Julio Cortázar

Cât o iubim pe Glenda

CONTINUITATEA PARCURILOR
ARMELE SECRETE
LILIANA PLÂNGÂND
PE URMELE PAŞILOR LUI
LOC NUMIT KINDBERG
SFÂRŞIT DE ETAPĂ
CONTRATIMP
ORIENTAREA PISICILOR
CÂt de mult o iubim pe Glenda
POVESTE CU PĂIANJENI MIGALAS
ÎNSEMNĂRI ÎNTR‑UN CARNET
TĂIETURI DIN ZIARE
TANGOUL REVENIRII
CLON
GRAFFITI
POVEŞTI PE CARE MI LE SPUN SINGUR

CONTINUITATEA PARCURILOR

Începuse să citească romanul de câteva zile. L‑a abandonat din pricina afacerilor urgente pentru ca apoi, în tren, întorcându‑se la moşie, să reia lectura: intriga, creionarea personajelor îl atrăgeau treptat, treptat, în seara aceea, după ce‑i scrise administratorului şi aranja cu majordomul nişte chestiuni de arendă, se retrase în biroul liniştit ce dădea spre parcul cu stejari. Aşezat în jilţul său favorit, cu spatele la uşa ce l‑ar fi putut deranja ca o iritantă posibilitate de intruziune, începu să citească ultimele capitole, mângâind în tot acest timp catifeaua verde cu mâna stângă. Memoria sa înregistra fără efort numele şi chipurile protagoniştilor, trama romanescă cucerindu‑l de îndată. Trăia plăcerea aproape perversă de a se desprinde cu fiecare rând de tot ce‑l înconjura, capul odihnindu‑i‑se comod pe catifeaua spătarului înalt, ţigările la îndemână şi vântul de seară legănând uşor stejarii de dincolo de ferestrele înalte. Cuvânt cu cuvânt, absorbit de sordida alegere a eroilor, de imaginile ce se fixau în culoare şi mişcare, deveni martorul ultimei întâlniri din cabana de munte. Mai întâi intra, temătoare, femeia; apoi amantul, cu obrazul sângerând, izbit de o creangă. Admirabil îi îndepărtau sărutările ei sângele, el însă îi respingea mângâierile; nu pentru a repeta ritualurile unei pasiuni secrete, protejate de o lume de frunze uscate şi poteci tainice venise. Pumnalul i se încingea la piept, iar dincolo de el se zbătea libertatea îngrădită. Un dialog alert ca un fluviu şerpuitor străbătea paginile; ştiu atunci că totul fusese hotărât dintotdeauna. Chiar şi mângâierile acestea ce înlănţuiau trupul amantului, vrând parcă să‑l reţină, obligându‑l să se răzgândească, schiţau doar celălalt trup ce trebuia distrus. Nimic nu fusese uitat: alibiuri, incidente, posibile greşeli. De‑acum fiecare clipă îşi avea rostul ei bine stabilit. Cumplita repetiţie se întrerupea doar pentru ca o mână să mângâie un obraz. Se întuneca deja. Fără să se privească, unindu‑i teribila misiune, se despărţiră în uşa cabanei. Ea trebuia s‑o ia spre nord. De pe poteca opusă, el se întoarse s‑o privească o secundă, cum alerga cu părul în vânt. Alergă la rândul lui, strecurându‑se printre copaci şi garduri, până distinse în ceaţă aleea ce ducea spre casă. Câinii nu trebuiau să latre şi nu lătrară. Majordomul nu va fi la ora aceea şi nu era. Urcă cele trei trepte şi intră. Prin sângele galopându‑i în urechi îi ajungeau cuvintele femeii: mai întâi salonul albastru, o galerie apoi, o scară cu covor. Sus, două uşi. Nimeni în prima încăpere, nimeni în cea de‑a doua. Uşa de la birou şi atunci pumnalul în mână, lumina crepusculului ce pătrundea prin ferestre, înaltul spătar al unui jilţ din catifea verde, capul omului din jilţ citind un roman.

ARMELE SECRETE

E ciudat că oamenii îşi închipuie că a face patul e totuna cu a face patul, că a da mâna este acelaşi lucru cu a da mâna, că a deschide o conservă de sardine înseamnă să deschizi la infinit aceeaşi conservă cu sardine. «Dar dacă totul este excepţional», se gândeşte Pierre, întinzând neîndemânatic ponosita cuvertură albastră. «Ieri ploua, azi a fost soare, ieri eram trist, azi va veni Michèle. Singurul lucru neschimbat este că n‑o să reuşesc niciodată să‑i dau patului ăstuia un aspect prezentabil.» Nu contează, femeilor le place dezordinea din camera unui burlac, pot să zâmbească (simţul matern îşi spune întotdeauna cuvântul) şi să aranjeze perdelele, să mute o vază sau un scaun, să zică numai ţie îţi putea trece prin cap să pui masa asta acolo unde nu‑i lumină deloc. Probabil că Michèle o să spună lucruri de‑astea, o să atingă şi o să mute nişte lămpi şi nişte cărţi, iar el o s‑o lase să facă toate astea privind‑o în tot acest timp, întins în pat ori prăbuşit pe vechea canapea, privind‑o prin fumul unei Gauloise şi dorind‑o.
«Şase fix, ora solemnă», se gândeşte Pierre. Ora plăcută când întreg cartierul Saint‑Sulpice se transformă, pregătindu‑se pentru noapte. Nu peste mult timp vor ieşi fetele din biroul notarului, bărbatul lui madame Lenotre îşi va târî piciorul pe scări, se vor auzi vocile surorilor de la etajul şase, nedespărţite când vine ora să cumpere pâinea şi ziarul. Michèle nu mai poate întârzia, doar dacă se pierde sau zăboveşte pe stradă cu felul ei special de a se opri peste tot şi a începe să colinde micile lumi deosebite ale vitrinelor, îi va povesti apoi: un urs cu arc, un disc de Couperin, un lanţ de bronz cu o piatră albastră, operele complete ale lui Stendhal, moda de vară. Motive atât de lesne de înţeles pentru a ajunge puţin mai târziu. Şi atunci încă o Gauloise şi încă o gură de coniac. Vrea să asculte nişte cântece de Mac Orlan şi caută fără probleme printre maldărele de hârtii şi caiete. Bineînţeles că Roland sau Babette au luat discul cu ei, deşi ar fi putut să‑i spună dacă aveau de gând să‑i ia ceva de‑al lui. De ce nu vine Michèle? Se aşază pe marginea patului, mototolind cuvertura. Asta e, acum o să trebuiască să tragă de ambele capete ca să nu mai apară blestemata aia de margine a pernei. Miroase îngrozitor a tutun. Michèle o să strâmbe din nas şi îi va spune că miroase îngrozitor a tutun. Sute şi sute de Gauloise? Mereu îl surprinde interesul lui pentru lucrurile banale, dând importanţă unor detalii, îşi aminteşte de cravate vechi pe care le‑a aruncat la gunoi cu zece ani în urmă, de culoarea unui timbru din Congo Belgian, mândria unei copilării filatelice. Ca şi cum ar păstra undeva în memorie câte ţigări a fumat, cu precizie, în întreaga viaţă, ce gust avea fiecare ţigară când a aprins‑o, unde a aruncat chiştocul. Poate că cifrele absurde care‑i apar câteodată în vise sunt semne ale acestei implacabile contabilităţi. «Dar asta înseamnă că Dumnezeu există», se gândeşte Pierre. Oglinda din dulap îi reflectă zâmbetul, obligându‑l ca întotdeauna să revină la mutra lui serioasă, să‑şi dea la o parte şuviţa neagră pe care Michèle l‑a ameninţat c‑o să i‑o taie. De ce nu vine Michèle? «Pentru că nu vrea să intre în camera mea», se gândeşte Pierre. Dar ca să‑i poată tăia într‑o zi şuviţa de pe frunte va trebui să intre în camera lui şi să se culce în patul lui. Dalila plăteşte scump dar altfel nu se ajunge la părul unui bărbat. Pierre îşi spune că‑i un prost pentru că şi‑a imaginat că Michèle nu vrea să urce în camera lui. A gândit‑o în taină, ca pe ceva venind de undeva, de departe. Uneori gândul pare că trebuie să treacă peste numeroase obstacole până se conturează şi se impune. E o tâmpenie să creadă că Michèle nu vrea să urce în camera lui. Dacă nu vine e din pricină că stă absorbită în faţa vitrinei unei prăvălii sau a unei feronerii, încântată să vadă o mică focă de porţelan sau o litografie de Zao‑Wu‑Ki. I se pare c‑o zăreşte şi în acelaşi timp îşi dă seama că‑şi imaginează o puşcă cu ţeava dublă tocmai când trage fumul de la ţigară şi se simte ca‑ şi iertat pentru prostia lui. O puşcă cu ţeava dublă nu‑i nimic neobişnuit dar ce caută la ora asta şi în camera lui ideea unei puşti cu ţeava dublă şi o dată cu ea, senzaţia aceea de înstrăinare. Nu‑i place ora asta, când totul devine mov şi gri. Întinde indolent braţul pentru a aprinde lampa de pe masă. De ce nu vine Michèle? N‑o să mai vină, e inutil s‑o aştepte. Va trebui să înţeleagă că într‑adevăr ea nu vrea să vină în camera lui. În fine, în fine. Nu trebuie s‑o ia în tragic; alt coniac, romanul început, să coboare să mănânce ceva la bistroul lui Leon. Femeile vor fi mereu la fel, la Enghien sau la Paris, tinere sau mature. Teoria lui cu cazurile excepţionale începe să se clatine, şoricioaica dă înapoi înainte de a cădea în cursă. Dar ce şoricioaica? Într‑o zi sau alta, înainte sau după... A aşteptat‑o de la cinci deşi ea trebuia să sosească la şase; a întins, special pentru ea, cuvertura albastră, s‑a cocoţat ca un idiot pe un scaun cu pămătuful cu pene pentru a da jos o neînsemnată pânză de păianjen care nu făcea rău nimănui. Şi ar fi fost atât de firesc ca tocmai în clipa aceea ea să coboare din autobuz în staţia Saint‑Sulpice şi să se apropie de casa lui, să se oprească în faţa vitrinelor şi să privească porumbeii din piaţă. Nu exista nici un motiv ca ea să nu urce în camera lui. Şi fireşte că nu exista nici un motiv pentru a se gândi la o puşcă cu ţeava dublă ori a se hotărî dacă în clipa asta e mai bine să citească Michaux decât Graham Greene. Opţiunea imediată îl preocupă dintotdeauna pe Pierre. Nu se poate ca totul să fie gratuit, ca o simplă întâmplare să decidă Greene contra Michaux. Michaux contra Enghien, adică contra Greene. Să ajungi chiar să confunzi o localitate ca Enghien cu un scriitor ca Greene... «Nu se poate ca totul să fie aşa de absurd», se gândeşte Pierre trăgând din ţigară. «Şi dacă nu vine, înseamnă că a păţit ceva şi asta n‑are nimic de‑a face cu noi doi».
Coboară în stradă şi aşteaptă un timp la uşa de la intrare. Vede cum se aprind luminile în piaţă, în bistroul lui Leon nu‑i aproape nimeni. Se aşază Ia o masă din stradă şi cere o bere. De unde stă, poate să vadă cine intră la el acasă, aşa încât dacă totuşi... Leon vorbeşte despre turul ciclist al Franţei; apar Nicole şi prietena ei, florăreasa cu voce răguşită. Berea e rece ca gheaţa, ar trebui să ceară nişte cârnăciori. În faţa casei lui, băiatul portăresei se joacă ţopăind într‑un picior. Când oboseşte, sare pe celălalt, fără a se îndepărta de intrare.
— Ce prostie, zice Michèle. De ce să nu vreau să vin la tine acasă, dacă stabiliserăm asta?
Edmond aduce cafeaua de la unsprezece dimineaţa. Nu‑i aproape nimeni la ora asta şi Edmond zăboveşte lângă masă, comentând turul ciclist al Franţei. Apoi Michèle oferă ipoteze, ceea ce‑i trecuse probabil lui Pierre prin cap. Leşinurile frecvente ale mamei, tatăl care se sperie şi sună la birou, sare într‑un taxi pentru ca până la urmă să nu fie nimic grav, o ameţeală oarecare. Nu‑i prima oară când se întâmplă toate astea, dar trebuie să fie Pierre ca să...
— Mă bucur că‑i mai bine acum, îngăimă Pierre prosteşte. Pune o mână pe mâna lui Michèle. Michèle şi‑o pune pe cealaltă pe cea a lui Pierre. Pierre îşi pune cealaltă mână pe a doua mână a lui Michèle. Michèle îşi scoate mâna de dedesubt şi o pune deasupra. Pierre îşi scoate şi el mâna de dedesubt şi o pune deasupra. Michèle îşi scoate mâna rămasă dedesubt şi‑i turteşte cu palma nasul lui Pierre.
— E rece ca a unui căţeluş. 
Pierre admite că temperatura nasului lui este o enigmă de nepătruns.
— Prostule, zice Michèle , rezumând întreaga situaţie.
Pierre o sărută pe frunte, pe păr. Cum ea îşi lasă capul în jos, el îi apucă bărbia şi o obligă să‑l privească înainte de a o săruta pe gură. O sărută o dată, de două ori. Degajă un aer proaspăt, ceva asemeni umbrei de sub copaci. Im wunderschonen Monat Mai, aude distinct melodia. Se surprinde amintindu‑şi vag cuvintele cântecului care doar traduse au un înţeles deplin pentru el. Dar îi place melodia, cuvintele sună atât de bine în părul lui Michèle , în gura ei umedă. Im wunderschonen Monat Mai, a/s...
Mâna lui Michèle se opreşte pe umărul lui, îşi înfige unghiile.
— Mă doare, zice Michèle respingându‑l, trecându‑şi degetele pe buze.
Pierre vede urmele dinţilor săi pe buza ei. O mângâie pe obraz şi o mai sărută o dată, uşor. Te‑ai supărat, Michèle? Nu, nu s‑a supărat. Când, când se vor întâlni numai ei doi? îi e greu să înţeleagă, explicaţiile lui Michèle par să se refere la cu totul altceva. Neînduplecat în ideea lui s‑o vadă venind într‑o zi la el acasă, urcând cele cinci etaje şi intrând în camera lui, nu înţelege că totul s‑a aranjat dintr‑o dată, că părinţii lui Michèle se duc pentru cincisprezece zile la fermă. Să se ducă, e mai bine aşa, pentru că atunci Michèle... Brusc îşi dă seama, rămâne cu ochii la ea. Michèle râde...
— O să stai singură acasă în astea cincisprezece zile?
— Ce prost eşti, zice Michèle. Întinde un deget şi desenează stele invizibile, romburi, spirale line. Bineînţeles că maică‑sa contează pe credincioasa Babette care va sta cu ea în aceste două săptămâni, doar au fost atâtea jafuri la periferie. Dar Babette va sta la Paris cât vor dori ei.
Pierre nu cunoaşte pavilionul deşi şi l‑a imaginat de atâtea ori şi e ca şi cum ar fi fost deja în el, intră împreună cu Michèle într‑un salonaş plin cu mobile învechite, urcă o scară după ce a mângâiat cu degetele bila de sticlă de unde începe balustrada. Nu înţelege de ce casa nu‑i place, are chef să iasă în grădină, deşi nu prea îi vine să creadă că o clădire atât de mică ar putea avea o grădină. Se desprinde cu greu de imagine, descoperă că e fericit, că este în cafenea împreună cu Michèle , că diferă mult casa ei de ceea ce‑şi imaginează el şi că‑l sufocă puţin mobilierul din pavilion şi covoarele‑i nedefinite. «Trebuie să‑i cer motocicleta lui Javier», se gândeşte Pierre. Va veni s‑o aştepte pe Michèle şi într‑o jumătate de oră vor fi în Clamart, vor avea două week‑end-uri pentru a face excursii, va trebui să facă rost de un termos şi să cumpere nes.
— E o bilă de sticlă unde începe balustrada în casa ta?
— Nu, zice Michèle , confunzi cu...
Tace, ca şi cum ceva ar deranja‑o în gât. Prăbuşit pe banchetă, cu capul sprijinit de oglinda înaltă cu care Edmond pretinde să multiplice mesele din cafenea, Pierre admite vag că Michèle aduce cu o pisică sau cu un portret anonim. O cunoaşte de foarte puţin timp şi poate că nici ea nu‑l prea înţelege. Nu există niciodată o explicaţie că iubeşti dintr‑o dată, aşa cum nu poţi motiva că ai prieteni comuni sau că împărtăşeşti aceleaşi opinii politice. Totdeauna începi prin a crede că nu există niciunde mister, e atât de uşor să acumulezi date: Michèle Duvernois, douăzeci şi patru de ani, păr castaniu, ochi cenuşii, funcţionară. Iar ea, la rândul ei, ştie că Pierre Jolivet, douăzeci şi trei de ani, păr blond... Dar mâine vor merge împreună la ea acasă, după un drum de o jumătate de oră vor ajunge la Enghien. «Fir‑ar să fie de Enghien», se gândeşte Pierre, alungând numele de parcă ar fi o muscă. Vor avea cincisprezece zile în care vor fi ei singuri, iar lângă casă e o grădină, probabil atât de diferită de cea pe care şi‑o imaginează el, va trebui s‑o întrebe pe Michèle cum e grădina, dar Michèle îl cheamă pe Edmond, e trecut de unsprezece şi jumătate şi şeful va strâmba din nas dacă o vede că întârzie.
— Mai stai puţin, zice Pierre. Uite‑i venind şi pe Roland şi Babette. E incredibil, dar nu putem fi niciodată singuri în această cafenea.
— Singuri? întreabă Michèle. Dar am venit ca să ne întâlnim cu ei.
— Ştiu asta, dar e totuna.
Michèle ridică din umeri şi Pierre ştie că‑l înţelege şi că în adâncul sufletului regretă că prietenii sunt atât de punctuali. Babette şi Roland, cu aerul lor de calmă fericire care de astă dată îl irită şi‑l exasperează. Ei sunt de partea cealaltă, protejaţi de vadul timpului; furiile şi nemulţumirile lor ţin de lume, politică ori artă dar niciodată de ei înşişi, de profunzimea relaţiei lor. Obişnuinţa, gesturile mecanice îi salvează. Totul limpede, aranjat, păzit, calculat. Porcuşori mulţumiţi, bieţi tineri şi aşa de buni prieteni. E cât pe‑aci să nu strângă mâna pe care i‑o întinde Roland, înghite în sec, îl priveşte în ochi după care îi ţine strâns degetele de parcă ar vrea să i le rupă. Roland râde şi se aşează în faţa lor, vorbeşte despre un cineclub, luni vor trebui să meargă acolo. «Porcuşori mulţumiţi», se gândeşte Pierre. E o tâmpenie, nu‑i drept. Dau un film de Pudovkin, să fim serioşi, am putea căuta ceva nou.
— Ceva nou, îl ia peste picior Babette. Ceva nou. Ce bătrân eşti, Pierre.
N‑are nici un motiv să nu dea mâna cu Roland.
— Şi‑şi pusese o bluză portocalie care‑i venea atât de bine, povesteşte Michèle.
Roland oferă ţigări Gauloises şi cere cafea. Şi chiar nu există nici un motiv ca să nu‑i întindă mâna lui Roland.
— Da, este o fată inteligentă, zice Babette.
Roland îl priveşte pe Pierre şi‑i face cu ochiul. Calm, fără probleme. Nu‑şi face nici un fel de probleme, porcuşor împăcat. Lui Pierre îi e greaţă de atâta împăcare şi Michèle care îi tot dă cu o bluză portocalie, atât de departe de el; ca întotdeauna. N‑are nimic cu ei în comun, el a intrat ultimul în grup, deocamdată e un tolerat.
În timp ce vorbeşte (acum se discută despre nişte pantofi) Michèle îşi trece un deget pe la colţul gurii. Nici măcar nu‑i în stare s‑o sărute bine, a rănit‑o şi Michèle n‑a uitat asta. Şi toată lumea îl răneşte pe el, îi fac cu ochiul, îi zâmbesc, îl îndrăgesc atât de mult. E ca o greutate pe piept, o dorinţă de a pleca şi de a sta singur în camera lui întrebându‑se de ce n‑a venit
Michèle, de ce Roland şi Babette au luat un disc fără să‑l prevină.
Michèle se uită la ceas şi tresare. Stabilesc când vor merge la cineclub iar Pierre plăteşte cafeaua. Se simte mai bine, ar vrea să mai stea puţin de vorbă cu Babette şi Roland, îi salută cu afecţiune. Porcuşori cumsecade, prieteni atât de devotaţi lui Michèle.
Roland îi vede îndepărtându‑se, ieşind în stradă sub soarele arzător, îşi soarbe încet cafeaua.
— Mă întreb, zice Roland.
— Şi eu, zice Babette.
— Şi de ce nu, în fond şi la urma urmei?
— Da, de ce nu? Dar ar fi pentru prima oară de atunci.
— E cazul ca Michèle să facă ceva din viaţa ei, zice Roland. Iar dacă vrei să ştii părerea mea, cred că e foarte îndrăgostită.
— Amândoi sunt foarte îndrăgostiţi. Roland cade pe gânduri.
Şi‑a dat întâlnire cu Xavier într‑o cafenea din piaţa Saint‑Michel, dar ajunge destul de devreme. Cere bere şi răsfoieşte ziarul; nu‑şi mai aminteşte bine ce‑a mai făcut de când s‑a despărţit de Michèle în faţa uşii de la birou. Ultimele luni au fost la fel de confuze precum dimineaţa care n‑a trecut încă, devenind deja un amestec de false amintiri, de curse ale memoriei, în viaţa asta nesigură pe care o duce, singura certitudine rămâne încercarea lui de a fi cât mai aproape de Michèle , aşteptând şi înţelegând că asta nu‑i de‑ajuns, că totul e în mod vag surprinzător, că în realitate nu ştie nimic despre Michèle , absolut nimic (are ochi cenuşii, cinci degete la fiecare mână, e necăsătorită, se piaptănă ca o copilă), dar absolut nimic în realitate. Şi atunci, dacă nu ştii nimic despre Michèle , e de‑ajuns s‑o vezi un moment ca golul să se transforme într‑o situaţie confuză şi dureroasă; îi e frică de tine, îi e scârbă, uneori te respinge chiar în timpul unei sărutări pătimaşe, nu vrea să se culce cu tine, îi e groază de ceva, chiar în dimineaţa asta te‑a respins violent (şi cât era de încântătoare şi cum s‑a lipit de tine în clipa despărţirii şi cum a pregătit ea totul pentru a se întâlni cu tine de dimineaţă şi a pleca împreună la casa ei din Enghien) şi tu ţi‑ai lăsat urma dinţilor pe buzele ei, o sărutai şi ai muşcat‑o şi ea s‑a văitat, şi‑a trecut degetele peste buze şi s‑a căinat fără supărare, doar surprinsă puţin als alle Knospen sprangen, tu fredonai în sinea ta Schumann, brută mică, cântai în timp ce‑o muşcai de buză şi acum îţi aminteşti ceva mai bine, urcai o scară, da, o urcai, mângâiai cu mâna bila de sticlă de unde începea balustrada, dar Michèle a spus apoi că în casa ei nu‑i nici o bilă de sticlă.
Pierre alunecă pe banchetă, îşi caută ţigările. În fine, nici Michèle nu ştie prea multe despre el, nu‑i deloc curioasă deşi are felul ăsta grav şi atent de a asculta confidenţele, acel talent de a împărtăşi o frântură de viaţă, orice lucru, o pisică sărind pe poarta de la garaj, o furtună în la Cite, o frunză de trifoi, un disc cu Gerry Mulligan. Atentă, entuziastă şi gravă totodată, gata să asculte şi să se facă ascultată în acelaşi timp. Şi astfel din întâlnire în întâlnire, din discuţie în discuţie s‑a ivit singurătatea perechii din mulţime, ceva politică, romane, să mergi la film, să te săruţi tot mai pătimaş, să‑i permiţi mâinii să coboare pe gât, să atingă uşor sânii, să tot repeţi interminabila întrebare fără de răspuns. Plouă, trebuie să ne refugiem sub un portic; soarele ne bate în cap, să intrăm în librăria asta, mâine o să ţi‑o prezint pe Babette, e o veche prietenă, o să‑ţi placă. Şi apoi se va dovedi că prietenul Babettei este un vechi coleg de‑al lui Xavier care este cel mai bun prieten al lui Pierre şi cercul închizându‑se astfel, uneori în casa lui Babette şi Roland, alteori în cabinetul lui Xavier ori seara, în cafenelele din Cartierul Latin. Pierre le va mulţumi, fără să‑şi explice prea bine cauza gratitudinii lui faţă de Babette şi Roland, ei care‑i sunt nişte prieteni aşa de buni lui Michèle, dându‑i acesteia senzaţia că o protejează discret, fără ca Michèle să simtă nevoia de a fi protejată. Nimeni nu vorbeşte mult despre ceilalţi în grupul acesta; se preferă subiectele importante, politica sau procesele şi mai ales privirile satisfăcute, ţigările schimbate, cafenelele frecventate şi viaţa în preajma colegilor pe care‑i simţi aproape. A avut noroc că l‑au acceptat şi l‑au lăsat să intre în grup; nu sunt comozi deloc, ştiu metodele cele mai sigure pentru a‑i descuraja pe nepoftiţi, «Îmi plac», îşi spune Pierre, bându‑şi restul de bere. Ei cred poate că sunt deja amantul lui Michèle , cel puţin Xavier o crede cu siguranţă; n‑ar înţelege dacă i‑ar spune că Michèle l‑a refuzat în tot acest timp, fără vreun motiv anume, respingându‑l pur şi simplu şi totuşi întâlnindu‑se în continuare cu el, ieşind împreună, lăsându‑l să vorbească sau vorbind ea. Până şi cu ciudăţeniile te poţi obişnui, crezând că misterul se explică de la sine şi că poţi trăi în el, acceptând inacceptabilul, despărţindu‑se la colţ de stradă ori în cafenele când totul ar putea fi atât de simplu, o scară cu o bilă de sticlă acolo unde începe balustrada care duce spre adevărata întâlnire. Dar Michèle i‑a spus că nu‑i nici o bilă de sticlă.
Înalt şi slab, Xavier apare cu faţa lui din zilele de lucru. Vorbeşte de nişte experimente, de biologie, ca o incitare la scepticism, îşi priveşte un deget pătat cu ceva galben, Pierre îl întreabă:
— Ţi s‑a întâmplat vreodată să te gândeşti brusc la lucruri complet străine de ceea ce ai în minte în clipa aceea?
— Asta‑i doar o ipoteză, nimic altceva, zice Xavier.
— M‑am simţit destul de ciudat zilele astea. Ar trebui să‑mi dai ceva de obiectivizat.
— De obiectivizat? se miră Xavier. Dar aşa ceva nu există, bătrâne.
— Mă gândesc prea mult la mine, zice Pierre. E stupid.
— Dar Michèle nu te obiectivizează?
— Tocmai ieri mi s‑a întâmplat să...
Se aude vorbind, îl vede pe Xavier care‑l observă la rândul lui; vede imaginea lui Xavier într‑o oglindă, vede ceafa lui Xavier, se vede pe sine vorbind pentru Xavier (dar de ce trebuie să ni se năzare că‑i o bilă de sticlă acolo unde începe balustrada) şi din când în când îl studiază pe Xavier dând din cap într‑un gest profesional atât de ridicol dacă nu te afli într‑un cabinet de consultaţii şi medicul nu e îmbrăcat în halatul care‑l situează într‑un alt plan ce‑i conferă o altă autoritate.
— Enghien, zice Xavier. Nu‑ţi face griji din cauza asta, eu confund mereu Le Mans cu Menton. De vină o fi probabil vreo învăţătoare din copilărie.
Im wunderschonen Monat Mai, fredonează memoria lui Pierre.
— Spune‑mi dacă nu dormi bine şi o să‑ţi dau ceva, zice Xavier. Oricum, sunt sigur că astea cincisprezece zile din paradis vor fi de‑ajuns. Cum nu împărţi o pernă, nu vei împărtăşi nici obsesiile şi astfel îţi vei limpezi gândurile: uneori scapi cu totul de ele, liniştindu‑te complet.
Poate dacă ar munci mai mult, dacă s‑ar obosi mai tare, dacă şi‑ar zugrăvi camera sau ar merge pe jos până la facultate în loc să ia autobuzul. Dacă ar fi nevoit să‑şi câştige singur cei şaptezeci de mii de franci pe care‑i primeşte de la părinţi. Aplecat asupra parapetului la Pont Neuf priveşte şlepurile trecând şi simte soarele de vară pe gât şi pe umeri. Un grup de fete care râd şi se joacă, se aude tropăitul unui cal, un biciclist roşcat fluieră lung după fetele care încep să chicotească mai tare şi e ca şi cum frunzele uscate s‑ar ridica şi i‑ar înghiţi faţa dintr‑o singură şi întunecată muşcătură oribilă.
Pierre se freacă la ochi şi se întinde alene. N‑au fost cuvinte şi n‑a fost o viziune: ceva între cele două, o imagine descompusă între atâtea cuvinte, precum frunzele uscate pe pământ (o imagine care l‑a izbit din plin), îşi vede mâna dreaptă tremurând pe parapet. Strânge pumnul, luptă să‑şi stăpânească trupul înfiorat. Xavier ar merge prea departe, ar fi zadarnic să alerge după el, să adauge o nouă anecdotă la şirul de inepţii. «Frunze uscate», ar zice Xavier. «Dar nu sunt frunze uscate pe Pont Neuf». De parcă el n‑ar şti că nu sunt frunze uscate pe Pont Neuf, că frunzele uscate sunt la Enghien.
Acum mă voi gândi la tine, draga mea, numai la tine, toată noaptea. Mă voi gândi doar la tine, e singurul mod de‑a mă simţi eu însumi, de‑a te simţi în mine ca pe un copac, desprinzându‑mă treptat, treptat de trunchiul care mă susţine şi mă călăuzeşte, să plutesc în jurul tău prevăzător, pipăind aerul cu fiecare frunză (verzi, verzi, eu însumi şi tu însăţi, trunchi de salvie şi frunze verzi: verzi, verzi) fără să mă îndepărtez de tine, fără să‑l las pe celălalt să ne despartă, să‑mi distragă atenţia de la tine, să mă priveze chiar şi pentru o secundă de conştientizarea faptului că noaptea asta se preschimbă uşor în zori şi că acolo, de cealaltă parte, unde trăieşti şi dormi, o să fie din nou noapte când o să ajungem acolo împreună şi o să intrăm în casa ta, când o să urcăm treptele verandei şi o să aprindem luminile, o să mângâiem câinele, o să bem cafea şi o să ne privim îndelung înaintea îmbrăţişării mele (să fii în adâncul fiinţei mele ca un arbore) şi o să te duc până la scară (dar nu există nici o bifă de sticlă) şi o să începem să urcăm, să tot urcăm, uşa e închisă, dar eu am cheia în buzunar.
Pierre sare din pat, îşi vâră capul sub robinet. Să mă gândesc numai la tine, dar cum de se întâmplă că‑n minte îi tot vine o dorinţă surdă şi obscură în care Michèle deja nu mai e Michèle (să fii în adâncul fiinţei mele ca un arbore) şi în care nu mai poate s‑o simtă în braţele lui în timp ce urcă scara pentru că a văzut bila de sticlă de cum a păşit pe o treaptă şi e singur, urcă scara de unul singur şi Michèle e acolo sus, închisă, e dincolo de uşă fără a şti că el urcă scările şi că are o altă cheie în buzunar.
Îşi şterge faţa, deschide din când în când fereastra să simtă boarea dimineţii. Un beţivan vorbeşte de unul singur, prietenos, pe stradă, bălăngănindu‑se de parcă ar pluti pe o apă vâscoasă, îngână un cântec, clătinându‑se de parcă ar practica un fel de dans suspendat şi solemn în mohoreala care muşcă treptat din pietrele pavajului, din porticurile închise. Als alle Knospen sprangen, cuvintele se desenează pe buzele uscate ale lui Pierre, se lipesc de îngânarea fredonată care n‑are nici o legătură cu melodia, dar cuvintele n‑au nici ele vreo legătură cu ceva, vin ca toate celelalte, se lipesc de viaţă pentru o clipă şi apoi e ca o nelinişte ranchiunoasă, goluri amestecându‑se pentru a scoate la iveală frânturi care se leagă de cu totul altceva, o puşcă cu două catari, o saltea de frunze uscate, beţivul care dansează în ritm un fel de pavana, cu reverenţe ce sfârşesc în zdrenţe şi hurducături şi vagi cuvinte bălmăjite.
Motocicleta duduie de‑a lungul străzii Alesia. Pierre simte degetele lui Michèle care‑l strâng ceva mai tare de mijloc ori de câte ori trec pe lângă un autobuz sau virează la vreo răscruce. Când semaforul roşu îi opreşte, Pierre îşi dă capul pe spate şi aşteaptă o mângâiere, un sărut pe păr.
— Deja nu mai mi‑e frică, zice Michèle. Conduci foarte bine. Acum trebuie s‑o iei la dreapta.
Pavilionul e pierdut undeva, printre duzini de case, pe o colină ceva mai departe de Clamart. Pentru Pierre, cuvântul pavilion are rezonanţa unui refugiu, certitudinea că totul va fi liniştii şi izolat, că va exista o grădină cu scaune de răchită şi, noaptea, poate câţiva lilieci.
— Sunt lilieci în grădina ta?
— Nu cred, zice Michèle. Ce idei absurde poţi avea!
E greu să vorbeşti pe motocicletă, traficul te obligă să te concentrezi şi Pierre e obosit, de‑abia a dormit câteva ore de dimineaţă. Va trebui să‑şi amintească să ia pastilele pe care i le‑a dat Xavier, dar fireşte că nu‑şi va aminti să le ia şi‑n plus nici nu va fi nevoie, îşi dă capul pe spate şi bombăne pentru că Michèle întârzie să‑i dea sărutul aşteptat, dar Michèle izbucneşte în râs şi‑l mângâie pe păr. Semaforul indică verde. «Scoate‑ţi din cap tâmpeniile astea», i‑a spus Xavier, evident încurcat. Bineînţeles că‑ţi va trece, două pastile înainte de culcare, cu puţină apă. Oare cum doarme Michèle?
— Michèle , tu cum dormi?
— Foarte bine, zice Michèle. Uneori am coşmare, ca toată lumea.
Ca toată lumea, fireşte, doar că trezindu‑se ştie că visul a rămas undeva în urmă, fără a se amesteca cu zgomotele străzii, cu feţele prietenilor, fără a pătrunde în preocupările cele mai inocente (dar Xavier a spus că totul se va rezolva cu două pastile), Michèle dormind cu faţa în pernă, cu picioarele uşor strânse, abia respirând şi aşa o s‑o vadă acum, o s‑o ţină lângă trupul lui, adormită, auzind‑o respirând, goală şi lipsită de apărare când el îi înfige o mână în păr şi semaforul arată acum galben, apoi roşu, stop.
Frânează atât de violent încât Michèle ţipă dar apoi tace brusc, ruşinându‑se parcă de propriul ei strigăt. Cu un picior pe pământ, Pierre întoarce capul, zâmbeşte cuiva care nu e Michèle şi rămâne aşa suspendat în aer, zâmbind mereu. Ştie că se va face verde, că‑n spatele motocicletei este un camion şi o maşină, semaforul indică verde, în spatele motocicletei e un camion şi o maşină, cineva claxonează, de două, de trei ori.
— Ce‑ai păţit? întreabă Michèle.
Cel din maşină îl insultă când trece pe lângă el şi Pierre demarează încet. Rămăsesem deci că aveam s‑o văd aşa cum e, goală şi neajutorată. Spuneam asta, ajunsesem tocmai la momentul în care aveam s‑o văd goală si neajutorată, deci nu exista nici un motiv pentru a presupune vreo clipă că e nevoie să... Da, am auzit, prima la stânga şi apoi încă o dată la stânga. Acolo unde se vede acoperişul acela de ardezie? Sunt pini, ce frumos, vai dar cât e de frumos pavilionul tău, o grădină cu pini şi părinţii tăi care au plecat la moşie, aproape nu‑mi vine să cred.
Bobby, care i‑a primit lătrând insistent, salvează aparenţele, adulmecând minuţios pantalonii lui Pierre care îndreaptă motocicleta spre portic. Michèle a intrat deja în casă, trage obloanele, se‑ntoarce ca să‑l primească pe Pierre care priveşte pereţii şi descoperă că nimic din tot ce vede nu seamănă cu ceea ce‑şi imaginase el.
— Aici ar fi trebuit să fie trei trepte, zice Pierre. Şi salonul ăsta, dar fireşte... Nu mă băga în seamă, ne imaginăm de fiecare dată altceva. Până şi mobilierul, fiecare detaliu. Şi tu păţeşti la fel?
— Uneori da, zice Michèle. Pierre, mie mi‑e foame. Nu, Pierre, ascultă‑mă, fii bun şi ajută‑mă; ar trebui să pregătim ceva de mâncare.
— Iubito, zice Pierre.
— Deschide fereastra asta, să intre soarele. Stai liniştit. Bobby o să creadă că...
— Michèle , zice Pierre.
— Nu, lasă‑mă să urc să mă schimb. Scoate‑ţi sacoul dacă vrei, în bufet vei găsi băuturi, eu nu mă prea pricep la lucruri de‑astea.
O vede alergând, urcând scara, pierzându‑se pe palier, în bufet sunt băuturi, ea nu se pricepe la lucruri de‑astea. Salonul e întunecat şi mare, mâna lui Pierre mângâie locul unde începe balustrada. Michèle i‑o spusese, dar e ca o dulce dezamăgire, deci nu există nici o bilă de sticlă.
Michèle se‑ntoarce şi poartă acum nişte pantaloni vechi şi o bluză neverosimilă.
— Parcă eşti o ciupercă, zice Pierre cu duioşia bărbatului faţă de o femeie care‑şi pune haine prea mari pe ea. Nu‑mi arăţi casa?
— Dacă vrei, spune Michèle. N‑ai găsit băuturile? Aşteaptă, nu eşti bun de nimic.
Duc paharele în salon şi se aşează pe canapeaua din faţa ferestrei întredeschise. Bobby îşi întinde botul spre ei, se aruncă pe covor şi‑i priveşte.
— Te‑a acceptat imediat, spune Michèle, lingând marginea paharului, îţi place casa mea?
— Nu, zice Pierre. E întunecoasă, tare burgheză şi plină de mobile îngrozitoare. Dar noroc că eşti tu, cu pantalonii ăştia oribili.
O mângâie pe gât, o trage aproape de el, o sărută pe gură. Se sărută pe gură, căldura mâinii lui Michèle se desenează în mintea lui Pierre, se sărută pe gură, alunecă puţin dar Michèle geme şi încearcă să scape din strânsoare, şopteşte ceva de neînţeles pentru el. Se gândeşte tulburat că cel mai greu e să‑i astupe gura, n‑ar vrea ca ea să leşine, îi dă drumul brusc, îşi priveşte mâinile de parcă n‑ar fi ale lui, ascultând respiraţia precipitată a lui Michèle , mârâitul surd al lui Bobby pe covor.
— O să mă înnebuneşti, zice Pierre şi fraza ridicolă e mai puţin penibilă decât ceea ce se întâmplă. Ca un ordin, o dorinţă de nestăpânit, să‑i astupe gura dar să nu leşine, întinde mâna, mângâie de departe obrazul lui Michèle , e de acord cu toate, să mănânce ceva improvizat, să aleagă vinul, că e zăduf lângă fereastră.
 Michèle mănâncă în felul ei, amestecând brânza cu hamsiile în ulei, salata şi bucăţile de rac. Pierre bea vin alb, o priveşte şi‑i zâmbeşte. Dacă s‑ar căsători cu ea, i‑ar bea în fiecare zi vinul alb la masa asta, ar privi‑o şi i‑ar zâmbi.
— E ciudat, zice Pierre. N‑am vorbit niciodată despre anii de război.
— Cu cât se vorbeşte mai puţin... zice Michèle, curăţând farfuria.
— Ai dreptate, dar uneori amintirile revin. Pentru mine n‑a fost aşa de rău, la urma urmei eram copii pe vremea aceea. Ca o vacanţă fără sfârşit, un absurd total şi distractiv aproape.
— Pentru mine n‑a fost o vacanţă, spune Michèle. Ploua tot timpul.
— Ploua?
— Aici, zice ea, atingându‑şi fruntea, în faţa şi‑n spatele ochilor mei. Totul era umed, totul părea transpirat şi umed.
— Locuiai în casa asta?
— La început, da. Apoi, în timpul ocupaţiei, m‑au dus în casa unor unchi, în Enghien.
Pierre nu vede chibritul arzându‑i degetele, deschide gura, scutură mâna şi înjură. Michèle surâde, încântată că poate vorbi despre altceva. Când ea se ridică să aducă fructele, Pierre aprinde ţigara şi trage fumul ca şi cum s‑ar îneca, dar gata, a trecut, totul are o explicaţie dacă o cauţi, de câte ori a vorbit Michèle despre Enghien în discuţiile de cafenea, acele fraze care par nesemnificative până ajung să populeze un vis ori o fantasmă. O piersică, da, dar descojită. Ah, îi pare rău, dar femeile i‑au descojit mereu piersicile şi Michèle n‑are de ce să fie o excepţie.
— Femeile. Dacă‑ţi descojeau piersicile, erau nişte proaste ca şi mine. Mai bine ai măcina cafeaua.
— Aşadar ai locuit în Enghien, zice Pierre, privind mâinile lui Michèle cu acel uşor dezgust pe care i‑l inspira de fiecare dată descojitul unui fruct. Ce făcea bătrânul tău în timpul războiului?
— O, nu făcea mare lucru. Trăiam cu speranţa că totul avea să se termine odată.
— Nemţii nu v‑au supărat niciodată?
— Nu, spune Michèle, rostogolind piersica printre degetele‑i umede.
— E prima oară când aud că aţi locuit în Enghien.
— Nu‑mi place să vorbesc despre perioada aceea, zice Michèle.
— Dar probabil că ai vorbit odată despre perioada aceea, o contrazice Pierre. Nu‑mi explic cum, dar ştiam că ai locuit în Enghien.
Piersica se rostogoleşte pe farfurie şi câteva pieliţe se lipesc de pulpa fructului. Michèle curăţă cu un cuţit piersica şi Pierre se simte iar dezgustat şi macină cafeaua cu şi mai multă râvnă. De ce nu‑i spune nimic? Ai zice că suferă, chinuindu‑se să cureţe oribila piersică zborşită. De ce nu vorbeşte? E plină de cuvinte, n‑ai decât să‑i priveşti mâinile, clipitul nervos care uneori se transformă într‑un fel de tic, o parte a feţei se ridică în întregime şi de‑abia revine la locul ei, îi observasem deja acest tic care coincide mereu cu o neplăcere sau o tăcere, pe o bancă din Luxembourg.
Michèle pregăteşte cafeaua în spatele lui Pierre, care‑şi aprinde ţigară după ţigară. Se întorc în salon cu ceşcuţele de porţelan cu buline albastre. Mirosul cafelei le face bine, se privesc uimiţi parcă de acest răgaz şi de tot ce i‑a precedat acestuia; schimbă între ei cuvinte fără sens, privindu‑se şi zâmbind, beau cafeaua distraţi, aşa cum se beau licorile care te leagă odată pentru totdeauna. Michèle a ridicat obloanele şi din grădină pătrunde o lumină verzuie şi caldă ce‑i învăluie precum turnul de ţigară şi coniacul pe care Pierre îl savurează pierdut într‑un dulce abandon. Bobby doarme pe covor, tresărind şi suspinând.
— Visează tot timpul, zice Michèle. Uneori plânge şi se trezeşte brusc, privindu‑ne pe toţi de parcă ar fi trecut printr‑o durere cumplită. Şi nu‑i decât un căţelandru...
Bucuria de a se afla acolo, de a se simţi bine în clipa aceea, de a închide ochii, de a suspina ca Bobby, de a‑şi trece mâna prin păr, o dată, de două ori, simţind mâna care‑i trece prin păr de parcă n‑ar fi a lui, gâdilatul uşor pe ceafă, odihna. Când  deschide ochii, vede faţa lui Michèle , gura‑i întredeschisă, expresia ei de parcă brusc ar fi rămas fără nici o picătură de sânge. O priveşte fără să înţeleagă, un pahar de coniac se rostogoleşte pe covor. Pierre stă în picioare, în faţa oglinzii; aproape că‑i face plăcere să se vadă pieptănat cu cărare la mijloc precum curtezanii din filmul mut. De ce oare plânge Michèle? Nu plânge, dar o faţă îngropată în mâini înseamnă întotdeauna o persoană plângând, îi îndepărtează mâinile brusc, o sărută pe gât, îi caută gura. Cuvintele se ivesc, ale lui, ale ei, aşa cum se caută animăluţele, o întâlnire care se prelungeşte în mângâieri iar în aer se simte siesta, casa goală, scara aşteptând cu bila de sticlă acolo unde începe balustrada. Pierre ar vrea s‑o ia în braţe pe Michèle, să urce treptele în goană, în buzunar are cheia, va intra în dormitor, se va întinde deasupra ei, o va simţi tremurând, va începe stângaci să caute cordoane, nasturi, dar nu‑i nici o bilă de sticlă acolo unde începe balustrada, totul e îndepărtat şi oribil şi Michèle e alături de el, atât de departe şi plânge, faţa ei plângând între degetele ude, trupul ei care respiră şi se teme şi‑l respinge.
Îngenunchind îşi pune capul în poala lui Michèle. Trec ore, trece un minut sau două, timpul e ceva plin de lovituri şi bale. Degetele lui Michèle îl mângâie pe păr pe Pierre şi el o priveşte din nou, un zâmbet abia schiţat, Michèle îl piaptănă cu degetele, îi face rău aproape trăgându‑l de păr şi atunci se apleacă şi‑l sărută şi‑i zâmbeşte.
— M‑ai speriat, mi s‑a părut pentru o clipă că... Ce proastă sunt, dar erai cu totul altul.
— Ce ţi s‑a părut?
— Nimic, zice Michèle.
Pierre se ghemuieşte în aşteptare, acum e ceva asemeni unei uşi care se mişcă şi se va deschide. Michèle respiră greu, e asemeni înotătorului ce aşteaptă pistolul care dă startul.
— M‑am speriat pentru că... Nu ştiu, m‑ai făcut să mă gândesc că...
Se mişcă, uşa se mişcă, înotătoarea aşteaptă semnalul pentru a se scufunda. Timpul se dilată ca o bucată de gumă şi atunci Pierre întinde mâinile şi o apucă pe Michèle , se ridică şi o sărută, îi caută sânii sub bluză, o aude gemând şi sărutând‑o, geme şi el, haide, vino acum, încercând s‑o ia pe sus (sunt cincisprezece trepte şi o uşă la dreapta), auzind‑o pe Michèle văitându‑se, protestu‑i zadarnic, se ridică ţinând‑o în braţe, incapabil să mai aştepte, acum, chiar în clipa asta, nu‑i va folosi la nimic că va încerca să se agate de bila de sticlă, de balustradă (dar nu‑i nici o bilă de sticlă la capătul balustradei) şi trebuie s‑o ducă sus şi acolo, ca pe o căţea, el e totul numai muşchi, ca pe o căţea ce este, ca să se înveţe minte, vai Michèle , vai iubirea mea, nu mai plânge aşa, nu fi tristă, iubirea mea, nu mă lăsa să cad din nou în puţul acela negru, cum de m‑am putut gândi la una ca asta, nu plânge, Michèle.
— Lasă‑mă, zice Michèle cu voce joasă, luptându‑se să iasă din strânsoare.
Tocmai l‑a respins, îl priveşte o clipă ca şi cum ar fi el şi fuge din salon, închide uşa de la bucătărie, se aude răsucindu‑se o cheie, Bobby latră în grădină.
Oglinda îi arată lui Pierre o faţă albă, inexpresivă, nişte braţe atârnându‑i precum zdrenţele, o parte din cămaşă ieşită din pantaloni. Îşi aranjează mecanic hainele, privindu‑se în tot acest timp în oglindă. Are un nod în gât şi coniacul îi arde gura, refuzând să alunece până când se forţează şi continuă să bea din sticlă, o înghiţitură care nu se mai sfârşeşte. Bobby a încetat să mai latre, e o linişte de siestă, lumina din pavilion devine din ce în ce mai verde. Cu o ţigară între buzele uscate iese pe verandă, coboară în grădină, trece pe lângă motocicletă şi se duce în spatele casei, în aer se simte zumzetul albinelor, mirosul acelor de pin şi acum Bobby a început să latre printre copaci, îl latră pe el, dintr‑o dată s‑a apucat să‑l mârâie şi să‑l latre fără a veni lângă el, din ce în ce mai aproape de el.
Piatra îl nimereşte pe la mijlocul spinării; Bobby schelălăie şi fuge, de departe începe din nou să latre. Pierre ocheşte încet şi piatra îi nimereşte acum laba din spate. Bobby se ascunde în tufişuri. «Trebuie să găsesc un loc unde să mă gândesc ce‑i de făcut», îşi spune Pierre. «Chiar acum trebuie să găsesc un loc unde să mă ascund şi să mă gândesc ce‑i de făcut.» Spatele îi aluneca pe trunchiul unui pin, încetul cu încetul se lăsa în jos. Michèle îl priveşte de la geamul din bucătărie. A văzut pesemne cum dădeam cu piatra în câine, mă priveşte de parcă nu m‑ar vedea, se uită la mine şi nu plânge, nu zice nimic, e atât de singură Ia fereastră, trebuie să mă apropii şi să fiu bun cu ea, eu vreau să fiu bun, vreau să‑i iau mâna şi să‑i sărut degetele, fiecare deget, pielea ei atât de fină.
— De‑a ce ne jucăm, Michèle?
— Sper că nu l‑ai rănit.
— L‑am ochit cu o piatră ca să‑l sperii. Ca şi tine, se pare că nu m‑a recunoscut.
— Nu mai spune tâmpenii.
— Iar tu nu mai închide uşile cu cheia.
Michèle îl lasă să intre, îi acceptă braţul care‑i cuprinde talia, fără să se opună, în salon e întuneric acum, aproape nu se mai vede unde începe scara.
— Iartă‑mă, zice Pierre. Nu pot să‑ţi explic. E o prostie.
Michèle ridică paharul căzut şi astupă sticla de coniac. E din ce în ce mai cald, ca şi cum casa ar respira greoi prin crăpăturile ei. O batistă care miroase a muşchi şterge sudoarea de pe fruntea lui Pierre. O, Michèle, cum să mai continuăm aşa, fără să ne spunem un cuvânt, fără să vrem să înţelegem ceea ce ne distruge chiar în clipa în care... Da, draga mea, o să stau lângă tine şi n‑o să mai fiu prost, o să te sărut, o să mă pierd în părul tău, în gâtul tău şi o să înţelegi că nu‑i nici un motiv... da, o să înţelegi că atunci când vreau să te iau în braţe, urcând în camera ta fără să‑ţi fac vreun rău, tu sprijinindu‑ţi capul pe umărul meu...
— Nu, Pierre, nu. Astăzi nu, dragul meu, te rog.
— Michèle... Michèle...
— Te rog.
— De ce? Spune‑mi de ce.
— Nu ştiu, iartă‑mă... N‑ai ce‑ţi reproşa, e vina mea. Dar avem timp, atâta timp...
— Să nu mai aşteptăm, Michèle. Hai s‑o facem acum.
— Nu, Pierre, astăzi nu.
— Dar mi‑ai promis, zice prosteşte Pierre. Am ajuns aici, după atâta timp, după ce‑am sperat că mă vei iubi puţin... Nu ştiu cum să spun, murdăresc totul când vorbesc...
— Dacă ai putea să mă ierţi, dacă eu...
— Cum te‑aş putea ierta dacă nu vorbeşti, dacă de‑abia te cunosc? Ce‑ar trebui să‑ţi iert?
Bobby mârâie pe verandă. Căldura le lipeşte hainele de trup si ticăitul ceasornicului şi părul de pe fruntea lui Michèle care stă tolănită pe canapea privindu‑l pe Pierre.
— Nici eu nu te cunosc prea bine, dar nu‑i vorba de asta... O să crezi că sunt nebună.
Bobby mârâie din nou.
— Cu ani în urmă... zice Michèle şi închide ochii. Locuiam în Enghien, ţi‑am mai spus‑o deja. Cred că ţi‑am spus că locuiam in Enghien. Nu te uita aşa la mine.
— Nu mă uit, zice Pierre.
— Ba da, îmi face rău.
Dar nu‑i adevărat, nu poate să‑i facă rău pentru că‑i aşteaptă cuvintele, nemişcat, aşteaptă să continue, observându‑i buzele abia mişcându‑se şi acum o să se‑ntâmple, o să‑şi împreuneze mâinile şi o să implore, o încântare nebună pe care o simţi în timp ce ea imploră, zbătându‑se şi plângând în braţele lui, o floare umedă care se deschide, plăcerea de‑a o simţi zbătându‑se în zadar... Bobby intră, târându‑se, o să‑şi găsească un loc într‑un colţişor. «Nu te mai uita la mine aşa», a zis Michèle iar Pierre i‑a răspuns: «Nu mă uit» şi atunci ea i‑a răspuns că ba da, că‑i face rău să se simtă privită aşa dar nu mai poate vorbi pentru că acum Pierre se ridică privindu‑l pe Bobby, privindu‑se pe el în oglindă, trecându‑şi o mână peste faţă, respirând şi scoţând un vaiet lung, o şuierătură care nu se mai sfârşeşte şi deodată cade în genunchi în dreptul canapelei şi‑şi îngroapă faţa în mâini, zvârcolindu‑se şi gâfâind, luptând pentru a‑şi smulge imaginile ca o pânză de păianjen care i se lipeşte pe chip aşa cum se lipesc frunzele uscate pe faţa‑i udă. 
— O, Pierre, zice Michèle cu o voce abia auzită.
Plânsetul trece printre degetele ce nu‑l pot stăvili, aerul încărcându‑se cu o materie greoaie şi Michèle plânge din nou, încăpăţânată, fără oprire.
— Pierre, Pierre, zice Michèle. De ce, dragule, de ce.
Îl mângâie uşor pe păr, îi întinde batista ei care miroase a muşchi.
— Sunt un biet imbecil, iartă‑mă. Îmi poves...
Se ridică, alunecând apoi pe cealaltă parte a canapelei. Nu observa că Michèle se retrage brusc, şi‑l priveşte iar ca înainte de‑a se elibera din strânsoare. Repetă: «Îmi... îmi povesteai», cu efort, are un nod în gât, şi ce înseamnă asta, Bobby mârâie din nou şi Michèle e în picioare, dându‑se înapoi fără să se întoarcă, privindu‑l şi dând înapoi; ce înseamnă asta, de ce se întâmplă asta tocmai acum, de ce pleacă, pentru ce toate astea. Uşa trântită îl lasă indiferent. Zâmbeşte, îşi vede zâmbetul în oglindă, mai zâmbeşte o dată, als alle Knospen sprangen, fredonează cu buzele strânse, e linişte, declicul receptorului pe care cineva îl ridică, zgomotul pe care‑l face discul telefonului, o literă, a doua literă, prima cifră, a doua. Pierre se clatină, se gândeşte vag că ar trebui să meargă să‑i dea o explicaţie lui Michèle , dar e deja afară, lângă motocicletă, Bobby mârâie pe verandă, casa redă violent zgomotul motorului demarat, prima stradă în sus, a doua stradă, în soare.
— Era aceeaşi voce, Babette. Şi atunci mi‑am dat seama că...
— Spui tâmpenii, răspunde Babette. Dacă aş fi acolo, ţi‑aş trage o mamă de bătaie.
— Pierre a plecat, zice Michèle.
— Cred că‑i tot ce putea face.
— Babette, dacă ai putea veni.
— De ce? Fireşte că o să vin, dar e o prostie.
— Se bâlbâia, Babette, ţi‑o jur... Nu‑i o halucinaţie, ţi‑am mai spus deja că înainte... Era ca şi cum din nou... Vino repede, aşa, la telefon nu pot să‑ţi explic... Tocmai i‑am auzit motocicleta, a plecat şi‑mi pare atât de rău, cum ar putea să înţeleagă ce se întâmplă cu mine, săracul de el, dar şi el se poartă ca un nebun, Babette, e atât de ciudat.
— Am crezut că te‑ai vindecat de tot ce s‑a întâmplat, zice Babette cu o voce destul de indiferentă, în fine, Pierre nu‑i prost deloc şi o să înţeleagă. Eu credeam că a aflat deja totul.
— Voiam să‑i povestesc, tocmai mă pregăteam să‑i spun şi atunci... Babette, îţi jur că mi‑a vorbit bâlbâindu‑se iar înainte, înainte...
— Mi‑ai mai spus asta, dar exagerezi. Şi Roland se piaptănă uneori cum i se năzare, dar pentru asta nu‑l confunzi, ce naiba.
— Şi acum a plecat, repetă monoton Michèle.
— O să se întoarcă, zice Babette. Ei, hai, pregăteşte ceva gustos pentru Roland, care‑i pe zi ce trece tot mai gurmand.
— Mă bârfeşti, zice Roland din uşă. Ce‑a păţit Michèle?
— Să mergem, spune Babette. Hai să mergem repede.
Lumea se stăpâneşte cu o manetă de cauciuc pe care o cuprinzi cu mâna; întorcând‑o uşor la dreapta, toţi copacii sunt un singur copac căzut la marginea drumului; şi atunci o iei Ia stânga, verdele imens se desface în sute de plopi care aleargă înapoi, stâlpii de înaltă tensiune înaintează alene, unul după altul, mersul e o fericită cadenţă în care pot intra cuvinte, frânturi de imagini ce nu aparţin drumului, îndrepţi maneta de cauciuc la dreapta, zgomotul creşte şi tot creşte, coarda sunetului se întinde în mod insuportabil, dar deja nu te mai gândeşti, totul e un mecanism, trupul e lipit de acest mecanism şi vântul în faţă ca o uitare, Corbeil, Arpajon, Linas‑Monthery şi plopii din nou, ghereta agentului de circulaţie, lumina din ce în ce mai violetă, aerul proaspăt care umple gura întredeschisă, mai încet, mult mai încet, la răscrucea asta s‑o iei la dreapta. Parisul la optsprezece kilometri, cinzano, Parisul la şaptesprezece kilometri. «N‑am murit», se gândeşte Pierre apucând‑o uşor pe drumul din stânga. «Nu‑mi vine să cred că n‑am murit.» Se simte obosit de parcă ar avea un pasager în spatele lui, ceva care devine dulce şi necesar. «Eu cred că mă va ierta», se gândeşte Pierre. «Suntem amândoi atât de absurzi, ea trebuie să înţeleagă, să înţeleagă, să înţeleagă, nu ştii nimic înainte de a iubi pe cineva, vreau să‑i simt pârul în mâinile mele, trupul ei, o doresc, o doresc...» Pădurea se iveşte alături de drum, şoseaua e plină de frunze uscate, aduse de vânt. Pierre priveşte frunzele pe care motocicleta le înghite şi le aruncă în aer; maneta de cauciuc se întoarce la dreapta, din ce în ce mai la dreapta. Şi deodată bila de sticlă ce străluceşte uşor acolo unde începe balustrada. Nu‑i nevoie să lase motocicleta departe de pavilion, dar Bobby o să latre şi de aceea e bine să ascundă motocicleta printre copaci, deci vine pe jos, intră în salon căutând‑o pe Michèle care trebuie să fie acolo, dar Michèle nu e pe canapea, e doar sticla de coniac şi paharele folosite, uşa de la bucătărie a rămas deschisă şi pe acolo pătrunde o lumină roşiatică, soarele care apune în spatele grădinii şi totul e numai tăcere astfel că e mai bine să mergi pe scară orientându‑te după bila de sticlă care străluceşte sau probabil sunt ochii lui Bobby care stă întins pe prima treaptă cu părul zburlit, abia mârâind, nu‑i greu să treci peste Bobby, să urci încet scările ca să nu scârţâie, iar Michèle să nu se sperie, uşa întredeschisă, nu se poate ca uşa să nu fie întredeschisă iar el să nu aibă cheia în buzunar, dar uşa e întredeschisă şi el n‑are nevoie de cheie, e o plăcere să‑şi treacă mâinile prin păr, în timp ce înaintează spre uşă şi intră sprijinindu‑se uşor pe piciorul drept, împingând încet uşa care se deschide fără zgomot şi Michèle, stând pe marginea patului, ridică privirea şi se uită la el, îşi duce mâna la gură, pare că va începe să ţipe (dar de ce n‑are părul în vânt, de ce nu poartă cămaşa de noapte albastră, acum are nişte pantaloni şi pare mai mare) şi atunci Michèle zâmbeşte, suspină, se ridică întinzând braţele, îl strigă: «Pierre, Pierre», în loc să‑şi împreuneze mâinile şi să‑l implore şi să‑i opună rezistenţă, îl strigă pe nume şi‑l aşteaptă, îl priveşte şi tremură parcă de fericire sau de ruşine, ca o căţea trădătoare ce e, ca şi cum ar vedea‑o în ciuda maldărului de frunze uscate care‑i acoperă din nou faţa şi pe care le smulge cu ambele mâini în timp ce Michèle dă înapoi, se împiedică de marginea patului, priveşte disperată în spate, ţipă, urlă, totul e plăcerea care urcă şi‑l învăluie, da, urlă aşa, cu părul între degetele lui, aşa, deşi îl imploră, aşa deci, căţea ce eşti, aşa.
— Pentru Dumnezeu, dar e o poveste deja uitată, zice Roland, luând un viraj în viteză.
— Aşa credeam şi eu. Sunt aproape şapte ani. Şi deodată se întâmplă, tocmai acum...
— În privinţa asta te înşeli, zice Roland. Dacă era să se întâmple, atunci trebuia să fie tocmai acum, e atât de absurd încât pare destul de logic. Eu însumi... Uneori visez toate astea, ştii... Felul în care l‑am omorât pe tip nu se prea uită. În fine, pe vremea aceea se putea acţiona mai bine, zice Roland accelerând la maxim.
— Ea nu ştie nimic, zice Babette. Doar că a fost omorât nu mult după aceea. Trebuie să i se spună cel puţin asta.
— Fireşte. Dar lui nu i s‑a părut deloc cinstit. Mi‑amintesc faţa lui când l‑am scos din maşină în pădure. Şi‑a dat seama imediat că va fi lichidat. Era curajos, nimic de zis.
— Să fii curajos este întotdeauna mai uşor decât să fii om, zice Babette. Să profiţi de o copilă care... Când mă gândesc cât a trebuit să lupt ca Michèle să nu se sinucidă, în acele prime nopţi... Nu mă miră că se simte din nou ca atunci, e chiar normal să fie aşa.
Maşina intră în viteză pe strada care duce la pavilion.
— Da, era un porc, spune Roland. Arianul pur, cum era considerat în vremurile acelea. A cerut o ţigară, fireşte, ceremonia completă. A mai vrut să ştie şi de ce‑l lichidam şi i‑am explicat, şi încă ce explicaţii i‑am mai dat. Când îl visez, îmi apare tocmai în clipa aceea, cu aerul lui surprins şi dispreţuitor, cu felul lui aproape elegant de a se bâlbâi. Îmi aduc aminte cum a căzut, cu faţa sfărâmată printre frunzele uscate.
— Nu mai povesti, te rog, zice Babette.
— Şi‑a meritat din plin soarta, iar noi n‑aveam alte arme. Un cartuş de vânătoare, destul de uzat... E la stânga, acolo în fund?
— Da, la stânga.
— Sper să aibă coniac, zice Roland, începând să frâneze.

