nu, aş dori s‑o văd, o întrerupse el blând. Se opuse imboldulului ei insistent de a‑l conduce.
— Chiar acum?
Ceva în neregulă, reflectă Karras. Arăta încordată. Speriată.
— De ce nu acum? chestionă el.
Ea aruncă pe furiş o privire spre uşa dormitorului lui Regan. Dinăuntru se auzeau ţipetele stridente ale acelei voci răguşite şi nebune de furie:
— Naa‑zist afurisit! Naa‑zist pizdos!
Chris îşi întoarse privirea; după care aprobă reluctant din cap.
— Poftiţi. Intraţi.
— Aveţi un magnetofon?
Ochii ei îi căutară pe ai lui cu mişcări iuţi. Zbateri uşoare.
— Aţi putea pune să fie adus aici sus în cameră cu o bandă neînregistrată, vă rog?
Se încruntă suspicioasă.
— Pentru ce? Apoi alarmată. Adică, vreţi să înregistraţi...?
— Da, este imp...
— Părinte, nu vă pot lăsa să...!
— Am nevoie să fac comparări ale tiparelor vorbirii, i‑o tăie el ferm. Vă rog mult! Pur şi simplu va trebui să aveţi încredere în mine!
Tocmai se întorceau spre uşă, când un şuvoi coroziv de obscenităţi păru să‑l împingă pe Karl afară din dormitorul lui Regan. Faţa îi era cenuşie şi întunecată, iar în mâini ţinea nişte scutece şi lenjerii soioase.
— I‑ai pus, Karl? îl întrebă Chris în timp ce servitorul închidea uşa dormitorului în urma lui.
Karl aruncă o privire rapidă spre Karras, apoi spre Chris.
— Sunt puşi, spuse el sec şi porni repede pe coridor către scară.
Chris îl privi. Apoi se întoarse spre Karras.
— Okay, spuse ea slab. Okay. Vi‑l voi trimite sus. Şi brusc plecă şi ea pe hol.
Karras o privi o clipă. Nedumerit. Ce nu era în regulă? Apoi sesiză liniştea bruscă din dormitor. Pentru scurt timp. Iar acum chelălăitul râsului diabolic. Păşi înainte. Pipăi sticluţa cu apă din buzunar. Deschise uşa şi păşi în dormitor.
În timp ce se apropia, lucrul îl privea cu ochi batjocoritori. Plini de şiretenie. Plini de ură. Plini de putere.
— Salut, Karras.
Preotul auzi zgomotul diareii golindu‑se în chiloţii de plastic.
Vorbi calm de la picioarele patului.
— Salut, Diavole. Cum te mai simţi?
— Pe moment, foarte fericit să te văd. Încântat. Limba îi atârna afară din gură, în timp ce ochii îl măsurau pe Karras cu insolenţă.
— Ţi‑ai arborat culorile, văd. Foarte bine. Încă un duruit. Nu te deranjează un pic de duhoare, Karras, nu‑i aşa?
— Deloc.
— Eşti un mincinos!
— Te necăjeşte asta?
— Cât de cât.
— Dar Diavolului îi plac mincinoşii.
— Numai cei pricepuţi, dragă Karras, numai cei pricepuţi, chicoti acesta. Mai mult decât atât, cine‑a spus că eu sunt Diavolul?
— Nu tu?
— Oh, oi fi spus. Poate. Nu mă simt bine. M‑ai crezut?
— Desigur.
— Scuzele mele.
— Spui că nu eşti Diavolul?
— Doar un amărât de demon care se zbate. Un drac. O distincţie subtilă, dar una care nu‑i scapă total neobservată Tatălui Nostru care e în Iad. Apropo, n‑o să‑i pomeneşti acuma că m‑a luat gura pe dinainte, Karras, nu‑i aşa? Îh? Dacă îl vezi?
— Să‑l văd? E aici? întrebă preotul.
— În porc? Câtuşi de puţin. Doar o familie amărâtă de suflete rătăcitoare, prietene. Nu dai vina pe noi pentru faptul că ne aflăm aici, nu‑i aşa? La urma urmelor, n‑avem unde să ne ducem. Nici un cămin.
— Şi câtă vreme plănuiţi să staţi?
Capul se smuci în sus de pe pernă, urlând contorsionat de turbare:
— Până când purceaua moare! Apoi, la fel de brusc, Regan se potoli la loc, cu un rânjet, ţinându‑şi buzele de parcă i‑ar fi lăsat gura apă. Apropo, ce zi excelentă pentru o exorcizare, Karras.
Cartea! Trebuie să fi citit asta în carte!
Ochii sardonici priveau ţintă pătrunzători.
— Chiar dă‑i drumu' repede. Cât mai repede.
Inconsistent. Ceva fals aici.
— V‑ar plăcea asta?
— Straşnic.
— Dar asta nu v‑ar alunga din Regan?
Demonul îşi aşeză capul înapoi pe pernă, cârâind obsedant, apoi se întrerupse.
— Ne‑ar aduce împreună.
— Pe voi şi pe Regan?
— Pe noi şi pe tine, bunul meu prieten, croncăni demonul. Pe noi şi pe tine. Iar din adâncul gâtului ieşi un râs înfundat.
Karras se uită pierdut. Simţi mâini pe ceafa. Reci ca gheaţa. Atingându‑l uşor. Apoi îi trecu. Cauzate de teamă, concluzionă el. Teamă.
Teamă de ce?
— Da, te vei alătura micii noastre familii, Karras. Vezi tu, necazul cu semnele din cer, dragul meu dumicat, este că odată ce le‑ai văzut, nu mai ai nici o scuză. Ai sesizat despre cât de puţine miracole se mai aude în ultima vreme? Nu‑i vina noastră, Karras. Nu ne‑o pune nouă‑n cârcă. Noi ne străduim!
Karras îşi întoarse cu o smucitură capul în direcţia unei pocnituri puternice, subite. Un sertar de birou se deschisese cu zgomot, alunecând în afară pe toată lungimea lui. Simţi un fior ce creştea rapid, urmărind cum sertarul se închise brusc cu o trosnitură. Iată! Apoi, la fel de brusc, emoţia coborî ca un vreasc putrezit dintr‑un copac: Psihokinezie. Karras auzi chicoteli. Privi înapoi spre Regan.
— Cât de plăcut să stau la taclale cu tine, Karras, spuse demonul, rânjind. Mă simt liber. Ca un zburdalnic. Îmi desfac marile‑mi aripi. În fond, chiar şi numai faptul că‑ţi spun asta va servi doar la a‑ţi spori damnaţia, doctore, dragul şi dezonoratul meu medic.
— Tu ai făcut asta? Tu ai făcut chiar acum să se mişte sertarul ăla de sus?
Demonul nu asculta. Îşi îndreptase privirea spre uşă, spre zgomotul cuiva care se apropia cu repeziciune pe coridor, iar acum trăsăturile lui se schimbaseră în cele ale celeilalte personalităţi.
— Afurisit măcelar nenorocit! ţipă strident acesta cu vocea răguşită, cu accent britanic. Hun pizdos!
În uşă îşi făcu apariţia Karl, apropiindu‑se în grabă cu magnetofonul. Îl aşeză lângă pat, ferindu‑şi privirea, după care se retrase iute din cameră.
— Afară, Himmler! Piei din ochii mei! Du‑te s‑o vizitezi pe fi‑ta aia cu picioarele ca nişte papainoage! Du‑i sauerkraut! Sauerkraut şi heroină, Thorndike! O să se‑nnebunească după ea! O să...
Dispărut. Karl dispăruse afară. Iar acum, lucrul din Regan era dintr‑o dată cordial, urmărindu‑l pe Karras cu privirea, în timp ce preotul instala magnetofonul; căuta o priză; băga ştecherul în ea; înfăşură capătul benzii pe rolă.
— Oh, da, salve salve salve. Care‑i mersu'? spuse ceva‑ul fericit. Vom înregistra oarece, Padre? Ce amuzant! Oh, chiar că‑mi place să joc, să ştii! Oh, imens!
— Eu sunt Damien Karras, spuse preotul în timp ce trebăluia. Tu cine eşti?
— Acu' îmi ceri şi recomandări, patrafire? Afurisită neobrăzare din partea ta, n‑ai zice? Chicoti. L‑am interpretat pe Puck în sceneta montată la grădiniţă. Aruncă o privire în jur. Întâmplător, unde‑i ceva de băut? Sunt scorojit.
Preotul aşeză cu grijă microfonul pe noptieră.
— Dacă‑mi vei spune cum te cheamă, voi încerca să‑ţi găsesc eu ceva.
— Da, desigur, răspunse acesta cu un cârâit amuzat. Şi după aia o s‑o bei singur, presupun.
În timp ce apăsa pe butonul RECORD, Karras răspunse:
— Spune‑mi cum te cheamă.
— Pungaş futangiu!
Apoi dispăru prompt şi fu înlocuit de demon.
— Şi ce facem noi acum, Karras? Înregistrăm mica noastră discuţie?
Karras se îndreptă de şale. Se uită lung. Apoi îşi trase un scaun lângă pat şi se aşeză.
— Te deranjează? răspunse el.
— Câtuşi de puţin, croncăni demonul. Totdeauna mi‑au cam plăcut maşinăriile infernale.
Brusc o duhoare puternică, nouă, îl asaltă pe Karras. Era un miros ca de...
— Sauerkraut, Karras. Ai sesizat?
Chiar că mirosea a varză murată, se minună iezuitul. Părea să emane dinspre pat. Din trupul lui Regan. Apoi dispăru, înlocuit de duhoarea de putrefacţie de dinainte. Karras se încruntă. Mi‑am închipuit eu? Autosugestie? Se gândi la apa sfinţită. Acum? Nu, ţine‑o. Strânge mai multe tipare de vorbire.
— Cu cine am vorbit înainte? întrebă el.
— Doar careva din familie, Karras.
— Un demon?
— Îi cauţi prea mult în coarne.
— Cum aşa?
— Cuvântul „demon" înseamnă „cel înţelept". El e un prost.
Iezuitul deveni încordat.
— În ce limbă „demon" înseamnă „cel înţelept"?
— În greacă.
— Vorbeşti greaca?
— Foarte fluent.
Unul din semne! se gândi Karras surescitat. Vorbitul într‑o limbă necunoscută! Era mai mult decât sperase.
— Pos egnokas hoti presbyteros eimi ? chestionă el iute în greaca veche.
— N‑am chef, Karras.
— Oh. Deci nu poţi să...
— N‑am chef!
Dezamăgire. Karras rumegă gândurile.
— Tu ai făcut sertarul de sus să alunece afară? chestionă el.
— Mai mult ca sigur.
— Foarte impresionant. Karras dădu din cap. Eşti cu siguranţă un demon foarte, foarte puternic.
— Sunt.
— Mă întrebam dacă ai vrea s‑o faci din nou.
— Da, cu timpul.
— Fă‑o acum, te rog... chiar că aş dori s‑o văd.
— Cu timpul.
— De ce nu acum?
— Trebuie să‑ţi mai dăm şi motive de îndoială, croncăni el. Doar atâtea cât să fim siguri de rezultatul final. Îşi aşeză înapoi capul cu un chicot maliţios. Ce trăire să ataci prin adevăr! Ah, ce bucurie!
Mâini de gheaţă atingându‑l pe gât. Karras privi ţintă. De ce din nou teamă? Teamă? Era teamă?
— Nu, nu teamă, spuse demonul. Rânjea. Eu eram.
Acum mâinile dispăruseră. Karras se încruntă. Simţi o nouă mirare. O disecă în amănunt. Telepată. Sau nu? Află. Află acum.
— Poţi să‑mi spui ce gândesc chiar acum?
— Gândurile tale sunt prea plicticoase pentru a le urmări.
— Atunci, nu poţi să‑mi citeşti gândurile.
— Ia‑o cum doreşti... cum doreşti.
Să încerci apa sfinţită? Acum? Auzi ticăitul mecanismului magnetofonului. Nu. Continuă să sapi. Mai adună mostre de limbaj.
— Eşti o persoană fascinantă.
Regan zâmbi ironic.
— Oh, nu, serios, spuse Karras. Aş dori să ştiu mai multe despre fondul tău. N‑ai apucat să‑mi spui cine eşti, de exemplu.
— Un drac, urui demonul.
— Da, ştiu, dar care drac? Cum te cheamă?
— Eh, ce înseamnă acuma un nume, Karras? Nu‑ţi bate capu' cu numele meu. Spune‑mi Howdy, dacă găseşti că‑ţi vine mai uşor.
— A, da. Căpitanul Howdy. Karras dădu din cap. Prietenul lui Regan.
— Prietenul ei foarte apropiat.
— Ah, chiar?
— Exact..
— Dar atunci de ce‑o chinui?
— Pentru că sunt prietenul ei. Purcelei îi place asta!
— Îi place asta?
— Adoră asta!
— Dar de ce?
— Întreab‑o!
— I‑ai permite să răspundă?
— Nu.
— Păi, ce rost ar avea atunci să‑ntreb?
— Nici unul! Ochii demonului scânteiară cu pică.
— Cine‑i persoana cu care am vorbit mai devreme? întrebă Karras.
— Ai mai întrebat asta.
— Ştiu, dar tot nu mi‑ai dat un răspuns.
— Doar un alt bun prieten al dulcei, iubitei purcele, dragă Karras.
— Aş putea vorbi cu el?
— Nu. E ocupat cu maică‑ta, care‑i suge pula până‑la floci, Karras! Pân‑la rădăcină! Chicoti uşor, iar apoi adăugă: Minunată limbă, maică‑ta asta. Pricepută gură.
Îl privea cu un licăr batjocoritor, iar Karras simţi o turbare măturând tot ce‑i stătea în cale, o ură chinuitoare despre care preotul realiză rapid că era îndreptată nu spre Regan, ci spre demon. Demon! Ce dracu' se‑ntâmplă cu tine, Karras? Iezuitul se agăţă de marginile calmului, respiră adânc, iar apoi se ridică în picioare şi scoase din buzunarul cămăşii sticluţa cu apă. O deşurubă.
Demonul arătă circumspect.
— Ce‑i asta?
— Nu ştii? întrebă Karras, acoperind gura sticluţei pe jumătate cu degetul şi începând să împrăştie conţinutul pe Regan. E apă sfinţită, drace.
Imediat demonul bătu în retragere, zvârcolindu‑se şi mugind de groază şi de durere:
— Arde! Mă arde! Ahh, opreşte! Încetează, preot nenorocit! Încetează!
Karras se opri din stropit, fără nici o expresie pe faţă. Isterie. Sugestie. Chiar a citit acea carte. Aruncă o privire către magnetofon. De ce să mă mai complic?
Sesiză liniştea. Se uită la Regan. Îşi apropie sprâncenele. Ce‑i asta? Ce se‑ntâmplă? Personalitatea demonică dispăruse şi în locul ei erau alte trăsături similare. Şi totuşi diferite. Iar ochii erau daţi peste cap, orbitele arătând numai albul. Acum murmurând. Încet. O babilonie febrilă. Karras se duse de partea cealaltă a patului. Se aplecă deasupra s‑asculte. Ce este? Nimic. Şi totuşi... Are cadenţă. Ca un limbaj. S‑ar putea? Simţi fluturarea unor aripi în stomac; le apucă strâns; le ţinu strâns. Haide, nu fi idiot! Şi totuşi...
Aruncă o privire spre ochiul magic al magnetofonului. Nu pâlpâia. Răsuci butonul de volum şi apoi ascultă, încordat, cu urechea plecată la buzele lui Regan. Babilonia încetă şi fu înlocuită de o respiraţie hârşâită şi adâncă.
Karras se îndreptă de şale.
— Tu cine eşti? întrebă el.
— Inemintnusue, răspunse entitatea. Geamăt şoptit. Cu durere. Alb de ochi. Pleoape tremurânde. Inemintnusue. Vocea spartă, şuierată, asemenea sufletului posesorului ei, părea să sfredelească un spaţiu întunecat, obturat, dincolo de timp.
— Acesta este numele tău? se încruntă Karras.
Buzele se mişcară. Silabe febrile. Încete. Neinteligibile. Apoi după scurt timp încetară.
— Eşti capabil să mă înţelegi?
Linişte. Doar respiraţie. Adâncă. Estompată ciudat. Sunetul sinistru al somnului într‑un cort cu oxigen.
Iezuitul aşteptă. Speră la mai mult.
Nu mai apăru nimic.
Derulă banda înapoi, băgă magnetofonul în carcasa lui şi îl luă de jos împreună cu rola pe care era banda. Se uită o ultimă dată spre Regan. Se rupsese filmul. Nehotărât, părăsi camera şi coborî la parter.
O găsi pe Chris în bucătărie. Stătea aşezată sumbru la masă, la o cafea cu Sharon. Când îl văzură apropiindu‑se, ridicară spre el priviri întrebătoare, aşteptând nerăbdătoare. Chris îi spuse încet lui Sharon:
— Ar fi bine să te duci să vezi de Regan. Okay?
Sharon mai sorbi o ultimă dată din cafea, îl salută pe Karras cu o aplecare a capului şi plecă. El se aşeză istovit la masă.
— Deci ce face? îl întrebă Chris, căutându‑i privirea.
Karras dădu să răspundă, dar îl văzu pe Karl intrând în linişte dinspre cămară şi ducându‑se la chiuvetă să spele nişte oale.
Chris îi urmări privirea.
— E okay, spuse ea uşor. Poftiţi. Ce‑aţi găsit?
— Erau doar două personalităţi pe care nu le‑am mai văzut înainte. Ăă, nu, pe una bănuiesc că am mai văzut‑o doar o clipă, cea care sună a britanic. Este cineva pe care îl cunoaşteţi?
— Este important? întrebă Chris.
El văzu din nou încordarea deosebită de pe faţa ei.
— Este important.
Ea privi în jos şi dădu din cap.
— Mda, e cineva pe care l‑am cunoscut.
— Cine?
Chris ridică privirea.
— Burke Dennings.
— Regizorul?
— Da.
— Regizorul care...
— Da, i‑o tăie ea.
Iezuitul cântări o clipă în linişte un răspuns. Îi văzu ticul nervos al degetului arătător.
— Doriţi nişte cafea, ceva, Părinte?
El scutură din cap.
— Nu, mersi. Se aplecă înainte, cu coatele pe masă. Regan îl cunoştea?
— Da.
— Şi...
Un zdrăngănit. Speriată, Chris tresări, se întoarse şi îl văzu pe Karl aplecându‑se să ia de pe jos o tigaie pe care o scăpase. În timp ce o ridica, o scăpă din nou.
— Dumnezeule mare, Karl!
— Îmi pare rău, doamnă.
— Du‑te, Karl, du‑te de‑aici! Du‑te să vezi un film, ceva! Nu putem sta închişi cu toţii în casa asta! Se întoarse înapoi spre Karras, apucând un pachet de ţigări şi trântindu‑l pe masă atunci când Karl protestă.
— Nu, mă uit...
— Karl, acu' vorbesc serios! Chris se răsti la el nervoasă, ridicând vocea dar fără a‑şi întoarce capul. Ieşi afară! Pur şi simplu ieşi afară din casa asta o vreme! Cu toţii trebuie să‑ncepem să mai ieşim pe‑afară! Acu' numa' du‑te!
— Da, tu du‑te! repetă Willie ca un ecou, intrând şi smulgându‑i tigaia pe care o strângea în mână. Îl împinse iritată spre cămară.
Karl îi scrută scurt cu privirea pe Karras şi pe Chris, apoi plecă.
— Îmi pare rău, Părinte, murmură Chris scuzându‑se. Întinse mâna după o ţigară. A avut de îndurat îngrozitor de multe în ultima vreme.
— Aţi avut dreptate, spuse Karras blând. Apucă cutia cu chibrituri. Cu toţii ar trebui să faceţi un efort să ieşiţi din casă. Îi aprinse ţigara. Şi dumneavoastră.
— Deci ce‑a spus Burke? întrebă Chris.
— Doar obscenităţi, spuse Karras ridicând din umeri.
— Atâta tot?
El prinse uşorul acces de teamă din tonul ei.
— Cam da, răspunse el. Apoi îşi coborî vocea. Întâmplător, Karl are cumva o fiică?
— O fiică? Nu, nu de care să ştiu eu. Sau dacă are, n‑a pomenit niciodată.
— Sunteţi sigură?
Willie trebăluia la chiuvetă. Chris se întoarse spre ea.
— N‑aveţi nici o fiică, nu‑i aşa, Willie?
— A murit, doamnă, acum multă, multă vreme.
— Oh, îmi pare rău.
Chris se întoarse înapoi spre Karras.
— Asta‑i prima dată când aud despre ea, şopti aceasta. De ce‑aţi întrebat? De unde aţi ştiut?
— Regan. Ea a pomenit de asta, spuse Karras.
Chris se holbă.
— A prezentat vreodată semne că are ESP? întrebă el. Vreau să zic, înainte de perioada asta.
— Păi... Chris ezită. Âă, nu ştiu. Nu sunt sigură. Adică, au existat o sumedenie de momente în care părea să se gândească la aceleaşi lucruri la care mă gândeam şi eu, dar nu se‑ntâmplă aceasta în general la persoanele apropiate?
Karras dădu afirmativ din cap.
— Acuma; cealaltă personalitate de care am pomenit, începu el. Este cea care a apărut o dată în timpul hipnozei?
— Rosteşte o babilonie?
— Da. Cine e?
— Nu ştiu.
— Nu vă e deloc familiară?
— Deloc.
— Aţi trimis după fişele medicale?
— Vor sosi în după‑amiaza aceasta. Le expediază cu avionul. Vă vor fi trimise direct dumneavoastră. Sorbi din cafea. A fost singurul mod în care au putut să mi le elibereze, şi chiar şi‑aşa a trebuit să mă fac luntre şi punte.
— Da, m‑am gândit eu că s‑ar putea s‑aveţi greutăţi.
— Am avut. Dar vor sosi. Mai sorbi o dată. Acum cum rămâne cu exorcizarea. Părinte?
El privi în jos, apoi oftă.
— Ei bine, nu trag prea mari speranţe că i‑o pot vinde Episcopului.
— Cum adică, „nu trageţi prea mari speranţe"? Puse jos ceaşca cu cafea, încruntându‑se neliniştită.
Preotul strecură mâna în buzunar şi extrase sticluţa, ţinând‑o la vedere pentru Chris.
— Vedeţi asta?
Ea dădu din cap.
— I‑am spus că e apă sfinţită, îi explică Karras. Şi când am început s‑o stropesc, a reacţionat violent.
— Şi?
— Nu e apă sfinţită. E apă obişnuită.
— Deci poate că unii demoni nu cunosc diferenţa.
— Chiar credeţi că e un demon în ea?
— Cred că este ceva în interiorul lui Regan care încearcă s‑o ucidă, Părinte Karras, iar faptul că ştie sau nu să deosebească pişatul de apă nu pare să aibă foarte mult de‑a face cu aceasta, nu credeţi? Adică scuzaţi‑mă, dar mi‑aţi cerut părerea! îşi stinse ţigara. Care‑i diferenţa între apa sfinţită şi apa obişnuită, la o adică?
— Apa sfinţită‑i binecuvântată.
— Aferim, Părinte; mă bucur pentru ea! Deci ce îmi spuneţi, între timp... fără exorcism?
— Uitaţi ce este, de‑abia am început să sap în afacerea asta, spuse Karras încălzindu‑se. Iar Biserica are criterii ce trebuie îndeplinite şi trebuie îndeplinite dintr‑un motiv foarte serios: pentru a se feri de gunoiul pe care lumea i‑l tot aruncă an de an în cârcă! Vă dau ca exemplu „preoţii care levitează" şi statuile Maicii Binecuvântate care se presupune că plâng în Vinerea Mare şi în zilele de sărbătoare. Cred că pot trăi şi fără să contribui acum la aceasta.
— Aţi vrea puţin Librium, Părinte?
— Scuzaţi‑mă, dar mi‑aţi cerut părerea.
— Mi‑a ajuns.
El îşi scoase ţigările.
— Şi eu vreau. spuse Chris dogit.
Îi întinse pachetul. Ea se servi. Preotul îşi luă şi el una, după care le aprinse pe amândouă. Expirară cu zgomot şi se lăsară pe masă.
— Îmi pare rău, îi spuse el încet.
— Or să vă ucidă ţigările astea fără filtru.
El se jucă cu pachetul de ţigări, şifonându‑i celofanul.
— Iată semnele pe care Biserica s‑ar putea să le accepte. Unul este vorbitul într‑o limbă pe care subiectul n‑a cunoscut‑o niciodată mai înainte. N‑a studiat‑o niciodată. Apoi este clarviziunea, cu toate că în zilele noastre telepatia sau ESP‑urile ar putea‑o anula.
— Dumneavoastră credeţi în chestia asta? Se încruntă sceptică.
El o privi şi decise că ea vorbea serios. Continuă:
— Iar ultimul îl reprezintă puterile dincolo de posibilităţile şi vârsta ei. Aici intră toate. Orice e ocult.
— Păi atunci, ce ziceţi de acele bocănituri în perete?
— Ele în sine nu înseamnă nimic.
— Şi felul în care sălta sus şi jos în pat?
— Insuficient.
— Ei bine, atunci, cum rămâne cu chestiile alea de pe piele?
— Care chestii?
— Nu v‑am spus?
— Ce să‑mi spuneţi?
— Oh, s‑a întâmplat la clinică, explică Chris. Erau... ăă... Plimbă un deget pe piept. Mă‑nţelegeţi, ca un scris? Doar litere. Îi apăreau pe piept, apoi dispăreau. Pur şi simplu.
Karras se încruntă.
— Aţi spus „litere". Nu cuvinte?
— Nu, nu cuvinte. Doar un M o dată sau de două ori. Apoi un L.
— Şi dumneavoastră aţi văzut asta? o întrebă el.
— Păi, nu. Dar mi‑au spus.
— Cine v‑au spus?
— Doctorii de la clinică. Uitaţi, o să vedeţi în fişe. E pe bune.
— Da, sunt convins. Dar încă o dată, acesta e un fenomen natural.
— Unde? În Transilvania? spuse Chris neîncrezătoare.
Karras scutură din cap.
— Nu, am dat în ziare peste astfel de cazuri. Era unul, mi‑amintesc, în care un psihiatru al unei închisori relata că un pacient al său — un deţinut — putea să intre într‑o stare de transă autoindusă şi să facă să‑i apară semnele zodiacale pe piele. Karras făcu un gest înspre piept. Făcea să i se ridice pielea.
— Maică Precistă, minunile nu au viaţă uşoară cu dumneavoastră, nu‑i aşa?
— A fost odată un experiment, îi explică el cu blândeţe, în care subiectul a fost hipnotizat; pus în transă; apoi i s‑au făcut incizii chirurgicale în fiecare braţ. I s‑a spus că braţul stâng îi va sângera iar că cel drept nu. Ei bine, braţul stâng i‑a sângerat, iar braţul drept nu. Puterea minţii controla fluxul sanguin. Nu ştim cum, desigur; dar se întâmplă. Deci în cazuri de stigmate — ca cel despre care am pomenit, cu prizonierul, sau ca cel ca Regan — mintea inconştientă controlează fluxul sanguin diferenţiat prin piele, trimiţând mai mult părţilor pe care vrea să le ridice. Şi astfel obţineţi apoi desene, sau litere, sau mai ştiu eu ce. Misterios, dar nici pe departe supranatural.
— Sunteţi un caz chiar dificil, Părinte Karras, ştiţi asta?
Karras atinse unghia degetului mare de dinţi.
— Uitaţi, poate aceasta vă va ajuta să înţelegeţi, spuse el în cele din urmă. Biserica — nu eu — Biserica — a dat odată un edict, un avertisment pentru exorcişti. L‑am citit azi‑noapte. Şi ceea ce afirma era faptul că majoritatea oamenilor despre care se credea a fi posedaţi sau care credeau despre alţii că sunt posedaţi — şi aici citez — „au mult mai degrabă nevoie de un doctor decât de un exorcist". O privi pe Chris în ochi. Puteţi ghici când a fost emis acest avertisment?
— Nu, când?
— În anul o mie cinci sute optzeci şi trei.
Chris privi pierdută, surprinsă; se gândi.
— Mda, cu siguranţă a fost un an dat dracului, mormăi ea. Îl auzi pe preot ridicându‑se de pe scaun.
— Lăsaţi‑mă să aştept să verific fişele de la clinică, spuse el.
Ea aprobă dând din cap.
— Între timp, continuă el, voi edita benzile şi le voi duce Institute of Languages and Linguistics. S‑ar putea ca această babilonie să fie vreun fel de limbaj. Mă‑ndoiesc. Dar poate. Şi comparând tiparele vorbirii... Ei bine, atunci veţi şti. Dacă sunt aceleaşi, veţi şti sigur că nu este posedată.
— Şi pe urmă ce? întrebă ea neliniştită.
Preotul căută în ochii ei. Erau tulburi. Îngrijorată că fiica ei n‑ar fi posedată! Se gândi la Dennings. Ceva în neregulă. Foarte în neregulă.
— Mi‑e penibil să vă întreb, dar aş putea împrumuta câteva zile maşina dumneavoastră?
Ea privi în pământ lugubru.
— Aţi putea împrumuta şi viaţa mea câteva zile, murmură. Numa' să mi‑o aduceţi înapoi până joi. Nu se ştie niciodată; poate o să‑mi mai trebuiască.
Cu durere, Karras privi lung capul plecat, fără apărare. Jinduia să o ia de mână şi să‑i spună că totul va fi bine. Dar cum?
— Staţi, să vă aduc cheile, spuse ea.
El o privi cum se depărtează parcă fără nici o ţintă, asemenea unei rugăciuni fără speranţă.
După ce ea îi dădu cheile, Karras reveni în camera sa. Lăsă acolo magnetofonul şi luă cu el banda cu vocea lui Regan. Apoi se întoarse după maşină, care era parcată peste drum.
Urcând în maşină, îl auzi pe Karl strigându‑l din pragul casei:
— Părinte Karras! Iezuitul privi într‑acolo. Karl cobora în grabă treptele de la intrare, trăgându‑şi repede pe el o jachetă. Făcea cu mâna. Părinte Karras! O clipă!
Karras se întinse şi coborî geamul din dreapta. Karl se aplecă în dreptul ferestrei.
— Mergeţi în care parte, Părinte Karras?
— Du Pont Circle.
— Ah, da, bine! M‑aţi putea lăsa în drum, vă rog, Părinte? V‑ar deranja?
— Sunt încântat s‑o fac. Sări înăuntru.
Karl dădu din cap.
— Vă rămân recunoscător, Părinte!
Karras porni motorul.
— Face bine să mai ieşi pe‑afară.
— Da, mă duc să văd film. Film bun.
Karras băgă în viteză şi puse maşina în mişcare.
Un timp merseră în tăcere. Preotul era preocupat, căutând răspunsuri. Posedare. Imposibil. Apa sfinţită. Totuşi...
— Karl, tu l‑ai cunoscut destul de bine pe domnul Dennings, n‑ai zice?
Karl privi ţintă prin parbriz; apoi aprobă ţeapăn din cap.
— Da. L‑am cunoscut.
— Când Regan... când pare a fi Dennings, ai impresia că este cu adevărat?
Pauză lungă. Apoi un sec şi fără intonaţie.
— Da.
Karras dădu din cap, simţindu‑se bântuit.
Până ajunseră la Du Pont Circle nu mai discutară nimic. Opriră la un semafor.
— Mă dau jos aici, Părinte Karras, spuse Karl deschizând portiera. Pot să iau de aici autobuz. Coborî, apoi se aplecă în dreptul geamului. Părinte, mulţumesc foarte mult. Vă rămân recunoscător. Mulţumesc.
Rămase pe refugiu şi aşteptă să se facă verde. Când preotul porni, zâmbi şi făcu cu mâna. Urmări maşina până când aceasta dispăru după virajul ce dădea în Massachusetts Avenue. Apoi alergă la autobuz. Se urcă. Ceru un bilet cu transfer pe o altă linie. Schimbă autobuzul. Călători în tăcere până când în cele din urmă descinse într‑un cartier de locuinţe cu chirie din nord‑estul oraşului. Se îndreptă spre o locuinţă ce stătea să se prăbuşească şi intră.
Karl se opri la baza scării mohorâte, mirosind miasmele înţepătoare de la bucătăriile în care se gătea. De undeva, plânsetul unui copil mic. Un gândac de pe podeaua de scândură se furişă sub o treaptă ţâşnind rapid, cu mişcări frânte. Bărbatul se prinse cu mâna de balustradă şi păru pe punctul de a se întoarce, dar după aceea scutură din cap şi începu să urce. Fiecare scârţâit produs de paşii lui parcă era un geamăt de reproş.
La etajul al doilea, păşi spre o uşă dintr‑o aripă întunecoasă şi o vreme rămase acolo, cu mâna pe tocul uşii. Aruncă o privire către zid: vopsea coşcovită; Nicky şi Ellen mâzgălit cu creionul, iar dedesubt, o dată şi o inimă având în centrul ei tencuiala crăpată. Karl apăsă butonul soneriei şi aşteptă, cu capul plecat. Din apartament, un scârţâit de arcuri de pat. Mormăieli iritate. Apoi cineva apropiindu‑se: un zgomot care era neregulat; târşâitul greoi al unui pantof ortopedic. Brusc uşa se întredeschise cu o smucitură, făcând să zornăie lanţul de siguranţă întins la maximum, în timp ce o femeie în slip şi cu o ţigară bălăbănindu‑se în colţul gurii, aruncă o căutătură încruntată prin crăpătură.
— Oh, tu eşti, spuse ea dogit.
Karl întâlni acei ochi ce trădau duritate, ce erau secătuite fântâni de durere şi vină; aruncă o privire scurtă spre risipita arcuire a buzelor şi spre figura răvăşită a unei tinereţi şi a unei frumuseţi îngropate de vii într‑o mie de camere de motel, într‑o mie de treziri dintr‑un somn agitat, plângând înăbuşit la amintirea graţiei trecute.
— Hai, zi‑i să se uşchească! O voce masculină răguşită, din apartament. Bodogănind. Prietenul.
Fata îşi întoarse capul şi se răsti repede:
— Gura, amărâtule, e tot!
Fata se întoarse spre Karl.
— E beat, tat. Ar fi mai bine să nu intri.
Karl dădu din cap.
Privirea bântuită a fetei se mută în jos, la mâna pe care el o duse la buzunarul de la spate al pantalonilor pentru a scoate portofelul.
— Ce mai face mama? îl întrebă ea trăgând din ţigară, cu ochii asupra mâinii băgate în portofel, numărând hârtii de zece.
— E bine. El dădu scurt din cap. Mama ta e bine.
În timp ce acesta îi întindea banii, ea începu să tuşească din rărunchi. Îşi duse o mână la gură.
— Mama lor de ţigări! se înecă ea.
Karl se zgâi la urmele de înţepături de pe braţul ei.
— Mersi, tat.
Simţi cum banii îi sunt traşi dintre degete.
— Iisuse, mai scurteaz‑o! mârâi prietenul dinăuntru.
— Auzi, tat, ar fi mai bine s‑o lăsăm pe altădată. Okay? Ştii cum face.
— Elvira...! Karl întinsese brusc mâna şi o apucase strâns de încheietură. Există acum clinică în New York! îi şopti el implorator.
Ea se strâmbă, încercând să se elibereze din strânsoarea lui.
— Ei haide, las‑o moartă!
— Te trimit eu! Or să te ajute! Nu mergi la închisoare! Este...
— Iisuse, tat, încetează! ţipă înfiorător, eliberându‑se din încleştarea lui.
— Nu, nu, te rog! Este...
Îi trânti uşa în nas.
În penumbra holului, în acest mormânt zugrăvit al aşteptărilor lui, Karl rămasă o clipă privind tăcut spre uşă, apoi îşi plecă fruntea cu o jale mută. Din apartament se auzi estompat o conversaţie. Apoi un râs de femeie răsunând cinic. Fu urmat de tuse.
Karl se întoarse şi brusc simţi junghiul unui şoc, descoperind că drumul îi era barat de locotenentul Kinderman.
— Poate că acum am putea sta de vorbă, domnule Engstrom, gâjâi acesta. Cu mâinile în buzunarele hainei. Cu ochii trişti. Poate că acum am putea avea o discuţie...

doi

Karras înfăşură capătul benzii pe o rolă goală. Se afla în biroul directorului rotunjor şi cărunt de la Institute of Languages and Linguistics. Editase cu grijă diferite porţiuni ale benzilor sale pe role diferite, şi acum era pe cale să dea drumul primeia dintre ele. Porni magnetofonul şi se depărta de masă. Ascultară cum vocea febrilă îşi croncănea babilonia. Pe urmă Karras se întoarse spre director.
— Ce este asta, Frank? E o limbă?
Directorul şedea pe marginea biroului său. Sfârşitul benzii îl găsise încruntat şi nedumerit.
— Cam nefiresc. De unde‑ai făcut rost de ea?
Karras opri banda.
— A, e ceva ce‑o am de mai mulţi ani, de pe vremea când lucram la un caz de personalitate duală. Fac o lucrare pe tema asta.
— Pricep.
— Eh, cum rămâne?
Directorul îşi scoase ochelarii şi prinse rama de baga între dinţi.
— Nu, nu e nici o limbă pe care eu s‑o fi auzit vreodată. Totuşi... Se încruntă. Apoi ridică privirea spre Karras. Vrei s‑o mai pui o dată?
Karras derulă cu iuţeală banda şi o cântă din nou.
— Acum ce crezi? întrebă el.
— Ei bine, are cadenţa unei vorbiri.
Karras simţi că speranţa îi accelerează pulsul. Se strădui să şi‑l păstreze coborât.
— Da, aşa am crezut şi eu, fu el de acord.
— Dar în mod sigur nu‑l recunosc, Părinte. Este veche sau modernă? Sau n‑ai idee?
— Nu, n‑am.
— Ăă, de ce nu mi‑ai lăsa‑o s‑o verific cu unii din băieţi, Părinte?
— Ai putea să faci o copie după ea, Frank? Aş dori să păstrez originalul la mine.
— Oh, da, desigur.
— Între timp, mai am altceva. Ai timp?
— Da, bineînţeles. Dă‑i drumu'. Care‑i problema?
— Ăă, dacă ţi‑aş oferi fragmente de vorbire obişnuită de la ceea ce par a fi două persoane diferite. Ai putea să‑mi spui prin analiză semantică dacă doar o singură persoană ar fi fost cumva capabilă să vorbească în ambele moduri?
— Ah, cred că da.
— Cum?
— Păi, presupun că raportul „tip‑semnificaţie" este o cale tot atât de bună ca oricare alta. În eşantioane de o mie de cuvinte sau mai mult, nu ai decât să verifici frecventa apariţiilor diferitelor părţi de vorbire.
— Şi înclini să crezi că e concludent?
— Oh, da. Bine, nu la modul absolut dar, vezi tu, acest tip de test ar depista orice schimbare în vocabularul de bază. Nu‑i vorba de cuvinte, ci de ceea ce exprimă cuvintele: stilul. Noi îi spunem „index de diversitate". Foarte abracadabrant pentru chibiţi, ceea ce, desigur, este ceea ce vrem. Directorul zâmbi în doi peri. Apoi arătă cu capul înspre benzile din mâna lui Karras. Ai pe astea doi oameni diferiţi, aşa‑i?
— Nu. Vocea şi cuvintele au ieşit doar din gura unei singure persoane, Frank. După cum am spus, a fost un caz de personalitate duală. Cuvintele şi vocile mie îmi par total diferite, dar amândouă sunt din gura numai a unei persoane. Uite, am nevoie de un mare serviciu din partea ta.
— Ai dori să le testez? Aş fi încântat s‑o fac. Le voi da unuia dintre instructori.
— Nu, Frank, asta‑i partea cu adevărat mare a serviciului: aş dori să o faci tu însuti şi cât de repede poţi. Este cât se poate de important.
Directorul citi urgenţa în ochii lui. Dădu din cap.
— Okay. Okay. Mă apuc de ele.
Făcu copii ale ambelor benzi, iar Karras se întoarse la locuinţele iezuiţilor cu originalele. Găsi o înştiinţare în cameră. Sosiseră fişele de la clinică.
Se grăbi spre recepţie şi semnă pentru colet. Întors în camera sa, începu imediat să citească şi curând fu convins că irosise timp cu drumul până la institut.

„...indicaţii ale unei obsesii de vinovăţie cu implicaţiile isterico‑somnambulice care decurg..."

Loc pentru îndoială. Totdeauna loc. Interpretări. Dar stigmatele lui Regan?... Karras îşi îngropă faţa‑i istovită în palme. Stigmatele pielii pe care i le descrisese Chris fuseseră bineînţeles relatate în fişa lui Regan, dar se notase de asemenea că Regan avea pielea hiperreactivă şi că ar fi putut produce misterioasele litere ea însăşi, fie şi numai prin trasarea lor cu degetul pe piele la scurt timp înainte de apariţia acestora. Dermatografice.
Le‑a făcut chiar ea, rumegă Karras. Era sigur. Căci de cum mâinile lui Regan fuseseră imobilizate cu chingi, menţiona fişa, fenomenele misterioase încetaseră şi nu se mai repetaseră niciodată.
Înşelătorie. Conştientă sau inconştientă. Tot înşelătorie.
Ridică privirea şi scrută telefonul. Frank. Să‑l sune? Ridică receptorul. Îi răspunse secretara, zicându‑i că acesta nu era acolo. El lăsă vorbă să‑l sune imediat ce se întoarce. Apoi, extenuat, se ridică în picioare şi se duse încet la baie. Îşi dădu cu apă rece pe faţă. „Exorcistul va fi pur şi simplu atent ca nici una din manifestările pacientului să nu rămână..." Se privi în oglindă. Oare uitase ceva? Ce? Mirosul de varză murată. Se întoarse, luă un prosop de pe suport şi se şterse pe faţă. Autosugestie, îşi aminti el. Iar bolnavii mentali, în anumite instanţe, păreau capabili în mod inconştient să‑şi controleze corpul, astfel încât acesta să emită o varietate de mirosuri.
Karras se şterse pe mâini. Bătăile... deschiderea şi închiderea sertarului. Psihokinezie? Zău?
— Dumneavoastră credeţi în chestia asta?
Se întrerupse pentru a aşeza prosopul la loc; îşi dădu seama că nu mai gândea clar. Prea obosit. Însă nu îndrăznea s‑o lase pe Regan pradă părerilor; subiectivităţii; trădărilor sălbatice ale minţii.
Ieşi din cameră şi se duse la biblioteca campusului. Căută în Guide of Periodical Literature: Po... Pol... Polte... Găsi ceea ce căuta şi se aşeză la masă să citească într‑un periodic de ştiinţă, un articol al psihiatrului german Dr. Hans Bender referitor la cercetările privind fenomenele poltergeist.
Fără nici o îndoială, concluziona el când termină de citit: fenomene de psihokinezie există; au fost documentate din greu; filmate; observate în clinici psihiatrice. Şi în nici unul din cazurile relatate în articol nu se făcea vreo legătură cu posedarea demonică. Ipoteza era mai degrabă cea a unei energii produse şi controlate în mod inconştient de către minte. Ce era şi mai semnificativ, văzu Karras, de obicei minţile unor adolescenţi în stări de „tensiune interioară extrem de înaltă, frustrare şi furie".
Karras îşi frecă ochii obosiţi. Se simţea tot neostoit. Trecu iar prin simptoame, atingându‑le pe fiecare asemenea unui băiat care trage cu un ţăruş pe stinghiile unui gard de lemn. Pe care oare l‑am scăpat? Pe care?
Răspunsul, concluzionă el istovit, era: Pe nici unul.
Înapoie periodicul la fişier.
Se întoarse le reşedinţa MacNeil. Îi deschise Willie şi îl conduse spre camera de lucru. Uşa era închisă. Willie bătu.
— Părintele Karras, anunţă ea.
— Pofteşte‑l.
Karras intră şi închise uşa în urma lui. Chris era cu spatele la el, cu fruntea în palmă, cu un cot pe bar.
— Bună, Părinte.
Vocea ei era o şoaptă hârâită şi desperată. Îngrijorat, veni lângă ea.
— Aveţi ceva? întrebă el încet.
— Nu, mi‑e bine.
Vocea îi era tensionată. El se încruntă. Mâna ei ascundea faţa. Îi tremura.
— Cum mai e? îl întrebă ea.
— Ăă, m‑am uitat în fişa de la clinică. Aşteptă. Ea nu răspunse. Continuă. Cred... se întrerupse. Ei bine, părerea mea sinceră chiar în momentul de faţă, este că Regan poate fi cel mai bine ajutată prin tratament psihiatric intensiv.
Ea îşi scutură foarte încet capul înainte şi‑napoi.
— Unde‑i tatăl ei? o întrebă el.
— În Europa, şopti ea.
— I‑aţi spus ce se întâmplă?
De atâtea ori se gândise să‑i spună. Fusese tentată. Criza ar fi putut să‑i aducă din nou împreună. Dar Howard şi preoţii... Pentru binele lui Regan, hotărâse că lui nu trebuie să i se spună.
— Nu, răspunse ea încet.
— Ei bine, cred că ar ajuta dacă el ar fi aici.
— Auziţi, nimic nu va ajuta cu excepţia a ceva prea îndepărtat! erupse brusc Chris, ridicând către preot o faţă pătată de lacrimi. Ceva mult prea îndepărtat.
— Cred că ar trebui să trimiteţi după el.
— De ce?
— Ar...
— V‑am cerut să goniţi un demon afară, fir‑ar al dracului să fie, nu să chemaţi altul înăuntru! ţipă ea la Karras cu o isterie subită. Trăsăturile îi erau contorsionate de angoasă. Ce s‑a întâmplat din senin cu exorcismul?
— Acuma...
— Ce dracu' să fac cu Howard?
— Putem vorbi despre aceasta...
— Vorbiţi despre aceasta acum, fir‑ar al dracului să fie! La ce dracu‑i bun Howard în momentul de faţă? Care‑i folosu'?
— Este o mare probabilitate ca tulburarea lui Regan să‑şi aibă rădăcina într‑o vinovăţie privitoare la... 
— Vinovăţie privitoare la ce? ţipă ea, cu ochi sălbatici.
— Ar putea...
— Privitoare la divorţ? Tot rahatul ăla psihiatric?
— Acuma...
— E vinovată pentru că l‑a ucis pe Burke Dennings! ţipă ea strident la el, cu mâinile zdrobindu‑i‑se cu putere de tâmple. L‑a ucis! L‑a ucis şi o vor închide; au s‑o‑nchidă! O, Doamne Dumnezeule, o, boa...
Karras o prinse să nu se prăbuşească hohotind. O conduse spre sofa.
— Gata, gata, continua el să spună încet. Gata, gata... Ohhhhhhh! Oh, Doamne Dumnezeule! Oh, Doamne Dumnezeule!
— Gata, gata...
O ajută să se întindă pe sofa. Se aşeză pe margine şi îi luă mâna într‑ale sale. Se gândi la Kinderman. Dennings. Suspinele ei. Ireal.
— Gata, gata... e‑n ordine... liniştiţi‑vă... e‑n ordine...
Curând plânsul se potoli şi el o ajută să se ridice în capul oaselor. Îi aduse un pahar cu apă şi o cutie cu şervetele pe care o găsise pe un raft în spatele barului. Apoi se aşeză lângă ea.
— Of, îmi pare bine, spuse ea, trăgând şi suflându‑şi nasul. Dumnezeule, îmi pare bine că am dat‑o afara.
Karras simţea un tumult, propriu‑i şoc al dezmeticirii crescând pe măsură ce ea devenea mai calmă. Acum trăgea încet pe nas. Îşi dregea la răstimpuri glasul. Acum, apăsarea era din nou pe umerii săi, grea şi asupritoare. În interiorul fiinţei sale, deveni ţeapăn. Nu mai! Nu mai spune nimic!
— Vrei să‑mi spui mai mult? o întrebă el blând.
Chris dădu din cap. Expiră. Se şterse la ochi şi vorbi întretăiat, cu spasme, despre Kinderman; despre carte; despre convingerea că Dennings a fost sus în dormitorul lui Regan; despre marea putere a lui Regan; despre personalitatea lui Dennings, pe care Chris a crezut că a văzut‑o cu capul întors cu faţa la spate.
Încheie. Acum aştepta reacţia lui Karras. El rămase o vreme tăcut, chibzuind la toate acestea. Apoi în cele din urmă spuse încet:
— Nu ştiţi că ea a făcut‑o.
— Dar capul răsucit, spuse Chris.
— Vă loviserăţi destul de tare cu capul de perete, răspunse Karras. Eraţi într‑o stare de şoc. Vi s‑a părut.
— Mi‑a spus că ea a făcut‑o, îngăimă Chris fără nici o expresie pe chip.
O pauză.
— Şi v‑a spus cum? o întrebă Karras.
Chris scutură din cap. Se întoarse şi se uită la el.
— Nu, spuse ea. Nu.
— Atunci nu înseamnă nimic, îi spuse Karras. Nu, n‑are ce să reprezinte atâta timp cât nu ne dă detalii pe care nimeni altcineva în afară de ucigaş n‑ar putea să le ştie în vreun fel.
Ea îşi scutură neîncrezătoare capul.
— Nu ştiu, răspunse ea. Nu ştiu dacă acţionez cum trebuie. Cred că ea a făcut‑o şi că ar putea să mai ucidă şi pe altcineva.
Nu ştiu... Se întrerupse. Părinte, ce ar trebui să fac? îl întrebă ea deznădăjduită.
Greutatea era acum turnată în beton; uscându‑se, luase forma spatelui său.
Îşi sprijini un cot pe genunchi şi închise ochii.
— Ei bine, acuma aţi spus cuiva, zise el liniştit. Aţi făcut ceea ce ar fi trebuit. Acum uitaţi. Pur şi simplu daţi‑o la o parte şi lăsaţi totul în seama mea.
Simţi privirea ei asupra sa şi se uită la ea.
— Vă simţiţi ceva mai bine acum?
Ea încuviinţă din cap.
— Vreţi să‑mi faceţi un serviciu? o întrebă el.
— Ce?
— Ieşiţi să vedeţi un film.
Ea se şterse la ochi cu dosul palmei şi zâmbi.
— Le urăsc.
— Atunci duceţi‑vă în vizită la o prietenă.
Ea îşi puse mâinile‑n poală şi îl privi cu căldură.
— Am un prieten chiar aici, spuse ea într‑un final.
El zâmbi.
— Odihniţi‑vă, o sfătui el.
— O să mă odihnesc.
Preotului îi mai veni un gând.
— Credeţi că Dennings a dus cartea sus? Sau era acolo?
— Cred că era deja acolo, răspunse Chris.
El cântări acest răspuns. Apoi se ridică în picioare.
— Eh, okay. Vă trebuie maşina?
— Nu, ţineţi‑o.
— Bine, atunci. Mă voi întoarce mai târziu.
— Ciao, Părinte.
— Ciao.
Ieşi în revărsarea tumultoasă a străzii. Răsucind pe toate feţele. Regan. Dennings. Imposibil! Nu! Era însă convingerea aproape absolută a lui Chris, reacţia ei, isteria ei. Şi chiar asta este: închipuire isterică. Şi totuşi...
Alungă certitudinile asemenea vântului tăios, frunzele.
Când trecu prin dreptul treptelor pantei lungi de lângă casă, auzi un zgomot venind de undeva de jos, dinspre râu. Se opri şi privi în jos către C&O Canal. O muzicuţă. Cineva cântând „Red River Valley", cântecul preferat al lui Karras încă din copilărie. Îl ascultă până ce îl acoperi zgomotul traficului, până ce reminiscenţa care îl încerca fu sfărâmată de o lume tulburată care însemna clipa de faţă, care tipa după ajutor, care picura sânge pe extenuarea tevaturii. Îşi băgă mâinile în buzunare. Se gândi cu febrilitate. La Chris. La Regan. La Lucas trăgându‑i şuturi lui Tranquille. Trebuie să facă ceva. Ce? Ar putea spera să intuiască mai bine decât clinicienii de la Barringer?
— ... duceţi‑vă la Central Casting! Da; da, ştia că acesta era răspunsul; speranţa. Îşi aminti cazul lui Achille. Posedat. Ca şi Regan, se declarase a fi un drac; ca şi Regan, tulburarea sa îşi avea rădăcina într‑o vinovăţie: remuşcări privitoare la infidelitatea conjugală. Psihologul Janet îi efectuase un tratament sugerându‑i prin hipnoză prezenta soţiei, care apărea în faţa ochilor halucinaţi ai lui Achille şi îi ierta. Karras dădu din cap. Sugestia ar putea să meargă la Regan. Dar nu prin hipnoză. Încercaseră la Barringer. Nu. Sugestia care să contracareze în cazul lui Regan, credea el, era ritualul exorcizării. Ea ştia ce este; îi ştia efectul. Reacţia ei la apa sfinţită. A luat‑o din carte. Iar în carte existau descrieri de exorcizări reuşite. Ar putea merge! Ar putea! Ar putea da rezultate! Dar cum să obţii permisiunea de la Chancery Office? Cum să construieşti un caz fără să menţionezi de Dennings? Karras n‑ar fi putut să‑l mintă pe Episcop. N‑ar fi vrut să falsifice faptele. Dar poţi lăsa faptele să vorbească!
Care fapte?
Îşi plimbă mâna pe frunte. Avea nevoie de somn. Nu‑şi putea permite să doarmă. Simţea o durere de cap care i se zbătea în tâmple.
— Bună, tăticule?
Care fapte?
Benzile de la institut. Ce ar putea găsi Frank? Era oare ceva ce ar fi putut găsi? Nu. Dar cine ştie? Regan nu deosebise apa sfinţită de apa obişnuită. Sigur. Dar dacă presupunem că‑i capabilă să‑mi citească gândurile, de ce oare n‑a ştiut diferenţa între ele? Îşi duse mâna la frunte. Durerea de cap. Confuzia. Iisuse, Karras, trezeşte‑te! Cineva‑i pe moarte! Trezeşte‑te!
Înapoi în camera sa, sună la institut. Nici o urma de Frank. Puse receptorul în furcă. Apă sfinţită. Apă obişnuită. Ceva.
Deschise Ritual‑ul la „Instrucţiuni pentru exorcişti": „...spirite rele... răspunsuri înşelătoare... aşa încât ar putea părea că cel atins nu e în nici un fel posedat..." Karras chibzui. Asta să fie? Despre ce dracu' vorbeşti? Care „spirite rele"?
Închise cartea cu un zgomot şi văzu fişele medicale. Le reciti, căutând rapid cu privirea ceva care să‑l poată ajuta la Episcop.
Ia stai. Nimic despre isterie. Asta e ceva. Dar slab. Altceva. Vreo dis-crepanţă. Ce anume? Scormoni desperat prin amintirile studiilor sale. Şi atunci îşi aduse aminte. Nu mult. Dar totuşi ceva.
Ridică receptorul şi o sună pe Chris. Vocea ei suna dezorientată.
— Bună, Părinte.
— Dormeai? Îmi pare rău.
— E okay.
— Chris, unde lucrează doctorul ăsta... Karras îşi plimbă degetul în jos pe fişă. Doctorul Klein?
— În Rosslyn.
— La policlinică?
— Da.
— Te rog să‑l suni şi să‑i spui că doctorul Karras va trece pe‑acolo şi că va dori să arunce o privire la EEG‑ul lui Regan. Să‑i spui doctorul Karras, Chris. Te‑ai prins?
— M‑am prins.
— Te caut eu mai târziu.
După ce puse receptorul în furcă, Karras îşi desfăcu dintr‑o mişcare gulerul şi îşi scoase sutana şi pantalonii negri, schimbându‑se repede în pantaloni kaki şi jerseu. Pe deasupra îşi puse trenciul negru preoţesc, pe care îl încheie până la gât. Se uită în oglindă şi se încruntă. Preoţi şi poliţişti, se gândi el, descheindu‑şi iute trenciul de gât: puteai să‑i identifici după mirosurile de neînlăturat ale hainelor lor. Karras îşi scoase pantofii şi îşi puse singura pereche pe care o avea şi nu era neagră: tenişii albi tociţi.
Luă maşina lui Chris şi se îndreptă în viteză spre Rosslyn. Aşteptând să se schimbe culoarea semaforului de pe M Street pentru a traversa po-dul, aruncă o privire pe geamul din dreapta şi văzu ceva tulburător: Karl ieşind dintr‑o limuzină neagră, pe strada Treizeci şi cinci, în faţă la Dixie Liquor Store. Şoferul maşinii era locotenentul Kinderman.
Se făcu verde. Karras porni ca din puşcă şi coti pe pod, apoi se uită în oglinda retrovizoare. Oare îl văzuseră? Nu credea. Dar ce făceau împreună? Pură întâmplare? Avea ceva de‑a face cu Regan? cu Regan şi...?
Lasă asta? Ia‑le pe rând!
Parcă în faţa policlinicii şi urcă în cabinetul doctorului Klein. Doctorul era ocupat, dar o infirmieră îi înmâna lui Karras EEG‑ul şi curând acesta se afla într‑o cămăruţă, studiind banda îngustă de hârtie pe care şi‑o trecea printre degete.
Klein intră grăbit, măsurând nedumerit cu privirea hainele lui Karras.
— Doctorul Karras?
— Da. Ce mai faceţi?
Dădură mâna.
— Eu sunt Klein. Ce mai face fetiţa?
— Progresează.
— Sunt încântat să aud asta.
Karras privi înapoi spre grafic, iar Klein îl cercetă împreună cu el, trasând cu degetul tiparul undelor.
— Aici, vedeţi? este foarte regulat. Nici un fel de fluctuaţie.
— Da, văd. Karras se încruntă. Foarte curios.
— Curios?
— Pornind de la ideea că avem de‑a face cu isterie.
— Îmi scapă ce vreţi să spuneţi.
— Presupun că nu este prea bine cunoscut, murmură Karras, antrenând hârtia cu mâinile într‑o curgere constantă, dar un belgian — Iteka — a descoperit că istericii par să cauzeze unele fluctuaţii mai degrabă ciudate ale graficului, un tipar minuscul dar totdeauna acelaşi. L‑am căutat aici şi nu l‑am găsit.
Klein mormăi evaziv:
— Ce chestie.
Karras se uită la el.
— Cu siguranţă era tulburată când aţi efectuat această înregistrare; corect?
— Da, era. Da, cam aşa ceva. Era.
— Ei bine, atunci, nu‑i curios că s‑a comportat perfect? Chiar şi su-biecţii cu mintea într‑o stare normală îşi pot influenţa undele cerebrale cel puţin în limitele normale, iar Regan era la vremea aceea tulburată. S‑ar părea că ar trebui să fie ceva fluctuaţii. Dacă...
— Doctore, doamna Simmons devine nerăbdătoare, îi întrerupse o infirmieră, întredeschizând uşa.
— Da, vin, oftă Klein.
Infirmiera dispăru grăbită iar el păşi spre ieşire, oprindu‑se apoi cu mâna pe muchia uşii.
— Că tot vorbeam despre isterie, comentă el sec. Îmi pare rău. Trebuie s‑o‑ntind.
Închise uşa după el. Karras îi auzi paşii depărtându‑se pe coridor; auzi cum se deschide o uşă; auzi:
— Eh, acuma; cum ne mai simţim azi, doamnă...
Închiderea uşii. Karras se întoarse la studiul său asupra graficului, termină, apoi îl împături şi‑l strânse în mână. Îl înapoie infirmierei de la recepţie. Ceva. Era ceva ce ar fi putut folosi în discuţia cu Episcopul, drept argument că Regan nu e isterică şi prin urmare s‑ar putea concepe că e posedată. Şi totuşi EKG‑ul ridicase un alt mister: de ce nici o fluctuaţie? de ce absolut nimic?