LILIANA PLÂNGÂND

Bine că e Ramos şi nu alt medic, cu el am făcut un pact, nu ştiam că atunci când va fi vremea, mi‑o va spune sau cei puţin mă va lăsa să înţeleg, fără să mi‑o spună pe şleau. I‑a fost greu, bietului de el, cincisprezece ani de prietenie şi nopţi de poker şi week‑end-uri la ţară, aceeaşi problemă; dar asta e, ora adevărului, şi între bărbaţi asta valorează mai mult decât minciunile de la consultaţie, colorate precum pastilele ori lichidul roz care îţi pătrunde, picătură cu picătură, în vene.
Trei sau patru zile, fără să mi‑o spună, ştiu că el va avea grijă să nu existe ceea ce numim agonie, să laşi câinele să moară uşor, pentru ce; pot avea încredere în el, ultimele pastile vor fi întotdeauna verzi sau roşii dar conţinutul va ascunde altceva, marele somn pentru care îi sunt deja recunoscător, în timp ce Ramos continuă să mă privească de la capul patului, puţin pierdut pentru că adevărul l‑a secătuit, săracul de el. Să nu‑i spui nimic Lilianei, de ce s‑o facem să plângă înainte de vreme, nu crezi? Lui Alfredo, da, poţi să‑i spui ca să‑şi facă puţin timp, să se ocupe de Liliana şi de mama. Şi mai roag‑o, dragă, pe asistentă să nu mă deranjeze când scriu, e singurul lucru care mă face să uit de durere, pe lângă farmacopeea ta eminentă, Fireşte. Ah, şi să mi se dea cafea când o cer, clinica asta ia lucrurile prea în serios.
E clar că scrisul mă calmează oarecum, poate de asta scriu atâta condamnaţii la moarte, cine ştie. Şi chiar mă amuz imaginându-mi, în scris, lucruri care doar gândite te cutremură, ca să nu mai vorbim de lacrimi; mă observ dincolo de cuvinte de parcă ar fi vorba de altcineva, pot concepe orice de îndată ce aştern pe hârtie, deformaţie profesională ori ceva care se estompează în creier. Mă întrerup doar când vine Liliana, cu ceilalţi sunt mai puţin amabil, cum nu am voie să vorbesc mult îi las pe ei să povestească dacă e frig sau dacă Nixon va câştiga în faţa lui McGovern, cu creionul în mană îi las să vorbească şi chiar şi Alfredo îşi dă seama şi‑mi spune să continui, de parcă ei nici n‑ar fi de faţă, are ziarul şi mai rămâne o clipa. Dar soţia mea nu merită asta, pe ea o ascult, îi zâmbesc şi mă doare mai puţin, îi accept sărutul puţin umed şi o las să vină, deşi pe zi ce trece mă oboseşte mai mult bărbieritul şi trebuie să‑i rănesc obrazul, biata de ea. Trebuie să recunosc că tăria Lilianei este singura mea consolare, dacă m‑aş vedea mort în ochii ei, m‑ar părăsi şi bruma de curaj cu care îi vorbesc şi o sărut la rândul meu, care mă ajută să continui să scriu de cum o văd plecată, lăsând loc rutinei injecţiilor şi trăncănelilor simpatice. Nimeni nu îndrăzneşte să‑şi bage nasul în caietul meu, ştiu că îl pot ţine sub pernă sau pe măsuţa de noapte, după cum mă taie capul, trebuie să‑l las la îndemâna doctorului Ramos, bineînţeles că trebuie să‑l las, bietul de el, abia se mai distrează puţin.
Aşadar va fi luni sau marţi, iar locşorul în criptă miercuri sau joi. În plină vară, Cacharita o să fie un adevărat cuptor şi băieţii vor suporta greu, îl văd pe Pincho cu sacoul lui dungat şi cu bretelele care îl amuză atâta pe Acosta, care la rândul lui va trebui să se înţolească oricât de greu i‑ar veni, regele pastoral punându‑şi cravată şi sacou pentru a mă însoţi, asta va fi de pomină. Şi Fernandito, trioul complet şi bineînţeles Ramos, până la sfârşit, şi Alfredo ţinându‑le de braţ pe Liliana şi pe mama, plângând cu ele. Şi va fi pe bune, ştiu cât de mult mă iubesc, cât am să le lipsesc; nu vor merge ca la înmormântarea grăsunului de Tresa, obligaţia partizană şi câteva vacanţe petrecute împreună, să isprăvească repede cu familia spre a reveni iute la viaţă şi a da totul uitării. Fireşte că vor avea o foame de lup, mai ales Acosta pe care la mâncare nu‑l întrece nimeni; cu toate că‑i doare şi blestemă absurdul de a muri tânăr şi în plină carieră, mai presus de toate e reacţia pe care o cunoaştem cu toţii, plăcerea de a merge din nou cu metroul sau cu maşina, de a face un duş şi de a mânca înfometaţi şi ruşinaţi totodată şi cum să te opui foamei după atâtea nopţi nedormite, miros de flori de priveghi, ţigări aprinse una după alta şi plimbări interminabile pe stradă, un fel de revanşă pe care ţi‑o iei în momentele astea pe care eu n‑am tăgăduit‑o nicicând pentru că ar fi însemnat să fiu ipocrit, îmi place să mă gândesc că Fernandito, Pincho şi Acosta vor merge împreună să mănânce un grătar, să bea un litru de vin şi să‑şi dea seama în fine cât de proastă e carnea; la naiba, parcă îi văd, Fernandito va începe primul să glumească, făcându‑i pe ceilalţi să înfulece o jumătate de cârnat, căindu‑se, dar deja prea târziu şi Acosta privindu‑l chiorâş deşi Pincho a izbucnit în râs, niciodată nu se poate abţine, şi atunci Acosta care e pâinea lui Dumnezeu îşi va spune că nu trebuie să se supere, începând la rându‑i să râdă înainte de a‑şi aprinde o ţigară. Şi vor vorbi mult despre mine, vor fi atâtea lucruri de care să‑şi amintească fiecare, viaţa care ne‑a fost dat s‑o trăim împreună, despărţindu‑ne totuşi adesea, neîmpărtăşind uneori importante evenimente, de toate astea amintindu‑şi Acosta sau Pincho, atâţia ani de nebunii şi iubiri, ani de gaşcă. Le va fi greu să se despartă după masă, pentru că atunci nu vor mai putea evita lucrul de care se tem, momentul întoarcerii acasă, ultima, definitiva îngropăciune. Pentru Alfredo va fi altceva şi nu pentru că nu face parte din gaşcă, dimpotrivă, dar Alfredo se va ocupa de Liliana şi de mama şi asta nici Acosta nici ceilalţi nu pot s‑o facă, viaţa creează legături speciale între prieteni, toţi au venit pe la mine, dar Alfredo e altceva, apropierea aceea care întotdeauna mi‑a făcut bine, plăcerea lui de a zăbovi să sporovăiască cu mama, de a‑l duce pe Pocho la grădina zoologică sau la circ, burlacul disponibil, pachetul cu prăjituri şi medicamente când mama nu se simţea bine, familiaritea lui timidă şi neîndoielnică faţă de Liliana, prietenul prietenilor care va trebui să‑şi petreacă aceste două zile înghiţindu‑şi lacrimile, ducându‑l poate pe Pocho la el la fermă şi întorcându‑se imediat pentru a sta cu mama şi cu Liliana până la capăt. La urma urmelor, el va trebui să fie bărbatul în casă şi să suporte toate complicaţiile începând cu funeraliile, asta ar trebui să se întâmple tocmai când bătrânul va fi în Mexic sau Panama, cine ştie dacă va ajunge la timp să suporte soarele de la unsprezece din Cacharita, bietul de el, aşa încât Alfredo o va însoţi pe Liliana, pentru că nu cred că o vor lăsa pe mama să vină, o va ţine pe Liliana de braţ, simţind‑o tremurând ca şi el, şoptindu‑i cam ceea ce i‑am şoptit şi eu soţiei grăsunului de Tresa, inutila retorică necesară care nu e nici consolare, nici minciună, nici măcar coerenţă în fraze, e pur şi simplu prezentă, care înseamnă atât de mult.
Va fi greu şi pentru ei la întoarcere, la început sunt ceremonia şi florile, contactul cu lucrul acela de neconceput cu mânere şi poleială aurită, popasul în faţa criptei, operaţie corect efectuată de cei în drept, apoi este însă maşina cu care te întorci şi mai ales casa, să revii din nou acasă ştiind că ziua se va împotmoli, fără telefon şi fără clinică, fără vocea lui Ramos dându‑i speranţe Lilianei, Alfredo făcând cafea şi spunându‑i că Pocho e fericit la fermă, că îi plac poneii şi că se joacă cu copiii lucrătorilor, va trebui să se ocupe de mama şi de Liliana, dar Alfredo cunoaşte fiecare colţişor din casă şi va rămâne sigur să vegheze pe canapeaua din birou, pe aceeaşi canapea pe care l‑am întins odată pe Fernandito, victimă a unui poker în care nu câştigase nimic, cu excepţia celor cinci coniacuri compensatorii. Liliana doarme singură de atâtea săptămâni încât oboseala o va învinge poate. Alfredo nu va uita să le dea calmante Lilianei şi mamei, mătuşa Zulema va împărţi ceaiuri de  muşeţel şi de tei, încetul cu încetul Liliana se va lăsa pradă somnului în liniştea instalată în casa pe care Alfredo o va încuia cu grijă înainte de a merge să se întindă pe canapea şi de a‑şi aprinde încă o ţigară din pachetul din care nu îndrăzneşte să fumeze în faţa mamei din pricina fumului care o face să tuşească.
În fine, asta e bine, Liliana şi mama nu vor fi atât de singure şi nu vor simţi nici singurătatea aceea şi mai cumplită datorată invadării casei îndoliate de către rudele îndepărtate; va fi mătuşa Zulema care a locuit întotdeauna în apartamentul de sus şi Alfredo care a stat mereu cu noi fără să‑i simţim prezenţa, prietenul cu cheie la casă; în primele ore va simţi, poate, mai puţin dur, irevocabila absenţă pricinuită de potopul de îmbrăţişări şi ghirlande verbale, Alfredo va avea grijă să se menţină distanţa, Ramos va veni din când în când să le vadă pe mama şi pe Liliana, le va ajuta să doarmă şi îi va lăsa pastile mătuşii Zulema. La un moment dat liniştea va pune stăpânire pe casa aflată în întuneric, abia dacă se va auzi ceasul din turnul bisericii, vreun claxon în depărtare, cartierul fiind atât de liniştit, îmi face bine gândul că aşa va fi, că treptat, abandonându‑se unei toropeli fără griji, Liliana se va întinde cu gesturile ei lente de pisică, o mână pierdută pe perna udă de lacrimi şi apă de colonie iar cealaltă la gură într‑un gest copilăresc, repetat înainte de somn. Mi‑e atât de bine când mi‑o imaginez aşa. Liliana dormind, Liliana la capătul tunelului negru, simţind confuz că azi a încetat a mai fi ziua de ieri, că lumina pătrunzând prin perdele nu va mai fi cea care te izbea din plin când mătuşa Zulema deschidea cuferele de unde ieşea negrul sub formă de haine şi voaluri, amestecându‑se pe pat cu plânsul înnebunitor, ultimul, inutilul protest împotriva a ceea ce trebuia să se întâmple. Acum lumina din fereastră va pătrunde înainte de toate, înaintea amintirilor risipite în vis, care îşi croiau abia confuz drum în ultima somnolenţă. Singură, ştiindu‑se cu adevărat singură în acest pat şi în această cameră, în ziua aceasta care începea altfel, Liliana putea să plângă îmbrăţişând perna, fără ca cineva să vină s‑o mai calmeze, lăsând‑o să‑şi epuizeze plânsul până la capăt, şi abia mult după aceea, un vis înşelător reţinând‑o în cearşaful făcut ghem, golul zilei umplându‑se treptat cu cafea, perdele trase, mătuşa Zulema, vocea lui Pocho telefonând de la fermă cu veşti despre floarea‑soarelui şi cai, un peşte prins în năvod după o luptă dură, o aşchie în mână, dar nu era nimic grav, don Contreras îi dăduse cel mai bun leac pentru chestiile astea. Şi Alfredo aşteptând în living cu ziarul în mână, spunând că mama dormise bine şi că Ramos va veni la prânz, propunându‑i să meargă după‑amiază să‑l vadă pe Pocho, pe vremea asta merită să mergi la fermă şi într‑o zi ar putea s‑o ia chiar şi pe mama, i‑ar face bine aerul de ţară, poate vor petrece sfârşitul de săptămână la fermă, de ce nu cu toţii împreună, cu Pocho care ar fi fericit să‑i aibă lângă el acolo. Era totuna dacă accepta sau nu, cu toţii ştiau asta, aşteptând răspunsuri şi evenimente care făceau ca dimineaţa să treacă, ajungând pasivi la prânz ori comentând grevele textiliştilor, cerând mai multă cafea şi răspunzând la telefonul care la un moment dat a trebuit conectat din nou, telegrama socrului din străinătate, o izbitură puternică în colţul străzii, ţipete şi fluierături, oraşul acolo afară, ora două şi jumătate, să meargă cu mama şi Alfredo la fermă pentru că aşchia aceea în mână, nu se ştie niciodată cu copiii. Alfredo liniştindu‑le de la volan, don Contreras era mai sigur ca un medic pentru lucrurile astea, străzile din Ramos Mejia şi soarele asemeni unui sirop fierbinte până să ajungi în încăpătoarele camere văruite, ceaiul mate de la cinci şi Pocho cu peştele lui care începea să miroasă, dar atât de frumos, atât de mare, ce chin să‑l scot din râu, mamă, aproape să‑mi rupă firul, îţi jur, ia uite ce dinţi. Ca şi cum ai răsfoi un album sau ai vedea un film, imagini şi cuvinte derulându‑se unele după altele, umplând golul, să vedem cum a ieşit grătarul lui Carmen, uşor şi atât de gustos, o salată de lăptuci şi asta e, nu‑ţi trebuie mai mult, pe căldura asta mai bine să mănânci puţin, adu insecticidul, pentru că la ora asta, ţânţarii. Şi Alfredo acolo tăcut, dar Pocho, Alfredo aplaudându‑l pe Pocho, tu bătrâne eşti un campion al pescuitului, mâine mergem împreună în zori, şi cine ştie, un ţăran mi‑a povestit că  a prins odată un peşte de două kilograme. E bine aici sub umbrar, mama poate adormi o clipă în balansoar, dacă vrea, don Contreras avea dreptate, nu mai ai nimic la mână, arată‑ne cum călăreşti poneiul vărgat, uită‑te, mamă, priveşte‑mă cum galopez, de ce nu vii mâine să pescuieşti cu noi, o să te învăţ eu, vei vedea, şi vineri cu un soare roşu şi peştişori, alergând între Pocho şi băiatul lui don Contreras, mâncarea din traistă la prânz şi mama curăţând încet ştiuleţii de porumb, dând sfaturi pentru fata lui Carmen, cu tusea ei rebelă, siesta în încăperile goale mirosind a vară, întunericul contrastând cu cearşafurile puţin aspre, pe înserat, sub umbrar şi focul împotriva ţânţarilor, Alfredo întotdeauna discret prin apropiere, cu felul lui de a fi prin preajmă, ocupându‑se de Pocho, îngrijindu‑se ca totul să fie plăcut, chiar şi liniştea pe care vocea lui o întrerupe la răstimpuri, mâna lui oferind un pahar cu ceva răcoritor, o batistă, aprinzând radioul pentru a asculta ştirile, grevele şi Nixon, era de aşteptat, ce mai ţară.
Sfârşit de săptămână şi mâna lui Pocho abia păstrând urmele aşchiei, s‑au întors la Buenos Aires luni foarte devreme pentru a evita căldura, Alfredo i‑a lăsat acasă ca să meargă în întâmpinarea socrului. Ramos era şi el de faţă şi veni şi Fernandito pentru că e bine să fie cât mai mulţi prieteni în casă în momentele astea. Acosta apăru la nouă cu fiică‑sa care putea să se joace cu Pocho în apartamentul mătuşii Zulema, totul atenuându‑se, revenind în trecut, dar altfel, cu Liliana obligată să se gândească mai mult la bătrâni decât la ea, controlându‑se, şi Alfredo între ei cu Acosta şi Fernandito evitând atacurile directe, căzând de acord pentru a o ajuta pe Liliana, spre a‑l convinge pe bătrân că trebuie să se odihnească după aşa o călătorie lungă, plecând pe rând, lăsând în fine casa tăcută, doar Alfredo şi mătuşa Zulema, Liliana acceptând o pastilă, lăsându‑se convinsă să meargă la culcare, fără să fi cedat o singură dată, adormind aproape imediat, ca după ceva îndeplinit până la capăt. Şi dimineaţa Pocho alergând prin living, târşâitul în papucii bătrânului, primul telefon, aproape întotdeauna Clotilde sau Ramos, mama plângându‑se de căldură ori umezeală, vorbind despre prânz cu mătuşa Zulema, la ora şase Alfredo, uneori Pincho cu soră‑sa sau Acosta pentru ca Pocho să se joace cu fiică‑sa, colegii de laborator chemând‑o pe Liliana, trebuia să revină la lucru şi nu să stea în continuare închisă în casă, s‑o facă pentru ei, duceau lipsă de chimişti şi Liliana era necesară, oricum, să vină măcar o jumătate de zi până îşi mai revenea; Alfredo a dus‑o prima oară, Liliana nu avea chef să conducă, n‑a mai vrut să‑l deranjeze apoi şi a scos în fine maşina, Alfredo cu Pocho la grădina zoologică ori la cinematograf, îi erau recunoscători la laborator pentru că le dădea o mână de ajutor la noile vaccinuri, un focar epidemic pe litoral, lucrând până seara târziu, prinzând gustul muncii, şi Alfredo şi Pocho alergând contra cronometru, douăzeci de cutii de fiole pentru Rosario, şi am reuşit, Pocho la şcoală şi Alfredo protestând, pe copiii ăştia îi învaţă altfel la aritmetică, îmi pune nişte întrebări de mă lasă fără replică, şi bătrânii cu jocul de domino, pe vremea noastră totul era altfel, Alfredo, ne învăţau caligrafia şi uite ce litere face băiatul ăsta, unde o să ajungem. Răsplata tăcută privind‑o pe Liliana pierdută pe canapea, o simplă privire pe deasupra ziarului, zâmbindu‑i, complice fără cuvinte, dându‑le dreptate bătrânilor, ea continuând să‑i zâmbească, asemeni unei puştoaice. Pentru prima oară însă un zâmbet adevărat, din toată inima, când l‑au dus pe Pocho la circ, pentru că luase note mai bune la şcoală şi i‑au cumpărat îngheţată şi s‑au plimbat prin port. Vremea se răcise, Alfredo venea mai rar pe acasă pentru că erau probleme sindicale şi trebuia să meargă mult prin provincie, uneori Acosta venea cu fîică‑sa iar duminicile Pincho sau Fernandito, deja nu mai conta, toţi aveau atâta de lucru şi zilele se scurtaseră, Liliana venea târziu de la laborator şi îl ajuta pe Pocho pierdut printre zecimale şi bazinul Amazonului, în fine, mereu Alfredo, micile cadouri pentru bătrâni, liniştea aceea niciodată mărturisită de a sta alături de el în faţa focului, până seara târziu, vorbind despre problemele din ţară, despre sănătatea mamei, şi Alfredo luând‑o pe Liliana de braţ, te oboseşti prea mult, nu arăţi prea bine, zâmbetul recunoscător, negând, într‑o zi vom merge la fermă, frigul ăsta nu poate ţine o veşnicie, nimic nu poate ţine o veşnicie deşi Liliana îşi retrage braţul încet pentru a‑şi căuta ţigările pe măsuţă, cuvinte aproape fără sens, ochii întâlnindu‑se altfel de astă dată, mâna alunecând iarăşi pe braţul lui Alfredo, capetele apropiindu‑se, lunga tăcere, sărutul pe obraz.
Nu era nimic de spus, se întâmplase aşa şi nu era nimic de spus. Aplecându‑se pentru a‑i aprinde ţigara care îi tremura printre degete, aşteptând pur şi simplu fără cuvinte, ştiind poate că nu vor fi cuvinte, că Liliana va face un efort pentru a trage din ţigară scoţând fumul cu un suspin, că va începe să plângă înăbuşit, fără să‑şi desprindă faţa de faţa lui Alfredo, fără să‑l respingă şi plângând tăcută, acum doar pentru el, venind de undeva de unde celălalt înceta să mai fie şi el înţelegea asta. Inutil să şoptească lucruri deja ştiute, Liliana plângând era punctul final, momentul din care începea un alt fel de a trăi. S‑o calmezi, să‑i redai liniştea, e tot atât de simplu precum e să scrii cuvintele aliniindu‑le într‑un caiet asemeni secundelor congelate, desene minuscule ale timpului ce ajută seara interminabilă să treacă, şi dacă ar fi numai asta, dar vine noaptea şi o dată cu ea şi Ramos, incredibilă faţa lui Ramos în timp ce citeşte analizele tocmai primite, luându‑mi pulsul, brusc schimbat, incapabil să disimuleze ceva, Ramos smulgând cearşafurile de pe mine spre a mă consulta în întregime, palpându‑mă, dându‑i ordine de neînţeles asistentei, o uşoară, neîncrezătoare recunoştinţă la care asist parcă de undeva, de departe, aproape amuzat, ştiind că nu poate fi adevărat, că Ramos se înşeală, că adevărul era celălalt, termenul pe care n‑a putut să mi‑l ascundă, râsul lui Ramos, felul în care mă palpează fără să‑i vină să creadă, speranţa lui absurdă, nimeni n‑o să mă creadă bătrâne, iar eu străduindu‑mă să recunosc că uneori se poate întâmpla, mai ştii, privindu‑l pe Ramos care se ridică şi râde din nou şi dă ordine cu o voce pe care nu i‑am auzit‑o niciodată în penumbra şi somnolenţa asta, trebuind să mă convingă încetul cu încetul că atunci da, eu va trebui să‑i cer, de îndată ce pleacă asistenta, să‑i lase să aştepte puţin, să aştepte până se luminează de ziuă, înainte de a‑i spune Lilianei, înainte de a o smulge din visul ei, în care pentru prima oară nu mai e singură, de a o smulge din braţele acelea care o ţin strâns la piept în timp ce doarme.