Se întorcea cu maşina spre casa lui Chris, când la semaforul de la intersecţia lui Prospect cu Treizecisicinci, îngheţă la volan: parcat între Karras şi locuinţele iezuiţilor era Kinderman. Stătea singur la volan, cu cotul pe geam, privind drept înainte.
Karras făcu la dreapta înainte ca locotenentul să‑l fi putut vedea în Jaguar‑ul lui Chris. Găsi la iuţeală un loc, parcă şi încuie maşina. Apoi dădu pe jos colţul ca şi când s‑ar fi îndreptat spre locuinţe. Oare urmăreşte casa? se îngrijoră el. Spectrul lui Dennings se ridică încă o dată pentru a‑l bântui. Oare era posibil ca detectivul să creadă că Regan...?
Uşor. Las‑o moale. Ia‑o mai uşor.
Se duse lângă maşină şi se aplecă în dreptul geamului din dreapta.
— Salut, locotenente.
Detectivul se întoarse rapid arătând surprins. Apoi deveni radios.
— Părinte Karras.
Fals, se gândi Karras. Sesiză că i se umeziseră şi i se răciseră mâinile. Stai blând! Nu‑l lăsa să vadă că eşti îngrijorat! Stai blând!
— Nu ştii că s‑ar putea să te amendeze? În zilele lucrătoare, parcarea interzisă între patru şi şase.
— În nici un caz, gâjâi Kinderman. Doar stau de vorbă cu un preot. Orice copoi de pe‑aici, de prin împrejurimi e catolic sau pe cale de a trece.
— Ce‑ai mai făcut?
— Ca să vorbesc deschis, Părinte Karras, cam aşa ş‑aşa. Mata?
— Nu pot să mă plâng. Ai rezolvat până la urmă cazul acela?
— Care caz?
— Regizorul.
— A, acela. Făcu un gest de lehamite. Nu mă‑ntreba. Auzi, ce faci în seara asta? Eşti ocupat? Am invitaţii la Crest. E Othello.
— Cine joacă?
— Molly Picon, Desdemona, iar Othello, Leo Fuchs. Eşti mulţumit? E meserie, Părinte Marlon Pretenţios! E William F. Shakespeare! Nu contează cine joacă şi cine nu! Vii sau nu vii?
— Mi‑e teamă ca va trebui să‑l sar. Sunt cam prins.
— Văd. Arăţi groaznic, iartă‑mă că‑ţi spun. Te culci la ore târzii?
— Eu arăt groaznic mereu.
— Numa' că acum mai mult decât de obicei. Ei, haide! Deconectează‑te o seară! O să ne simţim mai bine!
Karras hotărî să testeze; să atingă un nerv.
— Eşti sigur că asta joacă? întrebă el. Ochii lui căutau neclintiţi într‑ai lui Kinderman. Aş fi putut să jur că la Crest e un film cu Chris MacNeil.
Detectivul se blocă o fracţiune, după care spuse repede:
— Nu, sunt sigur. Othello. Othello.
— Întâmplător, ce te aduce prin vecini?
— Tu! Am venit doar să te invit la film!
— Da, e mai uşor să conduci decât să pui mâna pe telefon, spuse Karras uşor.
Sprâncenele detectivului se ridicară cu o inocenţă neconvingătoare.
— Telefonul tău era ocupat! şopti el răguşit, ridicând şi ţinând palma în aer, la semiînălţime.
Iezuitul se holbă la el, fără nici o expresie pe faţă.
— Ce‑i? întrebă Kinderman după un moment.
Karras întinse cu gravitate mâna în maşină şi îi ridică o pleoapă lui Kinderman. Îi examină ochiul.
— Nu ştiu. Arăţi groaznic. S‑ar putea să faci o criză de mitomanie.
— Nu ştiu ce‑nseamnă asta, răspunse Kinderman în timp ce Karras îşi retrăgea mâna. E ceva grav?
— Nu fatal.
— Ce e? Încordarea mă scoate acum din minţi!
— Caută în dicţionar, spuse Karras.
— Auzi, nu mai fi aşa dificil. Ar trebui din când în când să te mai apleci asupra lui Cezar. Eu sunt legea. Aş putea pune să te deporteze, ştii asta?
— De ce?
— Un psihiatru n‑ar trebui să‑i facă pe oameni să se îngrijoreze. Plus că jidovii, ca să vorbesc deschis, ar muri de plăcere. Oricum tu eşti pentru ei o pacoste, la o adică, Părinte. Nu, pe bune, îi încurci. Ar dori să scape de tine. Cine are nevoie de aşa ceva? un preot care poartă jersee şi tenişi!
Zâmbind şters, Karras dădu din cap.
— Trebuie să plec. Ai grijă.
Bătu de două ori cu palma în marginea capotei, în semn de rămas bun, iar apoi se întoarse şi merse încet spre intrarea locuinţelor.
— Consultă un psihanalist! strigă răguşit detectivul în urma lui. Apoi privirea sa caldă lăsă locul îngrijorării. Aruncă o privire prin parbriz casei, apoi porni motorul şi demară. Trecând prin dreptul lui Karras, claxonă şi făcu cu mâna.
Karras îi răspunse, urmărindu‑l pe Kinderman cum dă colţul pe Treizecisişase. Apoi rămase câtăva vreme nemişcat pe trotuar, frecându‑şi uşor fruntea cu o mână tremurândă. Se putea într‑adevăr ca ea s‑o fi făcut? Se putea oare ca Regan să‑l fi omorât atât de groaznic pe Burke Dennings? Cu ochi febrili, ridică privirea spre fereastra lui Regan. Pentru numele lui Dumnezeu, ce e în această casă? Şi cât mai e până ce Kinderman să ceară să vorbească cu Regan? să aibă şansa de‑a vedea personalitatea Dennings? de‑a o auzi? Cât mai e până ce Regan să fie dusă la casa de corecţie?
Sau să moară?
Trebuia să construiască cazul pentru Cancelarie.
Traversă repede strada de‑a curmezişul, spre casa lui Chris. Sună la uşă.
Îi deschise Willie.
— Doamnă acum doarme puţin, spuse ea.
Karras dădu din cap.
— Bine. Foarte bine.
Trecu pe lângă ea şi urcă înspre dormitorul lui Regan. Căuta să afle ceva pentru care să bage mâna‑n foc.
Intră şi îl văzu pe Karl pe un scaun de lângă fereastră, cu braţele încrucişate, păzind‑o pe Regan. Era tăcut dar prezent, asemenea unei păduri dese, întunecoase.
Karras se duse lângă pat şi privi în jos. Albul ochilor ca o ceaţă lăptoasă. Murmurele. Frânturi dintr‑o altă lume. Karras se uită la Karl. Apoi se aplecă încet deasupra şi începu să desfacă una din chingile lui Regan.
— Părinte, nu!
Karl se repezi la marginea patului şi împinse cu putere mâna preotului la o parte.
— E foarte rău, Părinte! Puternic! E puternic! Lăsaţi chingi!
În ochi avea o teamă pe care Karras o recunoscu a fi autentică; acum ştia că puterea lui Regan nu era vorbă goală, era un fapt. Ar fi putut s‑o facă. I‑ar fi putut răsuci capul lui Dennings. Doamne, Dumnezeule, Kar-ras! Grăbeşte‑te! Găseşti vreo dovadă! Gândeşte! Grăbeşte‑te înainte ca...!
— Ich mochte Sie etwas fragen, Engstrom! (Aş dori să vă întreb ceva, Engstrom!)
Junghiul revelaţiei şi noua răbufnire de speranţă îl făcu pe Karras să‑şi întoarcă cu o smucitură capul şi să privească în jos către pat. Demonul rânjea batjocoritor spre Karl.
— Tanz Ihre Tochter gern?
Germană! întrebase dacă fiicei lui Karl îi plăcea să danseze! Cu inima bătându‑i cu putere, Karras se întoarse şi văzu că obrajii servitorului se făcuseră stacojii, că tremura şi că ochii îi sclipeau cu furie.
— Karl, ar fi mai bine să ieşi, îl sfătui Karras.
Elveţianul scutură din cap, strângând din pumni până când i se albiră încheieturile degetelor.
— Nu, rămân!
— Du‑te, te rog, spuse iezuitul ferm. Privirea sa o susţinu implacabil pe cea a lui Karl.
După un moment de rezistenţă îndărătnică, Karl cedă şi se grăbi afară din cameră.
Râsul se opri. Karras se întoarse. Demonul îl privea. Arăta mulţumit.
— Deci te‑ai întors, croncăni el. Sunt surprins. Am fost înclinat să cred că acea poveste jenantă cu apa sfinţită te‑a descurajat astfel încât să nu te mai întorci niciodată. Dar am uitat că preoţii n‑au nici o ruşine.
Karras respiră superficial şi se strădui să‑şi domine aşteptările, să gândească clar. Ştia că testarea limbajului în cadrul posedării necesita o conversaţie inteligentă, astfel încât eventualele mărturii rostite de subiect să nu provină cumva dintr‑o amintire lingvistică îngropată în subconştient. Uşor! Las‑o mai moale! Îţi aduci aminte de fata aia? O slujnică adolescentă. Posedata. În timpul delirului, bolborosea o limbă care în final se descoperise a fi siriana. Karras îşi impuse să se gândească la surescitarea pe care acest lucru i‑l produsese şi cum până la urmă aflase că fata fusese într‑o vreme angajată la o pensiune unde unul dintre chiriaşi era un student la teologie. În preziua examenelor, obişnuia să se plimbe prin cameră şi să se urce şi să coboare scările recitând cu voce tare lecţiile sale în siriană. Şi fata îl auzise. Ia‑o uşor. Să nu te frigi.
— Sprechen Sie deutsch? întrebă Karras prudent.
— Iar jocuri?
— Sprechen Sie deutsch? repetă el cu bătăile pulsului încă accelerate de acea speranţă îndepărtată.
— Natürlich,(Bineînţeles) se stropşi demonul la el. Mirabile dictu (Uimitoare dicţie), n‑ai fi de aceeaşi părere?
Inima iezuitului sări din loc. Nu numai germană, ci şi latină! Ba chiar în context!
— Quod nomen mihi est? întrebă el repede. Care este numele meu?
— Karras.
Iar acum preotul se avântă surescitat.
— Ubi sum? Unde mă aflu?
— În cubiculo. Într‑o cameră.
— Et ubiestcubiculum? Şi unde se află camera?
— În domo. Într‑o casă.
— Ubi est Burke Dennings? Unde este Burke Dennings?
— Mortuus. E mort.
— Quomodo mortuus est? Cum a murit?
— Inventus est capite reverso. I‑a fost răsucit capul la spate.
— Quis occidit eum? Cine l‑a ucis?
— Regan.
— Quomodo ea occidit illum? Dic mihi exacte! Cum l‑a ucis? Spune‑mi amănunţit!
— Ehh, destulă tevatură pentru moment, spuse demonul rânjind. Destulă. Cât se poate de suficientă. Deşi desigur îţi vei da seama, presupun, că în timp ce‑mi puneai întrebări în latină, îţi formulai în minte şi răspunsuri în latină. Râse. Totul în mod inconştient, bineînţeles. Da, ce ne‑am face fără subconştient? Pricepi unde bat, Karras? Nu ştiu deloc latină. Îţi citesc gândurile. N‑am făcut decât să extrag răspunsurile din mintea ta!
Karras simţi cu o spaimă instantanee cum i se năruie certitudinea, simţi necazul şi frustrarea produse de îndoiala plantată acum în creierul său şi care nu‑i dădea pace.
Demonul chicoti.
— Da, am ştiut că aşa ţi se va întâmpla, Karras, cloncăni către el. De‑asta simt un ataşament pentru tine. De‑asta îi cultiv pe toţi oamenii raţionali. Capul i se dădu pe spate într‑un hohot de râs.
Mintea iezuitului aleargă rapid, desperată, formulând întrebări la care să nu existe un singur răspuns, ci mai multe. Dar poate c‑o să mă gândesc la toate! realiză el. Okay! Atunci pune o întrebare la care nu cunoşti răspunsul! Ar fi putut verifica mai târziu răspunsul să vadă dacă e corect.
Aşteptă ca râsul să treacă, după care vorbi:
— Quam profundus est imus Oceanus Indicus? Care este adâncimea maximă a Oceanului Indian?
Ochii demonului străluciră.
— La plume de ma tante, hârşâi acesta. Tocul mătuşii mele.
— Responde Latine.
— Bon jour! Bonne nuit!
— Quam...
Karras se întrerupse; ochii se dăduseră peste cap în orbitele lor şi apăruse entitatea cu babilonia.
Nerăbdător şi frustrat, Karras ceru:
— Lasă‑mă să vorbesc iar cu demonul!
Nici un răspuns. Doar răsuflarea de pe un alt tărâm.
— Quis es tu? se răsti el răguşit. Vocea îi suna dogit.
Tot respiraţia.
— Lasă‑mă să vorbesc cu Burke Dennings!
Un sughiţ. Respiraţie. Un sughiţ. Respiraţie.
— Lasă‑mă să vorbesc cu Burke Dennings!
Sughiţul, regulat şi sacadat, continuă. Karras scutură din cap. Apoi se duse lângă un scaun şi se aşeză pe marginea lui. Se sprijini cu coatele pe genunchi. Încordat. Tulburat. Şi aşteptând...
Trecu timp. Karras moţăia. Îşi săltă capul cu o smucitură. Stai treaz! Cu pleoape grele, clipinde, privi spre Regan. Nici un sughit. Tăcută.
Doarme?
Merse lângă pat şi privi în jos. Ochi închişi. Respiraţie grea. Întinse mâna în jos şi îi luă pulsul, apoi îi studie cu grijă buzele. Erau scorojite. Se îndreptă de şale şi aşteptă. Într‑un târziu părăsi camera.
Coborî în bucătărie în căutarea lui Sharon. O găsi la masă, mâncând o supă şi un sandwich.
— Pot să vă fac ceva de mâncare, Părinte Karras? îl întrebă ea. Trebuie că vă e foame.
— Nu, mulţumesc, nu mi‑e, răspunse el. Se aşeză şi întinse mâna după un creion şi un notes de lângă maşina de scris a lui Sharon. A sughiţat, îi spuse el. Vi s‑a prescris cumva Compazine?
— Da, am luat ceva.
El scrise în notes.
— Atunci daţi‑i în seara asta jumătate de supozitor de douăzeci şi cinci de miligrame.
— Bine.
— Începe să se deshidrateze, continuă el, aşa că o trec pe hrănire intravenoasă. Mâine dimineaţă la prima oră să sunaţi la o casă de comenzi medicale, să va livreze imediat astea. Îi împinse lui Sharon notesul pe masă. Până una‑alta a adormit, aşa că aţi putea începe s‑o hrăniţi cu Sustagen.
— Okay. Sharon dădu din cap. O să‑i fac. Luă o lingură de supă, răsuci notesul şi privi lista.
Karras o urmări. Apoi se concentră, încruntându‑se.
— Sunteţi preceptorul ei.
— Da, exact.
— Aţi învăţat‑o ceva latină?
Ea era nedumerii.
— Nu, n‑am învăţat‑o.
— Ceva germană?
— Numai franceză.
— Ce nivel? La plume de ma tante?
— Cam aşa.
— Dar deloc germană sau latină.
— Îh‑îh, nu.
— Dar Engstrom‑ii, vorbesc uneori germană?
— Oh, sigur.
— În prezenta lui Regan?
Ea ridică din umeri.
— Presupun. Se ridică şi îşi duse farfuriile la chiuvetă. De fapt, cam sunt sigură.
— Aţi studiat vreodată latina? o întrebă Karras.
— Nu, n‑am studiat.
— Dar la modul general aţi recunoaşte‑o.
— Oh, sunt sigură.
Spălă castronaşul de supă şi îl puse pe stativ.
— A vorbit vreodată în latină în prezenţa dumneavoastră?
— Regan?
— De când cu boala ei.
— Nu, niciodată.
— Nici o altă limbă? făcu Karras o încercare.
Ea închise gânditoare robinetul.
— Păi, s‑ar fi putut, bănuiesc, să mi se pară mie, dar...
— Ce?
— Ei bine, cred... Se încruntă. Ei bine, aş fi putut să jur că am auzit‑o vorbind ruseşte.
Karras se holbă.
— Vorbiţi dumneavoastră ruseşte? o întrebă el, cu gâtul uscat.
Ea scutură din umeri.
— Ăă, aşa ş‑aşa. Împături cârpa de vase. Am studiat‑o doar la colegiu, atâta tot.
Karras era demoralizat. Chiar a extras latina din creierul meu. Privind în gol, îşi coborî fruntea în mână, încercând şovăielnic, tulburat, să raţioneze pe baza cunoştinţelor: Telepatia mai obişnuită în stările de mare tensiune: vorbind totdeauna într‑o limbă cunoscută cuiva din cameră;
— ... să se gândească la aceleaşi lucruri la care mă gândesc şi eu....
— Bonjour...; La plume da ma tante...; Bonne nuit... Cu astfel de gânduri, el urmări cum sângele se transforma înapoi în vin.
Ce‑i de făcut? Apucă să dormi. Apoi întoarce‑te şi încearcă iar... Încearcă iar... Încearcă iar.
Se ridică şi privi spre Sharon fără să focalizeze. Ea se sprijinea cu spatele de chiuvetă, cu braţele încrucişate, privindu‑l gânditoare.
— Trec pe la locuinţa mea, îi spuse el. Cum se trezeşte Regan, aş dori să mă sunaţi.
— Da, vă voi suna.
— Şi Compazine‑ul, îi aminti el. N‑o să uitaţi?
Ea scutură din cap.
— Nu, o să mă ocup de asta imediat, spuse ea.
El dădu din cap. Cu mâinile în buzunare, privi în jos, încercând să se gândească ce s‑ar fi putut să uite să‑i spună lui Sharon. Mereu ceva de făcut. Mereu ceva trecut cu vederea chiar când se părea că s‑a făcut totul.
— Părinte, ce se întâmplă? o auzi el întrebând grav. Ce este? Ce se‑ntâmplă în realitate cu Rags?
El îşi ridică privirea‑i bântuită şi veştejită.
— Zău că nu ştiu, spuse el golit cu totul.
Se întoarse şi ieşi din bucătărie.
Trecând prin hol, Karras auzi paşi venind rapid în spatele său.
— Părinte Karras!
Se întoarse. Îl văzu pe Karl cu jerseul.
— Îmi pare foarte rău, spuse servitorul înmânându‑i‑l. Mă gândeam să termin cu mult mai înainte. Dar am uitat.
Petele de vomă ieşiseră şi avea un miros dulceag.
— A fost amabil din partea ta, Karl, spuse preotul blând. Mulţumesc.
— Eu mulţumesc. Părinte Karras.
Era un tremur în vocea lui iar ochii îi erau plini de emoţie.
— Mulţumesc pentru că o ajutaţi pe domnişoara Regan, încheie Karl. Apoi, în mod semiconştient, îşi feri privirea şi părăsi holul.
Karras îl urmări, amintindu‑şi‑l în maşina lui Kinderman. Încă şi mai mult mister. Confuzie. Deschise istovit uşa. Era noapte. Desperat, ieşi din întuneric intrând în întuneric.
Traversă spre reşedinţe, dibuind către somn, dar intrând în cameră şi privind în jos văzu un bilet roz strecurat pe sub uşă. Îl ridică! De la Frank. Benzile. Numărul de acasă. „Te rog dă telefon..."
Ridică receptorul şi ceru numărul. Aşteptă. Mâinile îi tremurau cu o speranţă disperată.
— Alo?
Un băieţel. Voce piţigăiată.
— Aş putea vorbi cu tatăl tău, te rog.
— Da. Numai un pic.
Receptorul lăsat pe ceva. Apoi imediat ridicat. Tot băiatul.
— Cine e?
— Părintele Karras.
— Părintele Karitz?
Cu inima galopând. Karras vorbi pe un ton egal.
— Karras, Părintele Karras...
Telefonul lăsat din nou.
Karras apăsând cu degetele scormonitoare pe frunte.
Zgomot de telefon.
— Părintele Karras?
— Da, salut, Frank. Am încercat să dau de tine.
— Oh, îmi pare rău. Am lucrat la benzile tale acasă.
— Ai terminat?
— Da, am terminat. Că tot a venit vorba, sunt nişte chestii cam nefireşti.
— Ştiu. Karras încercă să‑şi domolească încordarea din voce. Care‑i treaba, Frank? Ce‑ai găsit?
— Ăă, în primul rând raportul ăsta „tip‑semnificaţie"...
— Da?
— Ei bine, n‑am avut suficiente mostre pentru a fi absolut exact, înţelegi, dar aş spune să e pe‑aproape, sau cel puţin atât de aproape cât se poate obţine cu chestia asta. Ei, în orice caz, cele două voci diferite de pe benzi, aş înclina să spun că probabil sunt personalităţi separate.
— Probabil?
— Păi, nu cred că m‑aş încumeta să depun jurământ despre asta într‑un tribunal. De fapt, ar trebui să‑ţi spun că efectiv variaţia este cât se poate de mică.
— Mică... repetă Karras prosteşte. Eh, asta e, cu asta defilăm. Şi cu babilonia cum e? întrebă el fără speranţă. Măcar e vreo limbă?
Frank chicoti.
— Ce‑i de râs? întrebă iezuitul, prost dispus.
— Asta pe bune a fost o testare psihologică secretă, Părinte?
— Nu‑nţeleg, ce vrei să spui, Frank?
— Păi, bănuiesc că ţi s‑au încurcat benzile sau ceva. Este...
— Frank, este o limbă sau nu? o tăie Karras.
— Oh, aş zice că e o limbă, fii pe pace.
Karras înţepeni.
— Glumeşti?
— Nu, nu glumesc.
— Ce limbă? întrebă el neîncrezător.
— Engleză.
O clipă, Karras rămase tăcut, iar când vorbi, vocea îi era oarecum tăioasă.
— Frank, îmi pare că nu se aude prea bine; sau binevoieşti să‑mi spui şi mie care‑i bancu'?
— Ai magnetofonu' acolo? întrebă Frank.
Era pe biroul lui.
— Da, îl am.
— Are auto‑revers?
— De ce?
— Are?
— O secundă. Iritat, Karras puse jos receptorul şi dădu la o parte capacul magnetofonului ca să verifice. Da, are. Frank, ce‑nseamnă toate astea?
— Potriveşte‑ţi banda în aparat şi dă‑l să cânte înapoi.
— Ce?
— Ai bâzdâci? Frank râse. Ascultă, dă‑l să cânte şi te mai caut eu mâine. Noapte bună, Părinte.
— Noapte bună, Frank.
— Distracţie plăcută.
Karras puse receptorul în furcă. Preotul arăta dezorientat. Dibui banda cu babilonia şi o trecu prin ghidajele magnetofonului. Mai întâi dădu să meargă înainte, ascultând. Scutură din cap. Nici o îndoială. Era o babilonie.
O lăsă să curgă până la capăt, după care inversă sensul benzii. Îşi auzi vocea rostind de‑a‑ndoaselea. Apoi Regan — sau cineva — în engleză!
...Marin marin karras pace în ne lăsă ne...
Engleză. Fără sens; dar engleză! Cum Doamne iartă‑mă o fi putut face asta? Se miră el.
O ascultă pe toată, apoi derula banda şi o puse iar. Şi iar. Şi atunci realiză că ordinea cuvintelor era inversată.
Opri banda şi o derulă. Cu o hârtie şi un creion, se aşeză la birou şi începu să parcurgă banda de la un capăt, transcriind cuvintele, lucrând mult timp din greu, pornind şi oprind aproape în continuu magnetofonul. Când într‑un târziu termină, mai făcu o transcriere, pe o a doua foaie de hârtie, inversând ordinea cuvintelor. Apoi se lăsă pe spătar şi citi:

...pericol. Nu încă. [indescifrabil] va muri. În scurtă vreme. Cât despre [indescifrabil]. Lăsaţi‑o să moară. Nu, nu, dulce! e dulce în trup! Simt! Este [indescifrabil]. Mai bine [indescifrabil] decât în neant. Mă tem de preot. Dă‑ne răgaz. Mă tem de preot! El este [indescifrabil]. Nu, nu acesta: cel [indescifrabil], cel care [indescifrabil]. Acela este bolnav. Ah, sângele, simţiţi sângele, cum [cântă?]

Aici, Karras întrebase „Tu cine eşti"? cu răspunsul:
Eu sunt nimeni. Eu sunt nimeni.

Pe urmă Karras: „Acesta este numele tău?" iar apoi:

Eu nu am nume. Eu sunt nimeni. Mulţi. Lasă‑ne în pace. Lasă‑ne să ne încălzim în trup. Să nu [indescifrabil] din trup în neant, în [indescifrabil]. Dă‑ne pace. Dă‑ne pace. Lasă‑ne în pace. Karras. [Marin? Marin?]...

O reciti iar şi iar, bântuit de tonul acestuia, de sentimentul că vorbea mai mult de o persoană, până când însăşi repetarea reduse cuvintele la obişnuinţă. Lăsă jos colile pe care transcrisese şi îşi frecă faţa, ochii, gândurile. Limbă străină nu. Iar a scrie cu uşurinţă de‑a‑ndoaselea nu era nici pe departe paranormal sau măcar neobişnuit. Dar a vorbi de la coadă la cap: a ajusta şi a altera fonetica astfel încât să devină inteligibilă când e redata invers; nu era o astfel de performanţă de neatins chiar şi pentru un intelect hiperstimulat? Subconştientul accelerat la care se referea Jung? Nu. Ceva...
Îşi aduse aminte. Se duse la rafturi după o carte: Psychology and Pathology of So‑called Occult Phenomena de Jung. Ceva similar aici, se gândi el. Ce?
Găsi o relatare a unui experiment de scriere automată în care sub-conştientul subiectului părea capabil să dea răspunsuri întrebărilor acestuia şi să le anagrameze.
Anagrame!
Sprijini cartea deschisă pe birou, se aplecă deasupra şi citi raportul unei părţi a experimentului:

ZIUA A 3‑A

Ce este omul? Ţesuta pivniţă a amabilei.
Aceasta este o anagramă? Da.
Câte cuvinte conţine? Cinci.
Care este primul cuvânt? Zii.
Care este al doilea cuvânt? Iiiii.
Zii? Să o interpretez eu? Încearcă.

Subiectul găsise soluţia: „ Viata este mai puţin amabilă." Fusese înmărmurit de elevaţia aserţiunii, care păru să‑i dovedească existenţa unei inteligente independente de a sa. De aceea continuase întrebând:

Cine eşti tu? Clelia.
Eşti o femeie? Da.
Ai trăit pe pământ? Nu.
Te vei trezi la viaţă? Da.
Când? Peste şase ani.
De ce te conversezi cu mine? Stima; el e cu milă.

Subiectul interpretase răspunsul drept o anagramă pentru „Eu mă simt Clelia."

ZIUA A 4‑A

Eu sunt cel care răspunde la întrebări? Da.
Clelia este acolo? Nu.
Atunci, cine este acolo? Nimeni.
Există în vreun fel Clelia? Nu.
Atunci cu cine am vorbit ieri? Cu nimeni.

Karras se opri din citit. Scutură din cap. Aici nu existau performante paranormale: doar abilitatea fără limite a minţii.
Îşi luă o ţigară, se aşeză şi o aprinse.
— Eu sunt nimeni. Mulţi. Sinistru. De unde venise, se miră el, acest conţinut al vorbirii?
— Cu nimeni.
Din acelaşi loc de unde venise Clelia? Personalităţi emergente?
— Marin... Marin... Ah, sângele... E bolnav...
Bântuit, aruncă o privire către exemplarul său din Satan şi‑l frunzări prost dispus, după formularea din debut: „Fie ca balaurul să nu mă călăuzească..."
Dădu fumul afară şi închise ochii. Tuşi. Îşi simţea gâtul iritat şi inflamat. Stinse ţigara strivind‑o, cu ochii lăcrimându‑i de la fum. Extenuat. Simţea că‑i trecea os prin os. Se ridică şi lipi pe uşă pe dinafară un bilet cu „Nu deranjaţi", după care stinse lumina, trase jaluzelele, îşi scoase pantofii zvâcnind cu picioarele şi se prăbuşi pe pat. Frânturi. Regan. Dennings. Kinderman. Ce e de făcut? Trebuie să dea ajutor. Cum? Să încerce la Episcop cu puţinul pe care îl avea? Credea că nu. N‑ar fi putut în nici un fel să argumenteze convingător cazul.
Se gândi să se dezbrace, să se bage sub pături. Atât de obosit. Această povară. Vroia să fie liber.
— ... Lasă‑ne în pace!
Lăsaţi‑mă în pace, răspunse el frânturii de gând. Se scufundă încet‑ încet în nemişcare, într‑un somn de granit negru.

Îl trezi soneria telefonului. Dezorientat, bâjbâi după întrerupător. Cât era ceasul? Trei şi câteva minute. Întinse orbeşte mâna după telefon. Răspunse. Sharon. Ar vrea să vină imediat acolo? O să vină. Puse receptorul în furcă, simţindu‑se din nou prins în capcană, sufocat, încurcat în o-chiurile unei plase.
Se duse în baie şi îşi împroşcă apă rece pe faţă, se şterse, şi dădu să iasă din cameră. Ajuns la uşă, se întoarse după jerseu. Şi‑l trase pe cap, după care ieşi în stradă.
Aerul întunecimii era uşor şi imobil. Câteva pisici de lângă o ladă de gunoi o zbughiră speriate atunci când traversă către casă.
Sharon îl întâmpină la uşă. Purta un jerseu şi îşi trecuse peste umeri o pătură. Arăta speriată. Buimăcită.
— Îmi pare rău, Părinte, şopti ea când acesta intră în casă, dar am găsit de cuviinţă că ar trebui să vedeţi asta.
— Ce?
— Veţi vedea. Până atunci să nu facem zgomot. Nu vreau s‑o trezim pe Chris. N‑ar fi bine să vadă asta. Îi făcu semn cu mâna s‑o urmeze.
El o urmă, urcând scara în vârful picioarelor, până la dormitorul lui Regan. Intrând, iezuitul simţi un frig până la os. Camera era îngheţată. Se încruntă încurcat către Sharon, iar aceasta dădu sobru din cap.
— Da. Da, caloriferele merg, şopti ea.
Apoi se întoarse şi privi fix la Regan, la albul ochilor ei lucind sinistru în lumina lămpii. Părea să fie în comă. Respiraţie grea. Nemişcare. Tubul nazogastric era la locul lui, Sustagen‑ul infiltrându‑se încet în corp.
Sharon merse în linişte către marginea patului iar Karras o urmă, păşind încă nesigur de pe urma frigului. Când ajunseră lângă pat, văzu broboanele de transpiraţie de pe fruntea lui Regan; privi în jos şi îi văzu mâinile prinse zdravăn în chingi.
Sharon. Se apleca şi desfăcea cu gesturi blânde bluza de la pijamaua lui Regan. O milă copleşitoare îl izbi pe Karras la vederea pieptului descărnat, a coastelor proeminente pe care se puteau număra săptămânile sau zilele de viaţă rămase.
Simţi ochii bântuiţi ai lui Sharon asupra lui.
— Nu ştiu dacă mai face, şopti ea. Dar vegheaţi‑o; numa' urmăriţi‑i pieptul.
Se întoarse şi se uită în jos, iar iezuitul, nedumerit, îi urmări privirea. Linişte. Respiraţie. Veghea. Frigul. Apoi sprâncenele iezuitului se arcuiră puternic, atunci când acesta văzu petrecându‑se ceva cu pielea: o roşeaţă slabă, dar foarte bine conturată, asemănătoare unui scris de mână. Îşi aţinti mai de aproape privirea.
— Acolo, apare, şopti Sharon.
Brusc, pielea de găină de pe braţele lui Karras nu mai era de la frigul ca de gheaţă al camerei; era de la ce vedea pe pieptul lui Regan; era de la scrisul în basorelief ce se înălţa cu litere din piele, roşii ca sângele. Două cuvinte:

ajutaţi‑mă

— Acesta‑i scrisul ei, şopti Sharon.

La 9:00 în acea dimineaţă, Damien Karras se înfiinţă la preşedintele lui Georgetown University şi ceru permisiunea să iniţieze un exorcism. Îi fu acordată şi imediat după aceea se duse la Episcopul diocezei, care ascultă atent şi cu gravitate tot ce Karras avu de spus.
— Eşti convins că e autentică? întrebă în final Episcopul.
— Am făcut o judecată prudentă care îndeplineşte condiţiile stabilite în Ritual, răspunse Karras evaziv. Tot nu cuteza să creadă.
— Ai vrea să faci tu însuţi exorcizarea? întrebă Episcopul.
Karras avu un moment de elan; văzu porţile deschizându‑se în lături către noi spaţii, către eliberarea de sub apăsarea zdrobitoare a grijii şi a acelei întâlniri din fiecare amurg cu fantoma credinţei sale.
— Da, desigur, răspunse Karras.
— Cum stai cu sănătatea?
— În regulă.
— Ai mai fost implicat vreodată în acest gen de lucruri?
— Nu, n‑am mai fost.
— Eh, vom vedea. Ar putea fi cel mai bine să avem un om cu experienţă. Nu sunt prea mulţi, bineînţeles, dar poate cineva care s‑a întors din misiunile străine. Lasă‑mă să mă interesez cine‑i prin preajmă. Te voi suna de îndată ce voi afla.
Când Karras plecă de la el, Episcopul îl sună pe preşedintele lui Georgetown University şi, pentru a doua oară în aceeaşi zi, discutară despre acesta.
— Ei bine, el cunoaşte fondul problemei, spuse preşedintele într‑un anumit punct al conversaţiei lor. Mă îndoiesc să fie vreun pericol în a‑l pune să asiste. Tot trebuie să fie prezent un psihiatru.
— Şi cum rămâne cu exorcistul? Vreo idee? Eu nu văd cine.
— Ăă, Lankester Merrin e pe‑aici.
— Merrin? Credeam că era pe undeva prin Irak. Parcă citeam că lucra la nişte săpături pe lângă Ninive.
— Da, mai jos de Mosul. Exact. Dar a terminat şi s‑a întors de trei sau patru luni, Mike. Stă la Woodstock.
— Predă?
— Nu, lucrează la o altă carte.
— Doamne‑ajută! Nu crezi, însă, că‑i prea bătrân? Cum stă cu sănătatea?
— Păi, trebuie că‑i în ordine, căci altfel n‑ar bântui de colo‑colo săpând după morminte, nu crezi?
— Da, aşa presupun.
— Şi pe deasupra, el are experienţă, Mike.
— N‑am ştiut asta.
— Bine, cel puţin aşa umblă vorba.
— Când asta?
— Oh, poate acum zece‑doisprezece ani, cred, în Africa. Se presupune că exorcizarea a durat luni întregi. Am auzit că era cât pe‑aci să‑l ucidă.
— Ei bine, în cazul acesta, mă îndoiesc că ar mai vrea să facă încă una.
— Noi ăştia facem ce ni se spune, Mike. Toţi răzvrătiţii sunt din rândurile voastre, ale secularilor.
— Mersi de compliment.
— Eh, ce zici?
— Uite, o las la latitudinea ta şi a Provincialului.
În acea seară de tăcută aşteptare, devreme, un tânăr scolast care se pregătea pentru preoţie colinda domeniul de la Woodstock Seminary, în Maryland, în căutarea unui iezuit subţirel, cu părul grizonat. Îl găsi pe o cărare, hoinărind printr‑un crâng. Îi înmână o telegramă. Bătrânul îi mulţumi, senin, cu ochi blânzi, apoi se întoarse şi îşi reluă contemplarea; îşi continuă plimbarea prin natura pe care o iubea. Când şi când se oprea să asculte trilul câte unei prigorii, să urmărească vreun fluture strălucitor aşezându‑se pe câte o ramură. Nu deschise şi nu citi telegrama. Ştia. Citise în pulberea templelor de la Ninive. Era pregătit.
Continuă să‑şi ia rămas bun.

IV
Şi înalţă‑se plânsul meu către Tine...

„Ăl de e cu iubire, e cu Dumnezeu, şi Dumnezeu cu el..."
SFÂNTUL PAVEL

unu

În întunericul fremătând al tăcutului său birou, aplecat deasupra mesei de lucru, Kinderman clocea gânduri.
Potrivi un pic lumina lămpii de birou. Dedesubt se aflau: dosare, transcrieri, probe; fişe ale politiei: rapoarte ale laboratorului criminalistic; însemnări mâzgălite. Morocănos, le rânduise într‑un colaj de forma unui trandafir, ca pentru a dezminţi urâta concluzie la care acestea conduceau; şi pe care el n‑o putea accepta.
Engstrom era nevinovat. În momentul morţii lui Dennings, acesta se afla în vizită la fiica lui, pentru a‑i furniza banii necesari cumpărării de droguri. Minţise în legătură cu preumblările sale din acea seară, cu intenţia de a‑şi apăra fiica şi de a o scuti de neplăceri pe mama acestuia, care credea că Elvira murise şi trecuse dincolo de orice rău sau degradare.
Nu de la Karl aflase Kinderman aceasta. În seara întâlnirii lor în holul clădirii unde locuia Elvira, servitorul rămăsese tăcut cu încăpăţânare. Doar atunci când Kinderman adusese la cunoştinţa fiicei despre implicarea tatălui ei în cazul Dennings, Elvira se oferise să dea totul în vileag. Existau martori care să confirme spusele ei. Engstrom era nevinovat. Nevinovat şi mut în privinţa evenimentelor din casa lui Chris MacNeil.
Kinderman se încruntă înspre colajul ca un trandafir. Ceva nu era în regulă cu compoziţia. Ajusta vârful unei petale — colţul unei depoziţii — o idee mai jos şi mai la dreapta.
Trandafiri. Elvira. O avertizase pe un ton sumbru că în cazul în care va refuza ca în termen de două săptămâni să se interneze într‑o clinică, o va urmări cu mandat, hărţuind‑o până când va avea dovada efectivă ca s‑o aresteze. Şi totuşi nu credea cu adevărat că ea se va duce. Erau momente când se holba la lege ca la soarele de amiază, fără să clipească; în speranţa că‑l va orbi temporar, cât să poată scăpa câte unul aflat la ananghie.
Engstrom era nevinovat. Ce rămânea?
Kinderman, gâjâind, îşi mută greutatea de pe un picior pe celălalt. Apoi închise ochii şi îşi imagină că se află transpirat leoarcă într‑o saună. Soldare mentală! se încunoştinţă singur. Se trece la concluzii noi! Absolut totul trebuie să dispară! Câteva clipe aşteptă, fără a fi convins. Absolut! adăugă el după aceea cu asprime.
Deschise ochii şi examină la proaspăt datele năucitoare.
Element: Moartea regizorului Burke Dennings părea cumva legată de desacralizările de la Holy Trinity. Ambele implicau vrăjitorie iar necunoscutul desacralizator ar fi putut cu uşurinţă să fie ucigaşul lui Dennings.
Element: Un expert în vrăjitorie, un preot iezuit, fusese văzut făcând vizite în casa familiei MacNeil.
Element: Foaia de hârtie bătută la maşină conţinând textul blasfemator descoperit pe tăbliţa de altar de la Holy Trinity fusese cercetată de amprente. Se găsiseră impresiuni pe ambele feţe. Unele fuseseră făcute de Damien Karras. Dar se mai găsise încă un rând care, după dimensiunea lor, fuseseră socotite ca aparţinând unei persoane cu palme mici, posibil unui copil.
Element: Caracterele de pe tăbliţa de altar fuseseră analizate şi comparate cu cele din scrisoarea neterminată bătută la maşină de Sharon Spencer, pe care aceasta o scosese din maşina de scris, o făcuse ghemo-toc şi o aruncase pe lângă coşul de gunoi, în timp de Kinderman o chestiona pe Chris. Acesta o luase de pe jos şi o făcuse dispărută în casă. Semnele din această scrisoare şi semnele de pe tăbliţa de altar fuseseră bătute la aceeaşi maşină. Potrivit raportului, însă, tuşeul dactilografului diferea. Persoana care scrisese textul blasfemator avea un tuşeu cu mult mai greu decât cel al lui Sharon Spencer. Mai mult, cum bătutul celei dintâi nu fusese „cu un deget", ci mai degrabă realizat cu îndemânare, se sugera că necunoscutul dactilograf al textului de pe tăbliţa de altar era o persoană de o putere extraordinară.
Element: Burke Dennings — dacă moartea lui nu fusese un accident — fusese ucis de o persoană extraordinar de puternică.
Element: Engstrom nu mai era suspect.
Element: O verificare a rezervărilor pentru cursele aeriene interne scoase la iveală faptul că Chris MacNeil o dusese pe fiica sa la Dayton, Ohio. Kinderman ştiuse că fata era bolnavă şi că urma să fie dusă la o clinică. Dar o clinică în Dayton nu putea fi decât Barringer. Kinderman verificase şi clinica recunoscuse că fata fusese internată pentru a fi ţinută sub observaţie. Deşi clinica refuzase să declare natura bolii, era evident o tulburare mentală serioasă.
Element: Tulburările mentale serioase cauzau uneori o putere extraordinară.
Kinderman oftă şi închise ochii. Aceeaşi. Ajunsese din nou la aceeaşi concluzie. Scutură din cap. Apoi deschise; ochii şi se uită fix în centrul trandafirului de hârtie: un vechi exemplar decolorat al unei reviste naţionale de actualităţi. Pe copertă erau Chris şi Regan. O studie pe fiică: faţa dulce, pistruiată, cozile neîmpletite, cu funde, dintele lipsă din faţă, ce se remarca în surâsul ei. Privi pe fereastră afară în întuneric. Începuse să burniţeze.
Coborî în garajul de la subsol, urcă în limuzina neagră fără însemne şi conduse prin ploaia mătăsoasă, pe străzile strălucitoare ale cartierului Georgetown. Parcă pe latura de est a lui Prospect Street. Şi rămase aşa. Vreme de un sfert de ceas. Stătu. Zgâindu‑se la fereastra lui Regan. Ar trebui oare să bată la uşă şi să ceară s‑o vadă? Îşi lăsă capul în jos. Se frecă la frunte. William F. Kinderman, eşti nebun! Eşti bolnav! Du‑te‑acasă! Ia doctorii! Dormi!
Ridică din nou privirea spre fereastră şi scutură din cap căindu‑se. Aici îl dusese logica lui bântuită.
Îşi mută privirea atunci când un taxi opri în dreptul casei. Porni motorul şi dădu drumul ştergătoarelor.
Din taxi coborî un bătrân înalt. Trenci negru, pălărie şi o valiză deformată. Plăti şoferului, apoi se întoarse şi rămase nemişcat, privind lung înspre casă. Taxiul demară şi dădu colţul pe strada Treizeci şi şase. Kinderman demară şi el imediat după acesta. În timp ce dădea colţul, observă că bătrânul înalt nu se mişcase, ci stătea în luciul luminilor de pe stradă, în ceaţă, asemenea unui călător melancolic încremenit în timp. Detectivul semnaliză taxiului intenţia de depăşire.
Înăuntru, în acel moment, Karras şi Karl ţineau imobilizat braţul lui Regan în timp ce Sharon îi făcea o injecţie cu Librium, ridicând cantitatea totală injectată în ultimele două ore la patru sute de miligrame. Doza, Karras ştia, era doborâtoare. Dar după o moleşeală de mai multe ore, personalitatea demonică se trezise brusc într‑un acces de furie atât de frenetic încât sistemul debil al lui Regan n‑ar fi putut să îndure prea mult timp.
Karras era extenuat. După vizita din acea dimineaţă de la Cancelarie, se întorsese aici ca să‑i spună lui Chris cum decursese. Apoi îi fixase lui Regan hrănirea intravenoasă, se întorsese în camera sa şi se prăbuşise pe pat. Totuşi, după numai o oră şi jumătate de somn, telefonul îl trezise brusc. Sharon. Regan era încă în stare de inconştienţă şi pulsul îi coborâse din ce în ce mai mult. Karras se repezise atunci acolo cu trusa lui medicală, ciupind‑o pe Regan de tendonul lui Achile, în căutarea unei reacţii la durere. Nu existase nici una. Apăsase tare pe una din unghii. Din nou nici o reacţie. Era îngrijorat. Deşi ştia că în isterie şi în stările de transă exista uneori o insensibilitate la durere, el se temea acum de o comă, o stare din care Regan ar fi putut să alunece cu uşurinţă în moarte. Îi verificase tensiunea arterială: nouăzeci cu şaizeci; apoi pulsul: şaizeci. După aceea rămăsese în cameră şi le controlase la fiecare cincisprezece minute, timp de o oră şi jumătate. Fusese mulţumit că tensiunea arterială şi pulsul se stabilizaseră, aceasta însemnând că Regan nu era în stare de şoc, ci de stupoare. Îi dăduse instrucţiuni lui Sharon să continue să‑i verifice pulsul la flecare oră. Apoi se întorsese în camera sa, la somnul său. Dar din nou telefonul îl trezise. Exorcistul, îi comunicase Chancery Office, urma să fie Lankester Merrin. Karras urma să‑l asiste.
Vestea îl lăsase cu gura căscată. Merrin! filosoful‑paleontolog! acel spirit înalt, fără oprelişti! Cărţile lui stârniseră fierbere în rândurile Bisericii, căci ele îi interpretau credinţa în accepţiuni ştiinţifice, în termeni de materie ce încă evoluează, destinată a deveni spirit alăturat lui Dumnezeu.
Karras îi telefonase pe dată lui Chris pentru a‑i transmite vestea, dar aflase că ea o primise direct de la Episcop. Acesta îi spusese că Merrin ur-ma să sosească a doua zi.
— I‑am spus Episcopului că ar putea sta aici, îi zisese Chris. O să dureze o zi, sau cam aşa, nu?
Înainte să răspundă, Karras făcuse o pauză.
— Nu ştiu. Iar apoi, după încă o pauză, zisese: N‑ar trebui să te aştepţi la prea mult.
— Dacă dă rezultate, vreau să zic, îi răspunsese Chris. Tonul ei fusese înfrânat.
— N‑am vrut să sugerez că n‑ar da, o asigurase el. M‑am referit doar la faptul că ar putea dura ceva timp.
— Cât?
— Variază. Ştia că adesea exorcizarea dura săptămâni, chiar luni întregi; ştia că adesea chiar şi aşa dădea greş. Se aştepta la asta; se aştepta ca povara, nimic altceva decât un tratament prin sugestie, să cadă din nou, şi în ultima clipă, asupra lui. Poate dura câteva zile sau săptămâni, îi spusese el pe urmă.
— Ea cât mai poate rezista, Părinte Karras?...
Când pusese receptorul în furcă, simţise o apăsare, o tulburare. Întins pe pat, se gândise la Merrin. Merrin! O emoţie şi o speranţă i se strecuraseră în fiinţă. Urmate de o nelinişte care le înecase. Alegerea naturală ca exorcist fusese el însuşi; însă Episcopul îl ocolise. De ce? Pentru că Merrin mai făcuse asta înainte?
Închizând ochii, îşi amintise că exorciştii erau aleşi pe baza „pietăţii" şi a „înaltelor calităţi morale"; că un pasaj din Evanghelia după Matei relata cum Hristos, întrebat de discipolii săi despre cauza eşecului lor într‑o încercare de exorcizare, le răspunsese:
— ... din cauza puţinei voastre credinţe.
Provincialul ştia despre problema lui; la fel şi preşedintele, reflectase Karras. Îi spusese oare vreunul din ei Episcopului?
Se răsucise apoi în pat, descurajat şi deznădăjduit; se simţise oarecum nevrednic; incompetent; respins. Durea. În mod iraţional, durea. Apoi, într‑un târziu, venise somnul revărsându‑se în deşertăciune, umplând firidele şi crăpăturile din inima sa.
Dar din nou îl trezise soneria telefonului, Chris sunând ca să‑l informeze despre noua frenezie a lui Regan. Înapoi acolo, controlase pulsul lui Regan. Era puternic. Îi făcuse Librium. Apoi din nou. Şi din nou. În cele din urmă, îşi croi drum la bucătărie, alăturându‑se pentru scurt timp lui Chris, la masă, pentru o cafea. Ea citea o carte, una din cele scrise de Merrin, pe care aceasta o comandase să‑i fie livrată acasă.
— Mult peste nivelul meu, îi spuse ea încet, şi totuşi arăta impresionată şi mişcată profund. Dar e ceva în ea atât de frumos... de măreţ. Frunzări paginile înapoi la un pasaj pe care îl însemnase şi îi întinse cartea peste masă lui Karras. El citi:

... Avem experienţa comună a ordinii, statorniciei şi perpetuei reînnoiri a lumii materiale ce ne înconjoară. Cât de firavă şi tranzitorie ar fi orişicare parte a ei, cât de nedomolite şi migratoare ar fi elementele ei, ca tot durează. Este ţinută legată, ca să nu se desfacă, de către o lege a permanenţei, şi deşi este pururea pe moarte, se trezeşte pururea la viaţă. Dezmembrarea nu face decât să dea naştere unor noi moduri de organizare, şi o moarte este părintele a o mie de vieţi. Fiecare oră, sosind, nu este decât mărturia a cât de efemer şi totuşi cât de sigur, cât de cert, este marele întreg. Este ca o imagine în apă, care este mereu aceeaşi, deşi apele curg mereu. Soarele amurgeşte pentru a răsări din nou; ziua este înghiţită de întunecimea nopţii, pentru a se naşte din ea, atât de proaspătă de parcă n‑ar fi fost nicicând înfrântă. Primăvara se transformă în vară, şi prin vară şi toamnă, în iarnă, numai ca, prin inexorabila ei reîntoarcere, triumful asupra mormântului către care s‑a grăbit cu hotărâre încă din prima‑i oră, să fie şi mai sigur. Jelim florile de mai pentru că ştim că urmează a se ofili; dar ştim că mai urmează să‑şi ia revanşa asupra lui noiembrie, prin revoluţia acelui cerc solemn care nu conteneşte nicicând... care ne învaţă ca pe culmea speranţelor noastre, pururi să fim sobri, iar în adâncul dezolării noastre, niciodată să nu desperăm.