PE URMELE PAŞILOR LUI

Cronică oarecum plicticoasă, un exerciţiu mai degrabă decât exerciţiu de stil al unui Henry James, să zicem, care şi‑ar fi băut ceaiul maté în orice curte din Buenos Aires sau din La Plata în anii douăzeci.
Jorge Fraga tocmai împlinise patruzeci de ani când s‑a hotărât să studieze viaţa şi opera poetului Claudio Romero.
Ideea i‑a venit în cursul unei discuţii de cafenea când Fraga şi prietenii lui au trebuit să admită din nou că personalitatea lui Romero era plină de incertitudini. Acesta scrisese trei cărţi citite cu pasiune şi invidiate, care îi aduseseră o faimă efemeră imediat după Centenar dar acum imaginea lui se confunda cu invenţiile sale, fiind lipsit de o critică sistematică şi chiar de o iconografie satisfăcătoare, în afara unor articole cumpătat laudative în revistele epocii şi a unor cărţi aparţinând unui profesor din Santa Fe pentru care lirismul ţinea locul ideilor, nu se cercetase aproape nimic din viaţa şi opera poetului. Câteva anecdote, fotografii şterse; restul era legendă pentru sindrofii şi elogii în antologiile unor editori oarecare. Fraga fusese însă surprins că mulţi oameni citeau versurile lui Romero cu aceeaşi fervoare ca poezia lui Carriego sau a Alfonsinei Storni. El însuşi le descoperise în anii de liceu şi, în pofida tonului banal şi a imaginilor deteriorate de epigoni, poemele poetului din La Plata reprezentaseră una din experienţele decisive din tinereţea lui, ca şi Almafuerte sau Carlos de la Pua. Abia mai târziu, când Fraga se remarcase ca critic şi eseist, a început să se gândească serios la opera lui Romero şi şi‑a dat seama că nu se ştia aproape nimic din latura sa personală, care putea fi şi cea mai profundă. Faţă de versurile altor poeţi buni de la începutul secolului, cele ale lui Claudio Romero se remarcau printr‑o calitate specială, o rezonanţă mai puţin emfatică prin care îşi câştiga de îndată încrederea tinerilor, sătui de tropi declamatori şi evocări inutile. Când vorbea despre poemele lui cu studenţii sau cu prietenii, Fraga ajungea să se întrebe dacă nu cumva misterul îi conferea poeziei faima unor chei ascunse, a unor intenţii evazive. Sfârşi prin a‑l irita uşurinţa cu care ignoranţa favorizează admiraţia; în fond poezia lui Claudio Romero era destul de importantă pentru ca o mai bună cunoaştere a genezei sale să nu aibă de ce s‑o discrediteze. Plecând de la una din acele întâlniri de cafenea în care se vorbise despre Romero cu obişnuita admiraţie vagă, se simţi obligat să înceapă să‑l studieze în mod serios pe poet. Simţi de asemenea că nu trebuia să fie doar un simplu eseu cu trimiteri filologice sau stilistice ca toate cele scrise până atunci. Noţiunea de biografie, în cel mai bun sens al cuvântului, şi‑a impus‑o de la început: omul, viaţa şi opera trebuiau să fie expresia aceleiaşi trăiri, deşi lucrul părea dificil după atât amar de vreme. Odată alcătuite fişele, trebuia sintetizat totul şi apoi provocată întâlnirea dintre poet şi cel care îi calcă pe urme; doar prin acest contact opera lui Romero avea să‑şi recapete deplina motivaţie.
Când s‑a hotărât să facă acel studiu, Fraga era într‑un moment critic al existenţei sale. Bucurându‑se de un oarecare prestigiu academic, obţinuse o funcţie de asistent universitar şi respectul unui mic număr de cititori şi studenţi. O recentă tentativă de a obţine sprijinul oficial care i‑ar fi permis să lucreze în câteva biblioteci europene dăduse insă greş din motive de politică birocratica. Scrierile lui nu erau dintre acelea care să deschidă, fără oprelişti, uşile ministerelor. Romancierii la modă, criticii rubricii literare îşi puteau permite mai mult ca el. Lui Fraga nu i s‑a ascuns faptul că dacă ar fi avut succes cu cartea despre Romero, cele mai meschine probleme s‑ar fi rezolvat de la sine. Nu era ambiţios, dar se enerva văzându‑se dus cu vorba din pricina conţopiştilor vremii. Pe vremea lui şi Claudio Romero se plânsese sus şi tare că cel ce făurea rime în saloanele elegante obţinea funcţii diplomatice care lui îi erau refuzate.
Timp de doi ani şi jumătate a strâns materiale pentru carte. Munca nu era grea, doar pe alocuri prolixă şi câteodată plictisitoare. A inclus: călătorii la Pergamino, Santa Cruz şi Mendoza, corespondenţe cu bibliotecari şi arhivari, examinarea colecţiilor de periodice şi reviste, confruntări de texte, studii paralele ale curentelor literare din epocă. Spre sfârşitul anului 1954, datele esenţiale ale cărţii erau strânse şi evaluate, deşi Fraga nu scrisese încă nici un cuvânt din lucrare.
În timp ce introducea o nouă fişă în cutia de carton negru, într‑o seară de septembrie, se întrebă dacă era capabil să se apuce de scris. Nu‑l preocupau obstacolele ci dimpotrivă, uşurinţa de a aborda un domeniu destul de cunoscut. Deţinea toate datele şi nimic important n‑avea să mai iasă din sertarele ori din memoriile argentinienilor din epocă. Strânsese date şi fapte aparent necunoscute, care urmau să desăvârşească imaginea lui Claudio Romero şi a poeziei lui. Singura problemă era să nu greşească modul de abordare, liniile de fugă şi concepţia de ansamblu.
„Dar imaginea asta e oare destul de clară pentru mine?” se întrebă Fraga, privindu‑şi ţigara arzând. „Afinităţile dintre Romero şi mine, preferinţa noastră comună pentru anumite valori estetice şi poetice ce determină fatalitatea alegerii temei de către biograf nu mă vor duce încă o dată la o autobiografie disimulată?”
La toate astea putea răspunde că nu era un creator şi nici poet ci doar un admirator al poeziei şi că el se afirma în critică, în delectarea ce însoţea cunoaşterea. Era de‑ajuns o atitudine alertă, o grijă confruntată cu aprofundarea operei poetului spre a se evita orice transfuzie nepotrivită. N‑avea de ce să se îndoiască de simpatia lui pentru Claudio Romero şi de fascinaţia pe care o exercitau poemele acestuia asupra lui. Ca la aparatele fotografice de calitate, trebuia să acţioneze în aşa fel încât subiectul să fie încadrat perfect, fără ca umbra fotografului să‑i acopere picioarele.
Acum când prima coală albă îl aştepta ca o uşă pe care trebuia s‑o deschidă dintr‑o clipă într‑alta, se întrebă din nou dacă ora în stare să scrie cartea aşa cum şi‑o imaginase. Biografia şi critica puteau aluneca în mod periculos în facil dacă se orientau spre acel tip de cititor ce aşteaptă de la o carte ceea ce aştepţi de la un film sau de la André Maurois. Problema consta în a nu sacrifica acel consumator anonim pe care prietenii lui specialişti îl numeau „popular” satisfacţiei erudite a unui număr restrâns de colegi. Trebuia să găsească unghiul care i‑ar fi permis să scrie o carte pasionantă fără a cădea în reţete de best‑seller; să câştige simultan respectul lumii academice şi entuziasmul omului de rând care vrea să se destindă într‑un fotoliu sâmbătă seara.
Într‑un fel era ora lui Faust, momentul pactului: aproape în zori, cu ţigara fumată şi paharul de vin în mâna nehotărâtă. Vinul, ca o mânuşă a timpului, scrisese undeva Claudio Romero.
„Şi de ce nu” îşi spuse Fraga, aprinzându‑şi o nouă ţigară. „Cu tot ce ştiu despre el acum, ar fi stupid să mă limitez la un simplu eseu, într‑un tiraj de trei sute de exemplare. Juárez şi Ricardi ar putea s‑o facă tot atât de bine ca şi mine. Dar nimeni nu ştie nimic de Susana Márquez”.
O aluzie a judecătorului de pace din Bragado, fratele mai mic al unui prieten defunct de‑al lui Claudio Romero, îi indicase o pistă. Cineva care lucra la registrul civil din La Plata i‑a dat, după câteva cercetări, o adresă din Pilar. Fata Susanei Márquez era o femeie de vreo treizeci de ani, scundă şi blândă. La început a refuzat să vorbească, pretextând că trebuia să aibă grijă de magazin (vindea zarzavaturi); a acceptat apoi ca Fraga să treacă în camera din spate, să se aşeze pe un scaun prăfuit şi să‑i pună întrebări, îl privea la început fără să‑i răspundă; plânse puţin apoi, îşi duse batista la ochi şi vorbi despre biata ei mamă. Lui Fraga îi venea greu să‑i dea de înţeles că ştia deja despre relaţia lui Claudio Romero cu Susana, dar sfârşi prin a‑şi spune că iubirea unui poet valorează mai mult decât un certificat de căsătorie şi insinua asta cu delicateţea cuvenită. La câteva minute după ce pregăti terenul, o simţi de partea lui, pe deplin convinsă şi chiar emoţionată. O clipă mai târziu avea în mână o fotografie extraordinară de‑a lui Romero, nepublicată vreodată şi una mai mică şi mai gălbuie, unde, alături de poet se afla o femeie măruntă, cu un aer la fel de blând ca şi al fiicei.
— Mai am şi nişte scrisori, spuse Raquel Márquez. Dacă vă sunt de folos, fiindcă ziceţi că veţi scrie despre el...
Căută o vreme, alegând dintr‑un maldăr de hârtii pe care le scosese de pe o etajeră şi îi înmâna în cele din urmă trei scrisori pe care Fraga le luă fără să le citească, după ce se asigură că erau scrise de Romero însuşi. Şi‑a dat atunci seama că Raquel nu era fata poetului căci la o primă insinuare, o văzu plecându‑şi privirea şi căzând pe gânduri, tăcută. Explică apoi că mama ei se căsătorise mai târziu cu un militar din Balcarce („satul din Fangio”, spuse, ca şi cum ar fi vrut să dovedească ceva) şi că muriseră amândoi când ea avea doar opt ani. Şi‑o amintea foarte bine pe mama ei, dar nu prea mult pe tată. Era un om sever, asta da, cu siguranţă.
Când Fraga reveni în Buenos Aires şi citi cele trei scrisori pe care i le trimisese Claudio Romero Susanei, fragmentele ultime ale mozaicului părură a‑şi găsi brusc locul, dezvăluind o compoziţie cu totul neaşteptată, drama pe care generaţia poetului, în ignoranţa şi fanatismul ei, nici n‑o bănuise măcar. În 1917, Romero publicase seria poemelor dedicate Irenei Paz, printre care se afla şi celebra poezie Odă numelui tău dublu, pe care critica o considerase a fi cea mai frumoasă poezie de dragoste care s‑a scris vreodată în Argentina. Şi totuşi, cu un an înainte de apariţia cărţii, o altă femeie primise aceste trei scrisori care reflectau tonul ce definea cea mai bună poezie a lui Romero, amestec de exaltare şi generozitate, venind din partea cuiva care era şi motor şi subiect al acţiunii, protagonist şi auditoriu, înainte de a citi scrisorile, Fraga crezuse că are de‑a face cu obişnuita corespondenţă amoroasă, oglinzile aşezate faţă în faţă, decupând şi imortalizând un efect important doar pentru cuplu. Descoperea, în schimb, în fiecare paragraf, reafirmarea lumii lui Romero, bogăţia unei viziuni totale despre iubire. Pasiunea lui pentru Susana nu‑l izola de lume ci dimpotrivă, cu fiecare rând simţeai zbătându‑se o realitate ce exalta fiinţa iubită, justificare şi deziderat al unei poezii ce lupta să supravieţuiască.
Povestea în sine era simplă. Romero o cunoscuse pe Susana într‑un salon literar din La Plata şi începutul legăturii lor a coincis cu dispariţia aproape totală a poetului, pe care puţinii săi biografi nu şi‑o explicau sau o atribuiau primelor simptome ale tuberculozei ce avea să‑l răpună doi ani mai târziu. Datele despre Susana scăpaseră tuturor, asemeni imaginii neclare şi ochilor mari şi speriaţi care priveau fix din vechea fotografie, învăţătoare fără post, fiică unică, părinţi bătrâni şi săraci, fără prieteni care s‑ar fi putut interesa de ea. Simultana eclipsă de la seratele din La Plata coincisese cu perioada cea mai dramatică a războiului european, alte interese publice, noi voci literare. Fraga se putea considera norocos fiindcă auzise aluzia indiferentă a unui judecător de pace de la ţară; având acest fir a descoperit casa lugubră din Burzaco în care trăiseră timp de doi ani Romero şi Susana; scrisorile pe care i le încredinţase Raquel Márquez corespundeau sfârşitului acestei perioade. Prima, scrisă în La Plata, se referea la o corespondenţă anterioară în care se pomenise de căsătoria lui cu Susana. Poetul îşi mărturisea neliniştea, simţindu‑se bolnav şi se opunea ferm unei căsătorii cu cea care ar fi trebuit să‑i fie mai degrabă infirmieră decât nevastă. Cea de‑a doua scrisoare era admirabilă, pasiunea ceda în faţa unei conştiinţe de o puritate aproape insuportabilă, de parcă Romero ar fi luptat să trezească în amanta lui o luciditate similară care ar fi făcut ruptura necesară mai puţin dureroasă. Printr‑o frază, rezuma totul: „Nimeni nu trebuie să ne ştie viata, iar eu îţi ofer libertatea o dată cu tăcerea. Liberă, vei fi şi mai mult a mea, pentru totdeauna. Dacă ne‑am căsători, m‑aş simţi călăul tău ori de câte ori ai intra în camera mea cu o floare în mână”. Şi adăuga cu duritate: „Nu vreau să‑ţi tuşesc în faţă, nu vreau ca tu să‑mi ştergi sudoarea. Ai cunoscut alt trup, alte roze ţi‑am dăruit. Noaptea trebuie să fie numai a mea, n‑am să te las să mă vezi plângând”. Cea de‑a treia scrisoare era mai senină, ca şi cum Susana ar fi început să accepte sacrificiul poetului. Spunea undeva: „Spui mereu că te hipnotizez, că te oblig să‑mi faci pe voie... Dar voinţa mea ţi‑e viitorul, lasă‑mă să semăn aceste seminţe care mă vor consola de o moarte stupidă”.
În cronologia stabilită de Fraga, viaţa lui Claudio Romero intra în acel moment într‑o etapă monotonă, de izolare aproape continuă în casa părinţilor săi. Nici o altă mărturie nu te făcea să presupui că poetul se mai întâlnise vreodată cu Susana Márquez, dar nu se putea afirma nici contrariul. Şi totuşi, cea mai bună dovadă că Romero renunţase la iubita lui şi că Susana preferase în cele din urmă libertatea unei existenţe condamnate la suferinţă alături de bolnav, o constituia ascensiunea noii şi strălucitoarei planete pe cerul poeziei lui Romero. La un an după această corespondenţă şi după despărţire, o revistă din Buenos Aires publica Oda numelui tău dublu dedicată Irenei Paz. Sănătatea lui Romero părea să se fi stabilizat iar poemul, pe care el însuşi îl citise în câteva saloane, îi aduse brusc gloria pe care opera lui anterioară o pregătea aproape în secret. Ca şi Byron, a putut spune că într‑o dimineaţă se trezise spre a descoperi că era celebru şi de atunci n‑a mai încetat să‑şi tot afirme celebritatea. Dar în ciuda celor scontate, Irene Paz n‑a răspuns pasiunii poetului şi analizând o serie de episoade mondene, relatate în chip contradictoriu de artiştii epocii — prestigiul personal al poetului scăzu brusc, obligându‑l să se retragă din nou în casa părinţilor, departe de prieteni şi admiratori. Din această perioadă data ultimul lui volum de versuri. O hemoptizie brutală l‑a surprins în plină stradă peste câteva luni; Romero avea să moară trei săptămâni mai târziu. La înmormântare veniseră câţiva scriitori, dar din tonul discursurilor funebre şi al articolelor reieşea clar că lumea din care făcea parte Irene Paz nu fusese prezentă şi nici nu‑i adusese omagiul cuvenit într‑o asemenea împrejurare.
Fraga înţelese că pasiunea lui Romero pentru Irene Paz uimise şi scandalizase deopotrivă lumea aristocratică din La Plata şi din Buenos Aires. Nu‑şi putuse forma o idee clară despre Irene; frumuseţea ei o dovedeau fotografiile de la douăzeci de ani, restul erau simple ştiri din rubricile sociale. Ca urmaşă a tradiţiilor familiei Paz, înţelegeai atitudinea ei faţă de Romero: îl întâlnise pesemne la vreo serată dintre acelea pe care cei din lumea ei le dădeau uneori spre a‑i asculta pe cei pe care‑i numeau, între ghilimele, „artiştii" şi „poeţii" momentului. Doar Romero ştia şi poate nici el, dacă Oda o măgulise dacă admirabila invocaţie iniţială îi revelase brusc adevărul unei pasiuni dezlănţuite în ciuda oricăror oprelişti. Dar în acest moment, Fraga înţelegea că problema nu se mai punea aşa şi că faptul era lipsit de importanţă. Claudio Romero fusese suficient de lucid pentru a înţelege că pasiunea nu‑i era împărtăşită. Distanţa, obstacolele de tot felul, totala inaccesibilitate a Irenei, prinsă în dubla ei închisoare, familia şi ea însăşi, oglindă fidelă a castei, o făcuseră inabordabilă de la bun început. Tonul Odei era limpede şi depăşea cu mult imaginile obişnuite ale poeziei de dragoste. Romero se autointitula „Icarul picioarelor tale de miere", imagine pentru care fusese ironizat de un critic sever de la „Feţe şi măşti", poemul nefiind altceva decât supremul salt în căutarea idealului imposibil şi tocmai de aceea era mai frumos: reflecta înălţarea, prin versuri, într‑un zbor disperat spre soarele care avea să‑l ardă şi să‑l arunce în moarte. Chiar şi retragerea şi tăcerea ultimă a poetului semănau izbitor cu etapele unei căderi, ale unei lamentabile reveniri la realitatea pe care îndrăznise s‑o abandoneze pentru un vis ce se dovedise a fi peste puterile lui.
„Da", se gândi Fraga, turnându‑şi un alt pahar de vin, „totul coincide, totul se potriveşte; nu‑mi mai rămâne altceva de făcut decât să scriu."
Succesul cărţii Viaţa unui poet argentinian depăşi orice aşteptare din partea autorului şi a editorilor. Abia comentată în primele săptămâni, ajunsese să‑i scoată pe locuitorii capitalei din amorţeala lor prudentă, incitându‑i la o luare de poziţie pe care puţini refuzară să şi‑o asume, în urma unui neaşteptat articol din „La Razon". „Sur", „La Nacion". cele mai bune ziare din provincie au abordat subiectul zilei care deveni tema preferată a discuţiilor de cafenea şi de după‑amiază. Două polemici violente (legate de influenţa lui Dario asupra lui Romero şi o chestiune cronologică) treziră şi ele interesul publicului. Prima ediţie a cărţii se epuiza în două luni, cea de‑a doua, într‑o lună şi jumătate. Obligat de împrejurările şi avantajele ce i se ofereau, Fraga acceptă o versiune scenică şi o adaptare radiofonică. Se ajunse Ia acel moment când interesul şi noutatea unei opere ating punctul culminant, periculos, de care se bucură necunoscutul succesor; şi ca şi cum ar fi trebuit să se repare o nedreptate, Premiul Naţional se simţea în aer, Fraga anticipându‑l din telefoanele celor doi prieteni şi din corul vesel al primelor felicitări. Glumind, Fraga îşi aminti că atribuirea Premiului Nobel nu‑l împiedicase pe Gide să meargă chiar în aceeaşi seară să vadă un film cu Fernandel; poate tocmai de‑asta se amuză refugiindu‑se în casa unui prieten şi evitând prima manifestare a entuziasmului colectiv cu un calm pe care însuşi complicele lui, în găzduirea‑i prietenoasă, îl consideră excesiv şi aproape ipocrit. Dar în acele zile, Fraga se simţea abătut, fără a‑şi explica de unde venea acea dorinţă de a fi singur, cât mai departe de imaginea lui publică, cunoscută deja pretutindeni, din fotografii şi de la radio, în provincie şi în străinătate. Premiul Naţional nu era o surpriză, cel mult o reparaţie morală. Acum avea să urmeze restul, ceea ce‑l determinase în fond să scrie cartea. Nu se înşela: o săptămână mai târziu, ministrul Afacerilor Externe îl primea la el acasă („noi, diplomaţii, ştim că pe scriitorii buni nu‑i interesează aspectul oficial") şi îi propunea o funcţie de ataşat cultural în Europa. Totul părea aproape un vis, ceva împotriva curentului, iar Fraga trebuia să facă un efort pentru a accepta într‑adevăr urcuşul pe scara onorurilor, treaptă cu treaptă, de la primele cronici, de la zâmbetul şi îmbrăţişările editorului, de la invitaţiile la cercuri şi reuniuni literare ajungea deja la palierul de unde, abia înclinându‑se, putea ajunge, în fine, la adevăratul salon monden, dominându‑l în chip alegoric şi scrutându‑l până Ia ultimul colţişor, până la ultima cravată albă şi ultima haină de blană a protectorilor literaturii, între două înghiţituri de foie gras şi Dylan Thomas. Dincolo — sau dincoace, depindea de punctul de vedere, de starea de spirit momentană — observa şi mulţimea obişnuită şi plictisită a devoratorilor de reviste, a telespectatorilor şi a radio‑ascultătorilor, a oamenilor care într‑o bună zi, fără a şti cum ori de ce, se supun imperativului de a cumpăra o maşină de spălat sau un roman, un obiect de optzeci de metri cubi ori de optsprezece pagini, şi‑l cumpără, îl cumpără imediat făcând orice sacrificiu şi îl duc acasă, unde soţia şi copiii îl aşteaptă nerăbdători, fiindcă vecina îl are deja, fiindcă radio‑comentatorul de la El Mundo l‑a lăudat deja la emisiunea Iui de la unsprezece şi cincizeci şi cinci de minute, în mod surprinzător, cartea lui intra în lista lucrurilor pe care trebuia să le cumperi şi să le citeşti, după atâţia ani în care viaţa şi opera lui Claudio Romero fuseseră doar o manie a intelectualilor, adică a unui public restrâns. Dar când simţea nevoia de a fi iarăşi singur şi de a se gândi la ceea ce se întâmpla (era acum săptămâna contactelor cu producătorii cinematografici) surpriza iniţială devenea aşteptarea neliniştită a nu ştiu ce. Tot ce i se întâmpla reprezenta o nouă treaptă pe scara onorurilor, până în ziua inevitabilă când — asemeni punţilor dintr‑o grădină unde ultimei trepte ascendente îi urmează prima treaptă descendentă — venea rândul saturării publicului dornic de emoţii noi. Când trebui să se retragă spre a‑şi pregăti discursul pentru primirea Premiului Naţional, sinteza vertiginoaselor experienţe din acele săptămâni se rezuma la o ironică satisfacţie. Satisfacţie pentru revanşa pe care o reprezenta triumful său, estompată oarecum de inexplicabila îngrijorare ce punea uneori stăpâniri‑: pe el, încercând să‑l proiecteze într‑un teritoriu în care simţul echilibrului şi al umorului refuzau cu hotărâre să‑şi facă apariţia. Crezu că pregătirea conferinţei avea să‑i redea plăcerea de a lucra şi se duse s‑o redacteze la ferma Ofeliei Fernández, unde putea fi liniştit. Era sfârşitul verii, parcul împrumutase deja culorile toamnei pe care‑i plăcea s‑o simtă în aer de pe verandă, în timp ce vorbea cu Ofelia şi mângâia câinii, într‑o cameră de la etajul întâi îl aşteptau instrumentele sale de lucru; când deschise fişierul său principal, citindu‑l distrat ca un pianist pregătindu‑se de preludiu. Fraga îşi spuse că totul era în regulă, că în ciuda inevitabilei vulgarităţi a oricărui triumf literar la scară mare, Viaţa unui poet argentinian era un act de justiţie, un omagiu adus neamului şi patriei. Putea să înceapă să‑şi scrie conferinţa, să‑şi primească premiul, să‑şi pregătească voiajul în Europa. Date şi cifre se amestecau în memoria lui cu clauze contractuale şi cu invitaţii la supeuri oficiale, în curând avea să intre Ofelia cu o sticlă de Xerex şi apropiindu‑se, tăcută şi atentă, avea să‑l privească lucrând. Da, totul era aşa cum trebuia să fie. Nu‑i mai rămânea decât sa ia o coală albă de hârtie, să potrivească lumina, să‑şi aprindă o ţigară de foi, ascultând în depărtare ţipătul unui nagâţ.
N‑a ştiut niciodată exact dacă revelaţia se produsese în clipa aceea sau mai târziu, după ce a făcut dragoste cu Ofelia, în timp ce fumau spate în spate în pat, privind o mică stea verde sus, pe geamul înalt. Invazia, dacă se putea numi astfel (dar adevăratul ei nume sau natura ei nu contau) putea să coincidă cu prima frază a discursului, redactată rapid până într‑un punct în care se oprise brusc, fiind înlocuită apoi, măturată de ceva asemeni unui vânt care‑i ştergea orice înţeles. Restul fusese o mare tăcere, dar poate era totul ştiut când ieşi din salon, ştiut şi neformulat, ceva semănând cu o durere de cap ori cu un început de gripă, în mod imperceptibil, într‑un moment nedefinit, senzaţia confuză, vântul cel negru se transformaseră în certitudine: cartea era falsă, povestea lui Claudio Romero n‑avea nimic de‑a face cu ceea ce scrisese el. Fără motive, fără dovezi: totul era fals. După atâţia ani de muncă, de confruntat date, de urmat piste, de evitat excese personale, totul era fals. Claudio Romero nu se sacrificase pentru Susana Márquez; nu‑i dăruise libertatea renunţând la ea, nu fusese Icarul picioarelor de miere ale Irenei Paz. Era ca şi cum ar fi înotat pe sub apă, incapabil să revină la suprafaţă, biciuit de vuietul şuvoiului în urechile lui. Ştia adevărul. Şi asta nu era de‑ajuns ca tortură; undeva şi mai in adânc, într‑o apă care era deja noroi şi mizerie se afla certitudinea că el ştiuse din prima clipă adevărul. Inutil să mai aprindă o altă ţigară, să se gândească la nevroză astenică, să sărute buzele fine pe care Ofelia i le oferea în întuneric. Inutilă orice justificare, nu putea crede că, dedicându‑se excesiv eroului său, provocase acea halucinaţie momentană, acea respingere prin exces de dăruire. Simţea mâna Ofeliei mângâindu‑l pe piept, căldura respiraţiei ei întretăiate, în mod inexplicabil, adormi.
Dimineaţa răsfoi fişele, hârtiile, şi le simţi şi mai străine decât în ajun. Jos, Ofelia telefona la gară ca să verifice ce trenuri putea lua. Ajunse în Pilar pe la unsprezece şi jumătate şi se duse direct la magazinul de zarzavaturi. Fata Susanei l‑a primit cu un aer ciudat: de resentiment şi adulare totodată, ca un câine după o lovitură de picior. Fraga a rugat‑o să‑i acorde cinci minute, intrând în încăperea prăfuită şi aşezându‑se pe acelaşi scaun cu husă albă. Nu trebui să vorbească mult pentru că fiica Susanei, după ce‑şi şterse lacrimile, începu să aprobe dând din cap şi aplecându‑se din ce în ce mai în faţă.
— Da, domnule, aşa este. Da, domnule.
— Şi de ce nu mi‑ai spus‑o de prima dată?
Era greu de explicat de ce nu i‑o spusese de la început. Maică‑sa o pusese să jure că n‑avea să vorbească niciodată despre asta şi cum se căsătorise apoi cu subofiţerul din Balcarce... Se gândise chiar să‑i scrie când începuse să se vorbească atâta de cartea despre Romero, fiindcă...
Îl privea năucă şi din când în când o lacrimă i se prelingea până în gură.
— Şi cum aţi aflat? întrebă apoi.
— Nu‑ţi face griji pentru asta, zise Fraga. Totul se află odată şi odată.
— Dar aţi scris cu totul altfel cartea. Am citit‑o şi o am...
— Tu eşti vinovată că a ieşit aşa. Mai sunt şi alte scrisori pe care i le‑a trimis Romero mamei tale. Tu mi le‑ai dat pe cele care‑ţi conveneau, cele care‑i situau pe Romero şi chiar şi pe mama ta într‑o lumină bună. Am nevoie de celelalte şi asta chiar acum. Dă-mi‑le.
— E numai una, spuse Raquel Márquez. Dar mama m‑a pus să jur, domnule.
— Dacă n‑a ars‑o, înseamnă că n‑o interesa atât de mult. Dă‑mi‑o. Ţi‑o cumpăr.
— Domnule Fraga, nu de‑asta nu vi‑o dau...
— Ţine, zise Fraga brutal. N‑o să câştigi banii ăştia vânzând dovleci.
În timp ce o privea aplecându‑se peste etajera cu note muzicale, răscolind printre hârtii, se gândi că ceea ce ştia acum ştiuse de la bun început (în alt fel, dar o ştiuse) din ziua când o vizitase pentru prima oară pe Raquel Márquez. Adevărul nu‑l lua cu totul prin surprindere şi acum putea judeca retrospectiv şi se putea întreba, de exemplu, de ce stătuse atât de puţin când o vizitase prima oară pe fata Susanei, de ce acceptase cele trei scrisori ale lui Romero de parcă ar fi fost singurele, fără să insiste, fără să ofere ceva în schimb, fără să ajungă la ceea ce Raquel ştia şi ascundea. „E absurd", se gândi. „Pe atunci n‑aveam de unde să ştiu că Susana ajunsese o prostituată din cauza lui Romero". Şi atunci, de ce scurtase înadins discuţia lui cu Raquel, mulţumindu‑se cu fotografiile şi cu cele trei scrisori. „Şi totuşi da, o ştiam, nu înţeleg cum, dar ştiam asta şi am scris cartea cunoscând adevărul şi poate şi cititorii îl ştiu, şi criticii, şi totul nu‑i decât o imensă minciună în care trăim cu toţii...". Dar era uşor să scapi prin generalizări, să nu accepţi decât o mică parte din vină. Şi asta era o altă minciună: nu exista decât un singur vinovat şi acela era el.
Lectura scrisorii n‑a fost decât o simplă confirmare a ceea ce Fraga ştia deja, iar cele scrise puteau doar să‑i întărească spusele în caz de polemică. Odată căzută masca, un Claudio Romero aproape feroce îşi făcea apariţia prin nişte fraze tranşante, de o logică imbatabilă. Condamnând‑o de fapt pe Susana la această îndeletnicire murdară pe care avea s‑o practice în ultimii lui ani de viaţă şi la care se referea explicit în două pasaje, el îi impunea pentru totdeauna tăcerea, distanţa şi ura, o împingea cu sarcasm şi ameninţări spre o pantă pe care el însuşi o pregătise în doi ani de corupţie lentă şi minuţioasă. Bărbatul care scrisese cu numai câteva săptămâni mai înainte: "Vreau să fiu singur noaptea, n‑o să te las să mă vezi plângând" îi dădea acum lovitura de graţie printr‑o aluzie grosolană al cărei efect îl prevăzuse cu răutate şi adăuga recomandări si sfaturi ironice; în plus se simţeau câteva despărţiri întrerupte de ameninţări explicite în caz că Susana ar fi pretins să‑l revadă vreodată. Nimic nu‑l mai surprindea pe Fraga, dar rămase multă vreme cu umărul sprijinit de fereastra trenului, cu scrisoarea în mână, ca şi cum ceva din el s‑ar fi luptat să se trezească dintr‑un coşmar insuportabil de lent. „Şi asta explica restul", se auzi gândind. Restul era Irene Paz, poemul Odă numelui tău dublu, eşecul final al lui Claudio Romero. Fără dovezi ori motive, dar cu o certitudine mult mai puternică decât cea care se putea ivi dintr‑o scrisoare sau dintr‑o mărturie oarecare, ultimii doi ani din viaţa lui Romero apăreau în memoria — dacă o putea numi astfel — celui care în ochii pasagerilor trenului din Pilar era pesemne un domn care a băut un vermut în plus. Când a coborât din gara, era patru după‑amiaza şi începea să plouă. Caleaşca care‑i ducea la fermă era îngheţată şi mirosea a piele râncedă. Câta înţelepciune găzduise fruntea semeaţă a Irenei Paz, ce bogată experienţă aristocratică o ajutase să‑l respingă pe poet. Romero fusese în stare să subjuge o biată femeie, dar n‑avea aripile lui Icar pe care poemul pretindea că le are. Irene, sau nici măcar ea, maică‑sa ori fraţii ei ghiciseră imediat tentativa arivistului, saltul grotesc al parvenitului care începe prin a‑şi nega originea, ascunzându‑şi‑o dacă e nevoie (şi crima asta se numea Susana Márquez, o învăţătoare). Fusese suficient un zâmbet, refuzul unei invitaţii, un drum la conac, armele ascuţite ale banilor şi lacheii cu consemn. Nici măcar nu se osteniseră să asiste la înmormântarea poetului.
Ofelia aştepta pe verandă. Fraga îi spuse că trebuia să înceapă să lucreze imediat. Când ajunse Ia pagina începută cu o seară înainte, cu o ţigară în gură şi o oboseală enormă care îi încovoia umerii, îşi spuse că nimeni nu ştia nimic. Era la fel ca înainte de a scrie cartea şi el deţinea încă cheile textului. Zâmbi uşor şi începu să‑şi scrie discursul. Mult mai târziu îşi dădu seama că într‑un anumit moment al călătoriei pierduse scrisoarea lui Romero.
Oricine poate citi în arhivele periodicelor din Buenos Aires comentariile suscitate de ceremonia de primire a Premiului Naţional, când Jorge Fraga a provocat intenţionat deruta şi furia oamenilor de bine, prezentând de la tribună o versiune absolut incredibilă a vieţii poetului Claudio Romero. Un cronicar a semnalat că Fraga dăduse impresia că nu era tocmai în apele lui (dar eufemismul era evident), printre altele fiindcă în mai multe rânduri vorbise ca şi cum ar fi fost el însuşi Romero, corectându‑se apoi imediat, dar recăzând în absurda aberaţie o clipă mai târziu. Un alt cronicar remarcase că Fraga avea câteva ciorne pe care de‑abia le privise în timpul discursului, dând senzaţia că este propriul său ascultător, aprobând şi dezaprobând anumite fraze abia pronunţate, până ce provocă o iritare crescândă şi insuportabilă în rândul numerosului public care se adunase acolo cu intenţia expresă de a‑l aplauda. Un alt ziarist relata disputa violentă care avusese loc, la sfârşitul conferinţei, între Fraga şi doctorul Jovellanos, în timp ce majoritatea publicului părăsea sala huiduind, remarcând cu îngrijorare că la somaţia doctorului Jovellanos de a prezenta dovezi convingătoare în legătură cu afirmaţiile temerare care calomniau memoria sfântă a lui Claudio Romero, conferenţiarul ridicase din umeri, sfârşind prin a‑şi duce o mână la frunte de parcă dovezile cerute n‑ar fi trecut de propria‑i imaginaţie. Fraga rămăsese apoi nemişcat, privind aiurea, străin atât de gălăgioasa retragere a publicului, cât şi de provocatoarele aplauze şi felicitări venite din partea unui grup de tineri şi umorişti ce săreau să considere admirabil modul acesta special de a primi un Premiu Naţional.
Când Fraga a ajuns la fermă două ore mai târziu, Ofelia i‑a întins tăcută o listă cu apeluri telefonice, începând cu personalităţi din juriu şi sfârşind cu un frate pe care nu prea îl frecventa. Privi distrat lista de nume, unele subliniate, altele scrise greşit. Foaia îi alunecă şi căzu pe covor. Fără s‑o ridice, începu să urce scara care ducea spre birou.
Mult mai târziu, Ofelia îl auzi plimbându‑se prin cameră. Se culcă şi încercă să nu se mai gândească la nimic. Paşii lui Fraga mergeau şi reveneau, oprindu‑se parcă pentru a consulta ceva anume în dreptul biroului. O oră mai târziu îl auzi coborând scara şi apropiindu‑se de dormitor. Fără să deschidă ochii, simţi greutatea corpului lui strecurându‑se în pat, cu spatele la ea. O mână de gheaţă i‑o strânse pe a ei. Ofelia îl sărută pe obraz în întuneric.
— Singurul lucru pe care nu‑l înţeleg, zise Fraga de parcă nu i s‑ar fi adresat ei, este de ce mi‑a trebuit atâta timp ca să pricep ceva ce în fond ştiusem dintotdeauna. E o prostie să presupun că sunt un mediu, n‑am nici o legătură cu Claudio Romero. Până acum o săptămână n‑aveam nimic de‑a face cu el.
— Dacă ai putea să dormi un pic, zise Ofelia.
— Nu, trebuie să aflu. Sunt două lucruri care mă frământă: faptul că nu pricep şi ceea ce va începe mâine, ce a început deja din seara asta. Sunt terminat, mă înţelegi, nu mă vor ierta niciodată că le‑am pus idolul în braţe şi că apoi l‑am făcut ţăndări, închipuie‑ţi că totul e o tâmpenie, Romero continuă să fie autorul celor mai bune poezii din anii douăzeci. Dar idolii sunt şi ei oameni şi dragii mei colegi mi‑o vor repeta mâine fără menajamente.
— Dar dacă ai crezut că e de datoria ta să spui adevărul...
— N‑am crezut asta, Ofelia. Am făcut‑o pur şi simplu, sau altcineva a făcut‑o pentru mine Din seara aceea n‑am mai avut de ales. Era tot ce se putea face.
— Poate ar fi fost mai bine să mai aştepţi puţin, îndrăzni Ofelia. Să le spui aşa, dintr‑o dată, în faţa...
Era să zică „în faţa ministrului" dar Fraga auzi atât de clar cuvintele, de parcă ar fi fost pronunţate. Zâmbi, îi mângâie mâna. Treptat, treptat apele se calmau, ceva încă nedefinit încerca să se contureze, să se definească. Lunga, îngrijorata tăcere a Ofeliei îl ajută să perceapă mai bine, privind în întuneric cu ochii larg deschişi. Nu va înţelege niciodată de ce nu ştiuse dinainte că totul fusese prestabilit. Refuza în continuare să se considere o canalie, tot atât de canalie ca şi Romero însuşi, însăşi ideea de a scrie cartea urmărea de fapt o revanşă socială, un triumf facil, revendicarea acelor lucruri binemeritate pe care le obţineau alţii, mai oportunişti ca el. Cartea, aparent riguroasă, avusese toate atuu-rile ca să‑şi croiască un loc în vitrinele librăriilor. Fiecare etapă a triumfului era minuţios pregătită de fiecare capitol, de fiecare frază. Ironica, aproape decepţionanta acceptare progresivă a acestor etape nu era altceva decât una dintre numeroasele măşti ale infamiei. Dincolo de coperta anodină a cărţii se aflau radioul, televiziunea, filmele, Premiul Naţional, postul diplomatic din Europa, banii şi sindrofiile. Dar ceva neprevăzut aşteptase sfârşitul spre a răbufni împotriva maşinăriei minuţios alcătuite, făcând‑o să se zgâlţâie din ţâţâni. N‑avea rost să se gândească la acel ceva, temându‑se, simţindu‑se posedat de demon.
— N‑am nici o legătură cu el, repetă Fraga, închizând ochii. Nu ştiu cum s‑a întâmplat, Ofelia, dar n‑am nici o legătură cu el.
O simţi plângând în tăcere.
— Şi de aceea e cu atât mai rău. E ca o infecţie sub piele, ascunsă atâta timp şi care deodată erupe, se umple de sânge stricat. Ori de câte ori trebuia să aleg, să decid conduita acestui om, alegeam contrariul, ceea ce voia el să se creadă despre persoana lui când trăia. Opţiunile mele erau ale lui de fapt. Oricine ar fi putut descifra un alt adevăr în viaţa lui, în scrisorile lui din acel ultim an când moartea îl încolţea şi îi arăta adevărata faţă. N‑am vrut să‑mi dau seama, n‑am vrut să scot adevărul la iveală fiindcă atunci, Ofelia, ei bine, atunci Romero n‑ar fi fost personajul care îmi trebuia, care îi trebuise şi lui pentru a‑şi crea o legendă, pentru...
Tăcu, dar totul urma o ordine prestabilită, ce trebuia îndeplinită. Acum se identifica întru totul cu Claudio Romero şi asta n‑avea nimic de‑a face cu supranaturalul. Se înfrăţeau în farsă, în minciuna care ţintise spre o strălucitoare ascensiune, lovindu‑i şi distrugându‑i în căderea brutală. Pur şi simplu Fraga simţi că cei ca el vor fi întotdeauna Claudio Romero, iar acei Romero de ieri şi de mâine vor fi mereu Jorge Fraga. Aşa cum se temuse într‑o îndepărtată seară de septembrie, îşi scrisese de fapt autobiografia disimulată, îi venea să râdă, gândindu‑se totodată la pistolul pe care‑l păstra în birou.
N‑a ştiut niciodată dacă Ofelia i‑a spus atunci sau mai târziu: „Singurul lucru care contează e faptul că astăzi le‑ai spus adevărul. El Nu se gândise la asta, să evoce din nou aproape incredibila oră când se adresase unor feţe ce trecuseră progresiv de la zâmbetul admirativ sau curtenitor la încruntarea severă, la dispreţ şi la braţul ridicat în semn de protest. Dar ăsta era singurul lucru care conta, unicul lucru cert şi solid din toată povestea; nimeni nu‑l putea priva de ora aceea când adevărul triumfase, dincolo de falsele aparenţe şi de cei care doreau să le menţină cu orice preţ. Când se aplecă să mângâie părul Ofeliei, avu o clipă senzaţia că ea era oarecum Susana Márquez şi că mângâierea lui o salva şi o reţinea lângă el. Iar Premiul Naţional, postul din Europa şi onorurile toate erau Irene Paz, ceva ce trebuia respins şi înlăturat ca să nu devină totul Romero, identificându‑se într‑un mod grosolan cu un fals erou de tipar şi de teatru radiofonic.
Mai târziu, noaptea se învârtea uşor cu cerul ei fierbinte de stele, alţi sorţi se amestecară în nesfârşita singurătate a insomniei. Dimineaţa avea să însemne apeluri telefonice, ziare, scandalul pe două coloane. Fusese o prostie să creadă pentru o clipă că totul era pierdut, când era de‑ajuns puţină dezinvoltură şi iscusinţă ca să câştige partida de la un capăt la altul. Totul depindea de câteva ore, de câteva interviuri. Dacă voia, anularea premiului, refuzul juriului de a‑i accepta propunerea se puteau transforma în ştiri care să‑l lanseze pe plan internaţional, cu tiraje mari şi traduceri adecvate. Dar putea şi să stea mai departe pe spate în pat, să nu mai vrea să vadă pe nimeni, să se izoleze luni de‑a rândul la fermă, să‑şi continue vechile studii filologice, să‑şi frecventeze cei mai buni şi atât de îndepărtaţii lui prieteni, în şase luni avea să fie uitat şi înlocuit în mod admirabil de cel mai idiot ziarist căruia îi va sosi vremea să guste din fructul izbânzii. Ambele soluţii erau la fel de simple, la fel de sigure. Totul era să decidă. Şi deşi totul era deja decis, continuă să se gândească de dragul de a se gândi, până când zorii începură să mijească la fereastră, reflectându‑se in părul Ofeliei adormite. Iar arborele de capoc din grădină se decupa imprecis, asemeni unui viitor ce se încheagă în prezent, se întăreşte treptat, intră în forma sa diurnă şi acceptă alegerea, apărând‑o şi condamnând‑o la lumina zilei.

LOC NUMIT KINDBERG

Numit Kindberg, tradus ingenuu munte al copiilor ori muntele cumsecade, muntele amabil, într‑un fel sau altul locul în care ajungi noaptea pe o ploaie care‑ţi biciuieşte cu furie faţa pregătită să uite ceea ce afară continuă să lovească şi să zgârie, vechiul hotel, în fine, unde să te poţi schimba, să te ştii la adăpost; şi supa în uriaşa supieră de argint, vinul alb, să tai pâinea şi să‑i dai prima bucăţică Linei care o primeşte în palmă ca pe un omagiu, şi e un omagiu, suflând pe deasupra, Dumnezeu ştie de ce, dar e atât de frumos să vezi bretonul Linei ridicându‑se puţin, tremurând de parcă mâna, ripostând suflării, şi pâinea ar ridica o cortină a unui minuscul teatru, ca şi cum din clipa asta Marcelo ar putea vedea ieşind pe scenă gândurile Linei, imaginile şi amintirile Linei sorbindu‑şi savuroasa supă, suflând, mereu surâzând.
Şi totuşi, fruntea dreaptă şi copilăroasă nu se tulbură, la început e numai vocea conturând frânturi de persoană, alcătuind o primă apropiere de Lina: chiliana, de exemplu, fredonând o melodie de Archie Shepp, unghiile puţin roase, curate însă faţă de hainele murdare de autostop şi de dormit la ferme ori popasuri pentru tineri. Tineri, râde Lina sorbindu‑şi supa ca o ursoaică, nu‑ţi poţi imagina, fireşte: fosile, închipuie‑ţi, cadavre bântuind ca‑n filmul ăla de groază al lui Romero.
Marcelo ar vrea s‑o întrebe care Romero, pomeneşte pentru prima oară de Romero, mai bine s‑o lase însă să vorbească, îl amuză să asiste la atâta fericire: o mâncare caldă aşa cum, mai înainte fusese încântarea ei în camera cu şemineul aşteptând, trosnind, văpaia burgheză protejând portmoneul de călător fără probleme, ploaia răpăind acolo afară, împotrivindu‑se văpăii ca‑n după‑amiaza asta faţa albă ca varul a Linei la marginea şoselei la ieşirea din pădure în crepuscul, ce mai loc pentru autostop şi totuşi, încă puţină supă, ursoaice, mănâncă să nu faci vreo anghina, şi părul încă ud, dar şemineul trosnind, aşteptând acolo în camera patului mare, stil Habsburg, şi oglinzile până la pământ, şi măsuţele şi policandrele şi perdelele, şi de ce stăteau acolo în ploaie, spune‑mi, te rog, mama ta ţi‑ar fi tras o papară.
Cadavre, repetă Lina, mai bine să mergi singură şi dacă plouă, crede‑mă însă, pardesiul chiar e impermeabil, doar părul puţin ud şi picioarele, asta e, o aspirină şi gata. Şi între coşul de pâine golit şi cel plin iarăşi, căzut pradă ursoaicei, ce unt gustos, şi tu cu ce te ocupi, de ce călătoreşti cu maşina asta teribilă, dar tu de ce, ah şi tu eşti argentinian? Şi dublă acceptare a hazardului care le aranjează bine pe toate, Marcelo amintindu‑şi că dacă nu s‑ar fi oprit să bea ceva, cu 8 kilometri mai înainte, ursoaica ar fi fost acum într‑o altă maşină sau tot acolo, la marginea pădurii, sunt comerciant de materiale prefabricate, o meserie care te obligă să călătoreşti mult, de astă dată însă bat drumurile între două obligaţii. Ursoaica atentă şi gravă aproape, ce sunt astea prefabricate, fireşte însă, subiectul e plictisitor, dar ce să‑i faci, nu‑i poate spune că e îmblânzitor de fiare, regizor de film sau Paul McCartney: sarea. Modul acesta brusc de a fi insectă sau pasăre, deşi ursoaică cu bretonul în vânt, acelaşi refren al lui Archie Shepp, şi discurile, dar cum, ce bine. Realizând, gândeşte ironic Marcelo, că normal ar fi ca el să n‑aibă discurile lui Archie Shepp, dar e o prostie pentru că în realitate bineînţeles că le are şi uneori le ascultă cu Marlene la Bruxelles, doar că nu le poate trăi ca Lina care brusc fredonează un fragment între două muşcături, zâmbetul ei de free‑jazz, îmbucătură de gulaş şi ursoaică udă de autostop, n‑am avut niciodată atâta noroc, ai fost bun. Bun, şi prin urmare, intonează Marcelo, bandoneon ca revanşă, mingea iese însă din teren, e altă generaţie, e o ursoaică Shepp, nu tango, dragule.
Mai rămâne desigur viermişorul, aproape un vârtej dulce‑acrişor, sosirea la Kindberg, parkingul hotelului în enormul hangar vetust, bătrâna luminându‑le drumul cu o lanternă de epocă, Marcelo valiză şi mape, Lina rucsac şi şlempăială, invitaţia la cină acceptată înainte de Kindberg, aşa mai sporovăim puţin, noaptea şi răpăiala ploii, e periculos să mergem mai departe, mai bine ne oprim la Kindberg, te invit la cină, o da, mulţumesc, aşa ţi se usucă şi hainele, cel mai bine e să rămânem aici până mâine, plouă, plouă, adăpostul e al nostru, ai dreptate, spune Lina, şi atunci parkingul, răsunătoarele galerii gotice în drum spre recepţie, ce cald e în hotelul ăsta, ce noroc, o picătură de apă, ultima prelingându‑i‑se de pe breton, rucsacul atârnând, ursoaică girl‑scout cu tip cumsecade, cer îndată camerele să te poţi usca înainte de cină. Şi viermişorul, un vârtej acolo înăuntru, Lina privindu‑l toată un breton, camerele, ce prostie, cere una singură. Şi el neprivind‑o, doar viermişorul dulce‑acrişor gâdilându‑l, atunci o joacă, atunci un deliciu, atunci ursoaică supă, şemineu, atunci una în plus şi ce noroc bătrâne, că‑i tare drăguţă. Privind‑o apoi scoţând din rucsac cealaltă pereche de blue‑jeans şi puloverul negru, întorcându‑i spatele, sporovăind, ce şemineu, miroase frumos, aroma focului, căutându‑i aspirine în fundul valizei, printre vitamine şi deodorante şi after‑shave şi până unde ai de gând să ajungi, nu ştiu, am o scrisoare pentru nişte hippies din Copenhaga, câteva desene pe care mi le‑a dat Cecilia în Santiago, mi‑a spus că sunt nişte ţipi grozavi, paravanul şi Lina atârnându‑şi hainele ude, răsturnând rucsacul pe masa francisco jose aurită, arabescuri James Baldwyn, nasturi, kleenex, ochelari negri, cutii de carton, Pablo Neruda, hârtie igienică, harta Germaniei, mi‑e foame, Marcelo, îmi place numele tău, sună bine şi mi‑e foame, atunci să mergem să mâncăm, ai timp destul pentru duş, o să‑ţi aranjezi pe urmă rucsacul, Lina ridicând brusc capul, privindu‑l: Eu nu aranjez niciodată nimic, pentru ce, rucsacul e ca mine şi ca drumul ăsta şi ca politica, totul amestecat şi ce contează. Cuţitaşul, gândi Marcelo, vârtejul zgândărindu‑l (dă‑i aspirina o dată cu cafeaua, efectul e mai rapid) pe ea o enervau însă distanţele astea verbale, eşti atât de tânără şi cum de poţi călători aşa singură, în timpul supei începuse să râdă: tineri, fosile, închipuie‑ţi, cadavre bântuind ca‑n filmul ăla al lui Romero. Şi gulaşul şi treptat, treptat căldura şi ursoaica din nou mulţumită, şi vinul, vârtejul din stomac cedând unui fel de bucurie, unui fel de pace, să spună prostii, să continue să‑i explice viziunea ei asupra unui lucru care odată poate, a fost şi propria lui viziune, cu toate că nu‑şi mai aducea bine aminte, să‑l privească dincolo de teatrul bretonului ei, şi brusc serioasă, preocupată, şi deodată Shepp, comentând ce bine e aşa, să te simţi uscată şi înăuntru vâlvătaia şi odată la Avignon cinci ore aşteptând la un autostop pe un vânt ce smulgea copacii din rădăcini, am văzut o pasăre izbindu‑se de un copac, căzând ca o batistă, închipuie‑ţi, piperul, te rog.
Şi atunci aşa vrei să mergi până‑n Danemarca, dar ţi‑a mai rămas puţină mâncare, ce s‑a întâmplat? Bineînţeles că merg, nu mănânci salata, dă‑mi‑o mie atunci, mi‑e încă foame, un fel de a îndoi frunzele cu furculiţa şi de a le mesteca apoi încet, fredonându‑i Shepp, buzele umede plescăind, gura frumos conturată, terminându‑se exact unde trebuia, desenele acelea din Renaştere, Florenţa toamna, cu Marlene, gurile astea atât de iubite de pederaşti geniali, senzuale, subtile etc., ţi se învârte capul de Rieslingul ăsta '64, ascultând‑o între înghiţituri şi fredonat, nu ştiu cum am terminat filosofia la Santiago, mi‑ar plăcea să citesc o mulţime de cărţi, e vremea să încep să citesc. Previzibil, şi biata ursoaică atât de încântată de lăptucă şi de planul ei de a‑l digera pe Spinoza în şase luni, amestecat cu Allen Ginsberg şi încă o dată Shepp: câte lucruri în comun până la cafea (să nu uit să‑i dau aspirina, dacă începe să‑mi strănute e o problemă, mucoasă cu părul ud, faţa toată breton, ploaia, gesticulând la marginea drumului), paralel însă, între Shepp şi sfârşitul gulaşului totul învârtindu‑se treptat, schimbând, din nou, aceleaşi fraze, şi Spinoza sau Copenhaga, cu mici deosebiri pe alocuri, Lina acolo în faţa lui tăind pâinea, bând vinul privindu‑l încântată, aproape şi departe totodată, dar nu era o explicaţie ci altceva, un fel de demonstraţie, Lina demonstrându‑i ceva în care n‑o regăsea, dar atunci ce, spune‑mi puţin. Şi două felii, de ce nu mănânci Marcelo, e foarte gustos, n‑ai mâncat nimic, nu fi prost, un domn ca tine, pentru că tu eşti un domn, nu‑i aşa, şi fumând, comand, comand, comand fără să mai auzi nimic, ascultă, încă puţin vin, nu vrei, cu brânza asta trebuie să‑i schimbi puţin gustul, ha,. mănâncă un pic: mai vreau pâine, de necrezut câtă pâine pot mânca, mi‑au prezis întotdeauna obezitate, da, aşa cum auzi. deja am ceva burtică, chiar dacă nu se vede, dar îţi jur, Shepp.
Inutil să aştepţi să spună ceva inteligent şi de ce să aştepţi (pentru că eşti un domn, nu‑i aşa?), ursoaică între prăjituri, privind încântată cu ochii măriţi calculând, căruciorul pe rotile plin de tarte, compoturi, bezele, burtică, da, i‑au prezis obezitate, şic, asta cu frişcă mai multă, şi de ce nu‑ţi place Copenhaga, Marcelo. Dar Marcelo nu spusese că nu‑i place Copenhaga, doar e puţin absurd să călătoreşti aşa prin ploaie, şi săptămâni şi rucsac ca să descoperi probabil că hippies au pornit‑o deja spre California, dar nu‑ţi dai seama că nu contează, ţi‑am spus că nu‑i cunosc, le duc nişte desene pe care mi le‑au dat Cecilia şi Marcos la Santiago şi un disc mic cu Mothers of Intention, aici n‑or avea vreun pic‑up să ţi‑l pun?, probabil e prea târziu şi Kindberg, dă‑ţi seama, dacă ar fi fost măcar viori ţigăneşti dar matroanele astea, simpla idee, şi Lina râzând cu multă frişcă, şi burtica sub puloverul negru, râzând amândoi, gândindu‑se la matroanele urlând în Kindberg, faţa hotelierului şi căldura asta care până nu demult înlocuia vârtejul din stomac, întrebându‑se dacă nu se complică, dacă până la urmă, spada legendară în pat, în orice caz perna făcută sul, de‑o parte şi de alta bariera morală, spada modernă, Shepp, asta e, începi să strănuţi, ia aspirină, ne aduc deja cafeaua, o să cer coniac pentru că activează salicilicul, ştiu sigur, în fond, el nu spusese că nu‑i place Copenhaga, ursoaica părea să înţeleagă mai multe din tonul vocii decât din cuvinte, asemenea lui la doisprezece ani când se îndrăgostise de acea învăţătoare, ce importanţă aveau cuvintele în faţa acelui cântec, acel ceva născându‑se din voce, asemeni unei dorinţe de căldură, dorinţei de‑a fi protejat şi mângâiat pe păr şi ceva mai târziu psihanaliza: neliniştea, aş, nostalgia uterului primordial, totul, în fond şi la urma urmei plutind în aer, citiţi Biblia, cincizeci de mii de pesos şi scapi de ameţeală şi acum mucoasa asta care‑l sfâşia pe dinăuntru, Shepp, dar fireşte tontuţo dacă o iei fără apă, cum să nu ţi se oprească în gât. Şi ea turnându‑şi cafeaua, ridicând brusc nişte ochi cuminţi, privindu‑l altfel, un moment, fireşte, că dacă îşi bate joc de el o să i‑o plătească dublu, însă nu, ai dreptate, Marcelo, îmi place când faci pe doctorul şi pe tatăl cu mine, nu te supăra, mereu spun ce nu trebuie, nu te supăra, dar nu mă supăr fetiţo, ba da, te‑ai supărat puţin pentru că ţi‑am spus doctor şi tată, nu trebuie s‑o iei ca atare, eşti însă atât de bun când îmi vorbeşti de aspirină şi uite că ţi‑ai adus aminte s‑o cauţi şi s‑o iei, eu uitasem deja, Shepp, şi câtă nevoie aveam de ea. şi eşti puţin comic aşa cum mă priveşti ca un doctor, nu te supăra Marcelo, ce gustos e coniacul ăsta cu cafea, ce bun e pentru somn, tu ştii că. Şi fireşte, pe şosea de la şapte dimineaţa, trei maşini şi un camion, destul de bine în ansamblu, cu excepţia furtunii de la sfârşit, atunci însă Marcelo şi Kindberg şi coniacul Shepp. Şi să laşi mâna moale, cu palma în sus, pe faţa de masă plină cu firimituri de pâine, când el a mângâiat‑o uşor spre a‑i spune că nu, nu se supărase pentru că acum ştia că într‑adevăr grija lui măruntă o emoţionase, tableta pe care el a scos‑o din buzunar cu instrucţiuni detaliate, multă apă să nu rămână în gât, cafea şi coniac, dintr‑o dată prieteni, şi focul cred c‑a început să încălzească mai mult camera, ca de obicei la Kindberg camerista a aranjat aşternuturile, un fel de ceremonie străveche, de bun venit călătorului obosit, şi ursoaicele prostuţe ce voiau să se ude până la Copenhaga şi apoi, dar ce contează apoi Marcelo, ţi‑am mai spus că nu vreau să mă leg, nu vreau, nu vreau, Copenhaga e ca un bărbat pe care‑l întâlneşti şi‑l laşi (ah), o zi care trece, nu cred în viitor, în familia mea se vorbeşte numai despre viitor, mă omoară cu viitorul şi pe Marcelo la fel, unchiul Roberto transformat în tiran drăgăstos ca să‑l îngrijească pe Marcelito orfan de tată şi atât de micuţ încă, bietul de el, trebuie să ne gândim la ziua de mâine, băiete, şi pensia ridicolă a unchiului Roberto, ceea ce ne trebuie e un guvern puternic, tineretul de azi nu se gândeşte decât la distracţii, la naiba, pe vremea mea în schimb, şi ursoaica lăsân‑du‑i mâna pe faţa de masă, şi de ce această întoarcere idioată, această revenire la un Buenos Aires a) anilor '30 sau '40, mai bine Copenhaga, dragă, mai bine Copenhaga şi hippies şi ploaia de la marginea drumului, el nu făcuse niciodată autostop, practic niciodată, o dată sau de două ori înainte de a intra la Universitate, după aceea a trăit de azi pe mâine, banii îi ajungeau pentru eroilor, şi totuşi ar fi putut atunci când băieţii se hotărâseră să cumpere împreună un velier care ajungea în trei luni la Rotterdam, încărcare şi escale, în total şase sute de pesos, ajutând puţin echipajului, amuzându‑se, fireşte că mergem, cafeneaua Rubi din Once, sigur că mergem, trebuie să strângem cele şase sute de parale, nu era uşor, salariul ţi se duce pe ţigări şi brusc o slujbă bună, dintr‑o bună zi nu s‑au mai întâlnit, deja nu se mai vorbea despre velier, trebuie să ne gândim la ziua de mâine, băiete, Shepp. Ah, încă o dată, trebuie să te odihneşti, Lina. Da, doctore, mai stai însă un moment, uite că mi‑a mai rămas pe fund înghiţitura asta de coniac călduţ, gustă‑l, da, vezi cât e de călduţ. Şi s‑a oprit pentru că Lina cu felul ei de a‑i ghici vocea; ceea ce spunea într‑adevăr vocea lui erau prostii şi aspirina şi trebuie să te odihneşti sau de ce să pleci la Copenhaga acum de pildă, când cu mânuţa asta albă şi caldă în mâna lui, totul se putea numi Copenhaga, totul s‑ar fi putut numi velier, da, şase sute de pesos, da, poezie. Şi Lina privindu‑l, coborând apoi repede privirea de parcă toate astea s‑ar afla acolo pe masă, printre firimituri, mizeria timpului şi el vorbindu‑i de toate astea în loc să‑i repete, vino, trebuie să te odihneşti, fără să numească pluralul mai logic, vino, să mergem să dormim, şi Lina care se răsfaţă, amintindu‑şi de nişte cai (sau erau vaci, abia asculta sfârşitul frazei), nişte cai traversând câmpul de parcă i‑ar fi speriat brusc cineva: doi cai albi şi unul roib, nu ştii ce înseamnă să galopezi seara, împotriva vântului, să te întorci târziu, obosită şi fireşte reproşurile, băieţoaico, chiar acum, aşteaptă să iau înghiţitura asta, şi imediat, privindu‑l cu tot bretonul ei în vânt, de parcă ar călări, suflându‑şi nasul din pricina coniacului atât de tare, trebuie să fii de‑a dreptul idiot să‑ţi faci atâtea probleme când ea călărise marele armăsar negru, şi ea încântată, două camere ce prostie, cere una singură asumându‑şi fireşte întregul sens al acestei economii, obişnuită probabil, ştiind, aşteptând asta la sfârşitul fiecărei etape, dar dacă până la urmă vor fi surprize, spada la mijlocul patului, dacă în final, brusc, pe canapeaua din colţ, fireşte că el atunci, un cavaler, nu‑ţi uita fularul, n‑am văzut niciodată o scară aşa de largă, a fost un palat, cu siguranţă, au existat conţi ce dădeau petreceri cu candelabre şi lucruri de‑astea, şi uşile, uită‑te la uşa asta, dar e chiar a noastră, pictată cu păstori şi cerbi, nu‑mi vine să cred. Şi focul, roşii salamandre gonind, şi patul enorm, desfăcut, lenjeria imaculată şi perdelele sufocând ferestrele, ah ce frumos, cât de bine e, Marcelo, cum o să dormim, aşteaptă numai să‑ţi arăt discul, are o copertă superbă, o să‑ţi placă, îl am aici, la fund, cu scrisorile şi hărţile, doar nu l‑am pierdut, Shepp. Mi‑l arăţi mâine, o să răceşti de‑a dreptul, mai bine sting lampa, aşa vedem şi focul, o da Marcelo, ce jăratic, toate pisicile la un loc, ce scântei, priveşte, e bine pe întuneric, e păcat să dormi, şi el lăsându‑şi sacoul pe spătarul unui fotoliu, apropiindu‑se de ursoaica ghemuită lângă şemineu, scoţându‑şi pantofii lângă ea, aplecându‑se spre a se aşeza în faţa focului, privind focul şi umbrele reflectându‑i‑se în păr, ajutând‑o să‑şi dea jos bluza, căutându‑i închizătoarea de la sutien, gura Iui deja pe umărul gol, mâinile alergând printre văpăi, mucoasă mică, ursoaică tontuţă, la un moment dat goi deja în faţa focului, sărutându‑se în picioare, şi patul rece, şi alb, şi deodată neantul, o vâlvătaie străbătând trupul, gura Linei în părul lui, pe pieptul lui, mâinile pe spate, trupurile prăbuşindu‑se, cunoscându‑se, un geamăt abia, o respiraţie întretăiată şi dorinţa de a o întreba, trebuia s‑o întrebe asta, înainte de foc şi de somn trebuia să i‑o spună, Lina, n‑o faci drept mulţumire, nu‑i aşa, şi mâinile rătăcindu‑i pe spate, urcându‑i pe faţă, pe gât, biciuindu‑l, strângându‑l furioase, inofensive, extrem de dulci şi de furioase, mânios îngenuncheate, un hohot de plâns aproape, un geamăt de protest şi o negaţie, o furie teribilă în voce, cum poţi, cum poţi, Marcelo, bine atunci, iartă‑mă, iartă‑mă dragostea mea, gurile întâlnindu‑se, tremurătoare, etape ale cunoaşterii, tăceri în care totul e atingere şi dulce alunecare prin păr, rafală de pleoape, refuz şi dorinţă, sticlă de apă minerală care se bea pe nerăsuflate, aceeaşi sete de la o gură la alta, sfârşindu‑se în degetele ce pipăie noptiera, aprinzând veioza, înveselind atmosfera spre a o putea privi pe Lina din spate, pe ursoaică dintr‑o parte, pe mucoasă pe burtă, pielea străvezie a Linei în timp ce‑i cere o ţigară, Lina trântindu‑se pe perne, eşti osos şi foarte păros, Shepp, aşteaptă să te acopăr puţin, dacă găsesc cuvertura, uite‑o aici la picioare, mi se pare că s‑a pârlit pe margine, Shepp.
Apoi focul potolit acolo în şemineu, focul din ei, domolindu‑se, rumenindu‑se, apa deja băută, ţigările, cursurile universitare erau oribile, mă plictiseau îngrozitor, învăţam cel mai bine în cafenele, citind înainte de a merge la cinematograf, sporovăind cu Cecilia şi cu Pirucho, şi el ascultând‑o, şi Rubi, semănând atât de bine cu Rubi de acum douăzeci de ani, şi Arlt şi Rilke şi Eliot şi Borges, numai că Lina, ea singură în velierul ei de autostop, în siajurile ei de Renault ori de Volkswagen, ursoaica între frunze uscate şi bretonul în ploaie, de ce încă o dată şi velierul şi Rubi, ea care nu‑i cunoştea, care nici nu se născuse pe vremea aceea, chiliana mucoasă, vagaboandă prin Copenhaga, de ce de la început, de la supă şi vin alb la atâtea lucruri trecute şi de mult pierdute, şi velierul de şase sute de pesos şi Lina privindu‑l pe jumătate adormită, prăvălindu‑se pe perne cu un suspin de animal satisfăcut, căutându‑i faţa cu mâinile, tu‑mi placi ososule; tu ai citit deja toate cărţile, Shepp, vreau să spun că mă simt bine cu tine, cu mâinile astea ale tale, mari şi puternice, tu respiri, nu eşti bătrân. Aşa că ursoaica îl simţea viu, mai energic decât cei de vârsta lui, cadavrele din filmul lui Romero şi ce s‑o fi aflând acolo sub bretonul unde micul teatru aluneca acum umed în somn, cu ochii întredeschis!, privindu‑l, luând‑o încă o dată cu duioşie în braţe, simţind‑o şi lăsând‑o iarăşi, ascultându‑i protestul alintat, mi‑e somn Marcelo, nu aşa, da, dragostea mea, şi corpu‑i uşor dar rigid, şi muşchii încordaţi, atacul reluat, mai puternic, fără răgaz, Marlene la Bruxelles nu mai exista, femeile care‑i semănau, chibzuite şi sigure, cu toate cărţile citite, iar ea ursoaica cu felul ei de a‑i accepta forţa, de a‑i răspunde apoi, şi totuşi vântul cel plin de ploaie şi ţipete, alunecând încă o dată în somn, dându‑şi seama că toate acestea erau velierul şi Copenhaga, faţa lui adâncită între sânii Linei era faţa lui Rubi, primele nopţi adolescentine cu Mabel sau cu Nelida în apartamentul închiriat al Iui Monito, rafalele furioase şi aproape imediat de ce nu ieşim să dăm o raită prin centru, dă‑mi bomboanele, dacă ar afla mama. Deci nici măcar aşa, nici măcar în iubire nu dispare spectrul trecutului, vechiul portret pe care Lina îl reînvia mângâindu‑l şi Shepp şi hai să dormim un pic, puţină apă te rog; de parcă ar fi fost ea, ea în fiecare lucru, iremediabilul absurd ireversibil şi sfârşindu‑se somnul, între ultime mângâieri şoptite şi tot părul ursoaicei ştergându‑i faţa de parcă ceva din ea ar fi ştiut, de parcă ar fi dorit să‑l şteargă trezindu‑l, Marcelo trezindu‑se la ora nouă şi Lina pieptănându‑se pe canapea, fredonând, îmbrăcată deja, pregătită pentru alt drum şi altă ploaie. N‑au vorbit mult, a fost un mic dejun scurt şi era soare, departe de Kindberg s‑au oprit să bea o altă cafea, Lina patru bucăţi de zahăr şi faţa senină aproape, absentă, un fel de fericire abstractă, şi atunci, ştii, nu te supăra, spune‑mi că n‑ai să te superi, dar fireşte că nu, spune‑mi orice ar fi, dacă ai nevoie de ceva, oprindu‑se chiar atunci când cuvântul ar fi trebuit rostit, aşteptând, asemeni bancnotelor din servieta lui, să devină cuvinte întrebuinţate, pe punctul de a i‑o spune când mâna Linei timidă în mâna lui, bretonul acoperindu‑i ochii, şi‑n fine întrebându‑l dacă poate să‑l mai însoţească puţin chiar dacă nu mai aveau acelaşi drum, ce conta, să mai meargă o vreme cu el, pentru că se simţea atât de bine cu el, să mai stăm puţin împreună pe soarele ăsta, o să dormim într‑o pădure, am să‑ţi arăt discul şi desenele, doar până se înnoptează dacă vrei, şi simţind că da, că voia, că nu exista nici un motiv pentru care să nu vrea, îndepărtându‑i în tot acest timp mâna, spunându‑i că nu, mai bine nu, ştii, aici e o răscruce mare, o să opreşti uşor o maşină, şi ursoaica parcă lovită, supunându‑i‑se brusc, departe, ronţăindu‑şi bucăţelele de zahăr cu privirea în pământ, văzându‑l plătind şi ridicându‑se să‑i aducă rucsacul, sărutând‑o pe păr, întorcându‑i spatele, pierzându‑se într‑un furios schimb de viteze, cincizeci, optzeci, o sută zece, drum liber pentru comercianţii de materiale prefabricate, drum fără Copenhaga, plin doar cu veliere putrede în şanţuri, cu slujbe plătite din ce în ce mai bine, cu şoapta argentiniană a lui Rubi, cu umbra platanului solitar în viraj, cu trunchiul copacului care l‑a primit la o sută şaizeci pe oră, cu faţa ascunsă în volan, asemeni Linei care‑şi coborâse privirea pentru că aşa îşi coboară privirea ursoaicele când mănâncă zahăr. 