— Da, este frumos, spuse Karras încet. Ochii îi erau încă aţintiţi asupra paginii. Furia demonului de la etaj deveni şi mai puternică.
— ...javră... spurcăciune... ipocrit pios!
— Obişnuia să aşeze un trandafir pe platoul meu... dimineaţa înainte să plec la muncă.
Karras ridică privirea cu o întrebare în ochi.
— Regan, îi spuse Chris.
Privi în jos.
— Mda, exact. Am uitat... n‑ai cunoscut‑o niciodată. Îşi suflă nasul şi dădu cu mâna pe la ochi. Vrei nişte coniac în cafea, Părinte Karras? întrebă ea.
— Mersi, cred că nu.
— Cafeaua s‑a trezit, şopti ea tremurat. Cred că voi aduce nişte coniac. Scuză‑mă. Ieşi rapid din bucătărie.
Karras şezu singur şi sorbi dezolat din cafea. Îi era cald în jerseul pe care‑l purta pe sub sutană; se simţea slab în eşecul său de a‑i oferi lui Chris consolare. Apoi o amintire a copilăriei se ivi lucind, o amintire despre Ginger, câinele său corcitură, devenind scheletic şi ameţit într‑o cutie din apartament; Ginger tremurând de febră şi vomitând, în timp ce Karras îl acoperea cu prosoape, încerca să‑l facă să bea lapte cald, până când trecuse pe‑acolo un vecin şi văzuse că avea jigodie. Scuturase din cap şi spusese:
— Câinelui tău îi trebuiau făcute imediat injecţii.
Apoi într‑o după‑amiază ieşind de la scoală... pe stradă... doi câte doi până la colţ... mama lui acolo pentru a‑l aştepta... neaşteptat... arătând tristă... luându‑i apoi mâna pentru a‑i îndesa în palmă o monedă de jumătate de dolar strălucitoare... entuziasm... atât de mulţi bani!... apoi vocea ei, moale şi tandră:
— Gingie a murit....
Privi în jos la negreala aburindă, amăruie, din ceaşca sa şi îşi aminti mâinile golite de alinare sau de îngrijire.
— ...javră pioasă!
Demonul. Tot turbând.
— Câinelui tău îi trebuiau făcute imediat injecţii...
Se întoarse iute în dormitorul lui Regan, ţinând‑o pe aceasta în timp ce Sharon îi administra injecţia cu Librium care ridica acum doza totală la cinci sute de miligrame.
Sharon tamponă înţepătura acului, în timp ce Karras o urmări nedumerit pe Regan. Obscenităţile frenetice nu păreau adresate nimănui din cameră, ci mai degrabă cuiva nevăzut... sau care nu era prezent.
Alungă gândul.
— O să mă‑ntorc, îi spuse lui Sharon.
Preocupat în privinţa lui Chris, coborî în bucătărie, unde o găsi din nou stând singură. Îşi turna coniac în cafea.
— Eşti sigur că n‑ai vrea puţin, Părinte? întrebă ea.
Scuturând din cap, el veni lângă masă şi se aşeză istovit. Privi fix în podea. Auzi clinchetul porţelanului de la linguriţa care mesteca în cafea.
— Ai vorbit cu tatăl ei? întrebă el.
— Da. Da, a sunat. O pauză. Vroia să vorbească cu Rags.
— Şi ce i‑ai spus?
O pauză. Apoi:
— I‑am spus că este plecată la o petrecere.
Linişte. Karras nu mai auzi clinchete. Ridică privirea şi văzu că ea se zgâia la tavan. Atunci sesiză şi el: ţipetele de deasupra în sfârşit încetaseră.
— Bănuiesc că Librium‑ul şi‑a făcut efectul, spuse el recunoscător.
Clopoţelul de la intrare. Aruncă o privire în direcţia din care venea sunetul; apoi înspre Chris, care îi întâmpină căutătura bănuitoare cu o ridicare întrebătoare şi aprehensivă de sprânceană.
Kinderman?
Secunde. Ticăind. Aşteptară. Willie se odihnea. Sharon şi Karl erau încă la etaj. Nimeni care să vină să răspundă. Încordată, Chris se ridică brusc de la masă şi se duse în camera de zi. Îngenunchind pe o canapea, dădu cu mâna o draperie la o parte şi trase fugitiv cu ochiul pe fereastră către cel ce suna. Slavă Domnului! Nu Kinderman. Se uita, în schimb, la un bătrân înalt într‑un trenci ponosit, cu capul plecat răbdător în ploaie. Ducea o valiză uzată, demodată. O încuietoare luci o clipă în lumina stâlpului de pe stradă, atunci când geanta se mişcă puţin în mâna lui.
Din nou clinchetul soneriei.
Cine‑o fi?
Nedumerită, Chris se dădu jos de pe canapea şi merse în holul de la intrare. Deschise uşa doar puţin, străpungând întunericul cu privirea, în timp ce o ceaţă fină îi mângâia uşor faţa.
— Da, vă rog; pot să v‑ajut cu ceva?
— Doamnă MacNeil? veni o voce dinspre umbre. Era blândă, rafinată, şi totuşi plină ca o recoltă.
Când îşi luă pălăria, Chris tocmai încuviinţa din cap, şi dintr‑o dată se trezi privind în nişte ochi care o copleşeau, care străluceau de inteligenţă şi bunătate înţelegătoare. Seninătatea lor se revărsa înspre fiinţa ei asemenea apelor unui râu cald şi tămăduitor al cărui izvor era atât în acel bărbat cât şi cumva dincolo de el; a cărui curgere era interioară şi totuşi nestăvilită şi nesfârşită.
— Sunt Părintele Merrin.
O clipă ea rămase blocată, privind ţintă faţa uscăţivă şi ascetică, pomeţii sculptaţi, lucioşi ca de caolin; apoi cu repeziciune deschise larg uşa.
— Oh, Doamne Dumnezeule, vă rog intraţi! Oh, intraţi! Vai, îmi... Pe cuvânt. Nu ştiu unde‑mi...
El intră iar ea închise uşa.
— Vreau să zic, nu vă aşteptam decât mâine!
— Da, ştiu, îl auzi ea spunând.
Întorcându‑se cu faţa la el, Chris văzu că acesta stătea cu capul înclinat, privind în sus, de parcă ar fi căutat să audă — nu, mai degrabă de parcă ar fi căutat să simtă, se gândi ea — prezenta cuiva de nevăzut... a vreunei vibraţii cunoscute şi familiare. Îl privi nedumerită. Pielea lui părea a fi înfruntat vânturi străine, un soare altundeva strălucitor, undeva foarte îndepărtat de timpul şi spaţiul ei.
Ce face oare?
— Pot să vă duc eu geanta, Părinte? Trebuie că la ora asta pentru dumneavoastră cântăreşte o tonă.
— E‑n regulă, spuse el încet. Încă adulmecând. Încă sondând. Este ca şi o parte a braţului: foarte bătrână... foarte deformată. Privi în jos, în ochii ei, cu un zâmbet cald, obosit. Sunt obişnuit cu greutăţile... Părintele Karras e‑aici? întrebă el.
— Da, este. E‑n bucătărie. Întâmplător, aţi mâncat, Părinte?
El îşi aţinti privirea în sus, înspre zgomotul deschiderii unei uşi.
— Da, am luat ceva în tren.
— Sunteţi sigur că n‑aţi dori altceva.
Un moment. Apoi zgomotul de închidere a uşii. El reveni cu privirea.
— Nu, mulţumesc.
— Vai, cu ploaia asta, protestă ea, încă frustrată. Dac‑aş fi ştiut că veniţi, aş fi putut să vă întâmpin la gară.
— E‑n ordine.
— Aţi aşteptat mult la taxi?
— Câteva minute.
— Iau eu asta, Părinte.
Karl. Coborâse foarte rapid scările şi acum lua geanta din strânsoarea uşoară a preotului. O duse din hol.
— Am pus un pat pentru dumneavoastră în camera de lucru, Părinte. Chris nu‑şi găsea astâmpărul. Este cât se poate de confortabil şi m‑am gândit că aţi dori s‑aveţi intimitate. Să vă conduc. Dădu să meargă, apoi se opri. Sau aţi dori să‑l salutaţi pe Părintele Karras?
— Aş dori mai întâi s‑o văd pe fiica dumneavoastră, spuse Merrin.
Ea arăta nedumerită.
— Adică în clipa asta, Părinte?
El aruncă din nou o privire în sus, cu acea atenţie depărtată.
— Da, acum... gândesc că acum.
— Vai, sunt sigură că doarme.
— Nu cred.
— Bine, dacă...
Brusc, Chris tresări la un zgomot de deasupra, la vocea demonului, bubuitoare şi totuşi înfundată, cârâită, asemenea ţipătului amplificat al cuiva îngropat de viu.
— Merriiiiinnnnnn!
Apoi o straşnică zdruncinătură, masivă şi tremurătoare, de la o lovitură în peretele dormitorului.
— Dumnezeule mare! răsuflă Chris încleştându‑şi o mână palidă la piept. Se uită împietrită la Merrin. Preotul nu se clintise. Continua să privească fix în sus, încordat şi totuşi senin, iar în ochii lui nu era nici măcar o fărâmă de surprindere. Era, se gândi Chris, mai mult ca un fel de recunoaştere.
O altă lovitură scutură pereţii.
— Merriiiiinnnnnnnnnn!
Iezuitul păşi încet înainte, uitând de Chris, care nu reuşea să depăşească uimirea; de Karl, care ieşea sprinten şi neîncrezător din camera de lucru; de Karras, care apărea năucit din bucătărie în timp ce bătăile şi croncănelile coşmăreşti continuau. Urcă treptele calm, mâna zveltă ca de alabastru alunecând în sus pe balustradă.
Karras veni lângă Chris, şi împreună urmăriră de jos cum Merrin intra în dormitorul lui Regan şi închidea uşa în urma lui. O vreme fu linişte. Apoi subit, demonul râse hidos şi Merrin ieşi. Închise uşa şi porni să coboare spre hol. În spatele lui, uşa dormitorului se deschise din nou şi Sharon scoase capul afară, uitându‑se lung după el, cu o expresie ciudată pe faţă.
Iezuitul coborî rapid treptele şi îi întinse mâna lui Karras care aştepta.
— Părinte Karras...
— Bună, Părinte.
Merrin încleştă mâna celuilalt cu ale sale, i‑o scutură, privind faţa lui Karras cu o căutătură gravă şi preocupată, în timp ce la etaj râsul se preschimbase în obscenităţi ticăloase adresate lui Merrin.
— Arăţi groaznic de obosit, spuse acesta. Eşti obosit?
— Câtuşi de puţin. De ce mă întrebaţi?
— Ai trecidul cu tine?
Karras scutură din cap şi spuse:
— Nu.
— Atunci uite, ia‑l pe‑al meu, spuse iezuitul grizonat, descheindu‑şi haina. Aş dori să te duci la reşedinţă, Damien, şi să iei o sutană pentru mine, două odăjdii, un patrafir de purpură, nişte apă sfinţită şi două exemplare din The Roman Ritual. Îi întinse trenciul lui Karras care era nedumerit. Cred că ar trebui să începem.
Karras se încruntă.
— Adică acum? În clipa asta?
— Da, aşa cred.
— Nu vreţi mai întâi să auziţi fondul cazului, Părinte?
— De ce?
Sprâncenele lui Merrin erau arcuite cu sinceritate.
Karras realiză că nu avea răspuns. Îşi feri privirea din faţa acelor ochi deconcertanţi.
— În regulă, spuse el. Îşi trase trenciul şi se întoarse să plece. Am să mă duc să iau lucrurile.
Karl dădu fuga prin cameră, ajunse înaintea lui Karras şi îi deschise uşa de la intrare. Schimbară o scurtă privire, după care Karras păşi afară în noaptea ploioasă. Merrin îşi mută privirea înapoi spre Chris.
— Nu vă deranjează dacă începem chiar acum? întrebă el încet.
Ea îl urmărise, şi în ochi îi lucea uşurarea, simţind hotărârea, eficienţa şi siguranţa comenzilor lui croindu‑şi drum, ca un strigăt ziua în amiaza mare.
— Nu, sunt încântată, spuse ea recunoscătoare. Totuşi, trebuie că sunteţi obosit, Părinte.
El văzu privirea ei neliniştită îndreptată în sus, înspre furia demonului.
— Aţi dori o ceaşcă cu cafea? întrebă ea. E proaspăt pregătită. — Insistent. Uşor implorând. — E fierbinte. N‑aţi vrea puţină, Părinte?
El văzu mâinile încleştându‑se şi descleştându‑se uşor; văgăunile adânci din ochii ei.
— Da, aş vrea, spuse el cu căldură. Mulţumesc. Ceva greu fusese înlăturat cu blândeţe, lăsat în expectativă... Dacă sunteţi sigură că nu‑i nici un deranj...
Ea îl conduse la bucătărie şi curând iezuitul se găsea sprijinit cu spatele de maşina de gătit, cu o cană cu cafea neagră în mână.
— Vreţi nişte coniac în ea, Părinte? Chris ridică sticla la vedere.
El îşi plecă fruntea şi privi în jos în cană fără vreo expresie pe faţă.
— Ei bine, doctorii îmi zic că n‑ar trebui, spuse el. Apoi întinse cana. Dar slavă Domnului, voinţa mea e slabă.
Chris se opri o clipă, nesigură, apoi văzu surâsul din ochii lui atunci când acesta îşi săltă capul.
Turnă.
— Ce nume atrăgător aveţi, îi spuse el. Chris MacNeil. Nu este un pseudonim?
Chris picură puţin coniac în cafeaua ei şi scutura din cap.
— Nu, chiar nu sunt Esmerelda Glutz.
— Slavă Domnului, pentru asta, murmură Merrin.
Chris zâmbi şi se aşeză.
— Şi ce‑nseamnă Lankester, Părinte? Atât de neobişnuit. Aţi fost botezat după cineva?
— Un cargou, murmură el privind absent şi ducând cana la gură. Sorbi. Sau un pod. Da, presupun că era un pod. Privi plin de regret. Să‑l luăm pe Damien, continuă el, cât îmi doresc să fi avut un nume ca Damien. Atât de atrăgător.
— De unde vine, Părinte? Acest nume?
— Damien? Privi în jos înspre cana sa. A fost numele unui preot care şi‑a dăruit viaţa îngrijirii leproşilor de pe insula Molokai. În cele din urmă s‑a îmbolnăvit şi el. Se întrerupse. Atrăgător nume, spuse el din nou. Cred că dacă aş avea numele de botez Damien, aş putea să mă mulţumesc chiar şi cu numele de familie Glutz. Atât de atrăgător.
Chris chicoti. Se destinse. Se simţi mai uşoară. Şi minute în şir, ea şi Merrin vorbiră despre lucruri mărunte, lucruri domestice. Într‑un târziu, Sharon apăru în bucătărie, şi abia atunci Merrin făcu gestul de a pleca. Era de parcă aşteptase sosirea ei, căci imediat se duse cu cana la chiuvetă, o clăti şi aşeză cu grijă pe stativul pentru farfurii.
— A fost bună; a fost exact ce mi‑am dorit, spuse el.
Chris se ridică şi spuse:
— Să vă conduc în camera dumneavoastră.
El îi mulţumi şi o urmă până la uşa biroului.
— Dacă doriţi ceva, Părinte, spuse ea, daţi‑mi de ştire.
El îşi puse mâna pe umărul ei şi o strânse liniştitor. Chris simţi revărsându‑se în ea forţă şi căldură. Pace. Simţi pace. Şi o ciudată senzaţie de... siguranţă? se miră ea.
— Sunteţi foarte amabilă. Ochii lui surâseră. Mulţumesc.
Îşi luă mâna şi o urmări îndepărtându‑se. De cum dispăru, strânsoarea unei dureri păru să i se încleşteze pe faţă. Intră în birou şi închise uşa. Dintr‑un buzunar al pantalonilor scoase o cutiuţa de tablă pe care scria Bayer Aspirin, o deschise, scoase din ea o pastilă cu nitroglicerină şi şi‑o aşeză cu grijă sub limbă.
Chris intră în bucătărie. Oprindu‑se lângă uşă, se uită la Sharon, care stătea în picioare lângă maşina de gătit, cu mâna pe filtrul de cafea, aşteptând să se încălzească.
Chris veni lângă ea, preocupată.
— Hei, iubito, spuse ea încet. De ce nu te odihneşti un pic?
Nici un răspuns. Sharon părea muncită de gânduri. Apoi se întoarse şi se uită pierdută la Chris.
— Îmi pare rău. Ai spus ceva?
Actriţa studie încordarea de pe faţa acesteia, privirea dusă.
— Ce s‑a întâmplat sus, Sharon? întrebă ea.
— Când să se întâmple?
— Când a urcat Părintele Merrin.
— Oh, da... Sharon se încruntă. Îşi mută privirea îndepărtată către un punct din spaţiu, situat undeva între îndoială şi rememorare. Da, a fost o grozăvie.
— Grozăvie?
— Straniu. Doar s‑au... Se întrerupse. Ei bine, o vreme doar s‑au uitat ţintă unul la altul, după care Regan — lucrul — a spus...
— A spus ce?
— A spus, „De data asta, urmează să pierzi."
Chris o privi fix, aşteptând.
— Şi pe urmă?
— Ast‑a fost tot, răspunse Sharon. Părintele Merrin s‑a întors şi a ieşit din cameră.
— Şi cum arăta? o întrebă Chris.
— Grozav.
— Oh, Hristoase, foloseşte şi tu alt cuvânt, Sharon! se răsti Chris, pe punctul de a mai spune ceva, când observă că Sharon îşi înclinase capul într‑o parte, furată, ca şi cum ar fi stat să asculte.
Chris aruncă o privire în sus şi sesiză şi ea liniştea, subita încetare a furiei demonului şi totuşi ceva mai mult... ceva... crescând.
Femeile schimbară priviri piezişe.
— Şi tu simţi? întrebă anemic Sharon.
Chris dădu aprobator din cap. Casa. Ceva în casă. O tensiune. O îngroşare graduală a aerului. O pulsaţie, asemenea unor energii într‑o lentă formare.
Acordul vioi al soneriei de la intrare răsună ireal.
Sharon se îndepărtă.
— Răspund eu.
Merse în hol şi deschise uşa. Era Karras. Ducea o cutie de carton de la spălătorie.
— Mulţumesc, Sharon.
— Părintele Merrin e‑n birou, îi spuse ea.
Karras se duse repede înspre camera de lucru, bătu uşor şi scurt la uşă, iar apoi intră cu cutia.
— Îmi pare rău, Părinte, spuse el, am avut un pic de...
Karras se opri scurt. Merrin, în pantaloni şi bluză, rugându‑se îngenuncheat lângă patul închiriat, cu fruntea aplecată lângă mâinile strâns încleştate. O clipă, Karras rămase ţintuit locului, de parcă ar fi dat într‑o doară colţul şi s‑ar fi întâlnit cu el însuşi, cel din copilărie, trecând grăbit cu o sutană de ministrant pe braţ, fără să arunce nici o privire cum că l‑ar fi recunoscut.
Karras îşi mută privirea la cutia de spălătorie deschisă, la picăturile de ploaie pe lucrurile scrobite. Apoi, încet, încă ferindu‑şi ochii, se duse la canapea şi desfăcu fără zgomot conţinutul cutiei. Când termină, îşi scoase trenciul şi îl potrivi cu grijă pe spătarul unui scaun. Uitându‑se din nou la Merrin, îl văzu pe preot binecuvântându‑se şi privi pripit în altă parte, întinzând în jos mâna după cea mai mare dintre cele două odăjdii albe de bumbac. Începu să şi‑o pună peste sutană. Îl auzi pe Merrin ridicându‑se, iar apoi,
— Mulţumesc, Damien. Karras se întoarse cu faţa la acesta, trăgând în jos pentru a‑şi potrivi veşmântul, în timp ce Merrin veni în faţa canapelei, cu privirea alunecându‑i blând peste lucrurile aflate pe ea.
Karras apucă un jerseu.
— M‑am gândit că aţi putea purta asta pe sub sutană, Părinte, îi spuse el lui Merrin întinzându‑i‑l. Uneori camera se răceşte.
Merrin atinse uşor jerseul cu mâinile.
— A fost foarte drăguţ din partea ta, Damien.
Karras luă sutana lui Merrin de pe canapea, îl urmări trăgându‑şi jerseul pe cap, şi numai acum, şi foarte brusc, urmărind această acţiune prozaică, domestică, el simţi ameţitorul impact al bărbatului; al momentului; al nemişcării din casă, prăbuşindu‑se asupra lui., luându‑i respiraţia.
Reveni la realitate simţind că sutana îi este luată din mână. Merrin o îmbrăcă.
— Eşti familiarizat cu regulile referitoare la exorcism, Damien?
— Da, sunt, răspunse Karras.
Merrin începu să‑şi încheie sutana.
— Este important în mod special avertismentul referitor la evitarea discuţiilor cu demonul...
„Demonul". Rostise atât de natural cuvântul, se gândi Karras. Îl contraria.
— Putem întreba ceea ce este relevant, spuse Merrin încheindu‑şi sutana la gât. Dar orice lucru dincolo de acesta este periculos. Extrem. Luă odăjdiile din mâna lui Karras şi şi le trase peste sutană. În special, nu pleca urechea la nimic din ceea ce spune. Demonul este un mincinos. Va minţi pentru a ne pune în încurcătură; dar ca să ne atace va amesteca de asemenea minciunile cu adevărul. Atacul este psihologic, Damien. Şi puternic. Nu asculta. Ţine minte asta. Nu asculta.
În timp ce Karras îi înmână patrafirul, exorcistul adăugă:
— Este efectiv ceva ce‑ai dori să întrebi acum, Damien?
Karras scutură din cap.
— Nu. Dar mă gândesc că ar putea fi de ajutor dacă v‑aş aduce la cunoştinţă câte ceva din fondul diferitelor personalităţi pe care le‑a manifestat Regan. Până acum, par să fie trei.
— Este numai una, spuse Merrin încet, punându‑şi patrafirul pe umeri. O clipă, îşi încleştă degetele pe el şi stătu nemişcat, cu o expresie bântuită în priviri. Apoi luă exemplarele din The Roman Ritual şi îi dădu unul lui Karras. O să sărim peste Litania Sfinţilor. Ai luat apa sfinţită?
Karras scoase din buzunar sticla subţire, cu capac cu şurub. Merrin o luă, apoi făcu senin semn din cap înspre uşă.
— Dacă ai vrea s‑o iei înainte, te rog, Damien.
Sus, lângă uşa dormitorului lui Regan, Sharon şi Chris stăteau aşteptând încordate. Erau înfofolite cu jersee groase şi jachete. La zgomotul uşii deschise, se întoarseră şi se uitară în jos, văzându‑i pe Karras şi pe Merrin trecând prin hol spre scară, într‑o procesiune solemnă. Înalţi: ce înalţi erau, se gândi Chris; şi Karras: întunecimea acelei figuri deasupra albului inocent, de ministrant, al odăjidiilor. Privindu‑i urcând hotărât treptele, Chris se simţi profund şi în mod straniu mişcată. Las' că‑l chem eu pe frate‑meu mai mare şi te‑nvaţă el minte, târâtură! Era, se gândi ea, o senzaţie cam în genul acesta. Îşi putea simţi inima începând să bată mai repede.
La uşa camerei, iezuiţii se opriră. Karras se încruntă înspre jerseul şi jacheta pe care le purta Chris.
— Intri şi tu?
— Păi, m‑am gândit că e de datoria mea.
— Te rog, nu, o îndemnă el. Nu intra. Ai face o mare greşeală.
Chris se întoarse întrebătoare spre Merrin.
— Părintele Karras ştie mai bine, spuse liniştit exorcistul.
Chris se uită din nou la Karras. Îşi plecă fruntea.
— Okay, spuse ea deznădăjduită. Se rezemă de perete. O s‑aştept aici.
— Care este celălalt nume de botez al fiicei dumneavoastră? întrebă Merrin.
— Teresa.
— Ce nume atrăgător, spuse Merrin cu căldură. Îi susţinu o clipă privirea, pentru a o linişti. Apoi privi către uşă şi din nou Chris simţi: acea tensiune; acea îngroşare a încolăcitei întunecimi. Înăuntru. În dormitor. În spatele acelei uşi. O simţiră, sesiză ea, şi Karras şi Sharon.
Merrin făcu semn cu capul.
— În regulă, spuse el încet.
Karras deschise uşa, şi aproape că se rostogoli pe spate de la răbufnirea de duhoare şi ger. Într‑un colţ al camerei, Karl stătea zgribulit pe un scaun. Era îmbrăcat cu o haină de vânătoare verde‑oliv, decolorată. Se întoarse încrezător către Karras.
Iezuitul îşi aruncă iute privirea înspre demonul de pe pat. Ochii‑i lucitori priveau ţintă dincolo de el, către hol. Erau fixaţi asupra lui Merrin.
Karras păşi înainte, până la piciorul patului, în timp ce Merrin, înalt şi cu prestanţă, se duse într‑o parte. Acolo se opri şi privi în jos, înspre uşă.
O nemişcare sufocantă atârna pe deasupra capetelor. Apoi Regan îşi linse buzele crăpate şi umflate, cu o limbă ca de lup, înnegrită. Făcu un zgomot ca de pergament netezit cu mâna.
— Ia te uită, spurcăciunea îngâmfată! cârâi demonul. În sfârşit! În sfârşit ai venit!
Bătrânul preot ridică mâna şi făcu semnul crucii pe deasupra patului, iar apoi repetă gestul către toţi cei din cameră. Întorcându‑se la loc, desfăcu capacul sticluţei cu apă sfinţită.
— A, da! Urina sfinţită acu'! hârâi demonul. Seminţele sfinţilor!
Merrin ridică sticluţa şi faţa demonului deveni lividă, contorsionată.
— A, aşa deci, javră! spumegă aceasta de furie. Aşa deci!
Merrin începu să stropească.
Demonul îşi smuci capul în sus, cu gura şi muşchii gâtului tremurând de furie.
— Aşa, stropeşte! Stropeşte, Merrin! Fă‑ne leoarcă! Îneacă‑ne în sudoarea ta! Sudoarea ta este sfinţită, Sfinte Merrin! Apleacă‑te şi băşeşte nori de tămâie! Apleacă‑te şi arată‑ţi sfânta găoază pe care să ne fie permis s‑o venerăm! s‑o sărutăm! s‑o lingem, binecuvântată...
— Să taci!
Cuvintele ţâşniră ca nişte fulgere. Karras îşi răsuci mirat cu o smucitură capul către Merrin, care o fixa poruncitor pe Regan cu privirea. Şi demonul tăcu. Îi întoarse căutătura. Dar ochii lui erau acum ezitanţi. Clipind. Precauţi.
Merrin puse în mod mecanic capacul sticluţei şi i‑o dădu înapoi lui Karras. Psihiatrul o băgă în buzunar şi urmări cum Merrin îngenunche lângă pat, închise ochii şi se rugă murmurat:
— „Tatăl nostru..." începu el.
Regan scuipă şi îl nimeri pe Merrin în figură cu un bulgăre gălbui de muci. Acesta se scurse încet pe obrazul exorcistului.
— „...Vină împărăţia Ta..." Cu capul aplecat în continuare, Merrin spuse mai departe fără nici o pauză rugăciunea, în timp ce cu o mână luă o batistă din buzunar şi şterse fără grabă scuipatul. „... şi nu ne duce pe noi în ispită", încheie el pe un ton molcom.
— „Ci ne izbăveşte de cel rău", răspunse Karras.
Ridică pentru scurt timp privirea. Ochii lui Regan se dădură peste cap în orbitele lor până când nu mai lăsară să se vadă decât albul scleroticei. Karras nu se simţea în toate apele. Simţea ceva congelându‑se în cameră. Se întoarse la textul său pentru a urmări rugăciunea lui Merrin:
— „Dumnezeu şi Părinte al Domnului Iisus Hristos, mă închin slăvitului Tău nume, smerit cerşesc îndurarea Ta, pentru ca în mila Ta să mă învredniceşti cu ajutor împotriva acestui spirit necurat care acum o tulbură pe roaba Ta; prin harul Domnului nostru Hristos".
— Amin, răspunse Karras.
Acum Merrin stătea în picioare şi se ruga cu religiozitate:
— „Dumnezeule Creator şi Apărător al stirpei omeneşti, priveşte în jos cu îndurare la roaba Ta, Regan Teresa MacNeil, prinsă acum în capcana încolăcirilor veşnicului duşman al omului, juruit vrăjmaş al stirpei noastre, care..."
Karras ridică privirea, auzind‑o pe Regan sâsâind şi o văzu stând în capul oaselor, cu albul ochilor expus vederii, scoţându‑şi şi băgându‑şi cu rapiditate limba în gură, în timp ce din cap unduia înainte şi înapoi asemenea unei cobre.
Încă o dată, Karras avu o senzaţie de nelinişte. Se uită din nou la textul său.
— „Mântuieşte‑o pe roaba Ta", se rugă Merrin, stând în picioare şi citind din Ritual.
— „Care crede în Tine, Doamne al meu", răspunse Karras.
— „Fie ca să găsesc în tine, Doamne, un meterez fortificat."
— „În faţa duşmanului."
În timp ce Merrin continuă cu următorul verset, Karras auzi în spatele lui un icnet al lui Sharon şi, întorcându‑se repede, o văzu privind stupefiată înspre pat. Nedumerit, se uită şi el. Şi pe loc rămase împietrit. Partea din faţă a patului se ridica de pe podea!
Se holbă nevenindu‑i să creadă. Zece centimetri. Cincisprezece. Treizeci. Apoi începură să se vadă picioarele din spate.
— Gott in Himmel! şopti Karl cu teamă. Dar Karras nici nu‑l auzi, nici nu‑l văzu făcându‑şi semnul crucii, atunci când spatele patului se ridică la acelaşi nivel cu faţa. Nu este cu putinţă! se gândi el, privind înmărmurit.
Patul se mai înălţă încă treizeci de centimetri, după care rămase planând acolo, cu o fină mişcare de tangaj şi ruliu, de parcă ar fi plutit pe un lac liniştit.
— Părinte Karras?
Regan unduindu‑se. Sâsâind.
— Părinte Karras?
Karras se întoarse. Exorcistul avea ochii blânzi aţintiţi asupra acestuia, iar acum îi făcea semn din cap înspre Ritual‑ul din mâinile lui.
— Răspunsul, te rog, Damien.
Karras privi dus, fără să înţeleagă. Sharon fugi din cameră.
— „Fie ca duşmanul să n‑aibă putere asupra ei", repetă blând Merrin.
Karras privi pripit înapoi la text şi răsuflând cu inima bătându‑i cu putere, răspunse:
— „Iar firul nedreptăţii să fie neputincios s‑o vatăme."
— „Doamne, ascultă‑mi ruga", continuă Merrin.
— „Şi înalţă‑se plânsul meu către Tine."
— „Domnul fie cu tine."
— „Şi cu duhul tău."
Merrin se lansă într‑o lungă rugăciune iar Karras îşi întoarse din nou privirea înspre pat, înspre speranţele sale în Dumnezeul propriu şi înspre joasa planare supranaturală în gol. Fiorii unui avânt îi străbătură fiinţa. E acolo! Iată‑l! Chiar în faţa mea! Acolo! Brusc, se întoarse să privească spre uşa care se deschise cu zgomot. Sharon dădu buzna împreună cu Chris, care se opri nevenindu‑i să creadă şi icni:
— Iisuse Hristoase!
— „Părinte Atotputernic, Dumnezeule în veci..."
Exorcistul întinse mâna de o manieră profesională şi făcu de trei ori semnul crucii, pe îndelete, pe fruntea lui Regan, continuând să citească din textul Ritual‑ului: „... Carele Ţi‑ai trimis Propriu‑Ţi Fiu să stăpânească leul ce răgea..."
Sâsâitul încetă şi din gura lui Regan, încordată şi arcuită în formă de O, ieşi un muget de juncan care îţi măcina nervii.
— „... smulge‑l din ruină şi din ghearele răului cel de la lumina zilei pe acest om făcut după chipul şi asemănarea Ta, şi..."
Mugetul deveni şi mai tare, făcând carnea să se rupă şi oasele să tremure.
— „Dumnezeule şi Doamne al tuturor făpturilor..." Merrin întinse rutinat mâna şi apăsă o porţiune a patrafirului pe gâtul lui Regan, continuând să se roage: „...prin a Cărui voie Satana a fost făcut să se prăbuşească din Ceruri asemenea fulgerului, izbeşte groaznic în fiara ce acum stă irosindu‑Ţi via..."
Mugetul încetă. O linişte care‑ţi ţiuia în urechi. După care o vomă verzuie, vârtoasă şi puternica, începu să se reverse din gura lui Regan, într‑un şuvoi constant şi lent care se scurgea asemenea lavei peste buza ei şi se revărsa în valuri pe mâna lui Merrin. Dar acesta nu se mişcă.
— „Fie ca Mâna Ta puternică să gonească acest demon crud din Regan Teresa MacNeil, care..."
Karras era vag conştient de uşa care se deschise de Chris care ţâşni din cameră.
— „Alungă acest persecutor al nevinovatei..."
Patul începu să se legene leneş, apoi să se mişte dezordonat, apoi brusc să se zgâlţâie şi să coboare violent, cu voma încă pompând din gura lui Regan. Merrin potrivi calm şi ţinu în continuare ferm patrafirul pe gâtul ei.
— „Dăruieşte‑i pe robii Tăi cu curaj spre a se opune cu bărbăţie acestui osândit dragon care‑i dispreţuieşte pe cei ce‑şi pun încrederea în Tine, şi..."
Dintr‑o dată mişcările se potoliră şi în timp ce Karras privea înmărmurit, patul se lăsă uşor ca un fulg şi se aşeză pe covor cu o bufnitură vătuită.
— „Doamne, îngăduie ca acest..."
Ameţit, Karras îşi mută privirea. Mâna lui Merrin. N‑o putea vedea. Era îngropată sub o moviliţă de vomă aburindă.
— Damien?
Karras îşi aruncă privirea în sus.
— „Doamne, ascultă‑mi ruga", spuse blând exorcistul.
Încet, Karras se întoarse către pat.
— „Şi înalţă‑se plânsul meu către tine."
Merrin ridică patrafirul, făcu un uşor pas înapoi, iar apoi zgudui camera poruncind cu vocea sa şfichiuitoare:
— „Te alung, spirit necurat, dimpreună cu orice putere satanică a duşmanului! cu orice arătare din iad! cu orişice însoţitor sălbatic!" Lângă Merrin, de pe mână, picura voma pe covor. „Hristos este Cel ce‑ţi porunceşte, Cel ce odată a încremenit vântul şi marea şi furtuna! Care..."