SFÂRŞIT DE ETAPĂ

Lui Sheridan Le Fanu, pentru câteva case. 
Lui Antoni Taule, pentru câteva mese.

S-a oprit pesemne acolo pentru că soarele se înălţase deja pe cer şi plăcerea mecanică de a conduce automobilul în primele ore ale dimineţii era înlocuită treptat de moleşeală, de sete. Pentru Diana, acel sat cu nume oarecare era un alt mic reper pe harta provinciei, departe de oraşul în care avea să doarmă în noaptea aceea, iar piaţa pe care paltini umbroşi o protejau de arşiţa drumului era asemeni unei paranteze în care intra cu un suspin de uşurare, frânând lângă cafeneaua unde mesele erau adunate sub copaci.
Chelnerul i‑a adus un rachiu de anason cu gheaţă şi a întrebat‑o dacă voia să ia prânzul mai târziu, dar fără grabă întrucât serveau până la ora două. Diana răspunse că urma să dea o raită prin localitate şi că avea să revină. „Nu sunt prea multe lucruri de văzut", i‑a spus chelnerul. I‑ar fi plăcut să‑i răspundă că nici ea nu avea chef să arunce o privire dar i‑a cerut măsline negre şi brusc a tras o înghiţitură din paharul înalt şi irizat de rachiul de anason. Pe piele simţea o răcoare umbroasă, câţiva clienţi jucau cârti, doi copii se jucau cu un câine, o bătrânică stătea în chioşcul de ziare, totul petrecându‑se în afara timpului parcă, dilatându‑se în vara zăpuşitoare, în afara timpului parcă, se gândise privind mâna unuia dintre jucători care ţinea mult cartea în aer înainte de a o lăsa să cadă pe masă cu o lovitură victorioasă. Era ceva ce ea nu se simţea în stare să facă, să prelungească orice lucru frumos, să se simtă trăind cu adevărat in această delicioasă dilatare pe care o resimţise la un moment dat în tremurul timpului. "Ce ciudat că a trăi se poate transforma pur şi simplu în acceptare", se gândi privind câinele care gâfâia pe jos „inclusiv această acceptare de a nu accepta nimic, de a pleca aproape înainte de a sosi, de a distruge ceea ce încă nu mă poate distruge." Îşi lăsase ţigara între buze, ştiind că avea să şi le ardă şi că trebuia s‑o arunce şi s‑o strivească aşa cum făcuse cu toţi anii din urmă când nu mai găsise nici un motiv pentru a‑şi umple prezentul cu ceva mai mult decât cu ţigări, cu contul curent şi cu maşina la dispoziţie. "S‑a pierdut", repetă, „e atât de frumoasă tema lui Duke Ellington şi nici măcar nu mi‑o mai amintesc, de două ori pierdută, şi fata e pierdută, la patruzeci de ani e doar un fel de a te lamenta printr‑un singur cuvânt."
Să te simţi brusc atât de idioată presupunea să plăteşti şi să dai o raită prin sat, să dai de lucruri care nu‑ţi vin singure în întâmpinarea dorinţei şi imaginaţiei. Să vezi lucrurile asemeni celor ce se lasă văzuţi prin ele, acolo prăvălia aceea cu antichităţi lipsite de interes, aici faţada învechită a muzeului de Arte Frumoase. Anunţau o expoziţie individuală, nici cea mai vagă idee despre pictorul al cărui nume de‑abia poţi să‑l pronunţi. Diana cumpără un bilet şi intră în prima sală dintr‑o clădire modestă cu încăperi de demult, transformată cu greu de edili de provincie. Primise un pliant cu vagi referinţe despre o carieră artistică îndeosebi regională, fragmente de critică, obişnuitele elogii; l‑a lăsat pe o consolă şi s‑a uitat la tablouri, în prima clipă a crezut că erau fotografii dar mărimea lor i‑a atras atenţia, rareori vezi reproduceri color atât de mari. S‑a interesat serios când a recunoscut materia, perfecţiunea maniacă a detaliului; brusc rolurile s‑au inversat, avea senzaţia că privea tablouri care se inspirau din fotografii, ceva ce provenea din fotografii şi tablouri deopotrivă şi deşi sălile erau bine luminate şi ezita în faţa acelor pânze care erau poate picturi ale unor fotografii ori rezultatul unei obsesii realiste ce îndreptau pictorul spre o limită periculoasă sau ambiguă.
În prima sală se aflau patru sau cinci picturi ce reveneau la tema unei mese goale sau cu cât mai puţine obiecte, pe care cădea violent o razantă lumină solară, în unele pânze mai apărea un scaun, într‑altele masa n‑avea altă companie decât umbra ei prelungită pe duşumeaua biciuită de lumina laterală. Când a intrat în a doua sală a văzut ceva nou, o figură omenească într‑o pictură ce lega un interior de o amplă ieşire care dădea spre nişte grădini neclare; făptura era prinsă din spate şi se îndepărtase deja de casa unde masa apărea în mod inevitabil, în prim plan şi la o distanţă egală faţă de personajul pictat şi Diana. Nu era greu să înţelegi sau să‑ţi imaginezi că era de flecare dată aceeaşi casă, dar acum se mai adăuga şi încăpătoarea verandă verzuie din celălalt tablou unde silueta pictată din spate privea spre o uşă‑fereastră îndepărtată, în mod ciudat, silueta personajului era mai puţin intensă decât mesele goale, avea ceva de vizitator de ocazie care se plimbă fără vreun scop anume printr‑o imensă casă abandonată. Şi apoi mai era liniştea, nu numai fiindcă Diana părea unica prezenţă din micul muzeu ci pentru că picturile emanau o singurătate pe care obscura siluetă masculină nu făcea altceva decât s‑o adâncească. „E ceva în lumină", se gândi Diana, „lumina asta care pătrunde ca o materie solidă şi turteşte lucrurile." Dar şi culoarea purta în ea tăcerea, erau fundaluri foarte negre iar contrastele brutale îmbrăcau umbrele în postavuri funebre ori în uşoare draperii de catafalc.
Intrând în cea de‑a doua sală descoperi surprinsă că alături de o altă serie de tablouri cu mese goale şi cu personajul luat din spate se mai aflau şi alte pânze abordând diverse alte teme dar şi un telefon singuratic şi câteva figuri. Le privea, fireşte, dar aşa, ca şi cum nu le prea vedea, secvenţa casei cu mesele solitare avea atâta forţă încât restul picturilor se transformau într‑un decor suplimentar, de parcă ar fi fost tablouri de ornament atârnând pe pereţii casei pictate, nu în muzeu. I‑a făcut plăcere să se descopere uşor de hipnotizat, simţind bucuria puţin amorţită de a ceda imaginaţiei, demonilor străvezii ai căldurii de la amiază. Reveni în prima sală fiindcă nu era sigură că‑şi mai amintea bine una dintre picturile pe care le văzuse şi descoperi că pe masa pe care o crezuse goală se afla un urcior cu peneluri, în schimb, masa goală se afla în tabloul atârnat pe peretele opus şi Diana se opri o clipă încercând să pătrundă mai bine adâncurile pânzei, uşa deschisă în spatele căreia se întrevedea o altă oprire, o parte dintr‑un şemineu sau dintr‑o a doua uşă. Devenea tot mai evident faptul că toate încăperile corespundeau aceleiaşi case, ca şi hipertrofierea unui autoportret în care artistul a avut eleganţa de a se estompa, doar dacă nu s‑a reprezentat în silueta aceea neagră (cu o mantie lungă într‑unul din tablouri), întorcându‑i cu încăpăţânare spatele celuilalt vizitator, intrusei care plătise spre a intra la rândul ei în casă pentru a se plimba prin încăperile goale.
A revenit în a doua sală, îndreptându‑se spre uşa întredeschisă ce comunica cu următoarea. O voce amabilă şi oarecum stânjenită a făcut‑o să se întoarcă; un gardian în uniformă — pe căldura asta, bietul de el — tocmai îi spunea că muzeul se închidea ia prânz, dar că avea să se redeschidă la trei şi jumătate.
— Mai sunt multe de văzut? întrebă Diana, care brusc resimţea oboseala muzeelor, greaţa ochilor care s‑au înfruptat cu prea multe imagini.
— Nu, este ultima sală, domnişoară. E doar un tablou acolo şi se spune că artistul a cerut acest lucru. Vreţi să‑l vedeţi înainte de a pleca? Pot să mai aştept o clipă. 
Era o prostie să nu accepte şi Diana ştia acest lucru când a răspuns că nu, mulţumesc şi amândoi au glumit pe seama prânzurilor care se răcesc dacă nu ajungi la timp. „Nu va trebui să plătiţi un alt bilet dacă reveniţi'', spuse gardianul, „acum vă cunosc deja". Pe stradă, orbită de lumina puternică a soarelui, se întrebă ce naiba i se întâmpla, era absurd să se intereseze într‑atât de suprarealismul sau ce anume reprezenta pictorul acela necunoscut şi dintr‑o dată să renunţe tocmai la acel ultim tablou care era poate si cel mai bun. Dar nu, artistul dorise să‑l izoleze de celelalte şi asta arăta că era poate foarte diferit, altă manieră ori alt mod de lucru, pentru ce să rupă astfel o secvenţă care crea un întreg, incluzând‑o într‑un spaţiu fără ieşire. Mai bine că nu intrase în ultima sală, că nu cedase obsesiei turistului conştiincios, tristei manii de a dori să vadă muzeul în întregime.
Văzu de departe cafeneaua din piaţă şi se gândi că era ora mesei; nu‑i era foame, dar mereu i se întâmpla aşa când călătorea cu Orlando. Pentru Orlando miezul zilei era momentul crucial, ceremonia prânzului sfinţind într‑un anumit fel trecerea de la dimineaţă la după‑amiază şi fireşte că Orlando ar fi refuzat să se mai plimbe prin localitate când cafeneaua era acolo, la doi paşi. Dar Dianei nu‑i era foame şi gândul la Orlando o durea din ce în ce mai puţin; faptul că se îndepărta de cafenea nu însemna că nu respecta ori că trăda ritualuri. Putea să‑şi amintească fără probleme de atâtea lucruri, să se plimbe la întâmplare şi să‑şi aducă vag aminte de o altă vară cu Orlando în munţi, de o plajă care‑i revenea în minte poate pentru a nu mai simţi dogoarea soarelui pe spate şi pe ceafă, Orlando pe plaja aceea plină de vânt şi sare în vreme ce Diana se pierdea pe străduţele fără nume şi fără oameni, cu ziduri de piatră gri, privind distrată vreo poartă deschisă, bănuind existenţa unor curţi interioare, cu fântâni cu apă rece, glicine şi pisici adormite pe lespezi. Din nou sentimentul că nu străbate ea satul, ci că este ea străbătută de el, piatra pavajului alunecând în urmă ca o bandă mobilă şi ea stând acolo în vreme ce lucrurile curg şi se pierd prin spate, o viaţă ori un loc anonim.
Acum se ivea o piaţetă cu două bănci anemice, o altă străduţă ducând spre terenurile învecinate, grădini cu garduri nu prea convingătoare, singurătatea absolută de la amiază, cruzimea ei, cu care ucide umbra şi paralizează timpul. Grădina, puţin abandonată, nu avea copaci, permiţând ochilor s‑o străbată liber până la larga poartă deschisă a vechii case. Fără să creadă, dar şi fără să contrazică realitatea. Diana zări în penumbră o galerie identică cu cea văzută într‑unul din tablourile de la muzeu, simţi că percepea pânza dintr‑un alt unghi, din afara casei, în loc să fie inclusă, ca spectatoare, în camerele sale. Dacă ceva ciudat se petrecea în clipa aceea era lipsa uimirii în faţa unei recunoaşteri care o făcea să intre fără şovăială în grădină şi să se apropie de uşa casei şi de ce nu, în fond şi la urma urmei îşi plătise biletul şi nimeni nu se împotrivea pătrunderii ei în grădină, trecerii ei dincolo de uşa dublă, deschisă, străbaterii galeriei şi intrării în prima încăpere goală unde prin fereastră ţâşnea galben furia luminii, turtită de zidul lateral şi scoţând la iveală o masă goală cu un singur scaun.
Nici teamă, nici surprindere, chiar şi recursul facil de a apela la hazard dăduse greş şi Diana nu găsea justificare, pentru ce să insişti cu ipoteze ori explicaţii când o altă uşă se deschidea deja în stânga şi într‑o cameră cu şeminee înalte inevitabila masă se întindea într‑o largă umbră minuţioasă. Diana privi fără interes mica cuvertură albă şi cele trei pahare, repetiţiile deveneau monotone, atacul luminii străpungând penumbra. Singura diferenţă o reprezenta uşa din fund care, fiind închisă, nu întredeschisă, introducea ceva nesperat într‑un traseu ce se parcurgea atât de uşor. Abia oprindu‑se, îşi spuse că uşa era pur şi simplu închisă fiindcă ea nu intrase în ultima sală a muzeului şi că privind dincolo de acea uşă însemna oarecum o continuare a vizitei. Totul destul de geometric în fond şi la urma urmei, totul de neconceput şi totodată aşa cum prevăzuse, frica sau uimirea păreau la fel de neverosimile ca şi cum ar fi început să fluiere ori să ţipe, întrebând dacă era cineva acasă.
Nici măcar o singură excepţie în unica deosebire, uşa cedă în mâna ei şi din nou fu ca mai înainte, şuvoiul de lumină gălbuie izbindu‑se de un perete, masa care părea mai goală decât celelalte, proiecţia ei prelungă şi grotescă de parcă cineva i‑ar fi azvârlit violent o cuvertură neagră spre a o arunca şi a n‑o vedea altfel decât ca pe un corp rigid cu patru picioare ce tocmai a fost despuiat de hainele sale căzute acolo şi formând o pată negricioasă. Era de ajuns să priveşti pereţii şi fereastra pentru a descoperi acelaşi teatru gol, de astă dată nici măcar nu mai era vreo uşă care ar fi putut prelungi casa spre noi camere. Deşi văzuse scaunul lângă masă, nu‑l indusese în primele ei amintiri dar acum îl adăuga datelor deja cunoscute, atâtea mese cu sau fără scaune în atâtea încăperi asemănătoare. Vag decepţionată, se apropie de masă şi se aşeză, începu să fumeze o ţigară, să se joace cu fumul care urca pe şuvoiul orizontal al luminii, conturându‑se pe sine ca şi cum ar fi vrut să se opună acelei voinţe de vid din toate camerele, din toate tablourile, tot astfel cum râsul scurt de undeva din spatele Dianei sparse pentru o clipă liniştea deşi era poate doar un scurt ţipăt de pasăre, acolo afară, un joc al lemnului uscat, inutil, fireşte, să revină în camera dinainte, să privească cele trei pahare ce‑şi aruncau umbrele palide pe perete, inutil să grăbească pasul, să alerge fără panică dar şi fără a se uita înapoi.
În stradă, un băiat a întrebat‑o cât e ceasul şi Diana se gândi că trebuia să se grăbească dacă voia să prânzească, dar chelnerul o aştepta acolo sub platani şi cu un gest de bun venit îi indică cel mai răcoros loc. N‑avea nici un sens să mănânce dar în lumea Dianei mereu se mâncase aşa, fie pentru că Orlando spunea că era ora mesei, fie pentru că nu mai aveau altceva de făcut între două ocupaţii. Ceru un fel de mâncare şi vin alb, aşteptă destul de mult pentru un local atât de gol; deja înainte de a bea cafeaua şi de a plăti ştia că avea să se întoarcă la muzeu, că răul din ea o obliga să revadă ceea ce ar fi fost preferabil să‑şi asume fără să analizeze, aproape fără curiozitate, şi că dacă n‑o făcea avea să regrete la sfârşitul etapei când totul urma să fie obişnuit ca întotdeauna, muzeele şi hotelurile şi bilanţul trecutului. Şi deşi în fond nimic nu se lămurea, inteligenţa o va stăpâni ca pe o căţea satisfăcută de îndată ce va verifica totala simetrie a lucrurilor, când va înţelege că tabloul expus în ultima sală a muzeului reprezenta obedient ultima încăpere a casei; chiar şi restul putea intra în ordinea lucrurilor dacă vorbea cu gardianul pentru a umple golurile, în fond şi la urma urmei erau atâţia artişti care îşi copiau întocmai modelele, atâtea mese din lumea asta sfârşiseră la Luvru sau la muzeul Metropolitan reproducând realităţi date uitării.
Străbătu fără grabă primele două săli (era o pereche în cea de‑a doua sală, vorbind în şoaptă, deşi până în clipa aceea erau singurii vizitatori de după‑amiază). Diana se opri în faţa a două sau trei tablouri şi pentru prima oară unghiul luminii o străpunse, trăind o senzaţie de imposibilitate pe care nu voise s‑o recunoască în casa goală. Văzu perechea îndreptându‑se spre ieşire şi aştepta să rămână singură înainte de a se îndrepta spre ultima sală. Tabloul se afla pe peretele din stânga şi trebuia să înainteze până spre mijlocul sălii pentru a vedea bine cum erau reprezentate masa şi scaunul pe care se aşeza o femeie. Ca şi personajul pictat din spate în alte câteva tablouri, femeia era îmbrăcată în negru dar avea faţa acoperită pe trei sferturi iar părul castaniu i se revărsa pe umeri până spre partea invizibilă a feţei. Nu se deosebea prea mult de tabloul anterior, integrându‑se în pictură ca şi bărbatul ce se plimba prin celelalte pânze, făcea parte dintr‑o secvenţă, încă o figură în cadrul aceleiaşi voinţe estetice. Dar mai era ceva ce explica poate de ce tabloul se afla singur în ultima sală. Din aparentele asemănări se năştea acum un alt sentiment, o convingere crescândă că acea femeie se deosebea de celălalt personaj nu numai prin sex ci şi prin atitudinea ei, braţul stâng atârnând de‑a lungul trupului, uşoara înclinare a torsului ce‑şi lăsa greutatea pe cotul invizibil sprijinit de masă îi spuneau altceva Dianei, îi demonstrau un abandon care era altceva decât căderea pe gânduri ori toropeala. Femeia aceea era moartă, părul şi braţul îi atârnau iar încremenirea ei era în mod inexplicabil mai intensă decât imobilismul fiinţelor şi al obiectelor din alte tablouri: moartea era aici o culme a tăcerii, a singurătăţii casei şi a personajelor ei, a fiecărei mese şi umbre şi galerii.
Fără să înţeleagă cum, se văzu din nou în stradă, în piaţă, urcă în maşină şi se trezi pe drumul încins de soare. Accelerase cu putere, dar treptat micşorase viteza, începu să se gândească doar atunci când ţigara îi arse buzele, în fond era absurd să se gândească având la îndemână atâtea casete cu muzica pe care Orlando o iubise şi o uitase şi pe care ea obişnuia s‑o asculte din când în când, acceptând să se chinuie cu invadarea amintirilor, preferabile singurătăţii, imaginii vagi a scaunului gol de lângă ea. Oraşul se afla la o oră distanţă, ca toate celelalte lucruri părea să fie la distanţă de ore sau de secole, uitarea de pildă sau marea baie fierbinte pe care o va face la hotel, paharele de whisky pe care le va servi la bar, ziarul de după‑amiază. Totul simetric, ca întotdeauna pentru ea, o nouă etapă venind ca o replică la cea anterioară, hotelul ce va completa un număr par de hoteluri ori îl va reprezenta pe cel impar ce va culmina data viitoare; la fel şi paturile, staţiile de benzină, catedralele ori săptămânile. Acelaşi lucru se întâmplase pesemne şi în muzeu unde repetiţia devenise manie, un lucru după altul, o masă după alta, până la ruptura finală, insuportabilă, excepţia care declanşase într‑o secundă acordul perfect cu ceva care nu se regăsea nicăieri, nici în raţiune nici în nebunie. Fiindcă cel mai rău era să cauţi ceva rezonabil în ceea ce de la început aparţinuse delirului, repetiţiei idioate şi să simţi totodată un fel de greaţă care doar dusă până la capăt putea reda un conformism confortabil, situând această nebunie în sfera bună a vieţii, aliniind‑o altor simetrii, altor etape. Dar asta nu se putea întâmpla, ceva îi scăpase acolo şi nu putea continua şi accepta asta, tot corpul se retrăgea de parcă s‑ar fi opus înaintării, singurul lucru pe care‑l putea face era să se întoarcă, să se convingă cu toate argumentele raţionale că asta era o tâmpenie, că acea casă nu exista sau că totuşi exista, era acolo, dar că în muzeu se prezenta doar o expoziţie cu desene abstracte ori cu picturi istorice, ceva ce ea nu se ostenise să vadă. Fuga reprezenta un mod murdar de a accepta inacceptabilul, de a încălca şi refuza tardiv unica viaţă imaginabilă; palidul consimţământ cotidian la răsăritul soarelui sau la ascultarea ştirilor de la radio. Văzu apărând un refugiu pustiu la dreapta, întoarse pe loc şi intră din nou pe şosea, gonind cu viteză până în dreptul primelor ferme din sat. Lăsă în urmă piaţa, îşi aduse aminte că luând‑o la stânga avea să găsească un loc unde îşi putea parca maşina, o porni pe jos pe prima străduţă goală, auzi cântând un greier în vârful unui platan, grădina abandonată era acolo, poarta cea mare era tot deschisă.
De ce să se oprească în primele două încăperi unde lumina razantă nu‑şi pierduse din intensitate şi să verifice dacă mesele se aflau tot acolo şi să atingă uşa de la cea de‑a treia încăpere pe care poate chiar ea o închisese înainte de a pleca. Ştia că e de‑ajuns s‑o împingă, să intre fără probleme şi să vadă direct masa şi scaunul. Să se aşeze din nou ca să fumeze o ţigară (scrumul celeilalte se adunase aiurea într‑un colţ al mesei, ar fi trebuit să arunce chiştocul afară, în stradă), găsindu‑şi o poziţie prin care evita lumina directă de la fereastră. Căută bricheta în buzunar, privi acelaşi nor de fum care se încolăcea în lumină. Râsul abia auzit ar fi putut fi în fond şi la urma urmei cântecul unei păsări, dar acum nu cânta nici o pasăre afară. Mai avea însă multe ţigări de fumat, se putea sprijini pe masă şi‑şi putea aţinti privirea pe pereţii întunecoşi. Fireşte, putea pleca când dorea şi totodată putea rămâne; merita poate să vadă dacă lumina soarelui urca pe perete, alungând din ce în ce mai mult umbra corpului, a mesei şi a scaunului sau dacă rămânea aşa, fără a schimba nimic, lumina nemişcată ca totul din jur, ca ea şi ca fumul, imobilă.

 
CONTRATIMP

Nu mai aveam nici un motiv special ca să‑mi amintesc toate astea şi deşi îmi plăcea câteodată să scriu iar unii prieteni îmi apreciau versurile ori povestirile, mă întrebam uneori dacă aceste amintiri din copilărie meritau să fie scrise, dacă nu se iveau cumva din inocenta tendinţă de a crede că lucrurile deveneau mai reale dacă le exprimam în cuvinte pentru a le fixa în felul meu, pentru a le avea la îndemână precum cravatele din dulap ori trupul Felisei noaptea, ceva ce nu se mai putea retrăi dar care devenea mai prezent, de parcă simpla amintire deschidea o a treia dimensiune, o atât de râvnită dar aproape întotdeauna tristă apropiere. N‑am ştiut niciodată prea bine de ce, dar reveneam din când în când la lucruri pe care alţii învăţaseră să le uite pentru a nu‑şi încărca atâta memoria. Eram convins că puţini dintre prietenii mei îşi aminteau de colegii lor din copilărie aşa cum mi‑l aminteam eu pe Doro, aproape niciodată nu era el cel care mă determina să scriu, ci altceva, ceva care îl transforma pe Doro într‑un pretext pentru imaginea surorii Iui mai mari, imaginea Sarei când eu mă jucam cu Doro în curte ori desenam în salonul casei lui Doro.
Eram nedespărţiţi pe vremea aceea, într‑a şasea, pe la doisprezece, treisprezece ani, încât nu eram în stare să scriu doar despre Doro, acceptându‑mă undeva în afara paginii şi povestind despre Doro. Văzându‑l însemna să mă văd simultan ca Anibal cu Doro şi n‑aş fi putut să‑mi amintesc nimic despre Doro dacă n‑aş fi simţit totodată că Aníbal  se afla acolo în clipa aceea, că Anibal era cel care izbise cu piciorul mingea care spărsese geamul casei lui Doro într‑o seară de vară, spaima şi dorinţa de a se ascunde sau de a nega, apariţia Sarei făcându‑i bandiţi şi trimijându‑i să se joace la izlaz. Şi toate astea erau Banfield, fireşte, pentru că totul se petrecuse acolo, nici Doro nici Aníbal n‑ar fi putut exista în altă parte, doar în Bánfield unde casele şi izlazurile erau pe atunci mai mari decât lumea întreagă.
Un sat, Bánfield, cu străzi de pământ şi cu gară, cu terenuri părăsite pe care se prăjeau ia soare lăcuste multicolore la vremea siestei, un sat ascuns noaptea, temător parcă, în jurul celor câtorva felinare din colţuri, cu fluierăturile paznicilor călare şi cu haloul vertiginos al insectelor zburătoare din dreptul fiecărui felinar. La aşa o mică distanţă între casele lui Doro şi Aníbal, strada devenea pentru ei un coridor în plus, ceva care îi unea zi şi noapte, pe izlaz jucau fotbal în timpul siestei iar la lumina felinarului din colţ priveau broaştele râioase dând târcoale insectelor ameţite de atâta zbor în jurul luminii galbene. Iar vara, întotdeauna vara vacanţelor, libertatea jocurilor, timpul aparţinându‑le doar lor, timpul lor, fără orar sau clopoţel de intrat la ore, parfumul verii în aerul cald al serilor şi al nopţilor, feţele asudate după ce au câştigat sau au pierdut, după ce s‑au certat sau au alergat, după ce au râs şi uneori după ce au plâns, dar împreună întotdeauna şi întotdeauna liberi, stăpâni în lumea lor de zmei şi mingi şi colţuri de stradă şi trotuare. 
Îi rămăseseră puţine imagini cu Sara dar fiecare se decupa ca un vitraliu când soarele era sus pe cer, cu albastru şi roşu şi verde străpungând spaţiul şi provocându‑i durere; Aníbal vedea uneori părul ei blond căzându‑i pe umeri ca o mângâiere pe care şi‑ar fi dorit‑o pe faţă, alteori îi apărea pielea ei atât de albă căci Sara nu ieşea niciodată la soare, cu atâtea treburi prin casă, mama bolnavă şi Doro care venea în fiecare seară cu hainele murdare, genunchii juliţi şi pantofii înnoroiaţi. Nu ştia vârsta Sarei pe vremea aceea, ştia doar că era deja o domnişoară, o tânără mamă a fratelui ei care se copilărea şi mai mult când îi vorbea ea, când îl mângâia pe cap înainte de a‑l trimite să‑i cumpere ceva sau când îi ruga pe amândoi să nu mai ţipe atâta prin curte. Aníbal  o saluta timid, dându‑i mâna şi Sara i‑o strângea cu amabilitate, aproape fără să‑l privească dar acceptându‑l ca pe o a doua jumătate a lui Doro care venea aproape zilnic pe la ei ca să citească sau să se joace. La ora cinci îi chema să le dea o cafea cu lapte şi biscuiţi, întotdeauna la măsuţa din curte sau în salonul întunecat; Aníbal o văzuse doar de vreo două, trei ori pe mama lui Doro, din scaunul ei cu rotile le spunea cu blândeţe bună ziua copii, feriţi‑vă de maşini, deşi erau atât de puţine maşini în Bánfield şi ei zâmbeau atât de siguri pe nebuniile lor din stradă, simţindu‑se invulnerabili ca jucători de fotbal sau alergători. Doro nu vorbea niciodată de mama lui, aproape întotdeauna ea era în pat ori asculta radioul în salon, casa erau curtea şi Sara, câteodată vreun unchi în vizită care îi întreba ce învăţaseră la şcoală şi le dădea cincizeci de centime. Şi pentru Aníbal  era vară întotdeauna, de ierni nici nu‑şi mai amintea, casa lui devenea un loc trist şi cenuşiu în care doar cărţile mai contau, familia cu treburile ei şi lucrurile fixe la locul lor, găinile, de care el trebuia să aibă grijă, bolile cu regimuri de durată şi ceaiuri şi numai câteodată Doro, fiindcă lui Doro nu‑i plăcea să stea mult într‑o casă în care nu‑l lăsau să se joace ca la el acasă.
A început să simtă lipsa Sarei când a făcut bronşita aceea de cincisprezece zile, când Doro venea să‑l viziteze şi îl întreba de ea iar Doro îi răspundea distrat că era bine, singurul lucru care îl interesa era dacă puteau să se joace din nou împreună pe stradă în săptămâna aceea. Aníbal  ar fi vrut să ştie mai multe despre Sara dar nu îndrăznea să întrebe şi altceva, lui Doro i s‑ar fi părut ciudat că se interesa de cineva care nu se juca aşa ca ei, care era atât de departe de tot ce făceau şi gândeau ei. Revenind acasă la Doro, slăbit încă, Sara i‑a dat mâna şi l‑a întrebat cum se simte, nu trebuia să se joace cu mingea, să nu se obosească, să deseneze mai bine sau să citească în salon; vocea ei era gravă, îi vorbea cum o făcea întotdeauna cu Doro, afectuoasă dar îndepărtată, sora cea mare, atentă şi aproape severă, în noaptea aceea, înainte de a adormi, Aníbal  simţi că ceva îi urca în ochi, perna devenea Sara şi o dorinţă de a o strânge în braţe şi de a plânge cu faţa lipită de a Sarei. de părul Sarei, dorind ca ea să fie acolo şi să‑i aducă medicamentele şi să se uite la termometru, aşezată la capul patului. Când maică‑sa veni dimineaţă să‑i frecţioneze pieptul cu alcool şi mentol, Aníbal închise ochii şi fu mâna Sarei ridicându‑i pijamaua, mângâindu‑l uşor, vindecându‑l.
Era iarăşi vară, curtea lui Doro, vacanţa cu romane şi jocuri, cu timbre şi colecţia de jucători de fotbal pe care‑i lipeau într‑un album, în după‑amiaza aceea vorbeau de pantaloni lungi, aveau să‑i poarte nu peste mult timp, cine să meargă la liceu cu pantaloni scurţi. Sara i‑a chemat pentru cafeaua cu lapte şi lui Aníbal  i s‑a părut că ascultase discuţia lor, gura ei ascundea încă urma unui zâmbet şi se distra poate auzindu‑i vorbind despre asta şi îşi bătea puţin joc de ei. Doro îi spusese că avea deja un logodnic, un domn voinic care o vizita sâmbăta dar el nu‑l văzuse niciodată până atunci. Aníbal şi‑l închipuia: cineva care îi aducea Sarei bomboane şi vorbea cu ea în salon ca logodnicul Lolei, verişoara lui; se vindecase de curând de bronşită şi putea să se joace din nou la izlaz cu Doro şi cu alţi prieteni. Dar noaptea era trist şi plăcut totuşi, singur în camera lui înainte să adoarmă, îşi spunea că Sara nu era acolo, niciodată n‑avea să‑l vadă nici sănătos, nici bolnav, tocmai atunci 
82
când el o simţea atât de aproape, privind‑o cu ochii închişi fără ca vocea Iui Doro ori strigătele celorlalţi copii să se amestece cu acea prezenţă a Sarei, doar ea singură pentru e], atât de aproape de el şi plânsul transformându‑se în dorinţa de a se dărui, de a fi Doro în mâinile Sarei iar părul Sarei atingându‑i uşor fruntea şi vocea ei spunându‑i noapte bună iar Sara ridicându‑i cearşaful înainte de a pleca.
Şi‑a luat inima în dinţi şi l‑a întrebat pe Doro, oarecum în treacăt, cine îl îngrijea când era bolnav căci Doro avusese o infecţie intestinală şi stătuse cinci zile în pat. L‑a întrebat de parcă ar fi fost normal ca Doro să‑i spună că l‑a îngrijit mama, ştiind prea bine că asta era imposibil şi că atunci Sara, medicamentele şi toate celelalte lucruri. Şi Doro răspunzându‑i că soră‑sa îi făcea de toate, dar schimbând apoi subiectul şi începând să vorbească despre filme. Aníbal  însă voia să ştie mai multe, dacă Sara îl îngrijise de când era mic şi fireşte că îl îngrijise fiindcă maică‑sa era aproape invalidă de opt ani şi Sara se ocupa de amândoi. Deci ea te spăla când erai mic? Bineînţeles, de ce mă întrebi prostiile astea? De‑aia, de curiozitate, cred că e tare ciudat să ai o soră mai mare care îţi face baie. Nu‑i nimic ciudat, dragă. Şi când te îmbolnăveai, copil fiind, ea te îngrijea şi îţi făcea de toate? Da, desigur. Şi nu‑ţi era ruşine că soră‑ta te vedea şi‑ţi făcea de toate? Nu, de ce să‑mi fie ruşine, eram mic pe atunci. Dar acum? Şi acum la fel, de ce să‑mi fie ruşine dacă sunt bolnav.
De ce, fireşte. Când închidea ochii şi şi‑o imagina pe Sara intrând seara în camera lui, apropiindu‑se de patul lui era ca şi cum şi‑ar fi dorit ca ea să‑l întrebe cum se simţea: punându‑i mâna pe frunte, dându‑i la o parte cearşafurile pentru a‑i vedea rana de pe pulpă şi a‑î schimba bandajul şi a‑l face tont fiindcă se tăiase într‑un ciob. O simţea ridicându‑i pijamaua şi privindu‑l gol, pipăindu‑i burta spre a vedea dacă nu se umflase, acoperindu‑l din nou ca să adoarmă, îmbrăţişând perna se simţea brusc atât de singur, iar când deschidea ochii în camera deja goală fără Sara era ca o maree de nelinişte şi plăcere căci nimeni, absolut nimeni nu putea şti de iubirea lui, nici măcar Sara, nimeni nu‑i putea înţelege acea durere şi dorinţă de a muri pentru Sara, de a o salva de un tigru sau de un incendiu şi de a muri pentru ea, ca ea să‑i mulţumească şi să‑l sărute plângând. Iar când mâinile lui coborau şi începea să se mângâie ca Doro şi ca toţi băieţii, Sara nu apărea în închipuirile lui, era fata băcanului sau verişoara Yolanda, asta nu se putea întâmpla cu Sara care venea să‑l îngrijească seara aşa cum îl îngrijea pe Doro, cu ea nu era altceva decât plăcerea aceea de a şi‑o imagina aplecându‑se asupra lui şi mângâindu‑l şi iubirea era asta, deşi Anibal ştia deja ce putea fi dragostea şi şi‑o imagina cu Yolanda, tot ceea ce avea el să‑i facă într‑o bună zi Yolandei sau fiicei băcanului.
Povestea cu balta a fost spre sfârşitul verii când, după ce se jucaseră pe izlaz, se despărţiseră de banda de copii şi o apucaseră pe un drum pe care îl cunoşteau doar ei, pe care îl numiseră drumul lui Sandokan, şi s‑au pierdut atunci prin hăţişul unde întâlniseră odată un câine spânzurat de un copac de care fugiseră înspăimântaţi. Zdrelindu‑şi mâinile, şi‑au croit drum prin pădurea adâncă, înfundându‑şi faţa în crengile atârnânde ale sălciilor până au ajuns la marginea bălţii cu apă tulbure unde speraseră întotdeauna să pescuiască ceva, dar fără a reuşi vreodată. Le plăcea să se aşeze pe mal, să fumeze ţigările pe care le făcea Doro din pănuşi de porumb, să vorbească despre romanele lui Salgari şi să pună la cale excursii şi alte lucruri. Dar în ziua aceea n‑au avut noroc, lui Aníbal  i s‑a prins un pantof într‑o rădăcină şi, înaintând, s‑a agăţat de Doro şi au alunecat amândoi în baltă, afundându‑se până la brâu, nu era nici un pericol dar era ca şi cum ar fi fost, dădură disperaţi din mâini şi în cele din urmă se prinseră de creanga unei sălcii, se agăţară de ea căţărându‑se şi ridicându‑se tot mai sus, noroiul îi murdărise peste tot, prelingându‑se pe sub cămăşi şi pantaloni şi mirosea a putred, a şobolan mort.
Se întoarseră acasă aproape fără să‑şi vorbească şi intrară prin spatele grădinii lui Doro, sperând să nu fie nimeni în curte şi să se poată spăla pe ascuns. Sara întindea rufele lângă coteţ  şi i‑a văzut venind, Doro parcă speriat şi Aníbal  în urma lui, mort de ruşine şi vrând din tot sufletul să moară, să fie Ia mii de leghe de Sara în clipa aceea când ea îl privea strângând din buze, într‑o tăcere care îi făcea să se simtă ridicoli şi derutaţi în lumina soarelui din curte.
— Asta e tot ce mai lipsea, zise Sara adresându‑se lui Doro dar şi lui Aníbal  care îngăima deja primele cuvinte, o mărturisire, era vina lui, i se prinsese un pantof şi atunci, Doro nu era deloc vinovat că, asta se întâmplase din cauză că totul era atât de alunecos.
— Duceţi‑vă să vă spălaţi chiar acum, spuse Sara de parcă nu l‑ar fi auzit. Scoateţi‑vă pantofii înainte de a intra şi spălaţi‑vă apoi hainele la spălătorul de lângă coteţ.
La baie se priviră şi Doro începu primul să râdă, dar era un râs neconvingător, se dezbrăcară şi dădură drumul la duş, sub apă puteau să râdă de‑adevărat, să se certe pe săpun, să se privească de sus în jos şi să se gâdile. Noroiul curgea spre canal şi se dilua treptat, săpunul făcea spumă şi se distrau de minune; în primul moment nu‑şi dădură seama că uşa se deschisese şi că Sara stătea acolo privindu‑i şi apropiindu‑se de Doro ca să‑i ia săpunul din mână şi să‑i frece spatele încă plin de noroi. Aníbal  nu ştia ce să facă, înţepenit în cadă îşi puse mâinile pe burtă după care se întoarse brusc ca să nu‑l vadă Sara şi fu şi mai rău, dintr‑o parte şi cu apa curgându‑i pe faţă, schimbându‑şi locul şi iarăşi cu spatele până ce Sara i‑a întins săpunul şi spală‑ţi mai bine urechile, ai noroi peste tot.
În noaptea aceea n‑a mai putut s‑o vadă pe Sara ca în celelalte nopţi, deşi strângea pleoapele, îl vedea doar pe Doro stând cu el în cada de baie şi Sara apropiindu‑se pentru a‑i studia de sus până jos şi apoi el ieşind din baie cu hainele murdare în braţe şi ea însăşi ducându‑se generoasă să i le clătească la spălător şi strigându‑le să se acopere cu prosoapele de baie până se usucă hainele, servindu‑le cafea cu lapte fără nici un cuvânt, nici supărată, nici amabilă, instalând masa de călcat sub glicine şi uscând treptat pantalonii şi cămăşile. Cum de n‑a putut să‑i spună ceva la sfârşit când i‑a trimis să se îmbrace, să‑i zică doar mulţumesc, Sara, ce bună eşti, îţi mulţumesc cu adevărat, Sara. N‑a putut să spună nici măcar atât şi nici Doro, s‑au dus să se îmbrace tăcuţi şi apoi timbrele şi avioanele de hârtie fără ca Sara să mai apară, îngrijind‑o mereu pe mamă pe înserat, pregătind cina şi fredonând câteodată un tango printre farfurii şi cratiţe, absentă ca şi acum, dincolo de pleoapele care n‑o mai puteau face să vină ca să ştie cât de mult o iubea şi cât de mult şi‑ar fi dorit să moară după ce a văzut‑o privindu‑i la duş.
Trebuie să fi fost ultima vacanţă înainte de a merge la colegiul naţional, fără Doro pentru că Doro urma să meargă la şcoala normală, dar amândoi îşi promiseseră să se revadă în fiecare zi deşi aveau să meargă la şcoli diferite, ce conta dacă se jucau seara împreună ca întotdeauna, fără a şti că nu, că într‑o zi de februarie sau martie aveau să se joace pentru ultima oară în curte la Doro fiindcă familia lui Aníbal  se muta la Buenos Aires şi puteau să se vadă numai la sfârşit de săptămână, negri de furie din pricina unei schimbări pe care n‑o puteau admite, a unei despărţiri pe care cei mari le‑o impuneau ca pe atâtea alte lucruri, fără să le pese de ei, fără să‑i consulte.
Totul se petrecea cu repeziciune, schimbându‑se ca şi ei, cu primii lor pantaloni lungi, când Doro i‑a spus că Sara urma să se căsătorească la începutul lui martie, i‑a spus‑o ca pe ceva lipsit de importanţă şi Aníbal  n‑a făcut nici un comentariu, au trecut câteva zile până a îndrăznit să‑l întrebe pe Doro dacă Sara avea să locuiască în continuare cu el după ce se căsătorea, dar ce tâmpit eşti, cum o să rămână aici, tipul are parale şi o s‑o ia la Buenos Aires, mai are o casă în Tandil iar eu o să rămân cu mama şi cu mătuşa Faustina care o să aibă grijă de ea.
În acea ultimă sâmbătă din vacanţă l‑a văzut pe logodnic, era îmbrăcat în albastru, gras şi cu ochelari, cobora din maşină cu un pacheţel de prăjituri şi un buchet de crini. Cei de‑acasă îl chemau ca să înceapă să‑şi împacheteze lucrurile, trebuiau să se mute luni şi nu făcuse încă nimic. Ar fi vrut să meargă acasă la Doro fără să ştie de ce, pur şi simplu să fie acolo, dar maică‑sa l‑a obligat să‑şi împacheteze lucrurile, globul pământesc, insectarele, îi spuseseră că va avea o cameră mare, numai a lui, cu vedere la stradă, îi spuseseră că putea să meargă pe jos la şcoală. Totul era nou, totul avea sa fie altfel, totul se învârtea încet iar acum Sara era pesemne în salon cu grăsanul în costum albastru, servind ceaiul cu prăjiturile pe care i le adusese el, atât de departe de curte, atât de departe de Doro şi de el, fără a‑i mai chema vreodată ca să le dea cafea cu lapte sub glicine.
La sfârşitul primei săptămâni petrecute în Buenos Aires (avea într‑adevăr o cameră mare, doar a lui, cartierul era plin de magazine, avea un cinematograf la distanţă de două străzi) luă trenul şi se întoarse la Bánfield ca să‑l vadă pe Doro. O cunoscu pe mătuşa Faustina care nu i‑a servit cu nimic când au terminat joaca prin curte, s‑au dus să se plimbe prin cartier şi Aníbal  a aşteptat o vreme înainte de a‑l întreba de Sara. Ei bine, da, se căsătoriseră la sfat şi se aflau deja în luna de miere în casa din Tandil. Sara avea să vină acasă o dată la două săptămâni ca s‑o vadă pe maică‑sa. Şi nu ţi‑e dor de ea? Ba da, dar ce vrei. Doar acum e căsătorită. Doro se amuza, schimba subiectul şi Ambal nu ştia cum să aducă din nou vorba de Sara, poate rugându‑l să‑i spună cum a fost la cununie şi Doro râzând, de unde să ştiu eu, fusese ca de obicei, după ceremonie s‑au dus la hotel şi apoi a urmat noaptea nunţii, s‑au culcat şi atunci tipul. Aníbal îl asculta privind grilajele şi balcoanele, nu voia ca Doro să‑i vadă faţa iar Doro îşi dădea seama, sunt sigur că tu nu ştii ce se întâmplă în noaptea nunţii. Pe naiba, bineînţeles că ştiu. Ştii, dar prima oară e altfel, mie mi‑a povestit Ramirez, lui i‑a spus frate‑su care e avocat şi s‑a căsătorit anul trecut, i‑a explicat totul. Era o bancă goală în piaţă, Doro cumpărase ţigări şi continua să povestească şi să fumeze, Aníbal  consimţea, trăgea fumul care îl ameţea deja, nu trebuia să mai închidă ochii ca să vadă dincolo de frunziş corpul Sarei pe care nu şi‑l imaginase niciodată ca pe un trup, să‑şi închipuie noaptea nunţii din cuvintele fratelui lui Ramirez, din vocea lui Doro care îi povestea în continuare.
În ziua aceea n‑a îndrăznit să‑i ceară adresa Sarei din Buenos Aires, a lăsat‑o pentru o altă vizită fiindcă îi era frică de Doro în clipa aceea, dar n‑a mai fost nici o altă vizită, a început colegiul, şi noii prieteni, Buenos Aires l‑a copleşit treptat pe Aníbal , ocupat cu cărţi de matematică şi atâtea cinematografe din centru şi terenul de sport din River şi primele plimbări nocturne cu Beto, care era un adevărat locuitor al capitalei. Şi lui Doro i se întâmpla poate la fel în La Plata iar Anibal se tot gândea să‑i scrie câteva rânduri fiindcă Doro n‑avea telefon dar apoi venea Beto sau trebuia să pregătească vreo lucrare practică, au trecut luni, primul an, vacanţa în Saladillo, din Sara nu mai rămânea decât vreo imagine izolată, vreo rafală din Sara când ceva din Maria sau din Felisa îi amintea pentru o clipă de Sara. Într‑o zi din al doilea an o văzu ivindu‑se limpede dintr‑un vis şi simţi o durere amară, sfâşietoare, în fond şi la urma urmei nu fusese chiar atât de îndrăgostit de ea, pe atunci nu era decât un copil iar Sara nu‑i acordase niciodată atâta atenţie ca acum Felisa ori blonda de la farmacie. Nu fusese niciodată cu el la dans ca verişoară‑sa Beba sau Felisa când sărbătorise intrarea în anul patru, nu‑l lăsase niciodată s‑o mângâie pe păr ca Maria, nu dansase la San Isidro şi nu se pierduse la miezul nopţii printre copacii de pe coastă. Acolo o sărutase pe Felisa pe gură, între râsete şi proteste, sprijinind‑o de trunchiul unui copac şi mângâind‑o pe sâni, coborând până ce mâna se pierduse în acea căldură îndepărtată şi apoi după un alt dans şi multe filme, găsind un refugiu în fundul grădinii Felisei şi alunecând cu ea pe pământ, simţindu‑i în gură gustul sărat şi lăsându‑se în voia unei mâini care l‑a călăuzit, fireşte că n‑avea să‑i spună că era pentru prima oară, că‑i fusese frică, era deja în primul an de politehnică şi nu‑i putea spune asta Felisei iar apoi n‑a mai fost nevoie fiindcă totul se învăţa atât de repede cu Felisa şi câteodată cu verişoară‑sa Beba. 
N‑a mai ştiut nimic despre Doro şi nu i‑a păsat, îl uitase şi pe Beto care preda istoria undeva în provincie, vremea jocurilor trecuse fără surprize şi, ca toată lumea, Aníbal se conforma fără să accepte ceva ce trebuia să fie viaţa acceptată de el; o diplomă, o hepatită gravă, o călătorie în Brazilia, un proiect important într‑un birou cu doi, trei asociaţi. Tocmai se despărţea de unul dintre ei în uşă înainte de a merge să bea o bere după serviciu când a văzut‑o pe Sara pe trotuarul de vizavi, îşi aminti brusc că o visase pe Sara cu o noapte în urmă şi că era tot în curte la Doro, nu se întâmpla nimic chiar dacă Sara era acolo întinzând pur şi simplu rufele ori chemându‑i să‑şi bea cafeaua cu lapte şi visul se sfârşea aşa, fără să fi început aproape. Poate tocmai pentru că nu se întâmpla nimic imaginile erau de o precizie sfredelitoare sub cerul văratic din Bánfield care în vis nu era la fel ca cel din Buenos Aires; poate de aceea sau poate în lipsă de ceva mai bun şi‑o amintise pe Sara după atâţia ani de uitare (dar n‑o uitase, îşi repetase ursuz toată ziua) şi văzând‑o acum îmbrăcată în alb, neschimbată, cu părul căzându‑i pe umeri la fiece pas, într‑un joc de lumini aurite, înţelegea că se lega de imaginile din vis, creând o continuitate care nu‑l surprindea, având ceva necesar şi previzibil. Să traverseze strada şi să‑i iasă în cale, să‑i spună cine e iar ea să‑l privească surprinsă, nu‑l recunoaşte şi deodată da, zâmbeşte brusc şi îi întinde mâna, o strânge cu putere şi continuă să zâmbească.
— Incredibil, zise Sara. Cum să te recunosc după atâţia ani?
— Dumneavoastră nu, fireşte, îi răspunse Aníbal. Dar vedeţi, eu v‑am recunoscut imediat.
— Logic, continuă Sara. Dacă nici măcar nu trecuseşi la pantaloni lungi. Cred că şi eu m‑am schimbat destul, dar se pare că te pricepi la fizionomii.
O clipă a stat pe gânduri apoi şi‑a dat seama că era o prostie să i se adreseze în continuare cu dumneavoastră.
— Nu, nu te‑ai schimbat. Nici măcar pieptănătura. Eşti aceeaşi.
— Te pricepi la fizionomii, dar eşti cam miop, zise vechea voce în care se amestecau bunătatea şi ironia.
Îi ardea soarele, nu puteau sta de vorbă între oameni şi trafic. Sara îi spuse că nu se grăbea şi că i‑ar plăcea să bea ceva într‑o cafenea. Au fumat prima ţigară, cea a întrebărilor generale şi a subiectelor diverse, Doro era învăţător în Adrogue, mama murise ca un puişor în timp ce citea ziarul, el se asociase cu câţiva ingineri, le mergea bine în ciuda crizei, fireşte. La a doua ţigară Aníbal  puse întrebarea care îi ardea buzele.
— Şi soţul tău?
— Bea, zise.
Nici amărăciune, nici suferinţă, era o simplă informaţie şi atunci din nou Sara în Bánfield înainte de toate astea, înainte de distanţă şi de uitare şi de visul nopţii anterioare, exact ca în curte la Doro şi acceptându‑i al doilea whisky, fără să‑i vorbească aproape, lăsându‑l pe el să continue fiindcă el avea mult mai multe de povestit, anii fuseseră atât de plini pentru el, ea era ca şi cum n‑ar fi trăit mult timp şi nu merita să explice de ce. Poate pentru că tocmai o spusese cu un singur cuvânt.
Imposibil de precizat când a încetat totul de a mai fi dificil, joc de întrebări şi răspunsuri, Aníbal întinsese mâna peste faţa de masă iar mâna Sarei nu i‑a respins‑o, a lăsat‑o acolo, în vreme ce el îşi pleca privirea fiindcă nu se putea uita în ochii ei, vorbindu‑i despre curte, despre Doro, povestindu‑i nopţile din camera lui, termometrul, plânsul în pernă, îi spunea toate astea cu o voce egală şi monotonă, amestecând momente şi episoade, dar nu mai conta, m‑am îndrăgostit atât de tare de tine şi nu pu‑team să ţi‑o spun, tu veneai noaptea şi mă îngrijeai, tu erai mama cea tânără pe care eu n‑o aveam, tu îmi luai temperatura şi mă mângâiai ca să adorm, tu ne serveai cafeaua cu lapte în curte, îţi aminteşti, tu ne certai când făceam prostii iar eu aş fi vrut să‑mi spui numai mie o mulţime de lucruri dar tu mă priveai de la aşa o înălţime, îmi zâmbeai de atât de departe, o barieră imensă exista între noi doi şi tu nu puteai face nimic ca s‑o înlături, de aceea te chemam noaptea şi tu veneai să mă îngrijeşti, să stai cu mine, să mă iubeşti aşa cum te iubeam eu pe tine, mângâindu‑mă pe cap, făcându‑mi ceea ce‑i făceai lui Doro, ceea ce‑i făcuseşi întotdeauna lui Doro, dar eu nu eram Doro şi doar o singură dată, Sara, o singură dată şi a fost oribil, n‑o să uit niciodată fiindcă aş fi vrut să mor atunci, dar n‑am putut şi n‑am ştiut cum, fireşte că nu voiam să mor dar asta era dragostea, îmi doream moartea fiindcă tu mă priviseşi din cap până‑n picioare ca pe un copil, intraseşi în baie şi mă priviseşi pe mine care te iubeam, te uitaseşi la mine cum te uitai întotdeauna la Doro, tu care aveai deja logodnic, tu care urma să te căsătoreşti şi eu acolo în timp ce îmi întindea! săpunul şi mă trimiteai să mă spăl pe urechi, mă priveai gol ca pe un copil ce eram şi nu te interesam câtuşi de puţin, nici măcar n‑aveai ochi pentru mine fiindcă vedeai doar un copil şi plecai de parcă nu m‑ai fi văzut niciodată, ca şi cum eu n‑aş fi fost acolo iar eu nu ştiam unde să mă ascund în timp ce tu te tot uitai la mine.
— Îmi amintesc foarte bine, zise Sara. Tot aşa de bine ca tine, Aníbal.
— Da, dar nu‑i acelaşi lucru.
— Cine ştie dacă nu‑i acelaşi lucru. Tu nu puteai să‑ţi dai seama atunci, dar eu simţisem că tu mă iubeai astfel şi că te făceam să suferi şi de‑asta trebuia să mă port cu tine ca şi cu Doro. Erai un copil, dar uneori îmi părea aşa de rău că erai un copil, mi se părea nedrept, cam aşa simţeam. Dacă ai fi fost cu vreo cinci ani mai mare... O să ţi‑o spun pentru că acum pot s‑o fac şi fiindcă aşa trebuie. În seara aceea am intrat înadins în baie, nu era nevoie să vin să văd dacă vă spălaţi, am intrat pentru că aşa puteam să termin cu toate astea, să te vindec de visul tău, să‑ţi dai seama că tu nu puteai să mă vezi niciodată aşa în timp ce eu aveam dreptul să te privesc din toate părţile, aşa cum se priveşte un copil. De‑asta am făcut‑o, Aníbal, ca să te vindeci o dată pentru totdeauna şi să nu mă mai priveşti aşa cum mă priveai, crezând că eu nu‑mi dădeam seama. Şi acum da, încă un whisky, acum că suntem mari amândoi.

***

De seara până noaptea târziu, cu cuvinte care veneau şi plecau, cu mâini care se întâlneau pentru o clipă pe faţa de masă înainte de a râde şi cu alte ţigări şi apoi un drum cu taxiul, vreun loc pe care‑l cunoştea ea sau el, o cameră, totul topit parcă într‑o singură imagine instantanee, dizolvându‑se în albul cearşafurilor şi aproape imediata, furioasa convulsie a trupurilor într‑o interminabilă întâlnire, în pauzele întrerupte, şi alte pauze şi alte îmbrăţişări şi de fiecare dată mai puţin credibile cu fiecare răbufnire care îi lăsa fără vlagă şi îi consuma, secătuindu‑i până la ultima ţigară aprinsă în zori. Când am stins lampa de pe birou şi am privit paharul gol totul era încă pura negaţie a orei nouă seara, a oboselii de după o nouă zi de muncă. De ce să mai scriu dacă de o oră cuvintele alunecau deja pe această negaţie, aşternându‑se pe hârtie aşa cum erau, simple desene lipsite de orice suport? Până la un moment dat existaseră, atingând realitatea, umplându‑se de soare şi vară, cuvinte curte în Bánfield, cuvinte Doro şi jocuri şi baltă, stup zumzăitor al unei memorii fidele. Doar că ajungând la un timp care nu mai era Sara şi nici Bánfield, revenirea devenise cotidiană, prezent practic, fără amintiri şi vise, viaţa pur şi simplu. Aş fi vrut să continuu iar cuvintele să accepte continuarea până la ziua de azi, la oricare dintre zilele care se scurg monoton în biroul meu de inginer, dar atunci mi‑am amintit de visul din noaptea anterioară, de acel vis în care eram iarăşi cu Sara, de apariţia Sarei de departe şi de demult şi n‑am putut să rămân în acest prezent în care urma să mai ies o dată seara de la birou ca să beau o bere la cafeneaua din colţ, cuvintele prinseseră din nou viaţă şi deşi minţeau, deşi nimic nu era adevărat, le‑am scris mai departe fiindcă o pomeneau pe Sara, Sara apărând pe stradă, atât de frumos să continuu chiar dacă e absurd, să scrii că traversasem strada cu cuvintele care urmau să mă facă s‑o întâlnesc pe Sara şi să fiu recunoscut, singurul mod de a mă întâlni în fine cu ea şi de a‑i spune adevărul, să ajung la mâna ei şi să i‑o sărut, să‑i ascult vocea şi să‑i văd părul fluturându‑i pe umeri, să intru cu ea într‑o noapte în care cuvintele se umplu de cearşafuri şi mângâieri, dar cum să mai continuu, vrea să vadă la televizor pe răţoiul Donald câteva minute. Răţoiul Donald la zece şi douăzeci.

ORIENTAREA PISICILOR

lui Juan Soriano

Când Alana şi Osiris mă privesc, nu mă pot plânge că disimulează ceva, nu există pic de duplicitate. Mă privesc în faţă, Alana cu lumina‑i albastră şi Osiris cu razele‑i verzui. La fel se privesc una pe alta, Alana mângâind spinarea neagră a lui Osiris care‑şi ridică boticul din farfurioara cu lapte şi miaună satisfăcută, femeie şi pisică atingând zone care mie îmi scapă, pe care mângâierile mele nu le cuprind. Am renunţat de mult s‑o mai stăpânesc pe Osiris, suntem buni prieteni iar între noi e o barieră de netrecut; dar Alana îmi e soţie şi între noi e o altă altă distanţă, ceva ce ea nu pare să sesizeze dar care intervine în fericirea mea când Alana se uită la mine, când mă priveşte în faţă la fel ca Osiris şi‑mi zâmbeşte sau îmi vorbeşte fără cea mai mică rezervă, dăruindu‑se în fiecare gest ori atitudine aşa  cum se dăruie în iubire, când trupu‑i întreg e asemeni ochilor ei, o dăruire absolută, o reciprocitate neîntreruptă.
E ciudat; deşi am renunţat să pătrund de‑a dreptul în lumea lui Osiris, dragostea mea pentru Alana mă împiedică să accept acest pact simplu, de cuplu pentru totdeauna, de viaţă fără secrete. Dincolo de aceşti ochi albaştri mai e ceva, cuvintele, gemetele şi tăcerile în profunzimea lor ascund alt tărâm, respiră altă Alana. Niciodată nu i‑am spus‑o, o iubesc prea mult ca să destram această pojghiţă de fericire prin care s‑au scurs atâtea zile, atâţia ani. Mă încăpăţânez, în felul meu, să înţeleg, să descopăr; o observ, fără a o spiona totuşi, o urmez fără a‑mi pierde încrederea în ea; iubesc o minunată statuie mutilată, un text neterminat, un crâmpei de cer înscris în fereastra vieţii.
Într‑o vreme, muzica mi s‑a părut că avea să‑mi indice adevărata cale spre Alana; privind‑o ascultând discurile noastre cu Bártok, cu Duke Ellington, cu Gal Costa, o lentă transparenţă mă adâncea în ea, muzica o dezbrăca altfel, o transforma şi mai mult în Alana fiindcă Alana nu putea fi numai femeia aceasta care mă privise mereu în faţă fără să‑mi ascundă ceva. În ciuda Alanei, dincolo de Alana, eu o căutam pentru a o iubi mai mult şi dacă la început muzica m‑a făcut să întrevăd mai multe Alane, veni ziua când în faţa unei gravuri de Rembrandt am văzut‑o schimbându‑se şi mai mult, aşa cum jocul norilor transformă brusc luminile şi umbrele unui peisaj. Am simţit că pictura o ducea undeva dincolo de ea însăşi, departe de acel unic spectator ce putea măsura instantaneea metamorfoză, nicicând repetată, fugitiva viziune a Alanei în Alana. Intervenind involuntar, Keith Jarrett, Beethoven şi Anibal Troilo mă ajutaseră să mă apropii dar în faţa unui tablou sau a unei gravuri, Alana devenea şi mai mult decât ceea ce credea ea că este, intra pentru o clipă într‑o lume imaginară, ieşind din ea însăşi, deplasându‑se de la o pictură la alta, comentându‑le sau tăcând. Joc de cărţi pe care orice nouă contemplare îl amesteca pentru cel care, tăcut şi atent, rămas puţin în urmă sau luând‑o de braţ, vedea succedându‑se regii şi aşii, pica şi trefla, Alana.
Ce se putea face cu Osiris? Să‑i dai laptele, s‑o laşi în ghemul ei negru, torcând satisfăcută; dar pe Alana o puteam duce la galeria aceea de artă unde fusesem şi ieri, puteam să asist încă o dată la un teatru de oglinzi şi camere obscure, de imagini tensionate pe pânză în faţa acestei alte imagini de blugi veseli şi bluză roşie care după ce‑şi stingea ţigara la intrare, mergea de la un tablou la altul, oprindu‑se exact la distanţa pe care privirea i‑o impunea, întorcându‑se la răstimpuri spre mine pentru a comenta sau compara. N‑ar fi putut descoperi nicicând că eu nu mă aflam acolo pentru tablouri, că oarecum din spate ori dintr‑o parte, felul meu de a privi nu semăna deloc cu al ei. Niciodată nu şi‑ar fi dat seama că mersul ei lent şi gânditor de la un tablou la altul o transforma într‑atât încât mă obliga să‑nchid ochii şi să lupt ca să n‑o strâng în braţe şi s‑o aduc în pragul delirului, într‑o fugă nebună pe stradă. Dezinvoltă, descoperind cu naturaleţe plăcerea, opririle şi amânările ei se înscriau într‑un timp diferit de al meu, străin de crispata mea aşteptare, de setea mea.
Până atunci totul fusese un presentiment vag, Alana în muzică, Alana în faţa lui Rembrandt. Acum însă, speranţa mea se‑mplinea aproape insuportabil; de la sosirea noastră, Alana se dăruise picturilor cu o atroce inocenţă de cameleon, trecând dintr‑o stare într‑alta fără a şti că un spectator încordat îi pândea atitudinea, înclinarea capului, mişcarea mâinilor sau a buzelor, cromatismul interior care o străbătea, arătând‑o altfel, acolo unde cealaltă era întotdeauna Alana, adăugându‑se Alanei, cărţile căzând una peste cealaltă, completând jocul în fine. Lângă ea, înaintând pe lângă pereţii galeriei, o vedeam dăruindu‑se fiecărei picturi iar ochii mei multiplicau un triunghi instantaneu ce se‑ntindea dinspre ea spre tablou şi dinspre tablou spre mine însumi pentru a reveni spre ea şi a surprinde schimbarea, aureola diferită care o învăluia pentru o clipă cedând apoi locul unui nou nimb, unei alte tonalităţi ce o expunea ultimei şi adevăratei nudităţi. Imposibil de prevăzut până unde avea să se repete această osmoză, câte noi Alane aveau să mă‑ndrepte în fine spre sinteza din care aveam să ieşim  amândoi copleşiţi şi ea care nu bănuia nimic şi‑şi aprindea o nouă ţigară înainte de a‑mi cere s‑o duc să bea ceva dar eu ştiam că îndelungata mea pândă se terminase în sfârşit şi că dragostea mea urma să‑mbrăţişeze de‑acum înainte vizibilul şi invizibilul, să accepte privirea limpede a Alanei fără incertitudini de uşi închise, de treceri interzise...
În faţa unei bărci solitare şi a unui prim plan de stânci negre a rămas nemişcată vreme îndelungată; o imperceptibilă unduire a mâinilor o făcea parcă să înoate în aer, să caute largul mării, o fugă de orizont. Nu mă mai putea surprinde că această nouă pictură, flancată de şiruri de creste ce interziceau accesul spre copacii învecinaţi, o făcea să dea înapoi căutând parcă o altă perspectivă şi brusc era repulsia, refuzul unei îngrădiri de neac‑ceptat. Păsări, monştri marini, ferestre deschise tăcerii ori acceptând un simulacru de moarte, orice pictură nouă o secă‑tuia pe Alana, dezgolind‑o de culoarea ei anterioară, smulgându‑i modulaţiile libertăţii, ale zborului, ale marilor spaţii, întărindu‑i refuzul în faţa nopţii şi a neantului, neliniştea‑i solară, aproape teribilul ei impuls de pasăre phoenix. M‑am retras, ştiind că mi‑era imposibil să‑i suport privirea, surpriza‑i interogativă când avea să‑mi citească pe chip confirmarea năucitoare, pentru că eu mai eram şi asta şi era şi proiectul meu Alana şi viaţa mea Alana, asta dorisem eu dar un prezent, de oraş şi de cumpătare, îmi înfrânase dorinţa şi acum era în fine Alana, Alana în cele din urmă iar eu cel din clipa aceasta, chiar de acum. Aş fi vrut s‑o ţin goală în braţe, s‑o iubesc în aşa fel încât totul să fie clar între noi, totul să fie spus o dată pentru totdeauna iar din această nesfârşită noapte de dragoste să se ivească pentru noi, care cunoşteam deja atâtea altele, primii zori ai vieţii.
Am ajuns la capătul galeriei, m‑am apropiat de ieşire întorcând capul şi sperând că aerul şi luminile străzii aveau să‑mi redea ceea ce Alana ştia despre mine. Am văzut‑o oprindu‑se în faţa unui tablou pe care vizitatorii ceilalţi mi‑l ascunseseră, rămânând mult timp nemişcată, contemplând pânza cu o fereastră şi o pisică. O ultimă transformare o preschimbă într‑o statuie molatecă separată evident de ceilalţi, de mine care mă apropiam nedecis, căutându‑i ochii pierduţi pe pânză. Am văzut că pisica era aidoma lui Osiris şi că privea în depărtare ceva ce nu puteam vedea din pricina zidului ferestrei. Imobilă în contemplare, părea mai puţin imobilă decât imobilitatea Alanei. Am simţit într‑un fel că triunghiul se destrămase; când Alana şi‑a întors capul spre mine, triunghiul încetase să mai existe, ea se‑ndreptase spre tablou dar nu mai revenise, rămăsese lângă pisică privind dincolo de fereastra prin care nimeni nu putea să vadă ceea ce vedeau ele, ceea ce vedeau doar Alana şi Osiris ori de câte ori mă priveau drept în faţă. 

CÂt de mult o iubim pe Glenda

Era greu să‑ţi dai seama, pe vremea aceea. Mergi ia film sau la teatru şi‑ţi petreci seara fără a te gândi la cei ce s‑au supus deja aceluiaşi ritual, alegând locul şi ora, îmbrăcându‑se şi telefonând şi rândul unsprezece sau cinci, întunericul şi muzica, pământul nimănui şi al tuturora, acolo unde toţi simt Ia fel, bărbatul ori femeia, fiecare la locul lui, un cuvânt poate pentru a scuza o întârziere, un comentariu rostit cu jumătate de voce pe care îl poţi asculta sau ignora, aproape întotdeauna tăcerea, privirile căutând scena ori ecranul, fugind de ceea ce e la îndemână, de această parte a lucrurilor. Era greu, într‑adevăr, să‑ţi dai seama, dincolo de publicitate, de cozile interminabile, de afişe şi cronici, că eram atât de mulţi cei care o iubeam pe Glenda.
Au trecut trei sau patru ani şi n‑ai putea să afirmi totuşi că nucleul l‑au format iniţial Irazusta sau Diana Rivero. Nici măcar ei nu înţelegeau cum la un moment dat, la un pahar de vin cu prietenii, după film, s‑au rostit ori s‑au ascuns lucruri ce trebuiau să creeze brusc alianţa, devenind mai târziu nucleu pentru majoritate şi club pentru cei tineri. Dar n‑avea nimic de club, o iubeam pur şi simplu pe Glenda Garson şi asta era de ajuns pentru a ne deosebi de cei care o admirau doar. Ca şi ei, şi noi o admiram pe Glenda dar şi pe Anouk, pe Marilina, pe Annie, pe Silvana şi, de ce nu, pe Marcello, pe Yves, pe Vittorio şi pe Dirk dar numai noi o iubeam atât de mult pe Glenda iar nucleul tocmai astfel s‑a definit, era ceva ce ştiam numai noi şi o mărturiseam celor ce dovediseră, treptat, în discuţii, c‑o iubeau şi ei pe Glenda.
Cu Diana sau cu Irazusta nucleul s‑a mărit cu timpul: în anul cu Focul zăpezii eram, cred, vreo şase, şapte; când a avut Ioc premiera cu Folosirea eleganţei nucleul a crescut şi am simţit cum lua proporţii aproape alarmante, fiind ameninţaţi de imitaţii snoabe ori de sentimentalism ocazional. Primii, Irazusta şi Diana şi încă vreo doi sau trei am hotărât să strângem rândurile şi să nu mai admitem pe nimeni fără dovezi ori fără examenul disimulat de sticle de whisky şi demonstraţii de erudiţie (acele examene de la miezul nopţii din Buenos Aires, din Londra sau Mexic). Când a avut loc premiera filmului Nesigura întoarcere a trebuit să admitem, triumfător melancolici, că eram mulţi cei care o iubeam pe Glenda. Reîntâlnirile la cinematograf, privirile de la ieşire, acel aer aproape pierdut al femeilor şi tăcerea nostalgică a bărbaţilor ne indicau acest lucru mai degrabă decât o insignă sau orice alt simbol. Mecanisme de neinvestigat ne‑au condus spre aceeaşi cafenea din centru, mesele izolate au început să se apropie, s‑a creat plăcutul obicei de a se comanda acelaşi cocteil spre a se evita orice discuţie inutilă şi a ne putea privi în fine în ochi, acolo unde mai trăia ultima imagine a Glendei din ultima scenă a ultimului film.
Douăzeci, poate treizeci, n‑am ştiut niciodată câţi ajunseserăm să fim, pentru că uneori Glenda rezista câteva luni într‑o sală de cinematograf sau era în acelaşi timp în două sau în patru săli şi a mai fost şi momentul acela excepţional în care a apărut pe scenă interpretând rolul tinerei asasine din Nebunii şi succesul ei a fost fără margini, provocând entuziasme pe care nu le‑am considerat niciodată efemere. Ne cunoşteam deja cu toţii pe vremea aceea şi chiar ne vizitam pentru a vorbi despre Glenda. Irazusta părea să exercite din start un ascendent tacit pe care nu şi‑l revendicase iar Diana Rivero îşi juca lentul ei şah de confirmări şi respingeri care ne garanta autenticitatea absolută, protejându‑ne de nedoriţi şi nebuni. Ceea ce la început fusese o asociere liberă căpăta acum o structură de clan iar întrebările simple, iniţiale, erau acum urmate de chestiuni concrete, secvenţa erorii din Folosirea eleganţei, replica finală din Focul zăpezii, cea de‑a doua scenă erotică din Nesigura întoarcere. O iubeam atât de mult pe Glenda încât nu puteam tolera admiratorii întâmplători, tumultuoasele lesbiene şi erudiţii esteticii. Am hotărât chiar (niciodată nu vom şti cum) să ne întâlnim vinerea la cafenea când rula în centru un film cu Glenda iar când premierele aveau loc la cinematografele de cartier aşteptam o săptămână până la următoarea întâlnire dând astfel tuturor timpul necesar de vizionare; ca într‑un regulament riguros, obligaţiile se defineau fără echivoc iar nerespectarea lor nu făcea altceva decât să provoace zâmbetul dispreţuitor al lui Irazusta ori acea privire teribilă, deşi aparent amabilă prin care Diana Rivero denunţa trădarea şi pedeapsa. Pe vremea aceea întâlnirile erau doar Glenda, omniprezenţa ei năucitoare în fiecare din noi şi nu existau discrepanţe şi obiecţii. Doar treptat, iniţial cu un sentiment de vinovăţie, câţiva au început să strecoare critici parţiale, descumpănirea sau decepţia în faţa unor momente nefericite, căderile în convenţional şi în previzibil. Ştiam că Glenda nu era vinovată pentru scăderile ce stricau pe alocuri splendida construcţie din Biciul ori finalul din Nu se ştie niciodată de ce. Cunoşteam alte producţii ale regizorilor ei, sursa scenariilor lor; cu ei eram implacabili fiindcă simţeam că dragostea noastră pentru Glenda depăşea tărâmul artistic şi că numai ea se salva din tot ce era imperfect în ceilalţi. Diana a fost prima care a vorbit de misiune, a făcut‑o în felul ei, aluziv, evitând să anunţe ceea ce conta într‑adevăr pentru ea şi i‑am descoperit o veselie de whisky dublu, de zâmbet satisfăcut când am admis pur şi simplu că era adevărat, că nu puteam să ne mulţumim numai cu atât, la cinematograf şi la cafenea şi s‑o iubim nebuneşte pe Glenda.
Nici atunci nu s‑a spus lucrurilor pe nume, nu era nevoie de asta. Conta doar fericirea Glendei în fiecare din noi şi această fericire ne‑o putea oferi doar perfecţiunea. Şi deodată greşelile, aparenţele au devenit insuportabile, nu puteam accepta ca Nu se ştie niciodată de ce să se sfârşească aşa sau ca Focul zăpezii să includă infama secvenţă cu jocul de poker (în care Glenda nu juca, dar pe care o păta într‑un fel ca o vomă, acel gest al lui Nancy Phillips şi sosirea inadmisibilă a fiului rătăcitor). Ca întotdeauna aproape, Irazusta a trebuit să definească clar misiunea care ne aştepta şi‑n seara aceea ne‑am întors la casele noastre, copleşiţi parcă de responsabilitatea pe care tocmai ne‑o recunoscuserăm şi ne‑o asumaserăm şi întrevăzând totodată fericirea unui viitor fără pată, o Glenda fără stângăcii şi fără trădări.
Instinctiv, nucleul şi‑a strâns rândurile, misiunea nu admitea o pluralitate ambiguă. Irazusta a pomenit de laborator când acesta era deja instalat într‑o vilă din Recife de Lobos. Ne‑am împărţit echitabil sarcinile iar unii dintre noi trebuiau să‑şi procure toate copiile din Nesigura întoarcere, film ales pentru micile lui imperfecţiuni. Nimeni nu‑şi punea problema banilor, Irazusta fusese asociatul lui Howard Hughes în afacerea cu minele de cositor din Pichincha iar un mecanism extrem de simplu ne conferea puterea necesară, avioanele şi aranjamentele şi şperţurile. N‑am avut nici rnăcar un birou, calculatorul lui Hagar Loss a programat sarcinile şi etapele. La două luni după fraza Dianei Rivero, laboratorul a putut înlocui în Nesigura întoarcere secvenţa ineficace cu păsările cu una care‑i restituia Glendei ritmul perfect şi sensul exact al acţiunii sale dramatice. Filmul rula deja de câţiva ani şi revenirea lui în circuitele internaţionale n‑a provocat nici cea mai mică surpriză: memoria joacă feste depozitarilor ei şi‑i determină să‑şi accepte propriile schimbări şi variante; poate că Glenda însăşi n‑a sesizat schimbarea ci (ceea ce percepeam cu toţii) minunea unei perfecte coincidenţe cu o amintire dorită, eliberată de inutilităţi.
Misiunea se îndeplinea fără răgaz, odată asigurată eficienţa laboratorului am intrat în posesia filmelor Focul zăpezii şi Prisma iar celelalte pelicule s‑au supus transformărilor în ritmul propus de personalul lui Hagar Loss şi de laborator. Am avut probleme cu pelicula Folosirea eleganţei fiindcă în Emiratele Arabe existau copii pe care bogătaşii le păstrau pentru uzul personal şi au fost necesare diverse manevre şi acţiuni de amploare pentru a le putea fura (n‑avem de ce să folosim alt cuvânt) şi a le înlocui fără ca beneficiarii să‑şi dea seama de asta. Laboratorul tindea spre perfecţiune, fapt care iniţial ni se păruse o utopie deşi nu îndrăznisem să i‑o spunem lui Irazusta; ciudat, Diana fusese cea mai puţin încrezătoare, dar când Irazusta ne‑a arătat Nu se ştie niciodată de ce şi am vizionat adevăratul sfârşit, cu Glenda care în loc să se întoarcă la casa lui Romano îşi îndrepta maşina spre faleză şi ne copleşea pe toţi cu splendida şi necesara‑i cădere în torent, am înţeles că perfecţiunea putea aparţine acestei lumi şi că de acum înainte aceasta purta numele Glendei pentru totdeauna, o Glenda a noastră pentru totdeauna.
Fireşte că cel mai greu era să decidem schimbările, tăieturile, modificările de montaj şi de ritm; diversele percepţii ale Glendei generau dure confruntări ce se domoleau după lungi analize şi uneori prin impunerea unei majorităţi în nucleu. Şi deşi asistam uneori derutaţi la noua versiune resimţind o oarecare amărăciune că nu totul coincidea cu visele noastre, cred că nu era nimeni decepţionat de ceea ce realizasem; o iubeam atât de mult pe Glenda încât rezultatele se justificau întotdeauna iar adesea chiar mai mult decât scontasem. Au existat chiar şi câteva alarme: scrisoarea unui cititor de‑al nelipsitului Times care era surprins că trei secvenţe din Focul zăpezii apăreau într‑o altă ordine decât cea memorată de el şi un articol al unui critic de la „Opinion" care protesta împotriva unei posibile tăieturi din Prisma, presupunând că la mijloc erau raţiuni de ordin birocratic, în toate cazurile s‑au dat dispoziţii rapide spre a se evita posibile consecinţe; n‑a fost prea greu, oamenii sunt frivoli şi uită, acceptă sau vânează tot ce e nou, lumea filmului e trecătoare, ca şi actualitatea istorică, dar excepţia eram noi, cei care o iubeam atât de mult pe Glenda.
În realitate, cele mai periculoase polemici aveau loc în interiorul nucleului, existând riscul unei schisme sau a unei diaspore. Deşi ne simţeam mai uniţi ca oricând prin misiunea pe care o aveam de îndeplinit, seara se mai auzeau voci molipsite de filosofia politică, voci care în plină activitate ridicau probleme de morală, întrebându‑se dacă nu cumva pătrundeam într‑o galerie de oglinzi onaniste sculptând fără rost o nebunie barocă pe un colţ de fildeş ori într‑un bob de orez. Nu era uşor să le întorci spatele fiindcă nucleul îşi desăvârşise opera aşa cum inima ori avionul şi‑o desăvârşesc şi ele, ritmând o coerenţă perfectă. Şi nu era convenabil să fii acuzat de frivolitate, suspectându‑se o irosire de forţe ce evitau o realitate mai presantă care necesita o mai mare atenţie în vremurile pe care le trăiam. Şi nu era totuşi nevoie să înfruntăm o critică abia sugerată întrucât înşişi protagoniştii ei se mulţumeau cu restricţii parţiale, şi ei ca şi noi o iubeau atât de mult pe Glenda încât dincolo de diferenţele etice ori istorice dăinuia sentimentul care avea să ne unească pentru totdeauna, certitudinea că perfecţionarea Glendei ne perfecţiona şi pe noi şi perfecţiona întreaga lume. Am avut inclusiv splendida recompensă ca unui dintre filosofi să restabilească echilibrul după depăşirea acestei perioade de scrupule inutile; l‑am auzit spunând că şi o operă parţială este istorie, că ceva atât de grandios ca inventarea tiparului se ivise din cea mai individualistă şi sfâşietoare dorinţă, aceea de a repeta şi perpetua un nume de femeie.
Am avut în fine într‑o zi dovada că numele Glendei se proiecta în prezent fără cea mai mică fisură; ecranele lumii o prezentau aşa cum ea însăşi — şi eram siguri de asta — ar fi dorit să fie prezentată şi poate de aceea n‑am fost prea surprinşi când am aflat din ziare că tocmai anunţase că se retrage din viaţa teatrală şi cinematografică. Involuntara, minunata contribuţie a Glendei la opera noastră nu putea fi coincidenţă, nici miracol; pur şi simplu ceva din ea sesizase, nelămurit, dragostea noastră anonimă şi din adâncul sufletului ei ne parvenea  singurul răspuns pe care ni‑l putea oferi, actul de iubire ce ne copleşea în această ultimă dăruire pe care profanii aveau s‑o perceapă doar ca pe o absenţă. Am trăit fericirea celei de‑a şaptea zile, a odihnei după creaţie; puteam vedea acum orice operă a Glendei fără teribila ameninţare a unei dimineţi pline de stângăcii şi greşeli; trăiam întâlnirile cu uşurinţa îngerilor sau a păsărilor, într‑un prezent care semăna oarecum cu eternitatea.
Da, dar un poet spunea chiar în epoca Glendei că eternitatea e îndrăgostită de operele timpului şi Diana a fost cea care a aflat şi ne‑a dat vestea un an mai târziu. Banal şi omenesc: Glenda îşi anunţa reîntoarcerea pe ecrane, motivele din totdeauna, frustrările profesionistului cu mâinile goale, un personaj pe măsură, filmările iminente. Nimeni n‑ar putea uita noaptea aceea din cafenea, după ce vizionasem Folosirea eleganţei ce revenea în sălile din centru. Aproape că n‑a fost nevoie ca Irazusta să exprime în cuvinte ceea ce trăiam cu toţii cu un gust amar de revoltă şi nedreptate. O iubeam atât de mult pe Glenda încât descurajarea noastră n‑o atingea pe ea; ce vină avea că era actriţă si că era Glenda; oroarea consta în ordinea întreruptă, în realitatea de cifre şi prestigii şi Oscaruri ce crea o fisură ascunsă în cerul nostru câştigat cu atâta greutate. Când Diana şi‑a sprijinit mâna pe braţul lui Irazusta şi i‑a spus: „Da, este singurul lucru care ne‑a mai rămas de făcut" vorbea în numele tuturor fără a mai fi nevoie să fim consultaţi. Niciodată n‑a avui nucleul o forţă atât de teribilă şi nu i‑au trebuit nicicând atât de puţine cuvinte pentru a o pune în aplicare. Ne‑am despărţit, distruşi, trăind deja ceea ce urma să se întâmple la o dată pe care numai unul dintre noi avea s‑o cunoască dinainte. Eram siguri că n‑aveam să ne mai revedem la cafenea, că fiecare dintre noi urma să ascundă de acum înainte solitara perfecţiune a regatului nostru. Ştiam că Irazusta avea să facă ceea ce era necesar, nimic mai simplu pentru cineva ca el. Nici măcar nu ne‑am mai despărţit ca de obicei, cu acea siguranţă că aveam să ne revedem după film, într‑o seară după Nesigura întoarcere sau Biciul. Mai degrabă păream să ne întoarcem spatele unul altuia, pretextând că era târziu, că trebuia să plecăm; ieşeam separat, fiecare trăind dorinţa de a uita până ce totul se va fi consumat şi ştiind foarte bine că n‑avea să fie aşa, că mai rămânea să deschidem într‑o dimineaţă ziarul şi să citim ştirea, stupidele condoleanţe şi consternarea profesională. Cu nimeni n‑aveam să vorbim niciodată despre asta, urma să ne evităm politicos în sălile de cinema şi pe stradă; acesta avea să fie singurul mod prin care nucleul putea să‑şi păstreze fidelitatea, tăinuind misiunea îndeplinită. Atât de mult o iubeam pe Glenda încât îi ofeream o ultimă perfecţiune inviolabilă. Nimeni n‑o mai putea atinge acolo sus unde o instalase exaltarea noastră şi aveam să‑i evităm căderea, cei credincioşi ei o puteau admira în continuare fără să‑i perceapă declinul: nu se coboară viu de pe o cruce.