Regan se opri din vomitat. Rămase tăcută. Nemişcată. Albul ochilor ei lucea răuvoitor către Merrin. De la picioarele patului, Karras o urmărea încordat, în timp ce şocul şi emoţia începeau să‑i scadă, iar mintea începea să scormonească febril, să vâre nesupusă, cu de‑a sila, degetele în adâncile cotloane ale îndoielii logice: poltergeist; acţiuni psihokinezice; tensiuni de adolescent şi forţă condusă de minte. Se încruntă aducându‑şi aminte ceva. Se duse într‑o parte a patului, se aplecă, întinse mâna şi apucă încheietura lui Regan. Şi găsi ceea de ce se temea. Asemenea şoimului din Siberia, pulsul bătea cu o viteză incredibilă. Îl goli dintr‑o dată de vlagă. Privind acum la ceas, număra bătăile inimii, ca pe nişte argumente împotriva vieţii lui.
— „El este Cel ce‑ţi porunceşte, Cel ce te‑a azvârlit cu capul înainte din tăriile Cerului!"
Puternicele adjurări ale lui Merrin bubuiau cu lovituri răsunătoare, inexorabile, undeva la marginea conştiinţei lui Karras, în timp ce pulsul devenea acum şi mai rapid. Şi mai rapid. Karras se uită la Regan. Tot tăcută. Nemişcată. În aerul îngheţat, ceaţa fină a aburilor vomei purtată de aer, asemenea izului unei orfane. Karras nu se simţea în apele sale. Părul de pe braţe începu să i se zbârlească. Cu o încetineală de coşmar, puţin câte puţin, capul lui Regan se rotea sucindu‑se ca la manechine, cu un sunet aidoma scârţâitului vreunui mecanism ruginit, până când albul înspăimântător şi lucios al acelor ochi groaznici se fixă asupra lui.
— „Aşadar, tremură acum, Satană...".
Capul se roti încet, înapoi spre Merrin.
— „... tu ispititor al dreptăţii! tu aducător al morţii! tu trădător al stirpelor! tu jefuitor al vieţii! tu..."
Karras îşi aruncă prudent privirea în jur în timp ce luminile începură să pâlpâie, estompându‑se şi apoi slăbind până la un gălbui straniu şi vibrant ca de chihlimbar. Îl trecură fiori. Era mai frig. Camera se răcea şi mai mult.
— „... tu prinţ al ucigaşilor! tu născocitor al tuturor neruşinărilor! tu duşman al spiţei omeneşti! tu..."
O bătaie înfundată zgudui camera. Apoi o alta. Apoi în mod regulat, făcând să tremure pereţii, podeaua, tavanul, trosnind ca bătăile unei masive inimi bolnave.
— „Te du, monstru ce eşti! Locul tău e pe pustii! Sălaşul tău e într‑un cuib de vipere! Lasă‑te jos şi târăşte‑te cu ele! însuşi Dumnezeu este Cel ce‑ţi porunceşte! Sângele..."
Bătăile deveniră mai tari, începură să răsune ameninţător, din ce în ce mai repede.
— „Te adjur, şarpe bătrân..."
Şi mai repede...
— „...în numele Judecătorului celor vii şi celor morţi, în numele Cre-atorului tău, în numele Creatorului întregului univers, să..."
Sharon izbucni în plâns, apăsându‑şi pumnii pe urechi, în timp ce bătăile deveniră acum asurzitoare şi se accelerară brusc, săltând până la un tempo înspăimântător.
Pulsul lui Regan era uluitor. Duduia cu o viteză prea rapidă pentru a putea fi numărat. De partea cealaltă a patului, Merrin întinse mâna calm şi cu vârful degetului mare făcu semnul crucii pe pieptul acoperit de vomă al lui Regan. Cuvintele rugăciunii lui fură înghiţite de bătăi.
Karras simţi ritmul pulsului scăzând brusc, iar în timp ce Merrin se ruga şi făcea semnul crucii pe fruntea lui Regan, bătăile coşmareşti încetară dintr‑o dată.
— „O, Dumnezeu al Cerului şi pământului, Dumnezeu al îngerilor şi arhanghelilor..." Acum Karras putea să‑l audă pe Merrin rugându‑se, în timp ce pulsul continua să scadă, să scadă..,
— Merrin, javră îngâmfată! Spurcăciune! O să pierzi! O să moară! Purceaua o să moară!
Opalescenţa pâlpâitoare deveni treptat mai strălucitoare. Entitatea demonică se întorsese şi îi striga furios şi plin de ură lui Merrin:
— Păun depravat! Eretic bătrân! Te adjur, întoarce‑te şi uită‑te la mine! Uită‑te la mine odată, spurcăciune ce eşti! Demonul se smuci înainte şi îl scuipă pe Merrin în faţă, după care orăcăi la el: Uite‑aşa să Şi‑i vindece Stăpânul tău pe cei orbi!
— „Dumnezeule şi Doamne al tuturor făpturilor..." se rugă Merrin, luându‑şi batista şi ştergându‑şi scuipatul.
— Urmează‑I învăţătura, odată, Merrin! Fă‑o! Bagă‑ţi pula ta sfinţită în gura purcelei şi purifică‑i‑o, aghesmuieşte‑i‑o cu moaştele tale zbârcite şi atunci ea va fi tămăduită, Sfinte Merrin! Un miracol! O...
— „... elibereaz‑o pe roaba ta..."
— Ipocritule! Nu‑ţi pasă deloc de porc. Nu‑ţi pasă de nimic! Ai făcut din ea o întrecere între noi:
— „...umil..."
— Mincinosule! Javră mincinoasă! Spune‑ne, unde ţi‑e umilinţa, Merrin? În deşert? printre ruine? în morminte printre care te‑ai retras ca să scapi de semenii tăi? ca să scapi de cei inferiori ţie, de minţile încete şi delăsătoare? Tu te adresezi oamenilor, tu vomă pioasă?...
— „... eliberează..."
— Sălaşul tău e într‑un cuib de păuni, Merrin! locul tău e‑n tine însuţi! Du‑te‑napoi pe vârful muntelui şi vorbeşte cu singurul tău egal!
Merrin continuă rugăciunile, fără a lua în seamă torentul de imprecaţii furioase.
— Eşti flămând, Sfinte Merrin? Uite, îţi dăruiesc nectar şi ambrozie, îţi dăruiesc hrana Dumnezeului tău! croncăni demonul. Excreta diareic, bătându‑şi joc: Căci acesta este trupul meu! Sfinţeşte asta odată, Sfinte Merrin!
Scârbit, Karras îşi concentră atenţia asupra textului, în timp ce Mer-rin citea un pasaj din Sfântul Luca:
— „... Numele meu este Legion, răspunse omul, căci mulţi demoni intraseră în el. Şi aceştia îi cerură lui Iisus să nu le poruncească să plece în hău. Atunci trecu pe acolo o turmă de porci, care râmau pe coasta muntelui. Iar demonii îl implorară pe Iisus să‑i lase să intre în aceştia. Şi el le dădu drumul. Şi demonii ieşiră din bărbat şi intrară în porci, iar turma năvăli la vale într‑un lac şi se înecară. Iar..."
— Willie, îţi aduc veşti bune! orăcăi demonul. Karras îşi aruncă privi-rea în sus şi o văzu pe Willie lângă uşă, oprindu‑se de cum intră, cu un braţ de prosoape şi cearşafuri. Îţi dau de ştire izbăvirea! exultă lucrul. Elvira trăieşte! Trăieşte! Este...
Willie se holbă şocată, iar acum Karl se întoarse spre ea şi strigă:
— Nu, Willie! Nu!
— ... O drogată, Willie, o incurabilă...
— Willie, nu asculta! ţipă Karl.
— Să‑i spun unde locuieşte?
— Nu asculta! Nu asculta! Karl o goni pe Willie din cameră.
— Du‑te să‑i faci o vizită de ziua Mamei, Willie! Fă‑i o surpriză! Du‑te şi...
Brusc demonul se întrerupse şi îşi fixă privirea asupra lui Karras. Acesta verificase din nou pulsul şi îl găsise puternic, ceea ce însemna că nu era nici un pericol să i se mai administreze încă Librium lui Regan. Se duse lângă Sharon să‑i spună să pregătească încă o injecţie.
— O vrei? îi dădu demonul cu tifla. E‑a ta! da, târfa de grajd e‑a ta! Poţi s‑o‑ncaleci cum pofteşti! S‑o vezi cum mai fantazează noaptea cu gândul la tine! Se masturbează visând la marea şi preoţeasca ta...
Sharon se înroşi şi îşi feri privirea în timp ce Karras îi dădea instrucţiunile pentru Librium.
— Şi un supozitor cu Compazine în caz că mai vomită, adăugă el.
Sharon dădu din cap cu privirea în pământ şi plecă rigidă. Trecând pe lângă pat cu capul tot aplecat, Regan cloncăni spre ea,
— Ştoarfo! Apoi se smuci în sus şi îi împroşcă în jet de vomă în figură. În timp ce Sharon picurând de pe ea, rămase paralizată, apăru perso-nalitatea Dennings, cârâind: Târfă de grajd! Pizdo!
Sharon se năpusti afară din cameră.
Personalitatea Dennings se strâmbă acum dezgustată, îşi aruncă pri-virea în jur şi întrebă:
— N‑ar vrea cineva să deschidă o fereastră, vă rog? Pute al naibii în camera asta! E pur şi simplu!...
— Nu, nu, nu, nu deschideţi! se corectă el apoi. Nu deschideţi nici în ruptul capului, ori altcineva ar putea naibii să moară! După care cotcodăci, făcu monstruos cu ochiul lui Karras şi dispăru.
— „El este Cel ce te dă afară..."
— Ce vorbeşti, Merrin? Nu zău?
Acum demonul se întorsese iar Merrin îşi continua adjurările, atingerile cu patrafirul şi făcutul semnului crucii, în timp ce acesta îl biciuia din nou cu obscenităţi. Prea lung, se îngrijoră Karras: accesul continua un timp mult prea lung.
— Acu' vine scroafa! Mama purcelei! îşi bătu joc demonul.
Karras se întoarse şi o văzu pe Chris venind spre el cu un tampon şi o seringă de unică folosinţă. Îşi ţinea capul în jos, în timp ce demonul îi urla imprecaţii. Psihiatrul se duse încruntat lângă ea.
— Sharon îşi schimbă hainele, explică Chris, iar Karl e...
Karras i‑o tăie scurt cu un
— În ordine, şi se apropiară de pat.
— A, da, vino să‑ţi vezi opera, scroafa‑mamă! Vino!
Chris încercă cu desperare să nu asculte, să nu se uite, în timp ce Karras înţepă braţul ce nu opunea rezistenţă al lui Regan
— Uite‑ţi borâta! Uite‑ţi căţeaua ucigaşă! răbufni demonul. Eşti încântată? Tu eşti cea care a făcut asta! Da, tu cu cariera ta mai presus de orice, cariera ta mai presus de soţul tău, mai presus de ea, mai presus...
Karras îşi aruncă privirea în jur. Chris rămăsese paralizată.
— Dă‑i drumul! îi ordonă el. Nu asculta! Dă‑i drumul!
— ... de divorţul tăul Te‑ai dus la preoţi, ai? Preoţii n‑au cum s‑o ajute! E nebună! Ea‑i nebună! Purceaua e nebună! Ai scos‑o din minţi; ai condus‑o la crimă; ai băgat‑o‑n...
— Nu pot! Cu faţa contorsionată, Chris se uita la seringa tremurândă. Scutură din cap. Nu pot s‑o fac!
Karras i‑o smulse din mână.
— În regulă, tamponează! Tamponează braţul! Aici! îi spuse el ferm.
— ... mormânt, căţea ce eşti, cu...
— Nu asculta! o atenţionă din nou Karras.
În acest moment, demonul îşi răsuci cu o smucitură capul, cu ochii bulbucaţi de furie.
— Iar tu, Karras!
Chris tamponă braţul lui Regan.
— Acum, ieşi afară! îi ordonă Karras, împlântând acul în carnea flască.
Ea îşi luă tălpăşiţa.
— Da, cunoaştem bunătatea ta cu mamele, dragă Karras! orăcăi demonul. Iezuitul se crispă şi câteva clipe rămase nemişcat. Apoi scoase uşor acul şi privi ochii daţi peste cap.
Din gura lui ieşi încet un cântec vioi, aproape incantatoriu, cu o voce dulce şi clară ca a unui copil din cor: „Tantum ergo sacramentum veneremur cernui.."
Era un imn cântat la binecuvântările catolice. Karras rămase alb ca varul în timp ce acesta continuă. Nefiresc şi înfiorător, cântecul era un vid în care Karras simţi oroarea nopţii năpustindu‑se cu o îngrozitoare claritate. Îşi ridică privirea şi îl văzu pe Merrin cu un prosop în mână. Cu mişcări istovite, blânde, şterse voma de pe faţa şi gâtul lui Regan.
— „... etantiquum documentum..."
Cântecul. Vocea cui? se miră Karras. Iar apoi frânturi: Dennings ... Fereastra... Bântuit, o văzu pe Sharon întorcându‑se şi luând prosopul de la Merrin.
— Termin eu asta, Părinte, îi spuse ea. Mi‑a trecut acum. Aş dori s‑o schimb şi s‑o curăţ înainte de Compazine; se poate? Aţi putea aştepta amândoi puţin afară?
Cei doi preoţi păşiră în căldura şi lumina difuză a coridorului şi se sprijiniră istoviţi de perete.
Karras ascultă cântecul sinistru, înfundat, dinăuntru. După câteva momente, îi vorbi încet lui Merrin:
— Aţi spus... aţi spus mai devreme că e doar o... o entitate.
— Da.
Vocile şuşotite, capetele plecate, erau ca la un confesional.
— Toate celelalte nu sunt decât forme de atac, continuă Merrin. E una... numai una. E un demon. Urmă un moment de linişte. Apoi Merrin declară simplu: Ştiu că te îndoieşti de asta. Dar vezi tu, acest demon... L‑am întâlnit o dată mai de mult. Şi este puternic... puternic...
O pauză. Karras vorbi iar:
— Noi spunem că demonul ... nu poate atinge voinţa victimei.
— Da, aşa este ... aşa este ... Nu există păcat.
— Atunci care ar fi scopul posedării? spuse Karras, încruntându‑se. Care‑i rostul?
— Cine poate şti? răspunse Merrin. Cine poate într‑adevăr spera să ştie? Se gândi câteva clipe. După care continuă tatonând: Totuşi mă gândesc că ţinta demonului nu este posedatul; suntem noi ... observatorii ... fiecare persoană din această casă. Şi mă gândesc... cred că rostul este să ne facă pe noi să desperăm; să ne respingem propria umanitate, Damien: să ne privim pe noi înşine ca pe ultimele dintre bestii; ca pe ultimele scârbe şi putregaiuri; fără demnitate; urâţi; nevrednici. Şi poate că aici e miezul problemei: nevrednicia. Căci mă gândesc că în fond credinţa în Dumnezeu nu este câtuşi de puţin o chestiune de raţiune; cred că în ultimă instanţă e o chestiune de iubire; de a accepta posibilitatea că Dumnezeu s‑ar putea să ne iubească...
Din nou Merrin se întrerupse. Continuă ceva mai rar şi cu o introspecţie şuşotită:
— El ştie... demonul ştie să lovească... Dădu din cap. Cu multă vreme în urmă am desperat la gândul de a nu‑mi putea iubi aproapele. Anumiţi oameni... Îmi repugnau. Cum aş fi putut să‑i iubesc? mă gândeam. Nu‑mi dădea pace, Damien: îmi venea să‑mi iau câmpii... şi de‑aici, foarte curând, am ajuns la desperare în privinţa Dumnezeului meu.. Credinţa mea era făcută zob...
Karras ridică interesat privirea către Merrin.
— Şi ce s‑a întâmplat? întrebă el.
— Ah, ei bine... până la urmă mi‑am dat seama că Dumnezeu nu mi‑ar cere niciodată ceea ce ştiu că este psihologic imposibil; că iubirea pe care El mi‑o cerea era în voinţa mea şi în nici un caz nu se urmărea a fi simţită prin emoţii. Absolut deloc. El îmi cerea să mă port cu iubire; să o răsfrâng asupra altora; şi cred ca a o răsfrânge asupra celor care îmi repugnă este un act de iubire mai mare decât oricare altul. Scutură din cap. Ştiu că toate astea trebuie că‑ţi par cât se poate de evidente, Damien, ştiu. Dar la vremea respectivă nu le puteam vedea. Ciudată orbire. Oare câţi soţi şi câte soţii, grăi el trist, trebuie să‑şi închipuie că nu mai sunt îndrăgostiţi pe motiv că inimile lor nu mai galopează la vederea celor iubiţi! Ah, dragă Dumnezeule! Scutură, apoi dădu aprobator din cap. Aici, cred, e miezul, Damien... În posedare; nu în războaie, după cum tind unii să creadă; nu atât de mult; şi foarte rar în intervenţii extraordinare ca aici... această fată... această copilă sărmana. Nu, eu o văd cel mai des în lucrurile mărunte, Damien: în ranchiunele stupide, meschine; în neînţelegeri; în cuvintele crude şi tăioase pe care şi le aruncă fără să se contro-leze prietenii. Îndrăgostiţii. Dac‑avem destule lucruri d‑astea, şopti Merrin, nu mai trebuie să se ocupe Satana de războaiele noastre; ne descurcăm şi singuri... singuri...
Cântecul vioi încă mai putea fi auzit în dormitor. Merrin ridică privirea către uşă şi ascultă câteva clipe.
— Şi totuşi chiar şi din asta — din rău — va veni binele. Într‑un anumit fel. Într‑un anumit fel pe care s‑ar putea să nu‑l înţelegem sau să nu‑l vedem niciodată. Merrin făcu o pauză. Poate răul este creuzetul bunătăţii, rumegă el. Şi poate chiar Satana, Satana, în ciuda lui însuşi ...serveşte cumva la facerea voii Domnului.
Nu mai spuse nimic şi o vreme rămaseră tăcuţi, în timp ce Karras reflecta. O altă obiecţie îi veni în minte.
— Odată demonul gonit, tatonă el, ce‑l ţine să nu se întoarcă?
— Nu ştiu, răspunse Merrin. Nu ştiu. Şi totuşi pare să nu se‑ntâmple niciodată. Niciodată. Absolut. Merrin duse o mână la faţă, ciupindu‑se uşor de colţul ochilor. Damien... ce nume minunat, murmură el. Karras auzi extenuarea din voce. Şi încă ceva. Ceva neliniştit. Ceva ca o reprimare a durerii.
Din senin, Merrin se dădu de la perete, şi cu faţa încă ascunsă în palmă, se scuză şi se grăbi de‑a lungul coridorului înspre baie. Ce se întâmplase? se miră Karras. Simţi o invidie şi o admiraţie subite pentru credinţa puternică şi simplă a exorcistului. Se întoarse către uşă. Cântecul. Se oprise. Oare încetase în sfârşit noaptea?
Câteva minute mai târziu, Sharon ieşi din dormitor cu o legătură de haine şi lenjerie de pat urât mirositoare.
— Acum doarme, spuse ea. Privi repede în altă parte şi o porni de‑a lungul coridorului.
Karras trase adânc aer în piept şi se întoarse în dormitor. Simţi frigul. Mirosi duhoarea. Merse încet într‑o parte a patului. Regan. Adormită. În sfârşit. Şi în sfârşit, se gândi Karras, se putea şi el odihni.
Întinse mâna în jos şi apucă încheietura lui Regan, uitându‑se la secundarul ceasului.
— De ce‑mi faci asta, Dimmy?
Inima îi stătu‑n loc.
— De ce faci asta?
Preotul nu se putea clinti, nu respira, nu îndrăznea să privească înspre acea voce plină de jale, nu îndrăznea să vadă acei ochi chiar acolo: ochi acuzatori, ochi singuratici. Mama sa. Mama sa!
— Mă părăseşti ca să te faci preo', Dimmy; mă trimiţi la azil...
Nu te uita.
— Acum mă goneşti?...
— Nu‑i ea!
— De ce faci asta?...
Cu capul pulsându‑i, cu inima în gât, Karras închise ochii, în timp ce vocea deveni imploratoare, deveni înspăimântată, deveni plângăcioasă.
— Tu ai fos' mereu baia' bun, Dimmy. Te rog! Mi‑e frică! Te rog nu mă goni afară, Dimmy! Te rog!
... nu‑i mama mea!
— Afară nu e nimic! Doar întuneric, Dimmy! Singură! Acum plângăcios.
— Tu nu eşti mama mea! şopti Karras cu vehemenţă.
— Dimmy, te rog!...
— Tu nu eşti...
— Ah, pentru numele lui Dumnezeu, Karras!
Dennings.
— Uite ce‑i, pur şi simplu nu‑i cinstit că ne dai afară de‑aici! Zău! Vreau să zic, din partea mea e cât se poate de drept să fiu aici! Căţeaua asta mică! Mi‑a luat trupul şi găsesc că e cât se poate de corect să mi se permită să stau în al ei, nu crezi? Ah, pentru numele lui Hristos, Karras, ai de gând odată să te uiţi la mine? Haide! Nu am prea des ocazia să mă ivesc şi să‑mi spun oful. Doar întoarce‑te odată.
Karras deschise ochii şi văzu personalitatea Dennings.
— Eh, aşa‑i mai bine. Uite ce‑i, ea m‑a ucis. Nu găzduitoarea noastră, Karras... ea! Oh, da, pe bune! Dădu afirmativ din cap. Ea! Îmi vedeam de treaba mea la bar, când mi s‑a părut că am auzit‑o gemând. Sus. Ei bine, zi şi tu, în definitiv trebuia să văd ce‑o necăjea, aşa că m‑am dus sus şi închipuie‑ţi, pizda asta mică m‑a luat de gât! Vocea era acum miorlăită, patetică. Hristoase, n‑am văzut niciodată în viaţa mea o asemenea putere! A început să ţipe ceva cum că aş zgândări‑o eu pe maică‑sa sau că aş fi cauzat eu divorţul. Ceva în genul ăsta. Nu era clar. Dar îţi zic, iubitule, ea m‑a împins pe futangioaica aia naibii de fereastră! Voce spartă. Acum ascuţită. M‑a ucis! M‑a ucis de m‑a futut! Acu' consideri naibii că‑i cinstit să mă dai afară? Ei haide, răspunde‑mi odată, Karras! Chiar crezi că‑i cinstit? Vreau să zic, crezi efectiv?
Karras înghiţi în sec.
— Da, sau nu, îl îmboldi acesta. E cinstit?
— Cum s‑a... răsucit capul? întrebă Karras răguşit.
Dennings îşi plimbă evaziv privirea în jur.
— Ah, bine, asta a fost un accident... o curiozitate... m‑am lovit de trepte, mă‑nţelegi... A fost un rezultat al întâmplării.
Karras chibzui, cu gâtul uscat. Apoi apucă din nou încheietura lui Regan şi îşi aruncă privirea asupra ceasului cu un gest de înlăturare.
— Dimmy, te rog! Nu mă face să fiu singură!
Mama lui.
— Dacă în loc să fii preo' ai fi fos' doctor, aş fi trăit într‑o casă drăguţă, nu cu gândacii, nu singură în apartamen'! Apoi...
Se strădui să blocheze totul în afara lui, dar vocea începu din nou să se smiorcăie.
— Dimmy, te rog!
— Tu nu eşti...
— N‑ai de gând să înfrunţi adevărul, putoare spurcată? Era demonul. Crezi ce‑ţi spune Merrin? Fierbea. Îl crezi sfânt şi bun? Ei bine, nu e! E mândru şi nevrednic! Am să ţi‑o dovedesc, Karras! Am să ţi‑o dovedesc ucigând purceaua!
Karras deschise ochii. Dar tot nu îndrăzni să se uite.
— Da, ea va muri şi Dumnezeul lui Merrin n‑o s‑o salveze, Karras! Tu n‑o s‑o salvezi! Va muri din mândria lui Merrin şi din incompetenţa ta! Cârpaciule! N‑ar fi trebuit să‑i faci Librium‑ul!
Karras se întoarse şi privi acum ochii. Luceau de triumf şi de pică sfredelitoare.
— Pipăie‑i pulsul! Demonul rânji. Dă‑i drumul, Karras! Pipăi‑o!
Încheietura lui Regan era tot nemişcată în mâna lui încleştată, şi acum el se încruntă îngrijorat. Bătăile pulsului erau rapide şi...
— Slăbite? cloncăni demonul. O, da. Un fleac. Până una‑alta, o bagatelă.
Karras îşi luă trusa medicală şi scoase stetoscopul. Demonul hârâi.
— Ascultă Karras! Ascultă bine!
Karras ascultă. Inima suna pe un ton îndepărtat şi ineficient.
— N‑o s‑o las să doarmă!
Karras îşi aruncă privirea în sus înspre demon. Simţi fiori.
— Da, Karras! orăcăi acesta. N‑o să doarmă! Auzi? N‑o s‑o las pe purcea să doarmă!
În timp ce Karras se zgâia înlemnit, demonul îşi dădu capul pe spate într‑un râs gâlgâit. Nu‑l auzi pe Merrin întorcându‑se în cameră.
Exorcistul rămase lângă el la marginea patului şi îi studie figura.
— Ce este? întrebă.
Karras răspunse prostit:
— Demonul... a spus că are de gând să n‑o lase să doarmă. Întoarse spre Merrin nişte ochi bântuiţi. Inima ei a început să lucreze ineficient, Părinte. Dacă nu apucă să se odihnească, va muri cât de curând de insuficienţă cardiacă.
Merrin îl privi cu gravitate.
— Poţi să‑i dai nişte doctorii? Ceva medicamente care să o facă să doarmă?
Karras scutură din cap.
— Nu, asta‑i periculos. Ar putea intra în comă. Se întoarse, în timp ce Regan cotcodăcea. Dacă tensiunea arterială îi scade şi mai mult... tărăgănă el.
— Ce se poate face? întrebă Merrin.
— Nimic... nimic... răspunse Karras. Dar nu ştiu... poate ultimele progrese... Brusc, el îi spuse lui Merrin: o să chem un specialist în cardiologie, Părinte.
Merrin încuviinţă din cap.
Karras se duse jos. O găsi pe Chris veghind în bucătărie, iar din camera de lângă cămară auzi suspinele lui Willie şi vocea consolatoare a lui Karl. Îi explică lui Chris nevoia unei consultaţii, având grijă să nu divulge în întregime nivelul pericolului în care se afla Regan. Chris îi dădu permisiunea, iar Karras telefonă unui prieten, un cunoscut specialist de la Georgetown University Medical School, trezindu‑l din somn şi aducându‑i pe scurt la cunoştinţă situaţia.
— Vin imediat, spuse specialistul.
Fu acolo în mai puţin de o jumătate de oră. Reacţionă cu uimire la frigul şi duhoarea din dormitor şi cu groază şi compasiune la starea lui Regan. Perora acum o babilonie. În timp ce o consultă specialistul, ea alternă cântatul cu sunete de animale. Apoi apăru Dennings.
— Oh, e groaznic, scânci acesta către specialist. Pur şi simplu înspăimântător! Oh, chiar sper să poţi face ceva! Se poate face ceva? Altfel, vezi tu, n‑avem unde să ne ducem, şi totul din cauza... Oh, al dracului drac încăpăţânat! În timp ce specialistul se holba într‑o dungă şi‑i măsura lui Regan tensiunea arterială, Dennings se uită la Karras şi se plânse: ce dracu' faci? Nu vezi că ştoarfa asta mică ar trebui să fie în spital? Locul ei e la casa de nebuni, Karras! Doar ştii asta! Zău! Hai să încetăm odată cu fanfaronada asta pizdoasă! Dacă moare, e vina ta, ştii asta! Doar a ta! Vreau să zic, n‑ar trebui să te porţi ca un mucos numai pentru că el e încăpăţânat! Eşti un doctor! De la tine am pretenţii mai mari, Karras! Ei, haide‑odată; pur şi simplu la ora actuală e o penurie îngrozitoare de locuinţe. Dacă ne...
Reveni acum demonul, urlând ca un lup. Specialistul, fără nici o expresie pe faţă, desfăcu manşeta tensiometrului. Apoi îi făcu lui Karras semn cu capul. Terminase.
Ieşiră pe hol, unde specialistul se uită câteva clipe înapoi spre uşă, după care se întoarse spre Karras.
— Ce dracu' se petrece aici, Părinte ?
Iezuitul îşi feri privirea.
— Nu pot să spun, zise el încet.
— Okay.
— Care‑i treaba?
Specialistul avea un aer sumbru.
— E musai să înceteze activitatea asta... să doarmă... să adoarmă înainte ca tensiunea arterială să cadă...
— Există ceva ce pot face, Bill?
Specialistul se uită drept la Karras şi spuse:
— Să te rogi.
Spuse noapte bună şi se îndepărtă. Karras îl urmări, cu fiecare arteră şi fiecare nerv cerşind odihnă, cerşind speranţă, cerşind minuni deşi ştia că nu putea fi nici una.
— ... N‑ar fi trebuit să‑i faci Librium‑ul!
Se întoarse spre cameră şi deschise uşa cu o mână grea ca sufletu‑i.
Merrin stătea în picioare lângă marginea patului, urmărind cum Regan necheza pătrunzător. Îl auzi pe Karras intrând şi se uită la el întrebător. Karras scutură din cap. Merrin făcu un semn de înţelegere cu capul. Pe faţa lui se citi tristeţea; apoi acceptarea: iar când se întoarse înapoi spre Regan, încrâncenarea mohorâtă.
Merrin îngenunche lângă pat.
— Tatăl nostru..., începu el.
Regan îl împroşcă cu fiere întunecată şi puturoasă, iar apoi orăcăi:
— Ai să pierzi. O să moară! O să moară!
Karras îşi luă exemplarul din Ritual. Îl deschise. Ridică privirea şi se uită ţintă la Regan.
— „Salveaz‑o pe roaba ta", se rugă Merrin.
— „Din faţa duşmanului."
În inima lui Karras era o tulburare desperată. Adormi! Adormi! mugea frenetic voinţa lui.
Dar Regan nu adormi.
Nici până în zori.
Nici până la amiază.
Nici până la căderea nopţii.
Nici până duminică, moment în care pulsul ajunsese încă şi mai firav, la un ritm de o sută patruzeci de bătăi pe minut. Cei doi preoţi, fără să doarmă, tot repetau ritualul, iar Karras, cu febrilitate, bâjbâia în timpul acesta după remedii: să reducă mişcările lui Regan la minimum, imobilizând‑o cu nişte bandaje; să nu lase o vreme pe nimeni în dormitor pentru a vedea dacă lipsa provocărilor n‑ar putea stopa accesele. Nu le stopase. Şi ţipetele o vlăguiau pe Regan la fel ca şi mişcările. Totuşi tensiunea arterială ţinea. Dar până când? Karras agoniza. Ah, doamne, n‑o lăsa să moară! îşi strigase în repetate rânduri în sine. N‑o lăsa să moară! Las‑o să doarmă! Las‑o să doarmă! Nu realizase nici un moment că gândurile lui erau rugăciuni; doar că rugăciunile lui nu primiseră deloc răspuns.
La ora şapte, în acea seară de duminică, Karras stătea tăcut lângă Merrin, în dormitor, extenuat şi mistuit de atacurile demonului: lipsa lui de credinţă; incompetenţa lui; zborul lui de lângă mama sa, căutând să‑şi facă un statut. Şi Regan. Vina lui.
— N‑ar fi trebuit să‑i faci Librium‑ul...
Preoţii tocmai terminaseră un ciclu al ritualului. Se odihneau, ascultând cum Regan cânta „Panis Angelicus". De foarte puţine ori părăsiseră camera; Karras, într‑un rând, ca să se schimbe şi să facă un duş. Dar în frig era mai uşor să stai cu simţurile treze, în putoarea care începând de dimineaţă îşi alterase structura într‑o duhoare de carne descompusă, putrezită, ce‑ţi întorcea stomacul pe dos.
Privind ţintă către Regan, cu ochi febrili, cu vinişoare roşii, lui Karras i se păru că aude un sunet. Ceva pârâind. Din nou. Atunci când clipea. Apoi realiză că sunetul venea de la propriile‑i pleoape devenite scorţoase. Se întoarse spre Merrin. De‑a lungul orelor, exorcistul vorbise foarte puţin: când şi când o istorioară de acasă din copilărie; reminiscenţe; lucruri mărunte; o poveste despre un răţoi pe care îl avusese şi pe care îl chemase Claney. Karras îşi făcea griji în privinţa iezuitului. Nesomnul. Atacurile demonului. La vârsta lui. Merrin închise ochii şi lăsă bărbia în piept. Karras îşi roti privirea către Regan, după care se ridică istovit în picioare şi se duse lângă pat. Îi controlă pulsul iar apoi începu să‑i ia tensiunea. În timp ce îi înfăşură manşeta neagră a tensiometrului, clipi de mai multe ori pentru a‑şi limpezi vederea înceţoşată.
— Azi e Ziua Mamei, Dimmy.
O clipă, nu se putu mişca; îşi simţi inima spărgându‑i pieptul. Apoi privi în acei ochi ce păreau a nu mai fi ai lui Regan, ci nişte ochi plini de un trist reproş. Cei ai mamei sale.
— Eu nu sun' bună pentru tine? de ce mă laşi să mor singură de to', Dimmy? De ce? De ce...
— Damien!
Merrin încleştându‑se strâns de braţul lui.
— Te rog, du‑te acum şi odihneşte‑te puţin, Damien.
— Dimmy, te rog! De ce...
Intră Sharon să schimbe lenjeria de pat.
— Du‑te, odihneşte‑te puţin, Demien! îl îndemnă Merrin.
Cu un nod ridicându‑i‑se uscat în gât, Karras se întoarse şi părăsi dormitorul. Rămase slăbit pe hol. Apoi coborî scara şi stătu nedecis. Cafea? Tânjea după ea. Dar şi mai mult după un duş, după nişte haine curate, după un ras.
Ieşi din casă şi traversă strada către reşedinţa iezuiţilor. Intră. Dibui camera sa. Şi când văzu patul... Lasă duşul. Dormi. O jumătate de oră. Când întinse mâna spre telefon ca să spună la recepţie să fie trezit, acesta sună.
— Alo, da, răspunse el răguşit.
— E cineva aici care aşteaptă să vă vadă, Părinte Karras: un anume domn Kinderman.
O clipă, Karras îşi ţinu răsuflarea, după care, slăbit, răspunse:
— Spune‑i te rog că vin acum.
Punând jos receptorul, Karras văzu cartuşul de Camel de pe birou. Avea lipit un bileţel de la Dyer. Citi ca prin ceaţă:

S‑a găsit în capelă, pe perniţele de îngenunchere din faţa candelelor, o cheie de la Playboy Club. E a ta? Poţi s‑o ridici de la recepţie.

Fără expresie, Karras puse jos biletul, îşi puse haine curate şi ieşi din cameră. Uită să ia ţigările.
La recepţie, îl zări pe Kinderman lângă tabloul centralei telefonice, aranjând cu gesturi delicate compoziţia unei vaze pline cu flori. Când îl văzu pe Karras, se întoarse ţinând în mână tulpina unei camelii roz.
— A, Părinte! Părinte Karras! exultă Kinderman, expresia schimbându‑i‑se în îngrijorare, la vederea extenuării de pe faţa iezuitului. Puse repede camelia la loc şi veni în întâmpinarea lui Karras. Arăţi îngrozitor! Care‑i necazul? Asta‑i de la atâta alergătură pe pistă? Renunţă! Ascultă, ia vino! Îl apucă pe Karras de cot şi îl propulsă înspre stradă. Ai câteva momente? întrebă el în timp ce treceau de uşa de la intrare.
— Nu prea, murmură Karras. Ce este?
— O mică discuţie. Am nevoie de un sfat, nimic mai mult, doar un sfat.
— În legătură cu ce?
— Imediat, făcu Kinderman cu mâna un gest de înlăturare. Acu' să ne plimbăm. Să luăm nişte aer. Să ne simţim bine. Îşi băgă braţul pe după cel al iezuitului şi îl conduse de‑a curmezişul lui Prospect Street. Oh, ia uită‑te la asta! Frumos! Superb! Arătă cu degetul către soarele care cobora afundându‑se în Potomac. În tihna din jur răsunară râsetele şi vorbele de‑a valma ale unor studenţi de la Georgetown, aflaţi în faţa unei bodegi de lângă colţul străzii Treizeci şi şase. Unul dintre ei îi trase altuia un pumn în braţ şi cei doi se încăierară în joacă. Ah, colegiul, colegiul... răsuflă Kinderman plin de regrete, dând din cap în timp ce privea lung. Eu n‑am apucat să mă duc... dar îmi doresc...îmi doresc... Văzu că preotul urmărea apusul soarelui. Adică, serios, chiar că arăţi rău, repetă el. Care‑i necazu'? Ai fost bolnav?
Când o avea de gând Kinderman să treacă la subiect? se întrebă Karras.
— Nu, doar ocupat, răspunse el.
— Las‑o mai uşor, atunci, gâjâi Kinderman. Mai uşor. Fii mai cu cap. Întâmplător, ai văzut The Bolshoi Ballet, la Watergate?
— Nu.
— Nu, nici eu. Dar îmi doresc. Sunt atât de graţioşi... de simpatici!
Ajunseră la zidul Car Barn‑ului. Sprijinindu‑şi o mână, Karras se întoarse cu faţa la Kinderman, care îşi împreunase mâinile pe deasupra zidului şi care privea lung şi gânditor dincolo de râu.
— Ei bine, ce te frământă, locotenente? întrebă Karras.
— A, păi, mi‑e teamă că am o problemă, Părinte, oftă Kinderman.
Karras aruncă o scurtă privire în sus, înspre fereastra închisă a lui Regan.
— Profesională?
— Ăă, în parte... doar în parte.
— Ce este?
— Ei bine, în mare parte este... Ezitând, Kinderman trăgea cu coada ochiului. Ei bine, în mare parte s‑ar putea spune că este de etică, Părinte Karras... o întrebare... Detectivul se întoarse şi se sprijini cu spatele de zid. Se încruntă, privind în pământ. Apoi scutură din umeri. Pur şi simplu nu e nimeni cu care să fi putut vorbi despre asta; în primul rând, vezi tu, cu căpitanul meu. Pur şi simplu n‑am putut. N‑am putut să‑i spun. Aşa că m‑am gândit... Faţa i se aprinse de o bruscă însufleţire. Am avut o mătuşă... trebuie s‑o auzi pe asta; e nostimă. Era înspăimântată — înspăimântată — de ani de zile de unchiul meu. Nu îndrăznea niciodată să‑i spună ceva. N‑ar fi îndrăznit să ridice vocea la el. Niciodată! Aşa că ori de câte ori se înfuria pe el din ceva — din cine ştie ce — obişnuia să dea fuga pe dată în dulapul din dormitorul ei, iar apoi acolo în întuneric — n‑ai să crezi asta! — în întuneric, singură cu moliile şi cu hainele agăţate pe umeraşe, să‑l blesteme — să‑l blesteme! — pe unchiul meu poate timp de douăzeci de minute! Să spună exact ce credea despre el! Zău! Adică, să ţipe! Ieşea afară, se simţea mai bine, se ducea şi‑l săruta pe obraz. Acuma zi şi tu, Părinte Karras, dacă asta nu era o terapie bună!
— Era foarte bună, spuse Karras, zâmbind în doi peri. Şi eu sunt acum dulapul tău? Asta vrei să spui?
— Într‑un fel, spuse Kinderman. Din nou privi în jos. Într‑un fel. Dar mai serios, Părinte Karras. Făcu o pauză. Iar dulapul trebuie să vorbească, adăugă el cu greutate.
— Ai o ţigară? întrebă Karras, cu mâinile tremurânde.
Detectivul ridică blocat privirea spre el, nevenindu‑i să creadă.
— În situaţia mea şi să fumez?
— Nu, să nu fumezi, murmură Karras, împreunându‑şi mâinile pe deasupra zidului şi zgâindu‑se la ele. Nu mai tremuraţi!
— Halal doctor! Doamne fereşte să mă îmbolnăvesc în cine ştie ce junglă şi în loc de Albert Schweitzer , să fii numa' tu cu mine acolo! Tot mai tratezi negii cu broaşte, doctore Karras?
— Se zice cu broaşte râioase, răspunse domol Karras.
— Azi nu prea râzi, se îngrijoră Kinderman. E ceva în neregulă?
Karras scutură tăcut din cap. Apoi:
— Dă‑i drumul, spuse el încet.
Detectivul oftă şi se întoarse cu faţa spre râu.
— Cum spuneam... gâjâi el. Se scărpină pe frunte cu unghia de la degetul mare. Cum spuneam... ei bine, să zicem că lucrez la un caz, Părinte Karras. O omucidere.
— Dennings?
— Nu, nu, pur ipotetic. De care n‑ai avea idee. Nimic. Deloc.
Karras dădu din cap.
— Aceasta arată ca o crimă rituală vrăjitorească, continuă detectivul rumegând. Era încruntat, îşi alegea încet cuvintele. Şi să zicem că în această casă — în această casă ipotetică — trăiesc cinci oameni şi că unul trebuie să fie ucigaşul. Dădea cu emfază din mână ca şi cum ar fi tăiat ceva cu latul palmei. Ştiu asta. O ştiu... ştiu că este un fapt. Făcu o pauză, expirând încet. Dar problema este... Toate dovezile... ei bine, toate conduc spre un copil, Părinte Karras; o fetită de zece, poate doisprezece ani... Doar un copil; ar putea fi la o adică fiica mea. Îşi ţinea ochii fixaţi asupra taluzului de dincolo de ei. Da, ştiu: sună fantezist... ridicol... dar adevărat. Acuma; vine în această casă, Părinte, un preot — foarte faimos — şi acest caz fiind pur ipotetic, Părinte, aflu prin geniul meu de asemenea ipotetic, cum că acest preot a tratat cândva un tip special de boală. O boală mentală, dacă tot veni vorba, un fapt pe care îl menţionez doar în trecere, pentru interesul tău.
Karras simţi că se face pământiu văzând cu ochii.
— Pe urmă se întâmplă că mai e şi... satanism implicat în această boală, plus... putere... da, o incredibilă putere. Iar această fetiţă ipotetică, să mai zicem, ar putea... vezi tu, să sucească gâtul unui bărbat. Da, ar putea. Dădea acum din cap. Da... da, ar putea. Acuma întrebarea... Se strâmbă dus pe gânduri. Vezi tu... vezi tu, fata e iresponsabilă, Părinte. E dementă. Ridică din umeri. Şi doar un copil! Un copil! Scutură din cap. Şi totuşi boala pe care o are... ar putea fi periculoasă. Ar putea ucide pe altcineva. Cine poate şti? Din nou privi cu coada ochiului dincolo de râu. E o problemă. Ce e de făcut? Ipotetic, adică. S‑o las moartă? S‑o las moartă şi să sper că se face — Kinderman se întrerupse — că se face bine? Îşi luă batista. Părinte, nu ştiu... nu ştiu. Îşi suflă nasul. E o hotărâre îngrozitoare; înspăimântătoare. Căuta o porţiune curată, nefolosită, a batistei. Înspăimântătoare. Şi urăsc să fiu cel ce trebuie s‑o ia. Îşi suflă din nou nasul şi îşi tamponă uşor o nară. Părinte, ce ar fi drept într‑un asemenea caz? Ipotetic? Ce crezi că ar fi drept de făcut?
Câteva clipe, iezuitul se răzvrăti împotriva apăsării care se îngreuia, pulsând de o furie tâmpă, istovită. O lăsă să cadă. Întâlni privirea lui Kinderman şi răspunse încet:
— Aş depune‑o în mâinile unei autorităţi mai înalte.
— Cred că în clipa de faţă este acolo, răsuflă Kinderman.
— Da... şi aş lăsa‑o acolo.
Privirile li se împletiră. Apoi Kinderman băgă batista în buzunar.
— Da... da, m‑am gândit că ai să spui asta. Dădu din cap, apoi aruncă o privire către apusul de soare. Aşa frumoasă. Priveliştea. Îşi trase mâ-neca să se uite la ceas. Eh, asta‑i, trebuie să mă duc. La ora asta Doamna K. intră‑n alertă: „Mâncarea, s‑a răcit!" Se întoarse înapoi spre Karras. Mulţumesc, Părinte. Mă simt mai bine... mult mai bine. Oh, întâmplător, ai putea oare să faci un serviciu? Să transmiţi un mesaj? Dacă întâlneşti un bărbat pe nume Engstrom, spune‑i... ăă, zi‑i că „Elvira se află într‑o clinică, se simte bine". Va înţelege. Ai vrea să faci asta? Vreau să zic, dacă l‑ai întâlni.
Karras era nedumerit. Apoi,
— Sigur, spuse el. Sigur.
— Auzi, n‑am putea să‑i tragem într‑o seară un film, Părinte?
Iezuitul privi în jos şi murmură:
— Curând.
— „Curând." Parc‑ai fi un rabin când pomeneşte de Mesia: mereu „Curând". Ascultă, mai fă‑mi o favoare, te rog, Părinte. Detectivul arăta preocupat şi grav. Întrerupe o vreme această alergare pe pistă. Pur şi simplu umblă. Mergi. Încetineşte. O să faci asta?
— O s‑o fac.
Cu mâinile în buzunare, detectivul privi în pământ cu resemnare.
— Ştiu. Oftă istovit. Curând. Mereu curând. Înainte să se îndepărteze, cu fruntea plecată, întinse o mână şi apucă umărul iezuitului. Îl strânse. Elia Kazan îţi trimite salutări.
O vreme, Karras îl urmări străbătând strada. Urmări cu mirare. Cu ataşament. Şi cu surprindere la întortocherile labirintice ale inimii. Se uită în sus către norii daţi cu roz de deasupra râului, apoi în spate către vest, unde aceştia pluteau în derivă la marginea lumii, lucind slab, asemenea amintirii unei promisiuni. Îşi duse latul pumnului la buze şi privi în jos, înfruntând tristeţea care îi izvora din gâtlej înspre colţurile ochilor. Aşteptă. Nu îndrăzni să rişte o altă privire către asfinţit. Ridică privirea spre fereastra lui Regan, apoi se întoarse în casă.
Sharon îl pofti să intre şi‑i spuse că nu s‑a schimbat nimic. Avea în mână o legătură de rufe urât mirositoare. Se scuză.
— Trebuie să duc astea jos la spălătorie.
O urmări cu privirea. Se gândi la o cafea. Dar auzi acum demonul croncănind ticălos la Merrin. Dădu s‑o ia către scară. Apoi îşi aminti de mesaj. Karl. Unde era? Se întoarse s‑o întrebe pe Sharon şi o surprinse dispărând pe scara de la subsol. Se duse, nu prea hotărât, la bucătărie.
Nici urmă de Karl. Doar Chris. Stătea la masă privind în jos la... un album? Poze lipite. Bucăţele de hârtie. Mâinile sprijinindu‑i fruntea o ascundeau vederii lui.
— Scuză‑mă, spuse Karras foarte încet. Karl e‑n camera sa?
Ea scutură din cap.
— E plecat cu o treabă, şopti ea răguşit. Karras o auzi trăgând pe nas. Apoi, e nişte cafea aici, Părinte, murmură Chris. În câteva clipe ar trebui să fie gata.
Karras aruncă o privire spre beculeţul filtrului de cafea, o auzi pe Chris ridicându‑se de la masă, iar când se întoarse, o văzu trecând repede pe lângă el, ferindu‑şi privirea. Auzi un tremurat.
— Scuză‑mă. Actriţa ieşi din bucătărie.
Privirea i se mută spre album. Se apropie şi privi în jos. Fotografii candide. O fetiţă. Cu o strângere de inimă, Karras realiză că se uita la Regan: aici suflând lumânările de pe tort aniversar; acolo, stând pe un ponton, în pantaloni scurţi şi bluză, făcând veselă cu mâna înspre aparat. În faţă, pe bluză, era imprimat ceva: TABĂRA... Nu reuşi să distingă.
Pe pagina opusă, o foaie de hârtie liniată, adăpostea scrisul unui copil:

E ziua ta, mămica mea cea bună!
Dac‑aş putea, ţi‑aş prinde în cunună
Toţi trandafirii zorilor, uşori
Şi cântecele, ca pe nişte flori
Şi razele de soare şi de lună,
Pe toate ţi le‑aş prinde în cunună.
Dar până cresc nu pot, oricât aş vrea,
Decât să te sărut, mămica mea.