POVESTE CU PĂIANJENI MIGALAS

Am ajuns pe la două după‑amiază la bungalou şi o jumătate şi de ora mai târziu, după cum convenisem la telefon, tânărul administrator a venit cu cheile, a pus frigiderul în funcţiune şi ne‑a arătat cum se foloseau sistemul de încălzire şi aerul condiţionat. Bineînţeles că vom rămâne aici zece zile şi vom plan anticipat. Ne‑am deschis valizele şi am scos strictul necesar pentru plajă; o să ne instalăm pe înserat, să vezi Marea Caraibilor licărind Ia poalele dealului e destul de tentant. Am coborât poteca abruptă şi am descoperit chiar o scurtătură printre tufişuri care ne‑a făcut să câştigăm timp; doar vreo sută de metri despart bungalourile de pe deal de mare.
Aseară, în timp ce ne aranjam hainele şi ne scoteam proviziile cumpărate la Saint‑Pierre, am auzit vocile celor ce ocupau o parte a bungaloului. Vorbesc foarte încet, nu sunt acele voci din Martinica, vesele şi pline de culoare. La răstimpuri câteva cuvinte mai clare: engleza americană, turişti fără îndoială. Ne‑a cuprins supărarea la început, nu ştiam de ce, dar speram o singurătate absolută, deşi văzuserăm că fiecare bungalou (sunt patru printre ghivecele de flori, bananieri şi cocotieri) era dublu. Poate fiindcă atunci când le‑am văzut pentru prima oară, după complicate informaţii telefonice de la hotelul Diamant, zona ni se păruse pustie şi totodată în mod straniu populată. Localul restaurantului, de pildă, treizeci de metri mai jos: părăsit dar cu câteva sticle în bar, pahare şi tacâmuri. Prin obloanele unuia sau a două bungalouri se zăreau prosoape, flacoane de parfum şi şampoane în sălile de baie. Tânărul administrator ne‑a deschis un bungalou absolut gol şi la o întrebare vagă ne‑a oferit un răspuns şi mai vag, directorul plecase şi el se ocupa de bungalouri, fiind prieten cu proprietarul. Cu atât mai bine pentru noi, fireşte, din moment ce căutam plajă şi singurătate; dar şi alţii se gândiseră la asta şi două voci feminine, nord‑americane şuşoteau în cealaltă aripă a bungaloului. Pereţi subţiri ca de carton, dar totul atât de confortabil, atât de bine amenajat. Şi, ciudat lucru, am dormit la nesfârşit. Căci dacă aveam nevoie de ceva acum, asta era somnul.
Prietenii: o pisică îmblânzită şi miloagă, o alta, neagră şi mai sălbatică, dar la fel de flămândă. Păsările vin aici să mănânce din palmă iar şopârlele verzi se urcă pe mese să vâneze muşte. În depărtare se aud caprele behăind iar cinci vaci şi un viţel pasc în vârful dealului şi scot mugete adecvate. Mai auzim şi câinii din colibele din fundul văii; cele două pisici se vor alătura în noaptea asta concertului, cu siguranţă.
Plaja, un deşert după criterii europene. Câţiva băieţi înoată şi se joacă, trupuri negre sau mulatre dansează pe nisip. Ceva mai departe, o familie — americani sau nemţi, trist de albi şi de blonzi — aranjează prosoape, uleiuri de bronz şi sacoşe. Am lăsat timpul să treacă, în apă sau pe nisip, neputând să mai facem altceva, prelungind ritualurile cremelor şi ale ţigărilor. N‑am simţit încă amintirile invadându‑ne, acea nevoie de a inventa trecutul, ce se accentuează în singurătate şi plictiseală. Ba dimpotrivă: am blocat orice legătură cu săptămânile care se scurseseră, întâlnirile din Delft, noaptea la ferma lui Erik. Dacă trecutul revine, îl alungăm precum un rotocol de fum, gest lejer al mâinii care purifică aerul din nou.
Două fete coboară pe o potecă şi aleg un colţ izolat la umbra cocotierilor. Presupunem că sunt vecinele noastre de bungalou, ne imaginăm un secretariat ori vreo grădiniţă de copii în Detroit sau în Nebraska. Le vedem intrând împreună în mare, îndepărtându‑se de mal în chip sportiv, revenind fără grabă, savurând apa călduţă şi transparentă, frumuseţe care devine clişeu dacă încerci s‑o descrii, eterna poveste a cărţilor poştale. La orizont se văd două veliere, din Saint‑Pierre ţâşneşte o şalupă cu o schioare care‑şi revine în chip meritoriu după fiecare căzătură şi care totuşi cade de multe ori.
Pe înserat — am revenit pe plajă după siestă când ziua se sfârşeşte printre nori mari şi albi — ne‑am spus că acest Crăciun va fi aşa cum ni l‑am dorit: singurătate, certitudinea că nimeni nu ne cunoaşte locul de popas. Evitând posibilele greutăţi şi totodată stupidele întâlniri de sfârşit de an şi amintirile condiţionate, plăcuta libertate de a deschide câteva cutii de conserve şi de a pregăti un punci de rom alb, sirop de scorţişoară şi lămâi verzi. Am cinat pe veranda separată de un paravan de bambus de terasa simetrică de pe care s‑au auzit, până târziu în noapte, vocile abia şoptite. Vecinătatea noastră este ideală iar respectul reciproc e aproape exagerat. Dacă fetele de pe plajă sunt chiar cele din bungalou, probabil că şi ele se întreabă acum dacă cele două persoane zărite pe plajă sunt cele ce locuiesc în aripa cealaltă. Civilizaţia îşi are avantajele ei, o recunoaştem între două pahare: nici ţipete, nici tranzistoare, nici melodii fredonate aiurea. Ah, de‑ar rămâne aici cele zece zile, în loc să vină vreo pereche cu copii. Cristos s‑a mai născut o dată, în ceea ce ne priveşte, noi putem adormi.
Să te trezeşti o dată cu soarele, suc de guayaba şi cafea în boluri mari. Noaptea a fost lungă, cu rafale de ploaie tropicală, bruşte potopuri ce încetează, căindu‑se iute. Chiar şi fără lună, câinii au lătrat în toate zonele; broaşte şi păsări, zgomote pe care urechea citadină nu izbuteşte să le definească dar care explică poate visele pe care ni le reamintim o dată cu primele deşteptări. Aegri somnia. Cine a spus asta? Charles Nodier sau Nerval, nu ne putem împotrivi uneori acestui trecut de biblioteci pe care alte vocaţii l‑au şters practic. Ne povestim visele în care apar larve, ameninţări incerte şi exhumări previzibile, care nu sunt însă binevenite: îşi ţes propria lor pânză de păianjen ori ne fac să ne‑o ţesem noi. Nimic surprinzător după Delft (dar ne‑am decis să nu evocăm amintirile imediate, vom avea timp, ca întotdeauna. Ciudat, dar gândul la Michael nu ne afectează, acolo, în puţul fermei lui Erik, lucruri deja de mult trecute; nu vorbim aproape niciodată despre ele sau despre cele de dinaintea lor, deşi ştim că le putem pomeni fără să ne mai facă râu, la urma urmei ele ne dau plăcerea şi voluptatea, iar noaptea petrecută la fermă a meritat preţul pe care‑l plătim. Dar simţim că toate acestea sunt destul de recente, detaliile, Michael gol în bătaia lunii, lucruri pe care am vrea să le evităm dincolo de inevitabilele vise şi atunci mai bine blocajul acesta şi other ooices, other rooms: literatura şi avioanele, ce splendide droguri).
Marea, la ora nouă dimineaţa îşi retrage ultimele spume ale nopţii, soarele şi sarea şi nisipul ne scaldă pielea într‑o apă călduţă. Când vedem fetele apărând pe potecă ne amintim deodată acelaşi lucru şi ne privim în acelaşi timp. Făcuserăm o simplă remarcă înainte de a adormi, târziu în noapte: la un moment dat vocile din cealaltă parte a bungaloului trecuseră de la şoapte la câteva fraze care se distingeau perfect, deşi sensul lor ne scăpa. Dar nu sensul ne‑a atras în acest schimb de cuvinte, devenit apoi un murmur monoton şi discret, ci faptul că una dintre voci era a unui bărbat.
La vremea siestei am auzit încă o dată şoapta înceată, dialogul pe cealaltă verandă. Fără să ştim de ce, ne‑am încăpăţânat să credem că vocile din bungalou erau ale fetelor de pe plajă şi acum, când nimic nu ne face să credem că un bărbat ar putea fi cu ele, amintirea nopţii trecute se clarifică, noapte a atâtor zgomote ce ne‑au tulburat, câinii, rafalele bruşte de vânt şi ploaie, tavanul scârţâind. Oameni de oraş, oameni uşor de impresionat, zgomote ce nu le aparţin, ploile bine educate.
Dar, în fond, ce ne interesează ce se întâmplă în bungaloul alăturat? Suntem aici fiindcă avem nevoie să fim departe de celălalt, de ceilalţi. Nu‑i uşor, desigur, să renunţi la obiceiuri, la reflexe condiţionate; fără un cuvânt, ciulim urechea, discuţia de dincolo de perete, dialogul pe care ni‑l închipuim calm şi obişnuit, murmur de banală rutină. Imposibil să recunoşti cuvinte, voci atât de asemănătoare în registrul lor încât adesea par un monolog abia întrerupt. Poate şi ele ne ascultă şi totuşi n‑o fac; pentru asta ar trebui să tacă, să fie aici din motive asemănătoare cu ale noastre, spionându‑ne pe furiş asemeni unei pisici verzi ce pândeşte o şopârlă pe verandă. Dar noi nu le interesăm câtuşi de puţin: mai bine pentru ele. Cele două voci alternează, se opresc, reiau discuţia. Şi nu‑i nici o voce bărbătească, chiar vorbind atât de încet şi tot am recunoaşte‑o.
Ca întotdeauna la tropice, noaptea se lasă brusc, bungaloul e slab luminat, dar nu ne pasă, nu gătim aproape deloc, doar cafeaua e caldă. N‑avem nimic să ne spunem şi poate de aceea ne amuză să ascultăm şoaptele fetelor; fără s‑o admitem deschis, pândim vocea bărbatului deşi ştim că nici o maşină n‑a urcat dealul şi că celelalte bungalouri sunt în continuare goale. Ne legănam în balansoare şi fumăm în întuneric; nu sunt ţânţari, şoaptele vin din goluri de tăcere, se sting, revin. Dacă ele şi‑ar putea închipui cum suntem, nu le‑am fi pe plac; nu numai că le spionăm dar suntem asemeni unor păianjeni migalas pe întuneric, în fond, nu ne deranjează că cealaltă aripă a bungaloului este ocupată. Căutam singurătatea dar acum ne imaginăm ce‑ar fi noaptea aici fără nimeni de cealaltă parte; imposibil să negi faptul că ferma şi Michael sunt încă atât de aproape. Trebuie să ne privim, să vorbim, să mai scoatem încă o dată cărţile de joc sau zarurile. Dar nu, e mai bine aşa, să ne balansăm, ascultând şoaptele oarecum feline până vom adormi.
Până vom adormi, dar aici nopţile nu sunt ceea ce ne aşteptam să fie, pământ al nimănui în care, în fine — pentru o vreme, cel puţin, prea mult n‑avem de ce pretinde — ne‑am putea adăposti de tot ceea ce începe dincolo de ferestre. Nici prostia nu este punctul nostru forte, n‑am atins nicicând o ţintă fără a şti care e următoarea, care sunt următoarele. Uneori s‑ar părea că ne jucăm, instalându‑ne într‑o insulă oarecare unde orice poate fi ia îndemână; dar asta face parte dintr‑un joc de şah, mult mai complex, în care simpla mutare a unui pion ascunde mutări importante. Celebra poveste a scrisorii furate e, în mod obiectiv, absurdă, în mod obiectiv; adevărul se află undeva la mijloc şi portoricanii care au cultivat marihuana în balcoanele lor din New‑York ori în plin Central Park ştiau mai multe despre asta decât o mulţime de poliţişti. Oricum, studiem posibilităţile imediate, vapoare şi avioane: Venezuela şi Trinidad sunt la un pas, două variante din şase sau şapte; paşapoartele noastre sunt dintre cele ce trec fără probleme prin aeroporturi. Acest deal inocent, acest bungalou pentru turişti mic‑burghezi: grozave zaruri măsluite pe care am ştiut să Ie folosim întotdeauna la timpul potrivit. Delft este foarte departe, ferma lui Erik începe să dispară din memoria noastră, să se şteargă tot astfel cum se şterg puţul şi Michael alergând în bătaia lunii, Michael atât de alb şi de gol în bătaia lunii.
Câinii au mai urlat la răstimpuri, dintr‑una din casele din vale ne‑au parvenit ţipetele unei femei, ţipete brusc întrerupte odată ajunse la paroxism, tăcerea de alături s‑a transformat într‑o şoaptă, alarmă confuză, somnul uşor al turistelor prea obosite ori prea indiferente ca să se intereseze cu adevărat de ceea ce le înconjoară. Am tras cu urechea, deja fără somn. Şi‑n fond de ce să dormi dacă pe acoperiş urmează o aversă de ploaie sau iubirea sfâşietoare a pisicilor, preludiul coşmarurilor, zorii, în fine, când capetele cad moale pe perna şi nimic nu le mai invadează până ce soarele se urcă în palmieri şi trebuie să te întorci din nou la viaţă. 
Pe plajă, după ce‑am înotat mult în larg, ne‑am gândit încă o dată la bungalourile părăsite. Localul restaurantului, pahare şi sticle ne reamintesc de Mary Celeste (volum bine cunoscut şi citit, obsedanta revenire la inexplicabil, marinarii trăgând la ţărm vasul care pluteşte în derivă cu toate pânzele desfăcute şi nimeni la bord, cenuşa caldă încă în cuptoarele din bucătărie, cabinele fără urmă de revoltă sau de ciumă. O sinucidere colectivă? Ne‑am privit ironic, nu‑i tocmai modul nostru de a vedea lucrurile. N‑am fi aici dacă am fi acceptat vreodată gândul ăsta).
Fetele coboară târziu pe plajă şi se bronzează îndelung înainte de a înota. Remarcăm şi aici, fără comentarii, că‑şi vorbesc în şoaptă şi dacă am fi mai aproape, am auzi acelaşi murmur confidenţial, aceeaşi teamă de a nu interveni în viaţa celorlalţi. Dacă s‑ar apropia la un moment dat ca să ceară un foc, să întrebe cât e ceasul... Dar paravanul de bambus pare a se prelungi până pe plajă: ştim prea bine că nu ne vor deranja.
Siesta e lungă, n‑avem chef să ne întoarcem în apă şi nici ele n‑au, le auzim vorbind în cameră şi apoi afară, pe verandă. Singure, fireşte. Dar de ce fireşte? Noaptea poate fi altfel şi o aşteptăm fără s‑o mărturisim, ocupându‑ne cu nimicuri, zăbovind în balansoar şi ţigări şi băuturi, lăsând abia o luminiţă pe verandă; jaluzelele din salon o filtrează în fâşii fine ce nu alungă umbra din aer, liniştea aşteptării. Dar noi nu aşteptăm nimic, fireşte. Dar de ce fireşte, de ce să ne minţim, dacă singurul lucru pe care‑l facem este să aşteptăm, la fel ca în Delft şi ca în atâtea alte locuri? Poţi să n‑aştepţi nimic sau poţi aştepta o şoaptă de cealaltă parte a peretelui, o schimbare în voci. Mai târziu se va auzi patul scârţâind şi apoi va fi liniştea populată de câini şi de frunze ridicate de vânt. Nu va ploua în noaptea aceasta.
Fetele pleacă, la opt dimineaţa vine un taxi după ele, şoferul negru râde şi glumeşte coborându‑le valizele, sacoşele de plajă, pălării mari de paie, rachete de tenis. De pe verandă se vede poteca, taxiul alb, ele nu ne pot vedea printre plante şi nici măcar nu se uită spre noi.
Plaja e plină, copii de pescari care se joacă cu mingea înainte de a se scălda, dar azi pare mai goală, ele nu vor mai cobori. La întoarcere ocolim fără voia noastră, oricum fără s‑o mărturisim deschis, şi ajungem în cealaltă parte a bungaloului pe care o evitaserăm până atunci. Acum totul e într‑adevăr pustiu, cu excepţia aripii noastre, încercăm uşa, se deschide fără zgomot, fetele au lăsat cheia în interior, vorbind desigur cu administratorul care va veni sau nu mai târziu, ca să facă curat în bungalou. Lucrurile expuse la vedere nu ne mai miră: pahare şi tacâmuri de la restaurant; cearşafuri mototolite, prosoape umede, flacoane goale, insecticide, sticle de coca‑cola şi pahare, reviste în engleză, bucăţi de săpun. Totul e atât de gol, atât de neglijent. Miroase a apă de colonie, a tinereţe. Dormeau acolo, în patul mare cu cearşafuri cu flori galbene. Amândouă. Şi‑şi vorbeau, stăteau de vorbă înainte de a adormi. Stăteau atât de mult de vorbă înainte de a adormi.
Siesta e greoaie, interminabilă, fiindcă n‑avem chef să mergem la plajă atâta timp cât mai e încă soare. Făcând cafea ori spălând farfurii, ne surprindem în acelaşi gest de aşteptare, cu urechile ciulite spre peretele despărţitor. Ar trebui să râdem, însă nu. Nu acum când în sfârşit ne copleşeşte liniştea şi singurătatea; acum nu mai râdem.
Pregătirea cinei ne ia timp, înadins complicăm lucrurile simple, ca totul să dureze, iar noaptea să se aştearnă peste deal înainte de a termina de mâncat. La răstimpuri, ne descoperim privind peretele, aşteptând ceva care deja e atât de departe, o şoaptă prelungită acum într‑un avion sau într‑o cabină de vapor. Administratorul n‑a venit, ştim că bungaloul e deschis şi gol şi mai miroase încă a apă de colonie şi a piele tânără. Se face brusc şi mai cald, tăcerea sporeşte căldura sau digestia sau plictiseala fiindcă stăm în hamacuri, abia legănându‑ne în întuneric, fumând şi aşteptând. Fără s‑o mărturisim, fireşte, dar ştiind şi aşteptând. Zgomotele nopţii se amplifică treptat, fidele ritmului lucrurilor şi al astrelor; aceleaşi păsări, parcă şi aceleaşi broaşte de aseară şi‑au reluat locul şi au început să cânte în acelaşi timp. Şi corul de câini (un orizont de câini, imposibil să nu‑ţi aminteşti poemul) iar în tufişuri dragostea pisicilor umplu aerul. Lipseşte doar şoapta celor două voci din bungaloul alăturat şi asta este liniştea, într‑adevăr linişte. Restul alunecă în urechile concentrate absurd spre perete, aşteptând parcă. Nici măcar nu mai vorbim, temându‑ne să nu acoperim cu vocile noastre posibila şoaptă. Deja e foarte târziu, dar nu ne e somn, căldura creşte în salon dar nu ne gândim să deschidem cele două uşi. Nu facem decât să fumăm şi să aşteptăm ceva de neaşteptat; nu ne mai jucăm, ca la început, cu ideea că fetele ne‑ar putea imagina ca pe nişte păianjeni migalas la pândă; nu mai sunt aici ca să le putem atribui propria noastră imaginaţie, preschimbându‑le în oglinzi ce reflectă ceea ce se petrece în întuneric, reflectând ceea ce, în mod insuportabil, nu se mai petrece o dată.
Desigur, nu ne putem minţi, simplul scârţâit al hamacului înlocuieşte un dialog, menţinându‑l viu totodată. Totul a fost inutil, ştim acum: fuga, călătoria, speranţa de a mai găsi undeva un colţ obscur, fără martori, un refugiu prielnic unui nou început (căci remuşcările nu ne caracterizează, ce am făcut e bun făcut, vom face la fel de îndată ce ne vom şti la adăpost de represalii). E ca şi cum deodată toată experienţa noastră din trecut n‑ar mai conta, soarta abandonându‑ne asemeni lui Antonio, abandonat de zei în poemul lui Cavafis. Dacă ne gândim la strategia care a garantat sosirea noastră pe insulă sau ne imaginăm o clipă posibilele orare, telefoanele eficace în alte porturi şi alte oraşe, o facem cu aceeaşi abstractă indiferenţă cu care cităm adesea poeme, jucându‑ne cu infinite caramboluri din asociaţii de idei. Mai rău e că, fără să ştim de ce, schimbarea s‑a produs de Ia sosirea noastră, de Ia cele dintâi şoapte de dincolo de peretele subţire pe care‑l consideram doar o barieră abstractă, pentru singurătate şi odihnă. Că o altă voce, neaşteptată, s‑a adăugat pentru o clipă şoaptelor nu trebuia să fie altceva decât o banală enigmă estivală, misterul încăperii alăturate, la fel ca în Mary Celeste, alimentând frivol promenade şi sieste. Nu‑i acordam de fapt o importanţă aparte, niciodată n‑am făcut vreo aluzie; ştim numai că e imposibil să nu‑i mai acordăm atenţie, să nu‑i dedicăm peretelui despărţitor odihna şi faptele noastre.
Poate de aceea, noaptea târziu, prefăcându‑ne că dormim, nu ne‑a surprins câtuşi de puţin tuşea seacă şi uşoară din celălalt bungalou, inconfundabilul glas bărbătesc. Şi aproape că nu‑i o tuse, ci un involuntar semnal, discret şi pătrunzător în acelaşi timp, asemeni şoaptelor celor două fete, dar e un semnal de astă dată, poate fi în fine localizat, după atâtea discuţii inutile. Ne ridicăm fără un cuvânt şi în salon din nou tăcere, mai urlă doar unul dintre câini şi urlă departe. Aşteptăm, un timp nedefinit; vizitatorul din bungalou tace şi el, poate e în aşteptare ori l‑a cuprins somnul în cearşafurile cu flori galbene. Nu contează, există acum o înţelegere ce n‑are nici o legătură cu voinţa, există un termen ce n‑are nevoie de forme ori formule; ne vom apropia la un moment dat, fără să ne consultăm, fără să ne privim măcar. Ştim că ne gândim la Michael, la felul în care Michael a revenit la ferma lui Erik, s‑a întors fără vreun motiv aparent, deşi pentru el ferma era la fel de goală ca şi bungaloul alăturat; a revenit asemeni vizitatorului celor două fete, la fel ca Michael şi ca toţi ceilalţi: revenind precum muştele, revenind fără a şti ce‑i aşteaptă, venind la o întâlnire cu totul diferită de astă dată.
La ora de culcare ne puseserăm, ca întotdeauna, cămăşile de noapte; le lăsăm să cadă acum pe jos ca nişte pete albe şi gelatinoase; goale ne îndreptăm spre uşă şi ieşim în grădină. E de‑ajuns s‑o luăm pe lângă gardul viu ce prelungeşte peretele despărţitor dintre cele două bungalouri; uşa e închisă în continuare dar noi ştim că de fapt ea nu e, nu trebuie decât să apăsam pe clanţă. Când intrăm împreună, vedem că înăuntru nu‑i lumină; pentru prima oară, după mult timp, înaintăm înlănţuite.

ÎNSEMNĂRI ÎNTR‑UN CARNET

Afacerea cu controlul pasagerilor începu — e cazul s‑o spunem — în timp ce vorbeam despre nedeterminare şi reziduuri analitice. Jorge Garcia Bouza făcuse câteva aluzii la metroul din Montreal înainte de a se referi mai concret la reţeaua Anglo din Buenos Aires. Nu mi‑a zis nimic, dar presupun că avea vreo legătură cu studiile tehnice realizate de companie —poate era chiar compania cea care efectua controlul. Prin metode, pe care ignoranţa mea le califica drept speciale, deşi Garcia Bouza a insistat asupra simplităţii lor eficace, se aflase numărul exact al pasagerilor care folosiseră zilnic metroul în cursul unei anumite săptămâni. Cum se dorea să se cunoască şi procentul de afluenţă în diferite staţii ale liniei, precum şi călătoriile efectuate dintr‑un capăt într‑altul sau între staţiile intermediare, controlul se realizase cu maximă rigoare la toate intrările şi ieşirile dintre Primera Junta şi Piaza de Mayo; pe vremea aceea, vorbesc de anii patruzeci, linia Anglo nu era încă legată la noile reţele subterane, fapt care facilita controalele.
În ziua de luni a săptămânii alese, s‑a obţinut o cifră globală de bază; cifra a fost aproximativ aceeaşi; miercuri, Ia un total analog, s‑a produs ceva neobişnuit: la 113.987 persoane intrate, n‑au mai ieşit la suprafaţă decât 113.983. Bunul simţ admise patru erori de calcul şi responsabilii operaţiei au luat la rând posturile de control, căutând posibile neglijenţe. Inspectorul‑şef Montesano [dau aici date pe care Garcia Bouza nu le avea, dar pe care eu mi le‑am procurat mai târziu) a ajuns chiar să mărească numărul de persoane care efectuau controlul. Dintr‑un exces de zel, a verificat metroul dintr‑un capăt într‑altul, iar muncitorii şi toţi ceilalţi angajaţi au fost obligaţi să se legitimeze la ieşire. Toate astea mă fac să înţeleg acum că inspectorul‑şef Montesano presupunea vag debutul a ceea ce ulterior a devenit clar pentru amândoi. Cred că nu mai e nevoie să spun că nimeni n‑a descoperit presupusa eroare (spre a o exclude, fireşte) cu cei patru pasageri dispăruţi.
Joi a funcţionat totul bine: 107.328 de locuitori din Buenos Aires au reapărut cuminţi după imersiunea lor temporară în subsol. Vineri (după operaţiunile precedente, controlul se putea considera perfect de acum) a apărut o persoană în plus faţă de cei care fuseseră controlaţi la intrare. Sâmbătă s‑au obţinut cifre egale şi compania părea să‑şi fi încheiat misiunea. Anomalia rezultatelor n‑a fost comunicată publicului şi în afară de inspectorul‑şef Montesano şi de tehnicienii responsabili cu cal‑cuiul electronic din staţia Once, cred că puţini au aflat de cele petrecute. Şi mai cred că aceşti câţiva oameni (repet, cu excepţia inspectorului‑şef) au considerat că pot da uitării cele petrecute, atribuind eroarea maşinilor sau operatorilor.
Asta se întâmpla prin 1946 sau pe la începutul lui '47. În lunile care au urmat am avut ocazia să călătoresc mult cu metroul; la răstimpuri, fiindcă traseul era lung, îmi aminteam de discuţia avută cu García Bouza şi mă surprindeam privind ironic oamenii care stăteau lângă mine sau care atârnau de curelele de piele precum vitele agăţate în cârlige. De două ori, în staţia Jose María Moreno, am simţit în mod straniu că unele persoane (un bărbat şi, ceva mai târziu, două femei în vârstă) nu erau călători obişnuiţi, ca ceilalţi, într‑o seară de joi, în staţia Medrano, după ce fusesem la un med de box şi îl văzusem pe Jadruc Uanes câştigând la puncte, am avut impresia că fata aproape adormită de pe peron nu se afla acolo ca să aştepte trenul care sosea. De fapt, s‑a urcat în vagonul în care m‑am urcat şi eu, dar numai ca să coboare la Rio de Janeiro şi să rămână pe peron, de parcă s‑ar fi îndoit de ceva, fiind mult prea obosită sau prea plictisită.
Spun toate astea acum, când deja nu mai pot afla nimic; la fel păţesc şi oamenii care, după ce sunt jefuiţi, îşi amintesc că au văzut nişte ţipi cam dubioşi dând târcoale locului. Şi totuşi, chiar de la început, ceva din aceste idei, aparent fanteziste, ce se ivesc din amuzament, aveau să‑mi lase o urmă de suspiciune; iată de ce în seara când García Bouza a menţionat ca un detaliu curios rezultatele controlului, am simţit că exista o legătură între cele două lucruri, ceva care crea un sentiment straniu, de frică aproape. Dintre cei din exterior, cred că am fost primul care am aflat.
A urmat apoi o perioadă confuză în care se amestecau dorinţa crescândă de a verifica bănuieli, o cină la El Pescadito care m‑a apropiat de Montesano şi de amintirile lui şi o coborâre progresivă şi prudentă în metroul perceput ca fiind altceva: o respiraţie lentă şi diferită, un puls care, aproape incredibil, nu bătea pentru oraş, nemaifiind doar un simplu mijloc de transport. Dar înainte de a începe să cobor într‑adevăr (şi nu mă refer la faptul banal de a circula cu metroul ca toată lumea), a existat un timp de reflecţie şi de analiză. Trei luni de zile, timp în care am preferat să merg cu tramvaiul 86 pentru a evita verificări şi coincidenţe înşelătoare, m‑a reţinut la suprafaţă o teorie demnă de atenţie a lui Luis M. Baudizzone. Cum i‑am pomenit — aproape în glumă — de raportul lui García Bouza, a crezut că putea explica fenomenul printr‑un fel de degradare atomică, plauzibilă în cazul mulţimilor. Nimeni n‑a numărat vreodată oamenii care ies de pe stadionul River Plate într‑o duminică în care se joacă finala unui campionat, nimeni n‑a confruntat cifra respectivă cu cea înregistrată la ghişee, într‑o turmă de cinci mii de bivoli, străbătând în goană un defileu, sunt tot atâtea capete la intrare ca şi la ieşire? Contactul cu oamenii de pe strada Florida degradează uşor mânecile paltoanelor, căptuşeala mănuşilor. Contactul cu 113.987 călători în trenurile înţesate care îi zgâlţâie şi îi face să se atingă unii de alţii la fiecare curbă şi la fiecare frână, poate avea drept rezultat (prin anularea individualului şi acţiunea de degradare a entităţii mulţimii) suprimarea a patru unităţi în decurs de douăzeci de ore. În privinţa celei de‑a doua anomalii, când a apărut un călător în plus în acea zi de vineri, Baudizzone a fost de acord cu Montesano, considerând că fusese vorba doar de o eroare de calcul. După aceste presupuneri, literare mai degrabă, mă simţeam iarăşi foarte singur, eu care n‑aveam idei proprii, trecându‑mă însă fiorii ori de câte ori ajungeam la o gură de metrou. Iată de ce am ales, pe cont propriu, un drum în spirală care să mă apropie treptat de adevăr, călătorind mult timp cu tramvaiul înainte de a fi în stare să revin la reţeaua Anglo, înainte de a coborî într‑adevăr şi nu numai pentru a lua metroul.
Trebuie să menţionez aici că ei nu m‑au ajutat câtuşi de puţin, ba chiar dimpotrivă; ar fi fost o nesăbuinţă din partea mea să sper asta sau să le solicit ajutorul. Ei sunt acolo şi nici măcar nu ştiu că povestea lor scrisă începe chiar cu acest paragraf, în ceea ce mă priveşte, n‑aş fi vrut să‑i trădez şi în orice caz nu voi pomeni cele câteva nume pe care le‑am aflat în săptămânile în care am intrat în lumea lor; dacă am făcut toate astea, dacă scriu acest raport, cred că am avut suficiente motive s‑o fac, vrând să‑i ajut pe locuitorii din Buenos Aires care erau mereu supăraţi din pricina transportului. Azi nu mai contează nici măcar asta, acum mi‑e frică, acum nu mai am curaj să cobor acolo, dar e nedrept să fim nevoiţi să mergem încet şi incomod cu tramvaiul când avem la doi paşi metroul pe care îl foloseşte toată lumea fiindcă nu se teme de el. Sunt destul de cinstit să recunosc că dacă ei sunt expulzaţi — fără scandal, fireşte, fără a se afla prea multe —, mă voi simţi mai liniştit. Şi nu pentru că viaţa mi‑ar fi fost ameninţată în timp ce mă aflam acolo jos, ci fiindcă nu m‑am simţit nici o clipă în siguranţă, avansând cu nesfârşitele mele cercetări nocturne (căci acolo totul se petrece noaptea, nimic mai fals şi mai teatral ca lumina soarelui pătrunzând prin lucarne între două staţii sau învăluind jumătate din scările de acces în staţii); se poate ca ceva să mă fi trădat în cele din urmă iar ei să‑şi fi dat seama de ce petrec atâtea ore în metrou, cum şi eu pot să‑i disting de îndată ce îi văd în mulţimea înghesuită. Sunt atât de palizi, acţionează atât de eficient; sunt atât de palizi şi atât de trişti, aproape toţi sunt extrem de trişti.
Ciudat, dar ce m‑a preocupat de la bun început a fost să ştiu cum trăiesc, fără ca motivele acestei existenţe să mi se pară dintre cele mai importante. Am renunţat repede la ideea de linii moarte ori de galerii pustii, cert era că existenţa lor coincidea cu sosirile şi plecările călătorilor dintr‑o staţie într‑alta. E clar că între Loria şi Piaza Once se distinge vag un Hades plin de săpături, ocoluri, depozite de materiale şi pe alocuri barăci cu geamuri înnegrite. Acest Niebeland se zăreşte preţ de o secundă în timp ce trenul ne zgâlţâie aproape brutal la curbele de dinaintea staţiei, ce apare viu luminată, prin contrast. Dar a fost de‑ajuns să mă gândesc la câţi muncitori şi şefi de şantier trec prin aceste galerii murdare pentru a‑mi da seama că nu puteau fi nişte posibile ascunzători; ei nu s‑ar fi expus acolo, cel puţin nu în prima etapă. Mi‑au fost de‑ajuns câteva călătorii ca să‑mi dau seama că nicăieri, în afara liniei propriu‑zise — şi mă refer aici la staţiile cu peroanele lor şi cu trenurile în permanentă mişcare‑ nu existau spaţii şi condiţii prielnice vieţii lor. Am eliminat liniile moarte, bifurcaţiile şi depozitele până am ajuns la oribila evidenţă — de reziduu necesar — acolo, în regatul acela crepuscular unde noţiunea de reziduu revenea fără încetare. Această existenţă pe care o schiţez (pe care o propun, ar zice unii) mi s‑a părut condiţionată de cea mai brutală şi mai implacabilă dintre necesităţi; respingând succesiv diversele variante, a mai rămas o ultimă posibilitate. Era destul de clar că ei nu pot fi localizaţi nicăieri, ei trăiesc în metrou, în vagoanele lui şi sunt în continuă mişcare. Existenţa şi mişcarea lor de leucocite — sunt atât de palizi — favorizează anonimatul care i‑a protejat până acum.
Odată ajuns la această concluzie, restul decurgea de la sine. Doar în zori şi noaptea târziu vagoanele reţelei Anglo sunt pustii, fiindcă locuitorii oraşului Buenos Aires sunt noctambuli şi există întotdeauna un du‑te vino de călători înainte de închidere. Ne‑am putea imagina un ultim tren, inutil deja, care merge ca să respecte programul, chiar dacă nimeni nu‑l mai foloseşte, dar niciodată nu mi‑a fost dat să văd aşa ceva. Sau poate da, am reuşit să‑l văd uneori dar numai pentru mine era gol cu adevărat; rarii săi călători erau o parte dintre ei şi îşi continuau drumul îndeplinind implacabile instrucţiuni. N‑am reuşit niciodată să localizez refugiul lor obligatoriu în timpul celor trei ore cât Anglo se opreşte, de la două la cinci dimineaţa. Fie rămân într‑un tren care o ia pe o linie moartă (şi, în acest caz, mecanicul nu poate fi decât unul dintre ei) fie se amestecă temporar cu personalul care face curăţenie în timpul nopţii. Această ultimă ipoteză e mai puţin probabilă, punându‑se problema uniformelor şi a relaţiilor personale; de aceea prefer să cred că e folosit tunelul pe care pasagerii obişnuiţi nu‑l cunosc şi care leagă staţia Once de port. Altfel de ce sala cu inscripţia Intrarea interzisa din staţia Jose Maria Moreno e plină de suluri de hârtie, fără a mai pune la socoteală ciudatul cufăr în care se pot depozita lucruri? Vizibila fragilitate a acestei uşi dă naştere celor mai sumbre bănuieli; şi totuşi senzaţia mea, oricât de lipsită de sens ar părea, este că ei îşi continuă într‑un fel existenţa pe care am descris‑o deja, fără a părăsi vagoanele sau peronul staţiilor; o necesitate estetică îmi confirmă în fond certitudinea şi poate chiar motivul. Nu par să existe reziduuri valabile în această permanentă deplasare de la o staţie la alta.
Am vorbit despre necesităţi estetice, dar poate sunt doar raţiuni pragmatice. Planul lor trebuie să fie extrem de simplu pentru ca fiecare dintre ei să poată reacţiona automat şi fără greşeală în momentele succesive ce alcătuiesc permanenta lor viaţă subterană. După cum am putut constata, cu multă răbdare, fiecare ştie că nu trebuie să facă mai mult de o călătorie în acelaşi vagon pentru a nu atrage atenţia; în schimb, în staţia terminus din Piaza de Mayo pot rămâne pe locurile lor, fiindcă afluenţa din mijloacele de transport în comun determină mulţi oameni să se urce în tren la Florida pentru a găsi un loc înaintea călătorilor ce aşteaptă la capăt de linie. La Primera Junta operaţia e diferită, e de‑ajuns să coboare, să meargă câţiva metri şi să se amestece printre călătorii din trenul de pe linia opusă. Au întotdeauna avantajul că marea majoritate a pasagerilor nu face decât o călătorie parţială. Cum aceştia din urmă vor lua metroul abia după un timp, după vreo jumătate de oră dacă au de făcut un drum rapid ori după opt ore dacă sunt funcţionari sau muncitori, e puţin probabil să‑i poată recunoaşte pe cei ce rămân acolo jos, mai ales când schimbă continuu vagoane şi trenuri. Această ultimă schimbare, pe care am verificat‑o cu greu, e mult mai subtilă şi respectă o schemă riguroasă, destinată evitării eventualelor aderenţe vizuale din partea controlorilor sau a călătorilor care străbat acelaşi traseu (în două din cinci cazuri, în funcţie de ore şi de afluenţa publicului) cu aceleaşi trenuri. Ştiu acum, de exemplu, că fata care aştepta în Medrano, în seara aceea, coborâse din metroul care îl precedase pe cel pe care îl luasem eu şi că a urcat în următorul după ce a călătorit împreună cu mine până la Rio de Janeiro; ca toţi ceilalţi, ea avea indicaţii precise până la sfârşitul săptămânii.
Obişnuinţa i‑a învăţat să doarmă pe locuri, dar numai pe perioade scurte: cel mult un sfert de oră. Chiar şi cei care călătorim doar uneori cu Anglo, căpătăm în cele din urmă o memorie tactilă a itinerarului, intrarea în cele câteva curbe ale liniei ne indică în mod clar dacă ieşim de la staţia Congrese spre Săenz Pena sau dacă urcăm spre Loria. Ei sunt atât de obişnuiţi, încât se trezesc chiar în momentul în care trebuie să coboare ca să schimbe vagonul sau trenul. Dorm demni, drepţi, cu capul uşor aplecat. Douăzeci de sferturi de oră le sunt de‑ajuns pentru a se odihni şi în plus mai au la dispoziţie şi cele trei ore când, după câte ştiu, metroul este închis pentru public. Când am aflat că posedau cel puţin un tren, ceea ce confirma ipoteza mea despre linia moartă în orele de închidere, mi‑am spus că existenţa lor căpătase aspectul unei comunităţi aproape agreabile dacă ar fi putut călători cu toţii în acel tren. Rapide dar delicioase gustări colective între staţii, somn neîntrerupt în drumurile de la un capăt de staţie la altul şi chiar bucuria dialogului şi contactele dintre prieteni şi poate dintre rude. Dar am constatat că se abţin cu străşnicie să se adune în trenul lor (dacă e numai unul, ţinând cont că numărul lor creşte treptat) căci ştiu prea bine că orice identificare le‑ar fi fatală, fiindcă memoria reţine mai uşor trei feţe alăturate, după cum se zice, decât indivizi izolaţi.
Trenul lor le permite o scurtă întâlnire când trebuie să primească sau să‑şi transmită noua planificare săptămânală pe care Premierul lor o pregăteşte pe foi de agendă, distribuind‑o în fiecare duminică şefilor de grup; tot acolo îşi primesc banii pentru hrana săptămânală iar un trimis al Premierului (mecanicul trenului, fără îndoială) se informează despre doleanţele lor cu privire la îmbrăcăminte, mesaje spre exterior şi starea sănătăţii. Programul comportă asemenea schimbări de trenuri şi de vagoane încât nu se mai pot întâlni nicicum până spre sfârşitul săptămânii. Presupun — şi am ajuns să înţeleg asta după dificile proiecţii mentale, după ce am intrat în pielea lor, suferind şi bucurându‑mă ca ei — că aşteaptă fiecare duminică la fel cum tânjim noi aici, sus, după liniştea noastră duminicală. Alegerea acestei zile de către Premier n‑are semnificaţia respectării unei tradiţii, care m‑ar fi surprins din partea lor; pur şi simplu se ştie că duminica sunt altfel de pasageri în metrou, trenurile fiind astfel mai anonime decât într‑o zi de luni sau vineri.
Asamblând subtil multiplele elemente ale mozaicului, am sesizat faza iniţială a operaţiunii şi modul în care au pus stăpânire pe tren. Primii patru au coborât într‑o zi de marţi, după cum o dovedesc cifrele controlului, în după‑amiaza aceea, pe peronul de la Sáenz Pena, am studiat feţele mecanicilor pe măsură ce trenurile treceau. La un semnal de‑al Premierului, s‑au urcat într‑un tren. Trebuiau să aştepte staţia Piaza de Mayo, să dispună de treisprezece staţii, iar controlorul să se afle într‑un alt vagon. Cel mai greu le era să găsească un moment în care să fie singuri; i‑a ajutat o dispoziţie cavalerească dată de Compania de Transporturi din Buenos Aires, care rezervă primul vagon din faţă doamnelor şi copiilor, precum şi dispreţul vădit al locuitorilor capitalei faţă de acest prim vagon, în staţia Peru, două doamne vorbeau despre soldurile de la Casa Lamota (de unde îşi cumpără hainele Carlota) şi un puşti citea, în mod inadecvat, Roşu şi negru (revista, nu Stendhal). Controlorul se afla pe la mijlocul trenului când Premierul şi‑a făcut apariţia în vagonul doamnelor şi a bătut discret în uşa care dădea spre cabina mecanicului. Surprins, dar fără să bănuiască nimic, acesta a deschis uşa când trenul urca spre Piedras. Staţiile Lima, Sáenz Pena şi Congrese au trecut fără nici un incident. La Pasco, trenul a întârziat puţin la plecare, dar controlorul se afla atunci în capătul celălalt al trenului şi nu s‑a sinchisit câtuşi de puţin, înainte de staţia Rio de Janeiro, Premierul a revenit în vagonul unde îl aşteptau ceilalţi trei. Patruzeci şi opt de ore mai târziu, un mecanic în civil, purtând haine cam largi pentru el, se amesteca printre oamenii care coborau în Medrano şi comenta cu inspectorul‑şef Montesano surpriza dezagreabilă: o unitate în plus la calculul său de vineri. Iar Premierul conducea propriul tren în vreme ce alţi trei se antrenau pe furiş pentru a‑l înlocui la momentul oportun. Sunt convins că au procedat la fel şi cu controlorii trenurilor pe care puneau stăpânire.
Având acum mai multe trenuri, ei dispun de un teritoriu mobil unde pot opera cu mai multă siguranţă. Poate nu voi afla niciodată de ce mecanicii reţelei Anglo au cedat şantajului sau mitei Premierului şi nici cum acesta din urmă reuşeşte să evite o eventuală identificare atunci când se întâlneşte cu alţi membri ai personalului, când îşi ia leafa sau semnează formulare. Am putut acţiona doar din afară, descoperind treapta mecanismele imediate ale existenţei lor vegetative, comportamentul lor exterior. Am admis cu greu că se hrăneau aproape exclusiv cu produsele care se vând în chioşcurile din staţii, dar m‑am convins că o rigoare deosebită stă la baza acestei existenţe deloc uşoare. Ei îşi cumpără ciocolată şi turtă dulce, dulciuri cu lapte şi nucă de cocos, nuga şi bomboane vitaminizate. Le mănâncă afişând un aer indiferent, precum cineva care îşi permite o mică plăcere, dar când călătoresc în vreun tren de‑al lor, cuplurile îndrăznesc să‑şi cumpere o turtă dulce din acelea mari, cu lapte şi drajeuri şi o mănâncă aparent ruşinaţi, ronţăind bucăţi mici şi simţind plăcerea unei mâncări adevărate. N‑au putut să‑şi rezolve niciodată în linişte problema alimentaţiei în comun, de câte ori le era într‑adevăr foame şi dulciurile îi scârbeau, amintirea sării le umplea gura de o crudă salivă şi simţeau o bucurie teribilă, fiindcă o dată cu sarea era gustul grătarului inaccesibil şi supa mirosind a pătrunjel şi a ţelină. (Cam pe atunci a apărut un local în care se frigea carnea, în staţia Once şi uneori mirosul de cârnaţi prăjiţi şi de hamburgeri ajungea pe peronul metroului. Dar ei nu pot avea acces la acest local fiindcă se află de cealaltă parte, pe peronul ce dă spre staţia Moreno.)
Hainele reprezintă un alt aspect penibil al existenţei lor. Se urează pantalonii, fustele, combinezoanele. Jachetele şi bluzele se strică puţin, dar din motive de securitate trebuie să şi le schimbe după o vreme, într‑o dimineaţă, când îl urmăream pe unul dintre ei, încercând să învăţ mai multe despre obiceiurile lor, am descoperit ce legături aveau cu suprafaţa. Cineva de la suprafaţă vine cu haine de schimb (am verificat apoi că era un schimb complet; de fiecare dată lenjerie de corp curată şi un costum de haine sau o rochie, călcate din când în când) şi urcă într‑un vagon din următorul tren. Acolo pot sta de vorbă, pachetul trece de la unul la altul şi în staţia următoare se schimbă — şi aici e momentul cel mai neplăcut — în toaletele care întotdeauna sunt murdare. Acelaşi agent îi aşteaptă la staţia următoare; călătoresc împreună încă o staţie şi agentul pleacă cu pachetul cu haine murdare. 
După ce m‑am convins că le cunoşteam toate posibilităţii în acest domeniu, am descoperit, absolut întâmplător, că îi afara schimbării hainelor mai au şi un depozit în care îşi ţin, î| condiţii precare, câteva haine şi obiecte pentru cazuri de urgenţă, poate pentru a satisface primele necesităţi ale noilor veniţi n‑am idee câţi or fi aceştia — dar bănuiesc că sunt tare mulţi. Ut prieten mi‑a prezentat pe stradă un bătrân anticar din Cabilde. Căutam un număr vechi din revista „Sur". Spre surprindere! mea, şi admiţând inevitabilul, am acceptat să cobor în staţia Perii cu librarul şi s‑o iau pe peron la stânga, acolo unde încep un coridor foarte frecventat care nu prea seamănă cu un culoar de metrou. Acolo îşi avea depozitul cu vrafuri de cărţi şi reviste amestecate. N‑am găsit revista „Sur", în schimb era o uşiţă întredeschisă ce dădea spre o altă încăpere; cineva stătea acolo cu spatele la mine şi avea ceafa foarte albă, aşa cum o au ei cu toţii; la picioarele Iui am izbutit să disting mai multe paltoane câteva batiste, un fular roşu. Librarul credea că eram negustor cu amănuntul sau concesionar ca şi el; nu l‑am contrazis şi am cumpărat „Trilce" într‑o ediţie frumoasă. Dar povestea asta cu hainele mi‑a dezvăluit lucruri cumplite. Cum au mai mulţi bar decât le trebuie şi vor să‑i cheltuie (presupun că la fel se întâmplă în închisorile în care regimul nu e prea sever) îşi satisfac capricii inofensive cu o violenţă care mă bulversează. Urmăream pe vremea aceea un băiat blond, îl vedeam mereu în acelaşi costum maro; îşi schimba doar cravata şi intra pentru asta de două, trei ori pe zi la toaletă, într‑o zi coborî la Lima ca să‑şi cumpere o cravată la chioşcul de pe peron; stătu mu timp să aleagă, fără să se decidă; era marea lui escapada distracţia de sâmbătă seara. Şi atunci i‑am zărit buzunarele sacoului pline de cravate şi brusc am simţit ceva ce semăna cu oroarea.
Ele îşi cumpără batistuţe, mici jucării, portchei, tot ce încape în chioşcuri şi în sacoşe. Uneori ele coboară în staţiile Lima săi Peru şi rămân ţintuite în faţa vitrinelor de pe peron unde s« expun mobile, privesc lung dulapurile şi paturile, fixează cu privirea mobilele, cu o umilă dorinţă refulată iar când cumpăr! ziarul sau „Maribel" zăbovesc pierdute în faţa anunţurilor cu solduri, reclame cu parfumuri, fotografii de modă şi mănuşi. Parcă sunt gata să uite instrucţiunile de indiferenţă şi detaşare când văd mamele urcând ca să‑şi plimbe copiii; pe două dintre ele ie‑am văzut după două zile, şi‑au părăsit chiar locurile şi s‑au dus lângă copii, atingându‑i aproape; nu m‑ar fi surprins dacă i‑ar fi mângâiat pe păr sau dacă le‑ar fi oferit o bomboană, lucruri care nu se fac în metroul din Buenos Aires şi în nici un alt metrou, probabil.
Mult timp m‑am întrebat de ce alesese Premierul tocmai o zi de control ca să coboare cu ceilalţi trei. Cunoscându‑i metoda, deşi nu şi pe el, m‑am gândit că nu putea fi vorba de fanfaronadă ori de dorinţa de a provoca un scandal dacă s‑ar fi publicat diferenţa de cifre. Mai mult, ţinând cont de înţelepciunea lui, ar fi trebuit să‑şi dea seama că în acele zile atenţia celor din metrou avea să fie îndreptată, în mod direct sau indirect, asupra desfăşurării controlului. Preluarea trenului părea astfel mai uşor de realizat şi chiar revenirea la suprafaţă a mecanicului înlocuit nu putea avea consecinţe periculoase pentru el. Abia peste trei luni, după întâlnirea întâmplătoare din parcul Lezama dintre fostul mecanic şi inspectorul‑şef Montesano (taciturn şi indiferent) eu şi inspectorul am început să înţelegem adevărul.
Pe vremea aceea — şi nu e mult de atunci — aveau deja trei trenuri şi, cred, deşi nu sunt chiar sigur — că aveau şi un post în cabinele de coordonare a activităţii din Primera Junta. O sinucidere înlătură ultimele mele îndoieli, într‑o după‑amiază o urmărisem pe una dintre ele şi am văzut‑o intrând în cabina telefonică din staţia Jose Maria Moreno. Peronul era aproape gol şi mi‑am sprijinit capul de peretele lateral, prefăcându‑mă obosit după orele de serviciu. Era pentru prima oară că o vedeam pe una de‑a lor într‑o cabină telefonică şi nu m‑a surprins aerul complice şi oarecum speriat al fetei, clipa de şovăială înainte de a privi în jur şi de a intra în cabină. N‑am auzit mare lucru, un plânsei, zgomotul unei poşete deschizându‑se, nasul suflat şi apoi: „Dar canarul, ai grijă de el, nu‑i aşa? Îi dai în fiecare dimineaţă mei şi puţină vanilie?" M‑a uimit discuţia asta banală; vocea respectivă nu transmitea un mesaj bazat pe vreun cod, lacrimile înmuiau această voce, o înecau. Am urcat într‑un tren înainte ca ea să mă poată descoperi şi am făcut un traseu întreg, continuând să controlez orarul şi schimbarea hainelor. Când metroul a ajuns din nou în staţia Jose Maria Moreno, ea s‑a aruncat în faţa trenului, după ce şi‑a făcut (se zice) semnul crucii; am recunoscut‑o după pantofii roşii şi după poşeta de culoare deschisă. Se strânseseră mulţi oameni şi unii îi înconjurau pe mecanic şi pe controlor, în aşteptarea poliţiei. Mi‑am dat seama că amândoi erau de‑ai lor (sunt atât de palizi) şi m‑am gândit că cele întâmplate aveau să pună la încercare valabilitatea planurilor Premierului, căci una e să înlocuieşti pe cineva în subteran şi alta e să rezişti unui interogatoriu al poliţiei. A trecut o săptămână şi nu s‑a întâmplat nimic după această sinucidere banală şi aproape cotidiană; de atunci mi s‑a făcut frică să mai cobor.
Ştiu că sunt multe lucruri de care încă n‑am habar şi sunt chiar esenţiale, dar frica e mai puternică decât mine. În ultimele zile mă apropii doar de gura de metrou Lima, care e staţia mea, trag în piept aerul cald, mirosul acela de Anglo care urcă până în stradă şi ascult trenurile trecând. Intru într‑o cafenea şi mă simt un imbecil, mă întreb cum de pot renunţa când sunt atât de aproape de revelaţia totală. Ştiu atâtea lucruri, aş putea să fiu util societăţii, dezvăluind tot ce se întâmplă. Ştiu că aveau deja opt trenuri în ultimele săptămâni şi că ei se înmulţesc vertiginos. Cei noi nu pot fi încă recunoscuţi fiindcă pielea se decolorează foarte încet şi fără îndoială şi‑au dublat măsurile de siguranţă; planurile Premierului par ireproşabile şi mi‑e imposibil să calculez câţi sunt la ora actuală. Doar instinctul m‑a avertizat când încă îndrăzneam să cobor şi să‑i urmăresc: cele mai multe trenuri sunt pline de ei, pasagerii obişnuiţi pot călători din ce în ce mai greu la orice oră; iată de ce nu mă mai miră că ziarele pretind noi linii, mai multe trenuri, măsuri de urgenţă.
L‑am întâlnit pe Montesano, i‑am spus câteva lucruri şi am sperat că el va ghici altele. Mi s‑a părut că n‑avea încredere în mine, că mergea pe o altă pistă, pe cont propriu, sau că prefera mai degrabă să se debaraseze elegant de ceva care îl depăşea, fără să mai vorbim de şefii lui, care erau şi ei total depăşiţi. Am înţeles că era inutil să‑i mai pomenesc despre asta, mă putea acuza că‑i complicam viaţa cu fantezii paranoice, mai ales când mi‑a spus, bătându‑mă prieteneşte pe spate: „Sunteţi obosit, ar trebui să călătoriţi."
Dar eu trebuia să călătoresc cu metroul. Mă surprinde oarecum că Montesano nu se hotărăşte să ia măsuri, cel puţin împotriva Premierului şi a celorlalţi trei, pentru a distruge acest arbore care îşi înfige rădăcinile din ce în ce mai adânc în asfalt şi în pământ. E mirosul ăsta de închis, se aude un tren frânând şi apoi marea aceea de oameni care urcă scara cu aerul bovin al celor care au călătorit în picioare, înghesuiţi în vagoane mereu înţesate de lume. Ar fi trebuit să mă apropii, să‑i iau deoparte şi să le explic; am auzit atunci venind însă un alt tren şi mi s‑a făcut iarăşi frică. Când recunosc pe vreunul din agenţii lor care urcă sau coboară cu pachetul de haine, mă refugiez în cafenea şi o vreme nu îndrăznesc să mai ies. Între două pahare de gin, mă gândesc că de îndată ce voi prinde iarăşi curaj, voi coborî să verific câţi sunt. Cred că acum toate trenurile sunt în mâinile lor şi administrează numeroase staţii, precum şi o parte din ateliere. Ieri m‑am gândit că vânzătoarea de la chioşcul de dulciuri m‑ar putea informa despre creşterea obligatorie a vânzărilor ei. Cu un efort ce depăşea uşor golul meu din stomac, am reuşit să cobor pe peron, spunându‑mi că nu trebuia nici să urc în tren, nici să mă amestec printre ei; doar două întrebări şi să revin la suprafaţă, să fiu din nou la adăpost. Am introdus moneda în automat şi m‑am apropiat de chioşc; mă pregăteam să cumpăr o ciocolată când am văzut‑o pe vânzătoare privindu‑mă fix. Frumoasă dar atât de palidă, extrem de palidă. Am alergat disperat spre scări, am urcat treptele poticnindu‑mă. Ştiu acum că nu voi mai putea coborî; ei mă cunosc, au sfârşit prin a mă cunoaşte în cele din urmă.
Stau de o oră în cafenea şi nu mă pot hotărî să pun din nou piciorul pe prima treaptă, să stau nemişcat printre acei oameni care urcă ori coboară, ignorându‑i pe cei ce mă privesc chiorâş fiindcă nu înţeleg de ce nu mă hotărăsc să mă mişc într‑o zonă în care toată lumea se mişcă. Mi se pare aproape incredibil că am reuşit să analizez în fine metodele lor generale, fiind totuşi incapabil să fac ultimul pas ce mi‑ar permite să le dezvălui identităţile şi intenţiile. Refuz să accept că frica îmi înăbuşă pieptul în aşa hal; mă voi hotărî poate, mă voi sprijini poate de balustradă şi voi striga în gura mare ceea ce ştiu despre planul lor, ceea ce cred că ştiu despre Premier (da, o voi spune, chiar dacă Montesano îmi va purta pică, văzându‑mă că îi dejoc planurile) şi mai ales ce consecinţe pot avea faptele lor pentru populaţia din Buenos Aires. Până acum am continuat să scriu în cafenea, faptul că mă ştiu la suprafaţă, într‑un loc neutru, îmi dă o stare de linişte pe care n‑o aveam atunci când am coborât până la chioşc. Simt că într‑un fel sau altul voi coborî din nou, mă voi strădui să cobor scara, treaptă cu treaptă dar între timp ar fi mai bine să‑mi termin raportul pentru a‑l trimite primarului sau şefului poliţiei, cu o copie pentru Montesano iar apoi voi' plăti cafeaua şi voi coborî cu siguranţă, de asta sunt sigur deşi nu ştiu cum o voi face, de unde voi avea forţa să cobor treaptă cu treaptă acum când ei mă cunosc, acum când au sfârşit prin a mă cunoaşte, dar nu mai are nici o importanţă, înainte de a coborî voi avea ciorna, voi spune domnule primar sau domnule şef de poliţie, acolo jos e cineva care se plimbă, cineva care merge pe peroane şi când nimeni nu‑şi dă seama, când numai eu pot să ascult fiindcă doar eu ştiu, se închide într‑o cabină şi îşi deschide poşeta. Şi atunci acel cineva plânge, plânge puţin la început şi apoi zice, domnule primar: „Dar canarul, ai grijă de el, nu‑i aşa? îi dai în fiecare dimineaţă mei şi puţină vanilie?"