Sub versuri: TE IUBESC! LA MULŢI ANI DE ZIUA MAMEI! Semnătura, cu creionul, era Rags.
Karras închise ochii. Nu putea suporta întâlnirea lui întâmplătoare. Se depărtă istovit şi aşteptă să fiarbă cafeaua. Cu capul plecat, apucă tejgheaua şi din nou închise ochii. Nu‑l lăsa să intre! se gândi el; nu‑l lăsa deloc să intre! Dar nu putu, şi în timp ce asculta bolboroseala cafelei clocotinde, mâinile începură să‑i tremure, iar compasiunea crescu subit şi orbeşte în furie împotriva bolii şi durerii, împotriva suferinţei copilului şi a fragilităţii trupului, împotriva stâlcirii scandaloase şi monstruoase a morţii.
— Toţi trandafirii zorilor...
Furia se stinse în necaz şi frustrare neajutorată.
— ... cântecele, ca pe nişte flori...
Nu putea aştepta după cafea. Trebuia să se ducă... trebuia să facă ceva... să ajute pe cineva... să încerce...
Părăsi bucătăria. Trecând pe lângă camera de zi, se uită înăuntru. Chris era pe canapea, scuturându‑se de sughiţuri, iar Sharon o consola. Îşi mută privirea şi urcă pe scară. Îl auzi pe demon răgând frenetic la Merrin.
— ... fi pierdut! Ai fi pierdut şi ştiai asta! Merrin, spurcăciune! Javră! Vino înapoi! Vino şi... 
Karras se întoarse în sinea sa.
— ... şi de lună...
Când intră în dormitor realiză că uitase să îmbrace un jerseu. Se uită le Regan. Nu privea către el. Capul îi era întors într‑o parte, iar demo-nul îşi continua furiile.
— ... Cântecele...
Se duse încet la scaunul său, luă o pătură, şi abia atunci, în extenuarea sa, observă absenţa lui Merrin. Întorcându‑se la Regan să‑i ia tensiunea arterială, aproape că se împiedică de acesta. Ţeapăn şi şui, stătea întins dezarticulat pe jos, lângă pat, cu faţa în jos. Şocat, Karras îngenunche. Îl întoarse pe spate. Văzu coloraţia albăstruie a feţei sale. Pipăi după puls. Şi într‑un zguduitor, junghietor moment de angoasă, Karras realiză că Merrin era mort.
— ... sfântă flatulenţă! Mort, ai? Mort? Karras, lecuieşte‑l! turbă demonul. Adu‑l înapoi şi hai să terminăm, hai să... 
Inima cedase. Artera coronară.
— Ah, Dumnezeule! gemu şoptit Karras. Dumnezeule, nu!
Închise ochii şi scutură din cap nevenindu‑i să creadă, cu desperare, după care, brusc, năpădit de jale, îşi înfipse degetul mare cu o forţă sălbatică în încheietura palidă a lui Merrin, ca pentru a stoarce din ţesuturi pierduta bătaie a vieţii.
— ... pios...
Karras se trase înapoi şi inspiră adânc. Apoi văzu pastilele micuţe împrăştiate pe podea. Ridică una şi cu o recunoaştere dureroasă văzu că Merrin ştiuse. Nitroglicerină. Ştiuse. Cu ochii înroşiţi şi înceţoşaţi, Karras se uită la faţa lui Merrin.
— ... du‑te acum şi odihneşte‑te puţin, Damien.
— Nici chiar viermii nu se vor înfrupta din poceala ta...
Karras auzi cuvintele demonului şi începu să tremure cu o furie ucigaşă.
Nu asculta!
— ... homosexualule...
Nu asculta! Nu asculta!
O venă ieşi furioasă în relief pe fruntea lui Karras, pulsând întunecată. Când luă mâinile lui Merrin şi cu un gest tandru dădu să i le aşeze încrucişate pe piept, îl auzi pe demon orăcăind:
— Acum aşează‑i pula‑n mâini! şi un bulgăr de scuipat putred nimeri ochiul bărbatului mort. Ultima slujbă! îşi bătu joc demonul. Îşi dădu capul pe spate şi râse sălbatic.
Karras se holbă înţepenit la scuipat, cu ochii bulbucaţi. Nu se putea mişca. Nu putea auzi pe deasupra vuietului sângelui său. Iar apoi, încet, cu tresăriri nesigure, piezişe, îşi ridică privirea cu faţa de un purpuriu ameninţător, un spasm electrocutant de ură şi furie.
— Morţii mă‑tii! şopti fierbând Karras, cu un şuierat ca de oţel topit. Canalie! Deşi nu se mişcă, păru să se descolăcească, venele gâtului întinzându‑se şi încordându‑se. Demonul se opri din râs şi îl ţintui răuvoitor cu privirea. Erai pe cale să pierzi! Eşti învins! Totdeauna ai fost un învins! Regan îl împroşcă cu vomă. O ignoră. Da, eşti foarte priceput când e vorba de copii! spuse el, tremurând. Fetiţe! Ei, nai! Să te văd încercând ceva mai mare! Haide! Îşi întinse mâinile ca pe nişte cârlige mari, cărnoase, făcând încet semn cu ele. Haide! Hai, învinsule! Pune‑ţi mintea cu mine! Ieşi din fată şi ia‑mă pe mine! Ia‑mă pe mine! Vino în...
Nu trecură decât câteva clipe atunci când Chris şi Sharon auziră zgomotele de deasupra. Erau în camera de lucru şi Chris, cu ochii secaţi, stătea în faţa barului, în timp ce Sharon, în spatele lui, pregătea ceva de băut. Când aceasta aşeză vodca şi apa tonică în bar, ambele femei îşi aruncară privirile în sus spre tavan. Împleticeli. Loviri zdravene de mobilă. De pereţi. Apoi vocea... demonului? Demonul. Obscenităţi. Dar o altă voce. Alternând. Karras? Da, Karras. Şi totuşi mai puternică. Mai profundă.
— Nu! N‑am să te las să le faci rău! N‑ai s‑apuci să le faci rău! Ai să vii cu...
Chris îşi vărsă băutura tresărind la zgomotul de aşchii rupte violent şi de sticlă spartă. Într‑o clipă, ea şi Sharon năvăliră afară din birou, urcară scările şi dădură buzna pe uşa dormitorului lui Regan. Văzură obloanele ferestrei pe podea, smulse din balamale! Şi fereastra! Geamul făcut ţăndări!
Alarmate, se repeziră înspre fereastră, şi atunci Chris îl văzu pe Merrin întins pe jos, lângă pat. Rămase înlemnită din cauza şocului. Apoi alergă spre el. Îngenunche. Icni:
— Oh, Doamne Dumnezeule! bâigui ea. Sharon! Shar, vino‑ncoa! Repede, vino...
Sharon dădu un ţipăt de la fereastră şi în timp ce Chris ridică privirea albă la faţa, nereuşind să treacă peste şoc, secretara alergă din nou către uşă.
— Shar, ce e?
— Părintele Karras! Părintele Karras!
Ţâşni afară din cameră aproape cu isterie, iar Chris se ridică în picioare şi alergă tremurând la fereastră. Privi dedesubt şi simţi inima sărindu‑i din piept. La baza scărilor, în forfota de pe M Street, Karras zăcea făcut zob la picioarele mulţimii strânse în jurul lui.
Se holbă îngrozită. Paralizată. Încercă să se mişte.
— Mamă?
O voce scăzută, slăbită, chemând smiorcăit în spatele ei.
Chris înghiţi în sec. Nu îndrăzni să creadă sau...
— Ce se‑ntâmplă, mamă? Oh, te rog! Te rog, vino aici! Mamă, te rog! Mi‑e frică! Mi‑e f...
Chris se întoarse cu rapiditate şi văzu lacrimile confuze, implorarea, şi brusc alergă spre pat, plângând.
— Rags! Oh, scumpa mea, scumpa mea! Oh, Rags!
La parter, Sharon ieşi în trombă din casă şi alergă frenetic până la reşedinţa iezuiţilor. Ceru urgent cu Dyer. Acesta sosi iute la recepţie. Ea îi spuse. El se făcu palid.
— Aţi chemat o salvare?
— Oh, Doamne Dumnezeule, nu m‑am gândit!
Dyer îi dădu la repezeală instrucţiuni centralistului, apoi o luă la goană, urmat îndeaproape de Sharon. Traversă strada. Coborî scările.
— Lăsaţi‑mă să trec, vă rog! Daţi‑mi voie! Făcându‑şi loc printre gură‑cască, Dyer auzi murmure ale litaniei indiferenţei.
— Ce s‑a‑ntâmplat?
— Un tip a căzut pe trepte.
— Ai...
— Trebuie că era beat. Vezi voma?
— Hai, o să‑ntârziem la...
Dyer răzbătu în sfârşit în faţă, şi pentru o fracţiune de moment se simţi îngheţat într‑o dimensiune fără timp a jalei, într‑un spaţiu în care aerul era prea dureros de respirat. Karras zăcea pe spate, zdrobit şi dezarticulat, cu capul în centrul unei băltoace tot mai mari de sânge. Se holba în gol, cu maxilarul descleştat. Iar acum privirea ţeapănă se mută spre Dyer. Avu o tresărire de viaţă. Păru să lucească avântată. Cu o oarecare implorare. Ceva urgent.
— Haideţi, daţi‑vă înapoi! Faceţi loc! Un poliţist.
Dyer îngenunche şi puse o mână uşoară, tandră ca o mângâiere, pe faţa lovită, rănită. Atât de multe tăieturi. Un firicel de sânge prelins din gură.
— Damien... Dyer se opri pentru a‑şi domoli tremurul gâtlejului. În ochi văzu strălucirea pâlpâindă, neostoită, văzu calda implorare.
Se aplecă mai aproape.
— Poţi să vorbeşti?
Încet, Karras îşi întinse mâna spre încheietura lui Dyer. Privind fix, se încleştă de ea. O strânse pentru scurt timp.
Dyer se lupta cu lacrimile. Se aplecă şi mai aproape şi îşi puse gura lângă urechea lui Karras.
— Vrei să te spovedeşti acum, Damien?
O strângere.
— Te căieşti pentru toate păcatele vieţii tale şi pentru că ai greşit în faţa lui Dumnezeu cel Atotputernic?
O strângere.
Acum Dyer se redresă şi în timp ce făcu încet semnul crucii deasupra lui Karras, îngâna cuvintele de absolvire:
— Ego te absolvo...
O lacrimă deosebit de mare se rostogoli din coada ochiului lui Karras şi Dyer îşi simţi încheietura strânsă şi mai tare, în mod continuu, în timp ce el sfârşi absolvirea:
— ... in nomine Patris, et Filii, et Spiritus Sancti. Amen.
Dyer se aplecă din nou cu gura la urechea lui Karras. Aşteptă. Se forţă să înghită nodul din gât. După care murmură:
— Te...? Se opri instantaneu atunci când apăsarea de pe încheietura sa se înmuie brusc. Îşi înălţă capul şi văzu ochii plini de împăcare; şi de altceva: ceva misterios, în genul unei bucurii a împlinirii lucrului după care tânjeşti din inimă. Ochii continuau să privească ţintă. Dar la nimic din această lume. Nimic de aici.
Încet şi tandru, Dyer îi coborî pleoapele. Auzi ambulanţa tânguindu‑se în depărtare. Dădu să spună — La revedere, dar nu putu s‑o ducă la capăt. Îşi plecă capul şi plânse.
Sosi salvarea. Îl aşezară pe Karras pe o brancardă, îl urcară în ambulanţă, iar Dyer se sui lângă internist. Întinse mâna şi o apucă pe cea a lui Karras.
— Acum nu mai puteţi face nimic pentru el, Părinte, spuse internistul cu o voce blândă. Nu vă faceţi singur rău. Nu mai vorbiţi.
Dyer rămase cu privirea pe faţa aceea ciupită de vărsat, desfigurată. Scutură din cap.
Internistul ridică privirea spre uşa din spate a ambulantei, unde şoferul aştepta răbdător. Făcu semn cu capul. Uşa salvării se ridică cu un clic.
De pe trotuar, Sharon privea înmărmurită ambulanţa depărtându‑se încet. Auzi murmure ale celor gură‑cască.
— Ce s‑a‑ntâmplat?
— Cine ştie, amice? Cine dracu' ştie?
Bocetul sirenei salvării se ridică sfredelitor în noapte, pe deasupra râului, până când şoferul îşi dădu seama că timpul nu mai conta. O opri. Râul curgea din nou tăcut, cătând către un tărâm mai blând.

EPILOG

Lumina soarelui de sfârşit de iunie se revărsa prin fereastra dormitorului lui Chris. Actriţa împachetă o bluză, o aşeză peste lucrurile din valiză şi lăsă capacul în jos. Merse sprinten către uşă.
— Okay, asta‑i tot, îi spuse lui Karl, şi în timp ce elveţianul avansa să închidă valiza cu cheia, ea ieşi pe hol şi se îndreptă spre dormitorul lui Regan. Hei, Rags, cum stai?
Se împlineau acum şase săptămâni de la moartea preoţilor. De la şoc. De la închiderea anchetei lui Kinderman. Şi în continuare nu existau răspunsuri. Doar speculaţii bântuitoare şi frecvente treziri din somn, în lacrimi. Moartea lui Merrin fusese cauzată de o suferinţă a arterei coronare. Cât despre Karras însă...
— Derutant, gâjâise Kinderman. Nu fata, hotărâse el. Fusese imobilizată cu chingi şi bandaje legate strâns. Evident, Karras smulsese obloanele, sărind pe fereastră către o moarte deliberată. Dar de ce? De teamă? O tentativă de a scăpa de ceva groaznic? Nu. Kinderman conchisese cu iuţeală. În caz că ar fi dorit să fugă, ar fi putut ieşi pe uşă. Ca să nu mai spunem că în nici un caz Karras nu era omul care să fugă.
Dar atunci de ce săritura fatală?
Pentru Kinderman, răspunsul începuse să capete formă într‑o afirmaţie a lui Dyer în care se aducea vorba de conflictele emoţionale ale lui Karras: vina sa în privinţa mamei lui; moartea acesteia; problema credinţei lui; iar când Kinderman adăugase lipsa continuă de somn timp de mai multe zile; îngrijorarea şi vina în privinţa morţii iminente a lui Regan; atacurile demonice sub chipul mamei lui; şi în cele din urmă, şocul morţii lui Merrin, detectivul ajunsese cu tristeţe la concluzia că mintea lui Karras o luase razna, cedase sub povara vinovăţiilor pe care nu le mai putuse îndura. Mai mult încă; în decursul anchetării morţii lui Dennings, detectivul aflase din lecturile sale privitoare la posedare, că adesea exorciştii de-veneau posedaţi, şi aceasta din exact asemenea cauze cum ar fi putut fi prezente aici: sentimente puternice de vinovăţie şi nevoia de a fi pedepsit, adăugate la puterea autosugestiei. Karras fusese copt. Iar zgomotele de bătaie, vocea alterată a preotului auzită atât de Chris cât şi de Sharon, acestea păreau să confere greutate ipotezei detectivului.
Dar Dyer refuzase s‑o accepte. Se întorsese iar şi iar în timpul convalescentei lui Regan ca să discute cu Chris. O întrebase iar şi iar dacă Regan era capabilă acum să‑şi amintească ce se întâmplase în dormitor în acea noapte. Dar răspunsul fusese mereu o scuturare din cap; sau un nu; şi până la urmă cazul fusese închis.
Chris îşi băgă acum capul pe uşa dormitorului lui Regan; o văzu pe fiica ei strângând în braţe două animale de pluş, zgâindu‑se cu o mulţumire copilărească în jos la lucrurile împachetate în valiza deschisă de pe patul ei.
— Cum stai cu făcutul bagajelor, iubito? o întrebă Chris.
Regan îşi ridică privirea. Un pic trasă la faţă. Un pic plăpândă. Un pic vineţie sub ochi.
— Chestia asta nu‑i destul de încăpătoare! Se încruntă.
— Păi, doar n‑o să poţi să le iei pe toate, dragoste. Lasă‑le, şi Willie o să aducă restul. Hai, scumpo; grăbeşte‑te, să nu pierdem avionul.
Urmau să ia o cursă de după‑amiază pentru Los Angeles, lăsându‑i pe Sharon şi pe Engstromi să închidă casa. După care Karl urma să se întoarcă acasă traversând ţara cu Jaguar‑ul.
— Oh, okay, făcu Regan puţin bot.
— Bravo, îmi placi când eşti înţelegătoare.
Chris o lăsă şi coborî iute la parter. Când ajunse jos, se auzi clinchetul soneriei de la intrare. Deschise uşa.
— Bună Chris. — Era Părintele Dyer. — Am trecut doar ca să‑mi iau rămas bun.
— Oh, sunt încântată. Tocmai aveam de gând să te sun. Se dădu la o parte. Intră.
— Nu, nu te deranja, Chris; ştiu că te grăbeşti.
Ea îl luă de mână şi îl trase înăuntru.
— Oh, te rog! Tocmai vroiam să beau o cafea.
— Bine, dacă eşti sigură...
Era. Se duseră la bucătărie, unde se aşezară la masă, băură cafea, discutară nimicuri, în timp ce Sharon şi Engstromii se agitau prin casă. Chris vorbi despre Merrin: cât de impresionată şi de surprinsă fusese să vadă persoanele notabile şi demnitarii străini luând parte la înmormântarea lui. Apoi rămaseră amândoi tăcuţi, Dyer privind în jos înspre ceaşcă, înspre tristeţe.
Chris îi citi gândul.
— Tot nu‑şi aminteşte, spuse ea blând. Îmi pare rău.
Cu ochii coborâţi în continuare, iezuitul dădu înţelegător din cap. Chris îşi aruncă privirea înspre platoul ei cu micul dejun. Prea nervoasă şi surescitată, nu apucase să mănânce. Trandafirul era încă acolo. Îl luă şi îl roti gânditoare, răsucindu‑i tulpina între degete.
— Şi n‑a cunoscut‑o nicicând, murmură ea absent. Apoi ţinu trandafirul nemişcat şi îşi îndreptă ochii spre Dyer. Acesta privea în gol.
— Ce crezi că s‑a‑ntâmplat cu adevărat? întrebă el încet. Ca o atee. Crezi că într‑adevăr a fost posedat?
Ea chibzui, privind în jos, încă mai jucându‑se cu trandafirul.
— Ei bine, aşa cum ai spus... cât priveşte pe Dumnezeu, sunt o atee. Tot sunt. Dar când vine vorba despre Diavol... ei bine, asta‑i altceva. Aş putea‑o înghiţi. De fapt, o şi fac. O înghit. Şi nu doar pentru cele întâmplate lui Regan. Vreau să zic, în general. Ridică din umeri. Vii spre Dumnezeu şi constaţi că trebuie să‑ţi închipui că dacă există unul, atunci i‑ar trebui un milion de ani de somn în fiecare noapte ca să nu se trezească morocănos. Înţelegi ce vreau să spun? Nu vorbeşte niciodată. Dar Diavolul îşi tot face publicitate, Părinte. Diavolul îşi face o grămadă de reclamă.
O clipă, Dyer se uită la ea, după care spuse liniştit:
— Dar dacă tot răul din lume te face să te gândeşti că s‑ar putea să existe Diavol, atunci cum dai seamă pentru tot binele din lume?
Gândul o făcu să se uite pieziş, în timp ce îi susţinea privirea. Apoi îşi plecă ochii.
— Mda... mda, murmură ea uşor. E un argument. Tristeţea şi şocul morţii lui Karras se coborâseră asupra stării ei de spirit asemenea unui văl melancolic. Însă prin el, ea văzu un punct minuscul de lumină, şi încercă să se concentreze asupra lui, aducându‑şi aminte de Dyer când o condusese la maşină, după înmormântarea lui Karras.
— Poţi veni un pic pe acasă? îl întrebase ea.
— Oh, mi‑ar face plăcere, dar nu pot lipsi de la praznic, îi replicase el.
Ea arătase nedumerită.
— Totdeauna când moare un iezuit, îi explicase el, ţinem un praznic. Pentru el este un început, aşa că noi sărbătorim.
Lui Chris îi veni în minte un alt gând.
— Ai spus că Părintele Karras avea o problemă cu credinţa lui.
Dyer dădu afirmativ din cap.
— Nu pot să cred asta, spuse ea. N‑am văzut asemenea credinţă în viaţa mea,
— Taxi e aici, doamnă.
Chris se trezi din reverie.
— Mersi, Karl. Okay. Ea şi Dyer se ridicară în picioare. Nu, stai, Părinte. Cobor imediat. Urc doar s‑o iau pe Rags.
El dădu absent din cap şi o urmări plecând. Se gândea nedumerit la ultimele cuvinte ale lui Karras, la strigătele auzite de jos înaintea morţii sale. Era ceva cu ele. Ce anume? Nu ştia. Aducerile aminte atât ale lui Chris cât şi ale lui Sharon erau vagi. Dar acum se gândea încă o dată la misterioasa privire bucuroasă din ochii lui Karras. Şi altceva, îşi aminti el brusc: o adâncă şi pătrunzătoare străfulgerare de... triumf? Nu era sigur, însă în mod ciudat se simţise uşurat. De ce uşurat? se miră el.
Se duse în holul de la intrare. Cu mâinile în buzunare, se sprijini de tocul uşii şi urmări cum Karl dădea ajutor la încărcarea bagajelor în taxi. Era o zăpuşeală umedă şi preotul îşi şterse fruntea, apoi se întoarse auzind sunet de paşi coborând scara. Chris şi Regan, de mână. Veniră lângă el. Chris îl sărută pe obraz. Apoi duse tot acolo mâna, căutând cu tandreţe în ochii lui.
— E‑n regulă, spuse el. Apoi ridică din umeri. Am sentimentul că e totul în regulă.
Ea dădu aprobator din cap.
— O să te sun din L.A. Ai grijă.
Dyer îşi coborî privirea spre Regan. Fetiţa se uita încruntată la el, ca la o rememorare subită a unei îngrijorări uitate. Preotul se aplecă şi ea îl sărută. După care rămase câteva clipe uitându‑se încă lung la el, cu o privire ciudată. Nu, nu la el: la gulerul său roman.
Chris îşi mută privirea în altă parte.
— Haide, spuse ea răguşit, luând‑o pe Regan de mână. Să nu întârziem, iubito. Haide.
Dyer le urmări îndepărtându‑se. Îi făcu la rândul său lui Chris cu mâna. O văzu trimiţându‑i un sărut, apoi ghemuindu‑se iute după Regan în taxi. În timp ce Karl urca în faţă lângă şofer, Chris mai făcu o dată cu mâna pe geam. Taxiul se puse în mişcare. Dyer se duse până la colţul străzii. Privi. Curând taxiul dădu un colţ şi dispăru.
De peste drum, auzi un scrâşnet de frâne. Se uită. O maşină a poliţiei. Kinderman ieşind din ea. Detectivul ocoli încet maşina şi păşi legănat înspre Dyer. Făcu cu mâna.
— Am venit să‑mi iau rămas bun.
— Tocmai i‑ai scăpat.
Kinderman se opri în drum, pleoştit.
— Au plecat?
Dyer dădu din cap.
Kinderman se uită în lungul străzii şi scutură din cap. Apoi îşi ridică privirea către Dyer.
— Cum se simte fata?
— Părea sănătoasă.
— Ah, asta‑i bine. Foarte bine. Eh, asta‑i tot ce contează. Îşi mută privirea. Păi, înapoi la muncă, gâjâi el. Înapoi la treabă. Aşa, la revedere, Părinte. Se întoarse şi făcu un pas spre maşina brigăzii, apoi se opri şi se întoarse pentru a‑l cântări pe Dyer din priviri.
— Mergi pe la filme, Părinte Dyer? Îţi place?
— Oh, desigur.
— Eu obţin invitaţii. Ezită o clipă. De fapt, am o invitaţie la Crest pentru mâine seară. Ai vrea să mergi?
Dyer era cu mâinile în buzunare.
— Ce joacă?
— La răscruce de vânturi.
— Cu cine?
— Heathcliff? Jackie Gleason, iar în rolul Catherinei Earnshaw, Lucille Ball. Eşti mulţumit?
— L‑am văzut, spuse Dyer fără intonaţie.
Kinderman se zgâi o clipă blocat. Îşi mută privirea.
— Altu', murmură el. Apoi păşi pe trotuar, îşi trecu braţul pe după cel al lui Dyer şi începu să‑l conducă încet de‑a lungul străzii. Mi‑am amintit de o replică din filmul Casablanca, spuse el cu ataşament. La final Humphrey Bogart îi spune lui Claude Rains: „Louie... cred că acesta este începutul unei frumoase prietenii."
— Ştii, arăţi un pic ca Bogart.
— Ai remarcat.
În uitare, încercau să‑şi aducă aminte.
— ‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