TĂIETURI DIN ZIARE

Deşi nu cred că mai e nevoie s‑o spun, prima tăietură din ziar este adevărată iar cea de‑a doua imaginară.
Sculptorul locuieşte pe strada Riquet, ceea ce nu mi se pare o idee prea grozavă, dar la Paris nu prea ai de ales când eşti argentinian şi sculptor, două ipostaze care în general îţi fac viaţa grea în acest oraş. În fond ne cunoaştem puţin, perioade care însumează deja douăzeci de ani; când mi‑a telefonat ca să‑mi vorbească despre o carte cu reproduceri din lucrările sale cele mai recente şi să‑mi ceară un text care le‑ar putea însoţi, i‑am spus ceea ce e convenabil sa răspunzi în asemenea cazuri, adică să‑mi arate sculpturile şi apoi mai vedeam sau mai bine zis, să le vedem şi abia după aceea..
L‑am vizitat seara şi la început au fost cafeaua şi discuţiile amabile, simţeam amândoi ceea ce se simte în mod inevitabil când cineva îţi arată opera şi atunci momentul acela penibil aproape întotdeauna când jarul ia foc sau trebuie să admiţi, acoperind prin cuvinte, că lemnul era umed şi făcea mai mul fum decât căldură, îmi vorbise deja la telefon despre lucrările lui, o serie de sculpturi mici a căror temă era violenţa, pe toate latitudinile politice şi geografice, care face din om un lup a omului. Ştiam câte ceva despre toate astea, din nou doi argentinieni pradă mareei amintirilor, spaimă acumulată zilnic prin telegrame, scrisori, bruşte tăceri, în timp ce vorbeam el elibera o masă; instalându‑mă într‑un fotoliu comod începu să aducă sculpturile; le aşeza într‑o lumină favorabilă, mă lăsa să le studiez în tihnă şi apoi le învârtea uşor; aproape că nu ne mai vorbeam de‑acum, ele aveau cuvântul şi ceea ce spuneau ne aparţinea doar nouă. Una după alta, cam zece în total, mici ş filiforme, din argilă sau ghips, ivindu‑se din sârme ori sticle înfăşurate, create cu migala degetelor şi a spatulei, închipuite din cutii goale de conserve şi din alte obiecte pe care doar explicaţiile sculptorului îmi permiteau să le recunosc pe sub trupuri şi capete şi braţe şi mâini. Era seara târziu, din stradă se auzea doar zgomotul unor camioane grele, sirena unei ambulanţe.
Mi‑a plăcut că în munca sculptorului nu era nimic sistematic ori prea explicit, că fiecare piesă ascundea ceva enigmatic şi câteodată trebuia să te uiţi lung la ea pentru a sesiza modul în care îşi asuma violenţa; sculpturile mi se păreau naive şi subtile totodată, fără a afişa un dramatism excesiv ori vreun şantaj sentimental. Chiar şi tortura, acea formă ultimă în care violenţa se desăvârşeşte prin oroarea imobilităţii şi a izolării nu fusese exprimată prin suspecta minuţiozitate a atâtor afişe, texte şi filme care reveneau în mintea mea la fel de activă şi pregătită să păstreze imagini spre a le reconstitui pentru nu se ştie care satisfacţie obscură. Mi‑am zis că dacă scriam textul pe care mi‑l ceruse sculptorul, dacă scriu textul pe care mi‑l ceri, i‑am spus, va fi un text asemeni acestor sculpturi, niciodată n‑o să mă las pradă superficialităţii care abundă destul în acest domeniu.
— Asta e treaba ta, Noemi, mi‑a spus. Ştiu că nu‑i uşor, amintirile ne sunt pline de atâta sânge încât uneori te simţi vinovat dacă le pui capac, dacă le îngrădeşti ca să nu ne inunde cu totul.
— Mie îmi spui? Uită‑te la această tăietură din ziar, eu o cunosc pe femeia care semnează şi am aflat câte ceva de la nişte prieteni. Asta s‑a întâmplat acum trei ani sau aseară ori se întâmplă poate chiar în clipa asta la Buenos Aires sau la Montevideo. Chiar înainte de a veni la tine am deschis scrisoarea de ia un prieten şi am găsit înăuntru această tăietură din ziar. Mai beau o cafea până citeşti, de fapt cred că nici nu‑i nevoie să citeşti după tot ce mi‑ai arătat, dar nu ştiu, m‑aş simţi mai bine dacă citeşti şi tu.
Iată deci ce citi sculptorul:
Subsemnata Laura Beatriz Bonaparte Bruschtein, domiciliată în Aloyac nr. 26, district 10, Colonia Cuauhtemoc, Mexic 5, D.F., vreau să fie cunoscut opiniei publice următoarele:
1. Aida Leonora Bruschtein Bonaparte, născută în 21 mai 1951 la Buenos Aires, Argentina, de profesie învăţătoare.
Faptele: La ora zece, în dimineaţa zilei de 24 decembrie 1975, a fost ridicată de către soldaţii Armatei argentiniene (Batalionul 601) de ia locul ei de muncă, din Villa Miseria Monte Chingolo, din apropierea capitalei federale.
Aici avusese loc în ajun o luptă care se soldase cu peste o sută de morţi, dintre care o parte erau oameni din cartier. După ce a fost reţinută, fiica mea a fost dusă la garnizoana militară a Batalionului 601.
Acolo a fost torturată cu sălbăticie ca şi multe alte femei. Cele care au supravieţuit au fost împuşcate chiar în seara de Crăciun. Printre ele se afla şi fiica mea.
Îngroparea morţilor care luptaseră precum şi a civililor ridicaţi a avut loc după cinci zile. Toate trupurile, inclusiv al ei, au fost ridicate cu un dispozitiv mecanic şi au fost transportate la comisariatul din Lanus, iar de acolo la cimitirul din Avellaneda, unde au fost aruncate într‑o groapă comună.
Mă uitam întruna la ultima sculptură care rămăsese pe masă, refuzând să‑l privesc în ochi pe sculptorul care citea în linişte. Am auzit pentru prima oară tic‑tacul pendulei: venea din vestibul şi era singurul lucru care se putea auzi în clipa aceea când strada devenea din ce în ce mai pustie; zgomotul uşor ajungea până la mine ca un metronom în noapte, o încercare de a menţine viu timpul în acel hău în care ne aflam amândoi, acel timp care era şi al unei camere din Paris şi al unui cartier mizerabil din Buenos Aires, un timp fără calendare, care ne punea faţă în faţă cu asta, cu ceva pe care nu‑l mai puteam numi decât „asta", toate calificările isprăvite, orice gest de oroare obosit şi murdar.
— Cele care au supravieţuit au fost împuşcate chiar în seara de Crăciun, citi cu voce tare sculptorul. Poate că le‑au dat cozonac şi cidru, adu‑ţi aminte că la Auschvvitz Je dădeau bomboane copiilor înainte de a‑i duce în camerele de gazare.
Cred că a văzut ceva întipărit pe faţa mea, a schiţat un gest de scuză iar eu mi‑am plecat privirea şi mi‑am aprins încă o ţigară.
Am aflat în mod oficiai de asasinarea fiicei mele Ia tribunalul numărul 8 din oraşul La Plata, în ziua de 8 ianuarie 1976. Mi s‑a spus apoi să merg la comisariatul din Lanus, unde după trei ore de interogatoriu mi s‑a indicat locul unde se afla groapa. Din fata mea m‑au lăsat să‑i văd doar mâinile‑i desprinse de trup care erau puse într‑un borcan cu numărul 24. Ceea ce mai rămăsese din corpul ei nu putea fi restituit fiindcă era secret militar, în ziua următoare m‑am dus la cimitirul Avellaneda ca să caut tăbliţa nr. 28. Comisarul îmi spusese că acolo aveam să găsesc „ceea ce mai rămăsese din ea, pentru că ce primiseră nu se puteau numi trupuri". Groapa era o bucală de pământ răscolit de cinci metri pe cinci, cam spre fundul cimitirului. I‑am putut localiza groapa. A fost cumplit când mi‑am dat seama cum au omorât şi îngropat peste o sută de persoane, printre care se afla şi fiica mea.
2. În faţa unei asemenea infamii şi a unei cruzimi fără de margini, în ianuarie 1976, subsemnata, domiciliată pe strada Lavalle 730, etajul cinci, sectorul 9 în capitala federală, am dat în judecată Armata argentiniană pentru asasinat. Am deschis procesul la acelaşi tribunal, numărul 8, din La Plata.
— Vezi bine, toate astea nu servesc Ia nimic, spuse sculptorul, măturând aerul cu braţul întins. N‑ajută la nimic, Noemi. Eu îmi petrec luni întregi făcând porcăriile astea, tu scrii cărţi, femeia asta denunţă atrocităţi, noi mergem la congrese şi la mese rotunde pentru a protesta, ajungem aproape să credem că lucrurile se schimbă şi brusc, în două minute citind asta, înţelegi din nou adevărul, ştii că...
— Da, şi eu cred la fel acum, i‑am zis, enervată că trebuia să spun lucrurilor pe nume. Dar dacă aş accepta toate astea, ar fi ca şi cum le‑aş trimite o telegramă de adeziune şi apoi ştii foarte bine, te vei trezi mâine şi vei modela o altă sculptură ştiind că eu mă aflu în faţa maşinii de scris şi vei crede că suntem mulţi deşi suntem atât de puţini şi că forţele inegale nu justifică şi nu vor justifica niciodată tăcerea. Gata cu morala. Ai terminat de citit? Trebuie să plec, bătrâne.
Dădu din cap în semn că nu, arătându‑mi ibricul cu cafea.
După demersul legal întreprins, s‑au întâmplat următoarele:
3. În martie 1976, poliţia l‑a asasinat pe una din străzile oraşului Buenos Aires pe Adrian Saidon, argentinian de douăzeci şi patrii de mi. funcţionar, logodnicul fiicei mele, după care l‑a înştiinţat pe tată despre asasinat.
Trupul n‑a fost restituit tatălui, doctorul Abraham Saidon, întrucât ora considerat secret militar.
4. Santiago Bruschtein, argentinian, născut în 25 decembrie 1918, tatăl fiicei mele asasinate, de profesie doctor în biochimie, cu laboratorul în oraşul Moron.
Faptele: în 11 iunie 1976, la amiază, un grup de militari în civil a descins în apartamentul nr. 9 din strada Lavalle 730, etajul cinci. Soţul meu, asistat de o infirmieră, se afla în pat, aproape muribund din pricina unui infarct, cu un pronostic de trei luni de viaţă. Militarii l‑au întrebat de mine şi de copiii noştri şi au adăugat: Cum poate să îndrăznească un blestemat de evreu sa intenteze un proces pentru asasinat Armatei argentiniene? L‑au obligat apoi să se ridice şi lovindu‑l, l‑au suit într‑o maşină fără a‑i permite să‑şi ia medicamentele.
Martori oculari au afirmat că Armata şi poliţia au folosit pentru arestare vreo douăzeci de maşini. N‑am mai avut niciodată veşti despre el. Din surse neoficiale am aflat că a murit subit când a început să fie torturat.
— Dar eu mă aflu aici, la mii de kilometri, discutând cu un editor despre ce fel de hârtie să se folosească la fotografierea sculpturilor, despre format şi despre copertă.
— Ei, da, bătrâne, iar eu am scris zilele astea o povestire care abordează, nici mai mult nici mai puţin, decât problemele psihologice ale unei fete ajunse la pubertate. Nu te mai tortura şi tu atât, cred că ne ajunge adevărata tortură.
— Ştiu, Noemi, o ştiu prea bine, la naiba. Dar mereu e la fel sfârşim întotdeauna prin a recunoaşte că toate astea s‑au petrecut într‑un alt spaţiu, într‑un alt timp. N‑am fost şi nici ni vom fi vreodată acolo unde, poate...
(Mi‑am amintit de ceva citit în copilărie, poate Augustin Thierry, o povestire în care un sfânt, al cărui nume nu‑l mai reţin, i‑a creştinat pe Clovis şi poporul lui. În momentul în care îi descria lui Clovis flagelarea şi răstignirea lui Isus, regele s‑a ridicat de pe tronul lui, fluturându‑şi lancea şi strigând: „Ah, dacă aş fi fost eu acolo cu oştenii mei!" Minune a unei dorinţe imposibile, aceeaşi neputincioasă furie ca a sculptorului absorbit de lectură.)
5. Patricia Villa, argentiniană, născută în Buenos Aires în 1952, ziaristă şi soră a nurorii mele, lucra la agenţia Inter Press Service.
Faptele: împreună cu logodnicul ei, Eduardo Suârez, şi el ziarist, au fost arestaţi în septembrie 1976 şi duşi Ja Comandamentul General al poliţiei federale din Buenos Aires. La o săptămână după ce au fost reţinuţi i s‑a comunicat mamei, care făcuse demersurile legale necesare, că se comisese o regretabilă eroare. Trupurile lor n‑au mai fost restituite rudelor.
6. Irene Mdnica Bruschtein Bonaparte de Ginzberg, de douăzeci şi patru de ani, de profesie artist plastic, căsătorită cu Mărio Ginzberg, şef de şantier, de douăzeci şi patru de ani.
Faptele: în ziua de 11 martie 1977, la ora şase dimineaţa au descins în apartamentul lor forţe ale armatei şi ale poliţiei şi i‑au ridicat pe cei doi, abandonându‑i pe copiii lor: Victoria, de doi ani şi şase luni şi Hugo Roberto de un an şi şase luni, în faţa casei. Imediat am prezentat o cerere de habeas corpus, eu Ia Consulatul din Mexic iar tatăl lui Mario, cuscrul meu, în capitala federală.
Am încercat să am veşti despre fiica mea Irene şi despre ginerele meu Mărio şi am denunţat aceste fapte abominabile la Naţiunile Unite, OEA, Amnesty International, Parlamentul European, Crucia Roşie etc.
Şi totuşi n‑am primit nici până azi vreo veste despre locul lor de detenţie. Sper din tot sufletul să mai fie încă în viaţă.
Ca mamă, fiind în imposibilitatea de a reveni în Argentina din pricina persecutării familiei mele şi cum demersurile legale au fost respinse, solicit instituţiilor şi persoanelor care luptă pentru apărarea drepturilor omului să acţioneze pentru a‑mi fi restituiţi fiica Irene şi soţul ei Mario şi pentru a le salva astfel viaţa şi libertatea. Semnează: Laura Beatriz Bonaparte Bruchstein.
(„El Pais", octombrie 1978. Articol reprodus în „Denuncia", decembrie 1978.)
Sculptorul mi‑a înapoiat articolul, nu ne‑am mai spus mare lucru, picam de somn şi simţeam că era mulţumit: îi acceptasem colaborarea şi am înţeles atunci că se îndoise de asta, ştia că eram foarte ocupată, poate chiar egoistă, scriitoarea ocupată până peste poate. L‑am întrebat dacă găseam prin apropiere vreo staţie de taxiuri şi am ieşit pe strada pustie şi rece, prea largă pentru a fi pe gustul meu, la Paris. O rafală de vânt mă obligă să‑mi ridic gulerul paltonului, îmi auzeam tocurile pe caldarâm tulburând liniştea, marcând acel ritm în care oboseala şi obsesiile creează o melodie ce revine neîncetat ori fraze dintr‑un poem. M‑au lăsat să‑i văd doar mâinile‑i desprinse de trup care erau puse într‑un borcan cu numărul douăzeci şi patru, m‑au lăsat să‑i văd doar mâinile‑i desprinse de trup şi brusc m‑am împotrivit acestei maree recurente, străduindu‑mă să respir adânc, să mă gândesc la ceea ce aveam să lucrez a doua zi; n‑o să ştiu niciodată de ce am traversat pe celălalt trotuar, n‑aveam un motiv anume căci strada dădea spre Place de La Chapelle unde urma să găsesc poate un taxi, era totuna dacă mergeam pe un trotuar sau pe celălalt, am traversat aşa, fiindcă nu mai aveam nici măcar puterea să mă întreb de ce traversam.
Fetiţa stătea pe o treaptă în faţa unei porţi, pierdută aproape printre atâtea alte porţi, casele înalte şi înguste, greu de deosebit pe strada aceea întunecoasă. Faptul că o fetiţă se afla pe o scară la acea oră din noapte pe o stradă pustie mă surprinse mai puţin decât atitudinea ei, o pată mică şi albă, picioarele ghemuite şi mâinile‑i acoperindu‑i faţa, ar fi putut la fel de bine; să fie un câine sau un coş de gunoi uitat în faţa casei. M‑am uitat prin jur; un camion se îndepărta cu palide lumini galbene, pe trotuarul de vizavi un bărbat înainta încovoiat, cu capul vârât în pardesiu şi cu mâinile în buzunar. M‑am oprit, am privit‑o îndeaproape: fetiţa avea nişte codiţe rare, fustiţă albă şi tricou roz; îndepărtându‑şi mâinile, i‑am văzut ochii şi obrajii, lacrimile pe care semiîntunericul nu i le putea ascunde, ghiceam că‑i alunecau până la gură.
— Ce‑ai păţit? Ce faci aici?
Am simţit‑o inspirând aerul cu putere, înghiţindu‑şi lacrimile şi mucii, un sughiţ ori un plânset şi i‑am văzut faţa ridicată spre mine, năsucul roşu, gura care tremura. Am repetat întrebările, nu ştiu ce i‑am mai zis şi m‑am aplecat până am simţit‑o foarte aproape de mine.
— Mama, spuse fetiţa, hohotind. Tata îi face tot felul de lucruri mamei.
Voia să mai zică ceva poate, dar şi‑a întins braţele şi s‑a lipit de mine; mirosea urât, a chiloţei uzi. Ridicându‑mă, am vrut s‑o iau în braţe dar ea se îndepărtă, privind spre gangul întunecos, îmi arătă ceva cu degetul, înainta şi eu o urmai, zărind abia o boltă pietruită, dincolo de care începea o grădină. Tăcută, ieşi la aer; aceea era mai degrabă o grădină de zarzavaturi cu garduri joase ce delimitau spaţiile cultivate, o dâră de lumină te lăsa să întrevezi tufele rahitice, tulpinile susţinând plantele agăţătoare, zdrenţele ce ţineau locul sperietorilor; în mijloc se zărea un pavilion cârpit cu plăci de zinc şi tablă, iar printr‑o ferestruică străbătea o lumină verzuie. Nu era nici o lumină aprinsă în casele din jurul grădinii de zarzavaturi, ziduri negre urcau cinci etaje ajungând să se confunde cu un cer jos şi înnorat.
Fetiţa se îndreptase spre aleea îngustă dintre cele două straturi ce ducea spre uşa pavilionului; abia s‑a întors, ca pentru a se asigura că o urmam şi intră în cocioabă. Ştiu că ar fi trebuit să mă opresc acolo şi să fac cale întoarsă, să‑mi spun că fetiţa visase urât şi că se întorcea în pat, toate motivele raţionale îmi demonstrau absurdul acelei clipe şi poate riscul pe care mi‑l asumam pătrunzând într‑o casă străină la ora aceea; cred că‑mi repetam toate astea în gând păşind dincolo de uşa întredeschisă şi zărind‑o pe puştoaică aşteptându‑mă într‑un fel de vestibul plin de boarfe şi unelte de grădinărit. O rază de lumină se strecura pe sub uşa din fund şi fetiţa mi‑o arătă cu mâna, străbătu aproape în fugă restul vestibulului şi deschise imperceptibil uşa. Lângă ea, inundându‑mă brusc, lumina gălbuie ce trecea prin crăpătura ce se mărea treptat‑treptat, şi un miros de ars m‑a izbit şi am auzit parcă un strigăt înăbuşit ce izbucnea, se oprea şi izbucnea iarăşi; am împins uşa cu mâna şi am pătruns în camera infectă, scaune rupte, masa plină de sticle de bere şi vin şi pahare şi ziare vechi acoperind‑o, şi ceva mai departe patul şi trupul gol şi prosopul murdar făcut căluş în gură iar mâinile şi picioarele legate de barele de fier. Stând pe o bancă, cu spatele la mine, tatăl fetiţei îi făcea tot felul de lucruri mamei; îşi lua un răgaz, ducea uşor ţigara la buze, scotea încet fumul pe nas în vreme ce ţigara cobora pe un sân al mamei şi rămânea acolo cât timp durau ţipetele înăbuşite de prosopul care‑i acoperea gura şi faţa, cu excepţia ochilor. Până să înţeleg, să accept că fac parte din toate astea, tatăl avu timp să‑şi retragă ţigara şi s‑o ducă din nou la gură, să savureze excelentul tutun franţuzesc, iar eu să văd trupul ars de la burtă la gât, petele violete sau roşii care urcau de la coapse şi sex până la sânii pe care ţigara se aşeza din nou, căutând cu subtilă delicateţe un alt loc pe piele, fără cicatrice. Ţipătul şi zvâcnetul trupului din patul ce se zguduia sub spasm se contopiră acum în fapte şi lucruri pe care nu le‑am ales şi pe care nu mi le voi explica vreodată; între bărbat şi mine se afla un scaun stricat, l‑am văzut ridicându‑se în aer şi lovind cu muchia capul tatălui; trup şi scaun se rostogoliră pe jos aproape simultan. A trebuit să mă dau înapoi ca să nu cad şi eu, îmi adunasem toată forţa ridicând scaunul şi lovind cu el şi simţeam că rămân fără vlagă, bălăngănindu‑mă ca o marionetă; ştiu că am căutat zadarnic ceva de care să mă sprijin, m‑am uitat vag în spate şi am văzut uşa închisă, copila dispăruse iar bărbatul căzut pe podea era o pată confuză, o zdreanţă şifonată. Ce a urmat apoi am văzut poate într‑un film sau am citit într‑o carte, eram acolo dar era ca şi cum n‑aş fi fost şi totuşi acţionam iute şi deliberat, pe masă am găsit cuţitul, am tăiat sforile care o ţineau legată pe femeie, i‑am smuls prosopul de pe faţă şi am văzut‑o ridicându‑se în tăcere, o tăcere absolută devenită parcă necesară, privind trupul căzut ce începea să‑şi revină dintr‑o stare de inconştienţă ce nu putea dura şi privirea ei fără cuvinte, trupul pe care‑l apuca de braţe în timp ce eu îl luam de picioare şi îl întindeam amândouă în pat, îl legam cu sforile pe care le înnodam în grabă şi îi puneam căluşul în gură în aceeaşi linişte în care ceva părea să vibreze, tremurând într‑o frecvenţă ultrasonoră. Nu ştiu ce urmează, văd femeia, goală încă, smulgând îmbrăcămintea, descheind şi dându‑i jos pantalonii, îi văd ochii oglindindu‑se într‑ai mei, o singură pereche de ochi dedublându‑se şi patru mâini smulgând şi rupând şi dezbrăcând, vestă şi cămaşă şi chiloţi şi acum trebuie să‑mi amintesc şi să scriu, blestemata mea condiţie de scriitor şi memoria vorbesc despre ceva ce n‑am văzut dar am trăit într‑un mod inexplicabil, un pasaj dintr‑o povestire de Jack London în care un pungaş din nord se zbate ca să moară demn în timp ce lângă el, colegul lui de tâlhării, transformat într‑un morman de carne şi sânge care nu şi‑a pierdut încă total cunoştinţa, urlă şi se zvârcoleşte torturat de femeile din trib care fac din el o cumplită prelungire a vieţii printre spasme şi ţipete, omorându‑l fără a‑l ucide, extrem de rafinate, inventând variante nedescrise până acum aşa cum n‑am fost nici noi descrise vreodată şi făcând ceea ce trebuia să facem, tot ce trebuia făcut până la capăt. Inutil să te întrebi ce căutam eu în toate astea, cu ce drept şi ce rol aveam eu în ceea ce se petrecea sub ochii mei care au văzut toate astea, tară îndoială, şi îşi amintesc cele văzute la fel cum imaginaţia lui London trebuie să fi văzut şi să‑şi fi amintit ceea ce mâna lui era incapabilă să descrie. Ştiu doar că fetiţa nu mai era cu noi de când intrasem în cameră iar acum mama îi făcea tot felul de lucruri tatălui, dar cine ştie dacă numai mama sau erau iarăşi rafalele în noapte, frânturi de imagini revenind dintr‑o tăietură din ziare, mâinile desprinse de trup şi puse într‑un borcan cu numărul 24, din surse neoficiale am aflat că a murit subit când a început să fie torturat şi prosopul în gură şi ţigările aprinse şi Victoria, de doi ani şi şase luni şi Hugo Roberto de un an şi şase luni, abandonaţi în faţa casei. Cum să ştiu cât a durat, cum să înţeleg că şi eu, chiar şi eu, deşi mă credeam de partea celor buni, chiar şi eu, cum să accept că şi eu eram de partea celor cu mâini retezate şi gropi comune, şi eu de cealaltă parte, cu fete torturate şi împuşcate chiar în seara de Crăciun; restul nu‑i decât un spate întors, o grădină de zarzavaturi traversată în fugă, un genunchi julit în gardul despărţitor, o revenire în strada îngheţată şi pustie şi, în fine, Place de La Chapelle şi aproape imediat taxiul care m‑a adus în faţa unui pahar şi a încă unui pahar de vodcă şi somnul adânc din care m‑am trezit la prânz, întinsă de‑a curmezişul pe pat şi îmbrăcată din cap până în picioare, cu genunchiul sângerând şi cu acea durere de cap poate providenţială pe care o simţi când dai pe gât vodcă adevărată.
Am lucrat întreaga după‑amiază, mi se părea inevitabil şi ciudat să mă pot concentra într‑o asemenea măsură; pe înserat l‑am sunat pe sculptor, părea surprins să mă audă din nou atât de repede; i‑am povestit ce mi se întâmplase, am spus‑o dintr‑o răsuflare şi el nu m‑a întrerupt deşi la un moment dat îl auzeam tuşind sau încercând un început de întrebare.
— Aşa că vezi, i‑am spus, vezi bine că nu mi‑a trebuit prea mult timp să‑ţi dau ce ţi‑am promis.
— Nu înţeleg, zise sculptorul. Dacă te referi la textul despre...
— Da, asta vreau să spun. Tocmai ţi l‑am citit, ăsta e textul. Ţi‑l trimit de îndată ce îl corectez, nu vreau să‑l mai ţin aici.
După vreo două, trei zile pline de pastile şi băutură şi discuri şi orice altceva ce mi‑ar fi putut servi drept barieră, am ieşit să fac cumpărături, frigiderul era gol şi Mimosa mieuna la piciorul patului. Am găsit o scrisoare în cutia poştală iar pe plic am recunoscut scrisul mare al sculptorului, înăuntru era o foaie de hârtie şi o tăietură din ziare, am început să citesc îndreptându‑mă spre piaţă şi abia mai târziu mi‑am dat seama că, deschizând plicul, rupsesem şi pierdusem o parte din articol. Sculptorul îmi mulţumea pentru textul scris pentru albumul lui, insolit dar se pare foarte personal, depăşind normele uzuale în materie de albume artistice, dar asta nu‑l deranja, aşa cum, fără îndoială, nu mă deranjase nici pe mine. Mai era şi un post‑scriptum: „Ai fi putut fi o mare actriţă, dar din fericire eşti o scriitoare excelentă. Când m‑ai sunat în seara aceea, pentru o clipă am crezut că‑mi povesteai ceva care ţi se întâmplase în realitate dar am citit apoi din întâmplare „France‑Soir" din care îmi permit să‑ţi trimit articolul care ţi‑a inspirat faimoasa experienţă personală. E adevărat, un scriitor poate argumenta că dacă se inspiră din realitate, fie şi din faptul divers, reuşeşte să transfere faptele într‑o altă dimensiune, conferindu‑le o valoare deosebită. Oricum, dragă Noemi, ne cunoaştem de prea multă vreme ca să‑ţi fi părut necesar să‑mi condiţionezi dinainte ilustrarea acelui text şi să‑ţi arăţi talentul dramatic Ia telefon. Dar s‑o lăsăm baltă, ştii prea bine cât îţi sunt de recunoscător pentru colaborare şi cât de fericit mă simt că..."
Am privit articolul şi am văzut că‑l rupsesem din neatenţie, plicul şi fragmentul lipit de el erau aruncate pe undeva. Ştirea era demnă de „France‑Soir" şi de stilul ziarului: dramă atroce într‑o suburbie a Marsiliei, macabra descoperire a unei crime sadice, fost instalator legat şi cu un căluş în gură zăcând pe un pat mizerabil, cadavrul etc., vecini discreţi la curent cu repetate scene de violenţă, fetiţa lipsind de câteva zile de acasă, vecini suspectând fuga, poliţia căutând concubina, cumplita privelişte de care au avut parte cei care, articolul se întrerupea aici, în fond şi la urma urmei, înmuind prea mult marginea plicului pentru a‑l lipi, sculptorul făcuse la fel ca Jack London, exact ca Jack London şi ca memoria mea; dar fotografia pavilionului apărea în întregime şi era pavilionul din grădina de zarzavaturi şi gardurile şi plăcile de zinc şi zidurile înalte înconjurându‑l cu ochii lor orbi, vecini discreţi la curent, vecini suspectând fuga, toate astea lovindu‑mă în plin, printre frânturi de ştire de fapt divers.
Am luat un taxi şi am coborât pe strada Riquet, ştiind că era o prostie dar făcând asta pentru că aşa se fac prostiile, în plină zi, nimic nu semăna cu amintirea mea şi deşi m‑am plimbat, privind fiecare casă şi traversând pe trotuarul de vizavi cum tăcusem atunci, n‑am recunoscut nici o poartă care să semene cu cea din noaptea aceea, lumina cădea pe lucruri ca o mască infinită, porţi dar nici una ca aceea, nici un acces spre vreo grădină de zarzavaturi şi asta pur şi simplu pentru că acea grădină se afla în suburbia Marsiliei. Dar fetiţa era, stătea pe o scară din faţa unei intrări oarecare şi se juca cu o păpuşă din cârpe. Când i‑am vorbit, a alergat în goană spre prima poartă şi până să sun a şi apărut o portăreasă. A vrut să ştie dacă eu eram asistenta socială, veneam desigur pentru fetiţa pe care o găsise pierdută pe stradă, chiar în dimineaţa aceea trecuseră nişte domni ca s‑o identifice, o asistentă socială urma să vină după ea. Deşi ştiam deja, am întrebat care‑i era numele înainte de a pleca, am intrat apoi într‑o cafenea şi am scris pe spatele scrisorii sculptorului finalul textului, după care m‑am dus să i‑l strecor pe sub uşă; trebuia să ştie finalul, sculpturile lui aveau nevoie de textul întreg.

 
TANGOUL REVENIRII

Le hasard meurtrier se dresse au corn de la premiere rue.
Au retour l'heure couteau attend Marcel Belanger

Lucrurile se povestesc treptat, mai întâi Flora sau o uşă care se deschide ori un copil care ţipă şi apoi acea nevoie baroca a inteligenţei care o face să umple fiecare gol până ce îi completează perfecta pânză de păianjen şi ajunge altundeva Dar cum să nu‑ţi spui că poate, că din când în când pânza de păianjen mentală se potriveşte fir cu fir cu viaţa, deşi afirmaţia ascunde o teamă căci dacă n‑am crede în asta, n‑am putea să mai facem faţă păianjenilor din afară. Flora aşadar şi tot ce mi‑a povestit de când suntem împreună, fireşte că nu mai lucra.
În casa doamnei Matilde (s‑a spus întotdeauna aşa, deşi n‑avea de ce s‑o mai numească atât de respectuos, ca o femeie bună la toate) iar mie îmi plăcea că‑mi povestea întâmplări din trecutul ei de ţărăncuţă ajunsă în capitală, cu ochi mari şi sperioşi şi cu nişte sânişori care în fond îi erau mai utili în viaţă decât atâta curăţenie şi conduită exemplară, îmi place să scriu pentru mine, am caiete peste caiete, versuri şi chiar un roman, dar ceea ce‑mi place e să scriu şi când termin e ca atunci când cazi într‑o parte după ce ai simţit plăcerea iubirii, te ia somnul şi a doua zi alte lucruri îţi bat la fereastră, asta înseamnă să scrii, deschizi obloanele şi le laşi să intre, un caiet după altul; eu lucrez într‑o clinică, nu mă interesează dacă citesc ce scriu eu, nici Flora nici ceilalţi; îmi place când mi se termină un caiet fiindcă e ca şi cum aş fi publicat toate astea, dar n‑am de gând să le public, ceva bate la fereastră şi aşa mai departe, un nou caiet ca şi cum ai chema o ambulanţă. De aceea Flora mi‑a povestit atâtea lucruri din viaţa ei fără să‑şi închipuie că le revedeam apoi liniştit între două vise şi că notam câteva într‑un caiet. Emilio şi Matilde au ajuns în caiet fiindcă toate astea nu puteau rămâne doar în lacrimile Florei şi în frânturi de amintiri; niciodată nu mi‑a vorbit de Emilio şi de Matilde fără să plângă în cele din urmă, o lăsam în pace câteva zile, îi trezeam alte amintiri şi într‑una din zile îi pomeneam din nou despre asta şi Flora povestea iarăşi de parcă ar fi uitat tot ce‑mi spusese, începea din nou şi o lăsam pentru că adesea îi reveneau în minte lucruri pe care nu le pomenise, fragmente care se potriveau altor fragmente, iar eu vedeam apărând treptat punctele de sutură, legătura dintre atâtea elemente disparate sau presupuse, dilema insomniei sau ora ceaiului mate în faţa caietului; şi într‑o bună zi mi‑a fost imposibil să mai disting între ceea ce‑mi povestea Flora şi ce am adăugat amândoi căci fiecare în felul lui dorea ca imaginea să se completeze, ultimul spaţiu să fie acoperit în fine de ultima imagine, culoarea, sfârşitul unui rând provenind de la un picior sau de la un cuvânt sau de la o scară.
Cum sunt foarte convenţional, prefer să încep cu începutul Şi în plus când scriu văd ceea ce scriu, văd cu adevărat, îl văd pe Emilio Diaz m dimineaţa când a sosit din Mexic şi a tras la un hotel de pe strada Cangallo, dând vreo două, trei zile o raită prin cartiere şi cafenele şi vizitându‑şi prietenii de odinioară, evitând anumite cunoştinţe dar fără să se ascundă prea mult fiindcă n‑avea ce să‑şi reproşeze în perioada aceea. Cerceta poate pe îndelete terenul în Villa del Parque, se plimba pe Melincue şi pe General Artigas, căuta un hotel sau o pensiune ieftină unde ar fi putut trage, se instala fără grabă, bând mate în cameră ori mergând seara la cârciumă sau la film. Nu era nicidecum o fantomă dar vorbea puţin şi cu puţini oameni, purta pantofi cu talpă de cauciuc şi o canadiană neagră cu nişte pantaloni închişi la culoare, ochii îi erau în permanenţă la pândă ca pentru a renunţa şi a fugi, proprietara pensiunii ajungând chiar să‑l considere un fugar, nu era o fantomă dar Îl simţeai undeva departe, singurătatea îl înconjura ca o altă tăcere, asemeni batistei albe care‑i înfăşură gâtul şi a fumului ţigării care rareori se dezlipea de buzele lui, prea subţiri poate.
Matilde l‑a văzut pentru prima oară — pentru această nouă primă oară — de la fereastra dormitorului de la etaj. Flora era la cumpărături şi îl luase şi pe Carlitos ca să nu se smiorcăie de plictiseală la ora siestei, era o căldură sufocantă de ianuarie şi Matilde voia să se răcorească puţin la fereastră, făcându‑şi unghiile aşa cum îi plăcea lui German, deşi German era plecat în Catamarca şi, cum plecase cu maşina, Matilde se plictisea neputând să meargă în centru sau la Belgrano, se obişnuise fără German dar nu şi fără maşină, îi promisese o maşină numai a ei atunci când aveau să se unească firmele, ea nu se prea pricepea la afaceri dar se vede treaba că firmele nu se uniseră încă; în seara respectivă urma să meargă la film cu Perla, avea să închirieze o maşină, să ia cina în oraş, în fond garajul avea să‑i transmită factura lui German. Carlilos avea o erupţie pe picioare şi trebuia să‑l ducă la pediatru, numai la gândul ăsta şi i se făcea şi mai cald, Carlitos făcându‑i scene, profitând de absenţa tatălui care i‑ar fi ars două palme, era incredibil cum o şantaja copilul ăsta când German nu era acasă şi Flora de‑abia reuşea să‑l calmeze cu mângâieri şi îngheţată şi ea şi Perla aveau să mănânce îngheţată după film. L‑a văzut lângă un copac, la ora asta străzile erau pustii, în umbra frunzelor înlănţuite în văzduh; silueta i se decupa lângă un trunchi, fumul îi învăluia uşor faţa. Matilde s‑a tras înapoi, izbindu‑şi spatele de un scaun, abia reţinându‑şi un ţipăt cu mâinile mirosind a lac de unghii, refugiindu‑se lângă perete, în fundul camerei.
„Milo", se gândi, dacă asta se putea numi gând, voma aceea instantanee de imagini şi timp. „E Milo" Când fu în stare să apară din nou, la o altă fereastră, deja nu mai era nimeni pe trotuarul din faţă, doar doi copii se zăreau undeva departe, jucându‑se cu un câine negru. „M‑a văzut", se gândi Matilde. Dacă era el, o văzuse: era acolo ca s‑o vadă, era acolo şi nu pe oricare altă stradă, sprijinind oricare alt copac. Fireşte c‑o văzuse fiindcă era acolo pentru că ştia unde îi era casa. Şi plecase de îndată ce fusese recunoscut, de cum o văzuse că‑şi pune mâna la gură, era chiar mai rău, strada se umplea de un gol unde îndoiala nu mai servea la nimic, unde totul era certitudine şi ameninţare, copacul singur, vântul prin frunze.
L‑a revăzut pe înserat, Carlitos se juca cu trenuleţul electric iar Flora fredona la parter, casa din nou locuită părea s‑o protejeze, s‑o ajute să se îndoiască, să‑şi spună că Milo era mai înalt şi mai voinic, că poate moleşeala siestei, lumina orbitoare. Rin când în când se îndepărta de televizor şi de undeva de sus privea pe fereastră, niciodată de la aceeaşi fereastră, dar întotdeauna de la înălţime fiindcă de la nivelul străzii i‑ar fi fost mult mai frică. Când l‑a revăzut era aproape în acelaşi loc, dar de cealaltă parte a copacului, se înnopta şi silueta i se desena printre alţi oameni care treceau vorbind, râzând, Villa del Parque ieşind din letargie şi îndreptându‑se spre cafenele şi cinematografe, noaptea instalându‑se încet în cartier. El era, nu putea să se mintă, trupul acela neschimbat, gestul braţului ducând ţigara la gură, vârfurile batistei albe, era Milo pe care ea îl ucisese cu cinci ani în urmă după ce fugise din Mexic, Milo pe care îl omorâse în hârtii falsificate, cu mită şi complici, într‑un birou din Lomas unde avea un prieten din copilărie care făcea  orice pentru bani dar şi din prietenie poate, Milo pe care ea îl omorâse provocându‑i un atac de cord în Mexic pentru a se mărita cu German fiindcă German nu accepta altceva, German cu cariera lui, colegii şi clubul şi părinţii, German pentru a‑şi face o familie şi vila şi Carlitos şi Flora şi maşina şi casa de la [ară, din Manzanares, German şi atâţia bani, siguranţa, poziţia în lume şi atunci hotărându‑se aproape fără să stea pe gânduri, sătulă de atâta mizerie şi aşteptare, după cea de‑a doua întâlnire cu German în casa familiei Recanati, voiajul la Lornas spre a‑i propune afacerea celui care avea s‑o ajute şi răspunsul iniţial negativ al acestuia, dar e o nebunie, asta n‑o putea face, ar costa o avere, de acord în cele din urmă, în cincisprezece zile, s‑a făcut. Emilio Diaz mort în Mexic în urma unui atac de cord, aproape adevărat fiindcă ea şi Milo fuseseră aproape morţi în ultimele luni în Coyoacan până la acel avion care o redase mediului ei familiar din Buenos Aires care fusese şi al lui Milo înainte de a pleca amândoi în Mexic şi a se distruge treptat într‑un război de tăceri şi infidelităţi, de stupide împăcări care nu serveau la nimic, cortina ridicându‑se pentru un nou act, pentru o nouă noapte a cuţitelor lungi.
Ţigara ardea în continuare buzele lui Milo care se sprijinea liniştit de copac, privind ferestrele casei. „Cum de a aflat", şes gândi Matilde agăţându‑se încă de acel gând absurd, ceva care; era acolo, fiind totuşi în altă parte ori alăturat gândului. Fireşte că aflase în cele din urmă, descoperise că murise în Buenos Aires fiindcă murise în Mexic, vestea îl umilise şi îl zdrobise până Ia prima criză de furie care îl făcuse să se urce într‑un avion, revenind, descurcându‑se printr‑un labirint de cercetări previzibile, poate Cholo sau Marina, ori mama Recanati, vechile: baruri, cafenelele frecventate de prieteni, presentimentele şi l deodată vestea sigură, s‑a căsătorit cu German Morales dar e imposibil şi totuşi s‑a măritat şi încă la biserică şi Morales, mă înţelegi, industria textilă şi paralele, respectul, bătrâne, tot respectul, dar spune‑mi cum de a fost posibil, dar dacă ea spusese, dacă noi credeam că tu, dar nu se poate una ca asta, bătrâne. Bineînţeles că nu se putea una ca asta şi tocmai de aceea era şi mai rău, era Matilde dincolo de perdea spionându‑l, timpul imobilizat într‑un prezent care conţinea totul, Mexicul şi Buenos Aires şi căldura siestei şi ţigara care ajungea iarăşi şi iarăşi la buzele lui şi la un moment dat iarăşi nimic, strada pustie, Flora strigând‑o, Carlitos nu voia să facă baie, Perla îngrijorată la telefon, nu în seara asta Perla, cred că de vină e stomacul, du‑te singură sau cu Negra, mă doare destul ţie tare, mai bine mă culc şi te sun eu mâine şi în tot acest timp nu, nu poate fi aşa, cum de nu l‑au anunţat încă pe German dacă ştiau, nu prin ei a găsit casa, nu pot fi ei, mama Recanati l‑ar fi sunat imediat pe German numai de dragul dramei, ca să Sie ea prima cea care‑l prevenea pe German fiindcă n‑o acceptase niciodată ca soţie a lui, închipuie‑ţi dragă ce oroare, bigamie, când ţi‑am spus eu că nu era de încredere, dar nu‑l sunase nimeni pe German sau poate îl sunaseră dar la birou iar German călătorea departe acum, precis mama Recanati îl aştepta să i‑o spună personal, ca să nu piardă nimic, ea sau oricine altcineva, de undeva aflase Milo unde locuia German, n‑avea cum să găsească vila din întâmplare, nu putea să stea acolo, să fumeze din întâmplare sprijinit de un copac. Şi era totuna că dispăruse iarăşi şi era totuna dacă închidea uşile de nouă ori spre surprinderea Florei, singurul lucru sigur erau somniferele care o scăpau de gânduri, adâncind‑o într‑o picoteală întreruptă de vise în care Milo nu apărea niciodată, dar dimineaţă era deja ţipătul simţind mâna lui Carlitos care voise sa‑i facă o surpriză, plânsul jignit al lui Carlitos şi Flora scoţându‑l afară, la plimbare, închide bine uşa, Flora. Sculându‑se şi văzându‑l din nou acolo, uitându‑se fix la ferestre fără a face nici cel mai mic gest, dându‑se un pas înapoi şi spionând ceva mai târziu din bucătărie şi iarăşi nimic, începând să‑şi dea seama că era închisă în casă şi că lucrurile nu puteau continua aşa. că la un moment dat trebuia să iasă să‑l ducă pe Carlitos la pediatru sau să se întâlnească cu Perla care‑i telefona zilnic şi se îngrijora şi nu mai înţelegea nimic, în după‑amiaza portocalie şi sufocantă, Milo sprijinind copacul, cu canadiana neagră pe căldura asta şi fumul ţigării urcând în aer şi estompându‑se. 
Sau poate numai copacul dar acelaşi Milo, e acelaşi Milo Ia orice oră, abia dispărând cu somniferele şi televizorul până la ultimul program.
A treia zi Perla a venit fără să mai anunţe şi ceai şi prăjiturele şi Carlitos, Flora profitând de un moment când a rămas singură cu Perla pentru a‑i spune că asta nu mai putea continua aşa, doamna Matilde trebuia să se distreze, stă toată ziua închisă în casă, nu înţeleg, domnişoară Perla, v‑o spun deşi nu‑i treaba mea şi Perla zâmbindu‑i, ba faci bine, fetiţa mea, ştiu că‑i iubeşti mult pe Matilde şi pe Carlitos, cred că e foarte deprimată din cauză că German e plecat, şi Flora tăcând, cu capul plecat, doamna trebuie să se distreze, v‑o spun doar, deşi asta nu‑i treaba mea. Un ceai şi bârfele din totdeauna, nimic care s‑o fi putut face s‑o suspecteze pe Perla, dar atunci cum a putut VIilo, imposibil să‑ţi imaginezi că mama Recanati ar fi tăcut atâta timp dacă ar fi ştiut ceva, nici măcar de dragul de a‑l aştepta pe German ca să i‑o spună, pentru numele lui Dumnezeu sau ceva de genul ăsta, te‑a înşelat ca să te însori cu ea, chiar aşa ar zice scorpia aia şi German căzând din nori, nu se poate una ca asta, nu se poate aşa ceva. Ba da, se putea, iar acum n‑avea cum să spună nici măcar că visase, era de‑ajuns să: meargă la fereastră, dar nu cu Perla, încă o ceaşcă de ceai, mâine mergem la film, îţi promit, vino să mă iei cu maşina, nu ştiu ce‑i cu mine zilele astea, vino mai bine cu maşina ca să mergem la film şi fereastra chiar acolo lângă fotoliu dar nu cu Perla, să aştepte ca Perla să plece şi atunci Milo în colţul străzii, sprijinindu‑se liniştit de un zid ca şi cum ar aştepta autobuzul, canadiana neagră şi baticul la gât şi apoi nimic până ce Milo apărea din nou.
A cincia zi îl văzu urmărind‑o pe Flora care mergea la magazin şi totul deveni viitor, ceva asemeni paginilor pe care le mai avea de citit din romanul acela abandonat pe canapea, ceva scris deja care nici măcar nu mai trebuia citit pentru că se întâmplase înainte de lectură, se întâmplase deja înainte de a avea loc în carte. I‑a văzut sporovăind, Flora timidă şi oarecum neîncrezătoare, despărţindu‑se la colţ şi traversând repede strada. Perla a venit s‑o ia cu maşina, Milo nu era acolo şi nu era nici când s‑au întors seara târziu dar dimineaţă l‑a văzut aşteptând‑o pe Flora care mergea la piaţă, acum se ducea direct la ea şi Flora îi dădea mâna, râdeau şi el îi lua coşul şi i‑l aducea apoi plin de legume şi fructe, o însoţea până la uşă, Matilde nu‑i mai vedea, erau sub balcon dar Flora nu mai intra în casă, stăteau în faţa uşii sporovăind. În ziua următoare Flora îl luă pe Carlitos la cumpărături şi îi văzu pe toţi trei râzând iar Milo îl mângâia pe păr pe Carlitos iar la întoarcere Carlitos avea un leu de pluş şi zicea că i I‑a dăruit prietenul Florei. Şi amândouă singure în sufragerie, deci ai un prieten, Flora. Nu ştiu, doamnă, e atât de simpatic, ne‑am întâlnit aşa, din întâmplare, a venit cu mine la cumpărături, e tare bun cu Carlitos, sper că nu vă deranjează, doamnă. Şi spunându‑i că nu, că era treaba ei dar să aibă grijă, o fată atât de tânără şi Flora cu privirea în pământ, bineînţeles, doamnă, el doar mă însoţeşte şi stăm de vorbă, are un restaurant în Almagro, îl cheamă Simon. Şi Carlitos cu o revistă colorată, mi‑a cumpărat‑o Simon, mamă, e prietenul Florei.
German a sunat de la Saltă anunţând că avea să revină peste vreo zece zile, totul e în regulă, vă pup pe toţi. Dicţionarul zicea bigamie, căsătoria contractată de soţul supravieţuitor, după ce a rămas văduv. Zicea dacă un bărbat e căsătorit cu două femei sau o femeie e măritată cu doi bărbaţi. Zicea bigamie, în termeni teologici, căsătoria cu o femeie care şi‑a pierdut virginitatea fiindcă s‑a prostituat sau fiindcă a declarat nulă prima căsătorie. Zicea bigam: cel care se căsătorea pentru a doua oară fără ca primul soţ să‑i fi murit. Deschisese dicţionarul fără să ştie de ce, de parcă asta ar fi putut schimba ceva, ştia că era imposibil să schimbe ceva, imposibil să coboare în stradă şi să stea de vorbă cu Milo, imposibil să apară la fereastră şi să‑l cheme cu un gest, imposibil să‑i spună Florei că Simon nu era Simon, imposibil să‑i ia lui Carlitos leul de pluş şi revista, imposibil să‑i destăinuie totul Perlei, putea doar să stea acolo şi să‑l privească, ştiind că romanul abandonat pe canapea era scris până la cuvântul sfârşit, că nu putea schimba nimic, fie că‑l citea fie că nu, chiar dacă l‑ar fi ars sau l‑ar fi dosit undeva în fundul bibliotecii lui German. Zece zile şi atunci da, însă ce anume, German revenind la birou şi la prietenii lui, mama Recanati sau Cholo sau oricare dintre prietenii lui Milo care‑i dăduseră adresa, trebuie să‑ţi vorbesc German, e ceva extrem de grav şi întâmplările succedându‑se unele după altele, mai întâi Flora, cu obrajii îmbujoraţi, doamnă, nu vă deranjează dacă Simon bea cafeaua cu mine în după‑amiaza asta la bucătărie, doar pentru o clipă. Fireşte că n‑o deranja, cum ar fi putut s‑o deranjeze dacă era ziuă şi era numai pentru o clipă, Flora avea tot dreptul să‑l primească în bucătărie şi să‑i dea o cafea la fel şi Carlitos care putea coborî să se joace cu Simon care‑i adusese o răţuşcă de jucărie care mergea şi mai făcea multe altele. Să rămână sus până auzea uşa închizându‑se, Carlitos urcând cu răţuşca şi Simon mi‑a spus că el este din River, ce interesant mamă, eu sunt din Sân Lorenzo şi uite ce mi‑a dăruit, uite cum merge, dar uită‑te, mamă, pare o răţuşcă adevărată, mi‑a dat‑o Simon care este prietenul Florei, de ce n‑ai coborât şi tu să‑l cunoşti.
Acum putea să apară la ferestre fără inutile şi lente precauţii, Milo nu se mai sprijinea de copac, venea în fiecare seară la cinci şi stătea o jumătate de oră cu Flora în bucătărie şi aproape întotdeauna Carlitos, iar uneori Carlitos urca înainte ca el să plece şi Matilde ştia de ce, ştia că în acele câteva minute când rămâneau singuri se pregătea ceea ce trebuia să se întâmple, ceva ca în romanul abandonat pe canapea, se pregătea în bucătărie, în casa cuiva, care putea fi oricine, mama Recanati sau Cholo, trecuseră opt zile şi German sunând de la Cordoba şi confirmând revenirea, anunţând bunătăţi pentru Carlitos şi o surpriză pentru Matilde, cinci zile avea să se odihnească acasă, puteau ieşi şi merge Ia restaurante şi puteau călări la ţară. În seara aceea i‑a telefonat Perlei doar ca s‑o audă vorbind, agăţându‑se de vocea ei până n‑a mai putut fiindcă Perla începea să‑şi dea seama că toate astea erau artificiale, că Matildei i se întâmpla ceva, ar trebui să‑l consulţi pe medicul Gracielei, te porţi ciudat, Matilde, ascultă‑mă pe mine. Când a închis telefonul nu putea nici măcar să se mai apropie de fereastră, ştia că în noaptea aceea era deja inutil, că n‑avea să‑l mai vadă pe Milo în colţul întunecat al străzii. Coborî în bucătărie ca să stea cu Carlitos în timp ce Flora servea cina, îl auzi protestând împotriva supei deşi Flora o privea aşteptând‑o să intervină şi s‑o ajute înainte de a‑l duce la culcare dar Carlitos se împotrivea şi se încăpăţâna să rămână în salon jucându‑se cu răţuşcă şi uitându‑se la televizor. Parterul, era cu totul altă zonă; nu înţelesese niciodată de ce German insistase să aşeze dormitorul lui Carlitos lângă salon, atât de departe de ei care aveau camera la etaj, dar German nu suporta zgomotele dimineaţa, nu voia s‑o audă pe Flora pregătindu‑l pe Carlitos pentru grădiniţă iar pe Carlitos cântând sau ţipând, îl sărută în uşa dormitorului şi reveni în bucătărie deşi nu mai avea nimic de făcut acolo, privi uşa de la camera Florei, se apropie şi atinse clanţa, o deschise puţin şi văzu patul Florei, dulapul cu fotografiile cântăreţilor de rock şi ale lui Mercedes Sosa, i se păru că Flora ieşea din dormitorul lui Carlitos şi atunci închise brusc uşa, deschizând frigiderul. V‑am pregătit ciuperci aşa cum vă plac dumneavoastră, doamnă Matilde, într‑o jumătate de oră vă servesc sus cina dacă tot nu mai ieşiţi în seara asta şi mai am şi o plăcintă de dovleac care mi‑a ieşit foarte gustoasă, cum se face la mine in sat, doamnă Matilde.
Scara era slab luminată dar treptele erau puţine şi mari, urcai fără să priveşti aproape iar uşa dormitorului întredeschisă cu o dâră de lumină alunecând pe palierul lustruit. Mânca de câteva zile pe măsuţa de lângă fereastră, salonul de jos era atât de solemn fără German, pe o tavă încăpea totul şi Flora agilă, încântată aproape că doamna Matilde mânca sus, acum că domnul călătorea, stătea cu ea şi vorbeau un pic iar Matildei i‑ar fi plăcut ca Flora să mănânce cu ea dar Carlitos i‑ar fi spus lui German şi German cu discursul lui despre distante şi respect, chiar şi Florei i‑ar fi fost teamă, Carlitos ştia întotdeauna toi ce se întâmpla şi i‑ar fi povestit lui German. Dar acum despre ce să fi vorbit cu Flora, când tot ce se putea face era să caute sticla pe care o ascunsese în spatele cărţilor şi să bea o jumătate de pahar de whisky dintr‑o înghiţitură, să se înece, să gâfâie şi din nou să‑şi toarne şi să bea, aproape de fereastra deschisă în noapte, în neantul de afară, acolo unde nimic n‑avea să se întâmple, nici măcar repetarea umbrei lângă copac, jarul ţigării urcând şi coborând asemeni unui semnal indescifrabil, perfect vizibil.
Aruncă ciupercile pe fereastră în timp ce Flora pregătea tava cu desertul; o auzi urcând cu sprinteneala unui mânz, ciupercile fuseseră delicioase, îi spuse, lăudă culoarea plăcintei, ceru o cafea dublă şi tare şi un nou pachet de ţigări din salon. E cald, doamnă Matilde, în seara asta trebuie să deschidem bine ferestrele, o să dau cu insecticid înainte de culcare, la Carlitos am dat deja şi a adormit imediat, el tot protesta fiindcă îi e dor de taică‑său, sărăcuţul de el iar Simon i‑a spus poveşti toată seara. Spuneţi‑mi dacă mai aveţi nevoie de ceva, doamnă Matilde, aş vrea să mă culc devreme dacă îmi permiteţi. Fireşte că‑i permitea deşi Flora nu‑i ceruse niciodată voie, îşi termina treburile şi se încuia în camera ei ca să asculte radioul sau ca să tricoteze; o privi o clipă, Flora îi zâmbea mulţumită, lua tava cu cafea şi cobora să caute insecticidul, mai bine să vi‑l las aici pe comodă, doamnă Matilde şi daţi chiar dumneavoastră înainte de culcare, orice s‑ar spune miroase urât, mai bine daţi când vă pregătiţi de culcare, închise uşa, mânzul coborî uşor scara, zgomotul veselei pentru ultima oară, noaptea începând în clipa în care Matilde se ducea la bibliotecă să ia sticla şi s‑o pună lângă fotoliu.
Lampa joasă lumina patul până în fundul dormitorului, o noptieră se zărea confuz, la fel şi canapeaua pe care rămăsese romanul abandonat, dar acum acesta dispăruse, după atâtea zile Flora se hotărâse să‑l pună în bibliotecă. La al doilea pahar de whisky, Matilde auzi ceasul bătând zece la o clopotniţă îndepărtată, se gândi că niciodată nu mai auzise clopotniţa aceea, socoti fiecare bătaie şi privi telefonul, poate Perla dar nu, la ora asta Perla nu, întotdeauna nimerea prost sau nu era acasă. Sau Alcira, s‑o sune pe Alcira şi să‑i spună, să‑i zică doar că‑i era frică, era o prostie, doar dacă Mărio n‑a plecat cu maşina sau ceva în genul ăsta. N‑auzi deschizându‑se uşa de la intrare dar era totuna, era sigură că uşa de la intrare se deschidea sau că urma să se deschidă şi că nimic nu se mai putea face, nu putea ieşi pe palier, uitându‑se spre salon, nu putea suna clopoţelul ca să vină Flora, insecticidul era acolo, la fel şi apa pentru medicament şi pentru sete, patul desfăcut o aştepta. Se duse la fereastră şi văzu strada pustie, dacă s‑ar fi uitat mai devreme l‑ar fi văzut poate pe Milo apropiindu‑se, traversând strada şi dispărând sub balcon, dar ar fi fost şi mai rău, cum să‑l fi strigat pe Milo, cum să‑l fi oprit să nu intre în casă când Flora urma să‑i deschidă ca să‑l primească în camera ei, cu Flora chiar şi mai rău decât cu Milo în clipa aceea, Flora aflând totul, răzbunându‑se pe Milo şi pe ea, târând‑o în noroi, vorbind cu German, provocând scandalul. Nu mai era nimic de făcut, ea nu putea să spună adevărul, în plin imposibil nu‑i rămânea decât speranţa absurdă că Milo venea doar pentru Flora, că acea stradă fusese una oarecare pentru Milo la revenirea în Buenos Aires, fără a şti că aceea era casa lui German, fără a bănui că murise acolo în Mexic, un Milo care nu voia decât trupul Florei. Clătinându‑se, beată de‑a binelea, se duse spre pat, îşi smulse hainele care i se lipeau de trup, se răsturnă goală pe cearşafuri şi căută flaconul cu medicamente, ultimul port roz şi verde la îndemână. Pastilele ieşeau greu şi Matilde le aşeză pe noptieră fără să le privească, fixând cu ochii biblioteca unde se afla romanul, deschis şi cu faţa în jos, pe singurul raft gol pe care‑l pusese Flora, vedea pumnalul malaiezian pe care Cholo i‑l dăruise lui German, bolul de sticlă pe soclul de catifea roşie. Era sigură că uşa se deschisese jos, că Milo intrase în casă, în camera Florei, că tocmai vorbea cu Flora sau că începuse deja s‑o dezbrace căci pentru Flora ăsta era singurul motiv pentru care Milo se afla acolo, ca s‑o dezbrace şi să se dezbrace sărutând‑o, lasă‑mă, lasă‑mă să te mângâi aşa şi Flora rezistându‑i, nu azi Simon, mi‑e teamă, lasă‑mă, dar Simon fără grabă, o întinsese de‑a curmezişul patului şi o săruta pe păr, îi căuta sânii pe sub bluză, îi punea piciorul peste coapse şi îi scotea pantofii jucându‑se aproape, şoptindu‑i la ureche şi sărutând‑o de fiecare dată mai aproape de gură, te iubesc, dragostea mea, lasă‑mă să te dezbrac, lasă‑mă să te văd, eşti atât de drăguţă, stingând lampa spre a o învălui în penumbră şi mângâieri, Flora abandonându‑se cu un prim geamăt, teama că s‑ar putea auzi ceva acolo sus, că doamna Matilde sau Carlitos, dar nu, vorbeşte mai încet, lasă‑mă acum, aşa, hainele căzând la întâmplare, limbile întâlnindu‑se, gemetele, să nu‑mi faci rău, Simon, te rog să nu‑mi faci rău, e pentru prima oară, ştiu prea bine, stai aşa, taci acum, nu ţipa, draga mea, nu ţipa.
Ţipă dar în gura lui Simon care ştia clipa, care îi ţinea limba între dinţi şi îi băga degetele în păr, ţipă şi plânse apoi în mâinile lui Sirnon care îi acopereau faţa mângâind‑o, se linişti cu un ultim rnamă, mamă, un geamăt care se transforma într‑un gâfâit şi apoi un plânset uşor, un dragul meu, dragul meu, dulcea împăcare a trupurilor înlănţuite, calda răsuflare a nopţii. Mult mai târziu, după două ţigări, sprijinindu‑se în perne, după prosopul între coapsele pline de ruşine, cuvintele, planurile pe care Flora le îngâna ca într‑un vis, speranţa că Simon o asculta zâmbindu‑i, sărutându‑i sânii, plimbându‑şi alene degetele pe burta ei, picotind, dormi puţin acum, mă duc până la baie şi mă întorc, n‑am nevoie de lumină, sunt ca pisicile noaptea, da, ştiu unde e baia şi Flora, dar nu Simon, dacă te aud, nu fi proastă, ţi‑am spus că sunt ca o pisică şi ştiu unde e uşa, dormi un pic, mă întorc îndată, stai liniştită.
Închise uşa şi casa se învălui şi mai mult în tăcere, traversă gol bucătăria şi salonul, ajunse Ia scară şi puse piciorul pe prima treaptă, cu grijă. Bun lemn, bună casă are German Morales. La cea de‑a treia treaptă zări dâra de lumină strecurându‑se pe sub uşa de la dormitor; urcă celelalte patru trepte, puse mâna pe clanţă şi deschise brusc uşa. Izbitura de comodă îl smulse pe Carlitos dintr‑un somn agitat, se ridică din pat şi începu să ţipe, ţipa adesea noaptea şi Flora se ducea să‑l calmeze dându‑i apă înainte ca German să se trezească enervat din somn. Carlitos trebuia să tacă, ea ştia asta, Simon nu se întorsese încă, trebuia să‑l liniştească înainte ca doamna Matilde să coboare, se înfăşură în cearşaf şi alergă în camera lui Carlitos, îl găsi pe jos, lângă pat, privind în gol, ţipând de frică, îl luă în braţe vorbindu‑i, spunându‑i că nu, sunt aici cu tine, o să‑ţi aduc ciocolată, o să‑ţi las lumina aprinsă şi deodată urletul straniu, ieşi în salon cu Carlitos în braţe, lumina de sus învăluia scara, ajunse în capătul scării şi îi văzu clătinându‑se, corpurile goale devenite un singur trup care se prăbuşea încet pe palier, alunecând pe trepte şi, fără a se desprinde se rostogolea pe scară în jos într‑o confuză înlănţuire, oprindu‑se în fine pe covorul din salon şi pumnalul în pieptul lui Simon cu faţa în jos şi Matilde, dar asta avea s‑o demonstreze apoi autopsia, cu somnifere suficiente spre a muri două ore mai târziu, când am ajuns eu cu ambulanţa şi i‑am făcut o injecţie Florei ca s‑o scot dintr‑o criză de isterie şi i‑am dat un calmant lui Carlitos, rugând‑o pe asistentă să stea cu ei până la sosirea rudelor sau prietenilor.

CLON

Totul pare a se învârti în jurul lui Gesualdo, dacă avea dreptul să facă ce a făcut sau dacă s‑a răzbunat pe soţia lui pentru ceva pentru care ar fi trebuit să se pedepsească singur. Între două repetiţii, coborând la barul hotelului spre a se odihni o clipă, Paola discută cu Lucho şi cu Roberto, ceilalţi joacă canastă ori urcă în camerele lor. A avut dreptate, se încăpăţânează Roberto, atunci sau acum, e acelaşi lucru, nevastă‑sa îl înşela şi el a omorât‑o, încă un tango, Paolita. Concepţia ta de mascul, zice Paola, tangourile, fireşte, dar acum sunt şi femei care compun tangouri şi deja nu se mai cântă acelaşi lucru. Ar trebui să săpăm mai adânc, insinuează timidul Lucho, nu‑i chiar aşa de uşor de ştiut de ce se trădează şi de ce se ucide, în Chile, poate, zice Roberto, voi sunteţi atât de rafinaţi, dar noi, cei din La Rioja scoatem imediat cuţitul şi asta e. Râd, Paola vrea gin tonic, e adevărat că ar trebui să afle ce s‑a întâmplat mai înainte, să caute mai adânc, Carlo Gesualdo şi‑a găsit nevasta în pat cu un alt bărbat şi i‑a ucis sau a pus pe cineva să‑i ucidă, ăsta e raportul poliţiei ori flash‑ul de la douăsprezece şi jumătate, restul (şi cu siguranţă în acest rest se ascunde adevărata poveste) ar trebui cercetat şi lucrul ăsta nu‑i deloc uşor după patru secole. S‑a scris mult despre Gesualdo, îşi aminteşte Lucho, dacă te interesează atât, te poţi informa când ne întoarcem în martie la Roma. Bună idee, admite Paola, totul e să vedem dacă ne mai întoarcem la Roma.
Roberto o priveşte fără un cuvânt, Lucho se uită în jos şi apoi cheamă chelnerul pentru a‑i mai cere băutură. Te referi la Sandro, zice Roberto când vede că Paola s‑a pierdut din nou în Gesualdo sau în musca aceea care zboară pe lângă tavan. Nu neapărat, zice Paola, dar trebuie să recunoşti că acum nu‑i deloc uşor. O să‑i treacă, spune Lucho, e doar capriciu şi furie, Sandro n‑o să meargă mai departe. Da, admite Roberto, dar între timp grupul e cel care plăteşte oalele sparte, repetăm puţin şi prost şi până la urmă rezultatul se va vedea. E adevărat, zice Lucho, cântăm crispaţi, ne e frică să nu greşim. Şi am greşit la Caracas, zice Paola, noroc că lumea nu prea îl cunoaşte pe Gesualdo, dezacordul lui Mărio li s‑a părut o nouă îndrăzneală armonică. Cel mai grav ar fi să păţim aşa ceva cu un Monteverdi, mormăi Roberto, pe ăsta îl cunosc, domnule, toţi pe de rost...
Era destul de surprinzător că numai Franca şi Mărio alcătuiau singura pereche stabilă din grup. Privindu‑i de departe pe Mărio şi Sandro, vorbind în faţa unei partituri şi a două beri, Paola îşi spuse că legăturile temporare, perechile de scurtă durată nu prea existau în grupul lor; câte un sfârşit de săptămână între Karen şi Lucho (sau Karen cu Lily, fiindcă aşa era Karen, iar Lily din bunătate sau ca să vadă cum e şi aşa, deşi Lily era şi cu Sandro, latura generoasă a lui Karen şi a lui Lily în fond şi la urma urmei). Da, era adevărat, singurul cuplu stabil îl formau Franca şi Mario, cu inel în deget şi tot restul. Chiar şi ea luase la un moment dat o cameră de hotel la Bergamo şi încă cu draperii şi danteluţe şi împărţise cu Roberto un pat mare ca o lebădă, interludiu rapid şi fără viitor şi apoi prieteni buni ca întotdeauna, ceva aşa, între două concerte, aproape între două madrigaluri, Karen şi Lucho, Karen şi Lily, Sandro şi Lily. Şi cu toţii prieteni buni fiindcă de fapt adevăratele cupluri se refăceau la sfârşitul turneelor, la Buenos Aires sau la Montevideo, acolo îi aşteptau neveste şi copii şi case şi câini până la noul turneu, o viaţă de marinari cu inevitabilele paranteze de marinari, nimic important, oameni moderni. Până ce. Pentru că ceva s‑a schimbat de la. Nu ştiu să gândesc, gândi Paola, îmi vin în minte doar frânturi de fraze. Suntem cu toţii prea stresaţi, domn it. Şi brusc privindu‑i altfel pe Mario şi pe Sandro care discutau despre muzică şi parcă totuşi era o cu totul altă discuţie. Dar nu, nu vorbeau despre asta, tocmai despre asta sigur nu vorbeau, în fine, era clar că numai Mario şi Franca alcătuiau singura pereche adevărată deşi, fireşte, nu despre asta discutau Mario şi Sandro. Deşi poate dincolo de cuvinte, întotdeauna dincolo...
Vor merge toţi trei la plaja din Ipanema, seara grupul va cânta în Rio şi de ce să nu profite. Francai îi place să se plimbe cu Lucho, au aceiaşi fel de a privi lucrurile, de parcă abia le‑ar atinge cu privirea, se distrează atât de bine. Roberto va veni în ultima clipă, păcat că ia totul aşa în serios şi are nevoie de public, îl vor lăsa la umbră să‑şi citească ziarul „Times" şi se vor juca cu mingea pe nisip, vor înota şi vor comenta în timp ce Roberto se va pierde într‑un fel de somn în care va fi Sandro din nou, acelaşi Sandro care se desprinde uşor de grup, cu îndărătnica‑i încăpăţânare care le face atâta rău tuturor. Franca va arunca acum mingea albă şi roşie, Lucho va sări s‑o prindă, vor râde ca idioţii la fiecare aruncare, e tare greu să te concentrezi citind „Times", e greu să păstrezi o coeziune în grup când directorul muzical se desprinde aşa cum se întâmplă cu Sandro acum şi nu din vina Francai, bineînţeles că nu‑i vina lui şi nici vina Francai dacă mingea cade acum printre paharele celor care beau bere sub umbreluţa de soare şi dacă ea trebuie să alerge să se scuze, împăturind ziarul „Times", Roberto îşi va aminti de discuţia lui cu Paola şi cu Lucho la bar; dacă Mario nu se decide să facă ceva, dacă nu‑i spune lui Sandro că Franca nu va intra niciodată în alt joc decât al lui, totul se va duce naibii, Sandro nu numai că dirijează prost repetiţiile dar mai şi cântă greşit, îşi pierde acea concentrare prin care grupul se concentra la rândul lui şi care‑i conferea unitatea şi culoarea tonală despre care au vorbit atât de mult criticii. Minge în apă, fugă în doi, Lucho mai întâi, Franca aruncându‑se cu capul într‑un val. Da, Mario ar trebui să‑şi dea seama (nu se poate să nu‑şi fi dat încă seama) grupul se duce naibii iremediabil dacă Mario nu se hotărăşte să taie în carne vie. Dar unde începe viul, ce să tai dacă nu s‑a întâmplat nimic, dacă nimeni nu poate spune că s‑a întâmplat ceva?
Încep să bănuiască, o ştiu prea bine dar ce să fac dacă e ca o boală, dacă nu pot s‑o privesc, să‑i arăt o intrare fără această durere şi această încântare totodată, fără ca totul să tremure şi să alunece precum nisipul, pe scenă o boare de vânt, un fluviu sub picioarele mele. Ah, dacă ar dirija altcineva, dacă ar dirija Karen sau Roberto, ca eu să mă pierd în grup, pur şi simplu tenor printre alte voci, poate atunci, în fine, poate atunci. Uite, aşa cum îl vezi acum stă mereu, visează cu ochii deschişi, în mijlocul celui mai dificil pasaj din Gesualdo, când trebuie să masori la milimetru ca să nu se ducă totul de râpă, tocmai atunci îşi găseşte să viseze, la dracu'. Fato, zice Lucho, doamnele bine nu spun la dracu'. Dar ce pretext să găsesc pentru schimbare, să vorbesc cu Karen sau cu Roberto şi când mă gândesc că s‑ar putea să nu accepte, îi dirijez de atâta timp şi asta nu se schimbă aşa, dintr‑o dată, altă tehnică. Aseară a fost atât de dur, am crezut pentru o clipă că cineva avea să mi‑o spună în pauză, se vede că nu mai rezistă, în definitiv ai dreptate să înjuri, zice Lucho. Da, în definitiv, dar e o tâmpenie, zice Paola, Sandro e cel mai bun muzician dintre noi toţi, fără el n‑am fi ceea ce suntem. Ceea ce am fost, şopteşte Lucho. 
Sunt seri în care totul pare a se prelungi la nesfârşit, vechea sărbătoare — puţin crispată înainte de a se împlini în fiecare melodie — înlocuită din ce în ce mai mult de simpla datorie, zice Rpberto morocănos, mănuşile pe care ţi le pui tremurând, urci pe ring ştiind că ţi se va sparge mutra. Delicată comparaţie, îi zice Lucho Paolei. Are dreptate, ce naiba, spune Paola, înainte cântam de parcă făceam dragoste iar acum e o porcărie. Pentru că tot vorbiţi de comparaţii, râde Roberto, cred că e adevărat, eram altfel, uite, citeam deunăzi o carte ştiinţifico‑fantastică şi am găsit cuvântul potrivit: eram un clon. Un ce? (Paola) Da, te înţeleg, suspină Lucho, e adevărat, perfect adevărat, cântecul şi viaţa şi chiar gândurile erau unul şi acelaşi lucru în opt trupuri. Ca cei trei muşchetari, întreabă Paola, toţi pentru unul şi unul pentru toţi? Asta‑i, fato, admite Roberto, dar acum i se spune clon fiindcă sună mai bine. Şi cântam şi trăiam ca unul singur, şopteşte Lucho, nu cum ne târâm acum la repetiţii şi la concert şi programele care nu se mai sfârşesc niciodată, dar absolut niciodată. Nesfârşită teamă, zice Paola, de fiecare dată mă gândesc că va mai greşi câte unul, mă uit la Sandro ca la un colac de salvare iar el idiotul stă acolo cu ochii pierduţi după Franca şi ea, culmea, de câte ori poate se uită numai la Mario. Foarte bine face, zice Lucho, numai la el trebuie să se uite. Bineînţeles că face bine, dar totul se duce naibii. Şi totul treptat, ceea ce e parcă şi mai rău, un naufragiu cu încetinitorul, conchide Roberto.
Aproape o manie, Gesualdo. Fiindcă îl iubeau, fireşte, şi ca să‑i cânte madrigalurile lui uneori cumplit de greu de cântat trebuiau să facă un efort ce implica studierea textelor, găsirea celui mai bun mod de a acorda poemele Ia linia melodică, aşa cum procedase în chip instinctiv şi genial principele Venosa. Fiecare voce, fiecare accent trebuia să descopere acel straniu miez din care avea să se ivească realitatea madrigalului şi nu una dintre atâtea versiuni mecanice pe care Ie ascultau adesea pe discuri spre a compara, a învăţa şi a fi puţin Gesualdo, principele asasin, seniorul muzicii.
Atunci izbucneau polemicile, aproape întotdeauna Roberto şi Paola, Lucho mai moderat dar punând întotdeauna punctul pe i, fiecare simţindu‑l în felul lui pe Gesualdo, dificultatea de a accepta o altă versiune deşi aceasta se deosebea foarte puţin de a sa. Roberto avusese dreptate, acel clon se dezagrega în fiecare zi, individualităţile apăreau mai pregnant, cu discrepanţele, rezistenţa pe care o opuneau şi în cele din urmă Sandro tranşa chestiunea, ca de obicei, nimeni nu comenta modul în care îl percepea el pe Gesualdo, cu excepţia lui Karen şi a lui Mario uneori, ei erau cei care la repetiţii propuneau întotdeauna schimbări şi descopereau greşeli, Karen aproape răutăcioasă cu Sandro (o veche decepţie amoroasă, în versiunea Paolei) iar Mario, plin de comparaţii, exemple şi jurisprudenţe muzicale. Ca într‑o modulaţie ascendentă, conflictele durau ore întregi până ia tranzacţie ori acord momentan. Fiecare madrigal de Gesualdo adăugat repertoriului constituia o nouă confruntare, poate o revenire a nopţii în care principele scosese pumnalul, văzându‑i pe cei doi amanţi goi şi adormiţi.
Lily şi Roberto ascultându‑i pe Sandro şi pe Lucho care‑şi joacă inteligenţa după două scotchuri. Se vorbeşte despre Britten şi Webern şi la sfârşit întotdeauna despre Venosa, astăzi e un accent care ar trebui pus mai mult pe O voi, troppo feliei (Sandro) ori lăsată melodia să curgă în toată ambiguitatea ei gesualdescă (Lucho). Şi da şi nu, de acord sau nu, un ping‑pong pentru plăcerea atacurilor cu efect, replicile cu înţepături. O să vezi când o să repetăm (Sandro), poate nu va fi prea convingător (Lucho), aş vrea să ştiu de ce şi Lucho, sătul, pregătindu‑se să spună ceea ce aveau să zică şi Roberto şi Lily dacă Roberto n‑avea să‑l întrerupă pe Lucho, făcându‑i‑se milă şi propunând să mai bea ceva şi Lily fireşte şi toţi ceilalţi da, bineînţeles, cu multă gheaţă.
Dar asta devine o obsesie, un fel de cantus timus în jurul căruia se desfăşoară viaţa grupului. Sandro este primul care simte asta, muzica era altădată în centrul atenţiei şi în jurul ei străluceau cele opt vieţi, opt jocuri, cele opt planete mici ale soarelui Monteverdi, ale soarelui Josquin des Pres, ale soarelui Gesualdo. Şi atunci Franca înălţându‑se treptat spre un cer sonor, ochii ei verzi, atenţi la intrări, la abia perceptibilele indicaţii ritmice, perturbând fără să ştie, dislocând fără să vrea coeziunea acelui clon, Roberto şi Lily gândesc la unison în timp ce Lucho şi Sandro revin, calmaţi deja, la problema cu O voi, troppo feliei, caută o cale cu inteligenţa care niciodată nu dă greş după cel de‑al treilea scotch al serii.
De ce a omorât‑o? Mereu aceeaşi poveste, îi spune Roberto lui Lily, a găsit‑o în pat şi în alte braţe, ca în tangoul lui Rivero şi atunci Venosa i‑a înjunghiat el însuşi sau poate călăii săi, fugind de răzbunarea fraţilor celei moarte şi închizându‑se în castelele în care aveau să se ţasă de‑a lungul anilor rafinatele pânze de păianjen ale madrigalurilor. Roberto şi Lily se amuză fabricând variante dramatice şi erotice Fiindcă sunt sătui de problema cu O voi, troppo feliei care se dezbate în continuare în chip savant, pe canapeaua de alături. Se simte în aer că Sandro a înţeles ce avea să‑i spună Lucho: dacă repetiţiile mai continuă în felul acesta, totul va deveni din ce în ce mai mecanic, se va plia în mod impecabil partiturii şi textului, va fi Carlo Gesualdo fără pumnal şi fără răzbunare, un autor de madrigaluri sârguincios, ca atâţia alţii.
— Să repetăm cu tine, Lucho, va propune Sandro în ziua următoare, în fond ar fi mai bine ca tu să dirijezi de acum înainte.
— Încetează cu tâmpeniile, va zice Roberto.
— Chiar aşa, va adăuga şi Lily.
— Şi totuşi, hai să repetăm cu tine, să vedem ce se întâmplă şi dacă ceilalţi sunt de acord, tu vei prelua conducerea.
— Nici gând, va zice Lucho, înroşindu‑se şi detestându‑se fiindcă s‑a înroşit.
— Nu e vorba să schimbăm conducerea, va afirma Roberto. Bineînţeles că nu, va întări şi Lily.
— Ba poate că da, va continua Sandro, poate că ne va face bine tuturor.
— În orice caz, nu eu voi dirija, va spune Lucho. Ce vrei, nu mă văd în postura asta. Am şi eu ideile mele, ca toată lumea, dar îmi cunosc limitele.
— Chilianul ăsta e o comoară, va spune Roberto. Aşa e, va adăuga Lily.
— Hotărâţi‑vă voi, va spune Sandro, eu mă duc să mă culc.
— Somnul e un sfetnic bun, va zice Roberto. Aşa e, va completa Lily.
L‑a căutat după concert, nu că ar fi mers rău, dar din nou acea crispare asemeni unei ascunse ameninţări, de pericol, de greşeală, Karen şi Paola cântând fără tragere de inimă, Lily palidă, Franca fără să‑l privească aproape, bărbaţii concentraţi şi totodată absenţi parcă; el însuşi cu probleme de voce, dirijând calculat, dar speriindu‑se pe măsură ce înaintau în program, publicul din Honduras entuziast, dar asta nu‑l ajuta să‑i dispară gustul amar pe care‑l resimţea şi de aceea l‑a căutat pe Lucho după concert şi acolo, în barul hotelului cu Karen, Mario, Roberto şi Lily, bând aproape fără să‑şi vorbească, în aşteptarea somnului, printre glume nesărate, Karen şi Mario retrăgân‑du‑se aproape imediat dar Lucho nu părea să vrea să se despartă de Lily şi de Roberto şi a trebuit să rămână, chiar fără nici un chef, eternizându‑se în faţa unui pahar, în fond, e mai bine că suntem din nou cei de aseară, zice Sandro trecând direct Ia subiect, te‑am căutat ca să‑ţi repet ce ţi‑am mai spus o dată. Ah, zice Lucho, dar îţi spun ceea ce ţi‑am mai zis deja. Roberto şi Lily, gata să intervină din nou, dar sunt mai multe variante posibile, de ce să insişti numai cu Lucho. Cum vreţi, mie mi‑e indiferent, zice Sandro bându‑şi whisky‑ul dintr‑o înghiţitură, stabiliţi voi şi apoi mă anunţaţi ce aţi hotărât. Eu îl votez pe Lucho. Iar eu pe Mario, spune Lucho. Nu‑i vorba să votăm acum, ce naiba (Roberto exasperat şi Lily, bineînţeles că nu). De acord, avem timp, următorul concert e la Buenos Aires peste două săptămâni. Eu o să trag o fugă până la La Rioja ca s‑o văd pe bătrâna (Roberto, şi Lily, eu va trebui să‑mi cumpăr o geantă). Mă cauţi ca să‑mi spui toate astea, zice Lucho, bine dar pentru asta e nevoie de explicaţii, aici fiecare îşi are teoria lui, e vremea să punem cărţile pe faţă. Dar nu în seara asta, în orice caz nu acum, decretă Roberto (şi Lily cu siguranţă nu, mor de somn şi Sandro palid, privindu‑i fără să‑i vadă şi paharul gol).
„Până aici ne‑a fost", se gândi Paola după incerte dialoguri şi consultări cu Karen, Roberto şi un altul: „nu cred că o să mai cântăm după următorul concert, mai ales că e la Buenos Aires şi nu ştiu de ce, dar presimt că acolo toată lumea o s‑o întindă, familia te susţine în fond şi în cel mai rău caz eu o să rămân cu mama şi cu soră‑mea până ce se va ivi vreo aLtă ocazie."
„Fiecare cu ideea lui", se gândi Lucho care, fără prea multe cuvinte, sondase terenul. „Se va aranja fiecare cum va putea dacă nu există o înţelegere clon după cum zice Roberto, dar nu trecem de Buenos Aires fără ca lucrurile să nu degenereze, asta o simt. S‑a întrecut limita, de astă dată."
Cherchez la femme. La femme? Roberto ştie că e mai bine să‑l cauţi pe soţ dacă vrei ceva solid şi sigur, Franca se va estompa ca întotdeauna, cu gesturi de peşte unduind în acvariul său, inocente priviri verzi şi imense, în fond nu pare absolut deloc vinovată şi atunci să‑l cauţi pe Mărio şi să dai de el. Dincolo de fumul ţigării, Mărio aproape zâmbitor, un vechi prieten are toate drepturile, dar bineînţeles că asta e, a început Ia Bruxelles cu şase luni în urmă, Franca mi‑a spus‑o imediat. Şi tu? Roberto, ca unul din La Rioja, ar scoate imediat cuţitul. Ei, eu, paşnicul Mărio, înţeleptul amator de tutun tropical şi de ochi mari şi verzi, eu nu pot să fac nimic, bătrâne, dacă s‑a prins, s‑a prins. „Dar ea", ar vrea să zică Roberto dar nu mai zice.
În schimb Paola da, cine putea s‑o oprească pe Paola la ora adevărului. Şi ea l‑a căutat pe Mario (sosiseră în ajun Ia Buenos Aires, mai aveau o săptămână până Ia recital, prima repetiţie după vacanţă fusese pură rutină, prezenţă lipsită de chef, Jannequin şi Gesualdo, acelaşi lucru aproape, o lehamite). Fă ceva, Mario, nu ştiu ce, dar fă ceva. Singurul lucru care se poate face e să nu faci nimic, zice Mario, dacă Lucho nu vrea să dirijeze, nu văd cine I‑ar putea înlocui pe Sandro. Tu, pentru numele lui Dumnezeu. Da, dar n‑o s‑o fac. Atunci înseamnă că o faci dinadins, strigă Paola, nu numai că laşi lucrurile să‑ţi alunece printre degete, dar ne mai şi laşi baltă pe toţi. Nu ridica vocea, zice Mario, te aud foarte bine, crede‑mă.
Chiar aşa a fost, cum îţi povestesc, i‑am spus‑o în faţă şi uite ce se găseşte el să‑mi răspundă, acest... Taci, fato, încornorat e un cuvânt urât. Dacă ajungi s‑o spui vreodată, poţi provoca o catastrofă. N‑am vrut să spun asta, zice Paola căindu‑se pe jumătate, nimeni nu ştie dacă se culcă împreună sau dacă se privesc de parcă s‑ar culca în plin concert, nu asta e problema. În privinţa asta, n‑ai dreptate, zice Roberto, cel care priveşte, cel care se clatină, cel care se învârte ca fluturele pe lângă lampă e tâmpitul ăsta idiot de Sandro, nimeni nu‑i poate reproşa Francai vreo privire, că i‑ar fi întors acea specie de ventuză pe care el i‑o aplică ori de câte ori o vede. Dar Mario, insistă Paola, cum de poate suporta. Presupun că are încredere în ea, zice Roberto şi el chiar că e îndrăgostit de ea fără să aibă nevoie de ventuze şi de priviri sfârşite. Să zicem, admite Paola, dar de ce refuză să ne dirijeze dacă Sandro este primul de acord şi chiar şi Lucho i‑a cerut‑o şi noi toţi i‑am cerut‑o?
Fiindcă dacă răzbunarea e o artă, formele ei vor căuta obligatoriu variaţiunile care o vor face mai subtilă şi mai frumoasă. „E ciudat", se gândeşte Mario, „o persoană capabilă să conceapă universul sonor al acestor madrigaluri s‑a putut răzbuna atât de banal, atât de obişnuit, când ar fi putut ţese pânza de păianjen perfectă, văzându‑şi prăzile căzute, secătuindu‑le încet, madrigalizând o tortură de săptămâni sau de luni întregi." O priveşte pe Paola care repetă un pasaj din Poiche l'auida sete şi‑i zâmbeşte prietenos. Ştie foarte bine de ce Paola a adus din nou vorba despre Gesualdo, de ce îl privesc aproape toţi când se vorbeşte despre Gesualdo şi‑şi coboară privirea şi schimbă subiectul. Sete îi spune, nu marca atâta sete, Paolita, setea se simte mai puternic dacă spui cuvântul mai încet. Nu uita epoca, acel mod de a spune atâtea lucruri tăcând şi chiar de a face atâtea lucruri.
I‑au văzut ieşind împreună din hotel, Mario o ţinea pe Franca de braţ, Lucho şi Roberto îi puteau urmări din bar, îndepărtându‑se încet, înlănţuiţi, mâna Francai ţinându‑l de talie pe Mario care întorcea puţin capul ca să‑i spună ceva. S‑au urcat într‑un taxi şi traficul din centru i‑a înghiţit în şarpele lui lent.
— Nu înţeleg, bătrâne, îi zise Roberto lui Lucho, îţi jur că nu înţeleg nimic.
— Mie îmi spui, frate.
— N‑a fost niciodată mai evident ca în dimineaţa asta, totul bătea la ochi, fiindcă de ochi este vorba, prefăcătoria asta inutilă a lui Sandro, fiindcă târziu îşi aduce aminte să se prefacă, imbecilul de el, dar ea dimpotrivă, pentru prima oară cântând pentru el şi numai pentru el.
— Karen mi‑a atras şi mie atenţia, ai dreptate, de astă dată ea îl privea pe el, ea era cea care îl ardea cu privirea şi Dumnezeu ştie ce pot ochii ăştia dacă vor.
— Prin urmare, vezi bine, spuse Roberto, pe de o parte cea mai teribilă întâmplare de când suntem împreună şi asta doar cu şase ore înainte de concert şi ce mai concert, aici nu te iartă, o ştii bine. Asta e cea mai bună dovadă că lucrurile stau aşa, e ceva ce simţi cu sângele sau cu prostata, mie asta nu mi‑a scăpat niciodată.
— La fel au zis şi Karen şi Paola, dar fără prostată, zise Lucho. Sunt poate mai puţin sexy decât voi, dar de astă dată şi mie mi se pare totul transparent.
— Iar pe de altă parte, uite‑l pe Mario mulţumit, nevoie mare, ducându‑se cu ea la cumpărături sau să bea ceva, cuplul perfect.
— Nu se poate ca el să nu fi văzut nimic.
— Şi s‑o lase să‑şi facă mendrele ca o curvă de doi bani.
— Hai să mergem, Roberto.
— Dar ce naiba, chilian nenorocit, lasă‑mă cel puţin să mă descarc.
— Bine faci, zise Lucho, avem nevoie, înainte de concert.
— Concertul, spuse Roberto, mă întreb dacă...
Se priviră şi, cum era de aşteptat, ridicară din umeri şi‑şi scoaseră ţigările.
Nu‑i va vedea nimeni şi totuşi nu se vor simţi în largul lor când se vor întâlni în hol, Lily îl va privi pe Sandro ca şi cum ar vrea să‑i spună ceva şi va şovăi, se va opri în dreptul unei vitrine şi Sandro, salutând vag cu mâna, se va întoarce şi îi va cere barmanului un Camei, va simţi privirea lui Lily pe ceafă, va plăti şi se va îndrepta spre lift în timp ce Lily se va îndepărta de vitrină şi se va duce lângă el, ca pe vremuri, ca într‑o altă întâlnire efemeră care reînvie acum şi doare. Sandro va şopti un „ce mai faci" şi, coborând privirea, îşi va deschide pachetul de ţigări. Din uşa liftului o va vedea oprindu‑se la intrarea în bar, întorcându‑se din nou spre el. Îşi va aprinde conştiincios ţigara şi va urca să se îmbrace pentru concert, Lily se va duce la bar şi va cere un coniac, care nu e bun la ora asta, aşa cum nu sunt bune nici două ţigări Camei una după alta când urmează cincisprezece madrigaluri de cântat.
Ca întotdeauna în Buenos Aires, prietenii sunt acolo şi nu numai în foyer ci căutându‑i şi în culise şi în cabine, întâlniri şi saluturi şi palme prieteneşti, te‑ai întors în fine, frate, dar ce drăguţă eşti Paolita, te prezint mamei logodnicului meu, Roberto, ce te‑ai mai îngrăşat, bună, Sandro, am citit cronicile din Mexic, formidabile, zgomotul sălii arhipline, Mărio salutând un vechi prieten care îl întreabă de Franca, trebuie să fie pe aici, oamenii care încep să se liniştească în fotoliile lor, mai sunt încă zece minute, Sandro făcând un gest calm pentru a‑i aduna, Lucho scăpând de două chiliene pisăloage cu caietele lor pentru autografe, Lily aproape alergând, sunt atât de adorabili dar nu poţi sta de vorbă cu toţi, Lucho lângă Roberto aruncând o privire în jur şi deodată adresându‑i‑se lui Roberto, în mai puţin de o clipă Karen şi Paola aproape în acelaşi timp dar unde e Franca, grupul pe scenă dar unde o fi Franca, Roberto pe Mario şi Mario ce ştiu eu, am lăsat‑o în centru la ora şapte, Paola unde e Franca şi Lily şi Karen, Sandro privindu‑l pe Mario, ţi‑am mai spus, vine singură, trebuie să pice, cinci minute, Sandro îndreptându‑se spre Mario şi Roberto care îi taie calea tăcut, tu trebuie să ştii ce se întâmplă şi Mario dar ţi‑am mai spus o dată că nu, palid, privind drept în faţă, un angajat vorbind cu Sandro şi cu Lucho, fuga nebună spre culise, nu este domnule, n‑a fost văzută sosind, Paola acoperindu‑şi faţa şi aplecându‑se ca şi cum ar vrea să vomite, Karen sprijinind‑o şi Lucho te rog, Paola, abţine‑te, două minute, Roberto privindu‑l pe Mario, palid şi tăcut cum palid şi tăcut ieşise poate şi Carlo Gesualdo din alcov, cinci dintre madrigalurile sale în program, aplauze nerăbdătoare şi cortina care nu se mai ridică, nu este, domnule, ne‑am uitat peste tot, n‑a ajuns la teatru, Roberto între Sandro şi Mario, tu ai făcut‑o, unde e Franca, ţipând, şoapta uimită de cealaltă parte, impresarul tremurând, trecând în faţa cortinei, doamnelor şi domnilor, vă rugăm să aveţi răbdare o clipă, urletul isteric al Paolei, Lucho sforţându‑se s‑o reţină şi Karen întorcând spatele, îndepărtându‑se treptat, Sandro prăbuşindu‑se în braţele lui Roberto care‑l susţine ca pe o marionetă, care‑l priveşte pe Mario, palid şi nemişcat în continuare, Roberto înţelegând că aici trebuia să se întâmple, aici, la Buenos Aires, aici, Mario, nu va mai fi nici un concert, nu va mai fi niciodată nici un concert, ultimul madrigal îl vor cânta neantului, fără Franca îl vor cânta unui public care nu‑l poate auzi, unui public care, dezorientat, începe să plece.
Notă despre un rege şi răzbunarea unui prinţ
Când vine vremea, mi se pare normal să scriu ca după dictare; iată de ce din când în când îmi impun reguli stricte în chip de variantă, altfel totul s‑ar sfârşi monoton, în această povestire „regula" a însemnat adaptarea unei naraţiuni inexistente încă, pe tiparul Ofrandei muzicale de Johann Sebastian Bach.
Se ştie că tema acestei serii de variaţiuni în formă de canon şi fugă i‑a fost dată lui Bach de către Frederic cel Mare şi că după ce a improvizat în prezenţa acestuia o fugă bazată pe această temă — ingrată şi dificilă — maestrul a scris Ofranda muzicală unde tema iniţială este tratată într‑o manieră mai diversă şi mult mai complexă. Bach n‑a indicat instrumentele care trebuiau folosite, doar în Trio‑sonată a specificat flautul, vioara şi clavecinul; de‑a lungul timpului chiar şi ordinea părţilor a depins de voinţa muzicienilor care trebuiau să interpreteze lucrarea, în acest caz am folosit orchestraţia lui Millicent Silver pentru opt instrumente contemporane lui Bach, ce permite urmărirea în detaliu a elaborării fiecărui pasaj, şi care a fost înregistrată de către London Harpsichord Ensemble pe discul Saga XID 5237.
Odată aleasă această versiune (sau după ce am fost eu ales de ea, fiindcă, ascultând‑o, mi‑a venit ideea unei povestiri ce s‑ar putea plia desfăşurării ei) am lăsat să treacă timpul; în scris nimic nu poate fi grăbit; aparenta uitare, distracţia, visele şi hazardul ţes imperceptibil viitoarea tapiserie. M‑am dus pe o plajă şi am luat cu mine fotocopia copertei discului în care Frederick Youens analizează elementele din Ofranda muzicală; mi‑am imaginat vag o povestire care mi s‑a părut îndată prea intelectuală. Regula jocului era ameninţătoare: opt instrumente trebuiau reprezentate prin opt personaje, opt desene răspunzând, alternând sau opunându‑se trebuiau să‑şi găsească o corelaţie în sentimente, conduite şi relaţii între opt persoane. Mi s‑a părut oarecum stupid să‑mi imaginez un dublu literar al renumitului London Harpsichord Ensernble, în sensul că un violonist sau un flautist nu se pliază în viaţa privată temelor muzicale pe care le execută; dar în acelaşi timp noţiunea de corp, de ansamblu, trebuia să existe într‑un fel de la început, dat fiind că scurta durată a unei povestiri nu permite gruparea eficace a opt persoane între care n‑ar fi existat legături ori contacte anterioare povestirii. O conversaţie întâmplătoare mi‑a readus în minte povestea lui Carlo Gesualdo, creator de madrigaluri, genial, care şi‑a ucis soţia: totul s‑a închegat atunci într‑o clipă şi cele opt instrumente au fost percepute ca opt interpreţi ai unui ansamblu vocal; din prima frază avea să se creeze astfel coeziunea de grup; aceşti oameni se cunoşteau şi se iubeau sau se urau dinainte; şi, în plus, cântau madrigalurile lui Gesualdo, noblesse oblige, în acest context, nu era greu să imaginez o acţiune dramatică; adaptarea acesteia la momentele succesive ale Ofrandei muzicale reprezenta sfidarea, respectiv plăcerea pe care scriitorul şi‑o propusese înainte de toate.
De aici şi nelipsita bucătărie literară; pânza de păianjen a profunzimilor trebuia să‑şi facă apariţia la momentul potrivit, aşa cum se întâmplă aproape întotdeauna. Pentru început, distribuţia instrumentală a Iui Millicent Silver şi‑a găsit echivalentul în opt cântăreţi al căror registru vocal păstra o relaţie analoagă cu instrumentele. De aici rezultă:
Flaut: Sandro, tenor.
Vioară: Lucho, tenor.
Oboi: Franca, soprano.
Corn englezesc: Karen, mezzo‑soprano.
Violă: Paola, contralto.
Violoncel: Roberto, bariton.
Fagot: Mario, bas.
Clavecin: Lily, soprano.
Personajele erau pentru mine latino‑americani, cu reşedinţa principală la Buenos Aires unde trebuiau să dea ultimul concert dintr‑un turneu pe care îl făcuseră în mai multe ţări. Mi i‑am imaginat la începutul unei crize vagi încă (criză mai mult pentru mine decât pentru ei), unde singurul lucru evident era acea fisură care începea să se producă în coeziunea grupului
lor. Scrisesem primele pasaje la întâmplare — nu le‑am schimbat, niciodată n‑am schimbat, cred, începutul nesigur al atâtor povestiri de‑ale mele, fiindcă simt că asta ar fi cea mai mare trădare la adresa scrisului meu —, când am înţeles că nu puteam adapta povestirea la Ofranda muzicală fără să ştiu în detaliu ce instrumente, adică ce personaje aveau să figureze în fiecare pasaj până la sfârşit. Şi atunci, printr‑o minune care din —fericire nu m‑a părăsit când scriu, mi‑am dat seama că fragmentul final trebuia să cuprindă toate personajele, cu excepţia unuia. Şi acest personaj, din primele pagini deja, fusese cauza încă incertă a fisurii care tocmai se producea în grup, în acest ansamblu pe care un alt personaj îl califica drept clon. În acel moment, absenţa obligatorie a Francai şi povestea lui Carlo Gesualdo, care susţinuseră procesul imaginaţiei, au devenit musca şi păianjenul pânzei. De acum puteam continua, totul se consumase deja cu mult înainte.
În privinţa textului în sine: fiecare fragment corespunde ordinii pe care Millicent Silver a oferit‑o pentru versiunea lui la Ofranda muzicală; pe de altă parte, dezvoltarea fiecărui pasaj încearcă să se apropie de forma muzicală (canon, trio‑sonată, fugă canonică etc.) şi conţine exclusiv personajele care înlocuiesc instrumentele din lista menţionată anterior. Ar fi deci util (util pentru curioşi dar orice curios este de obicei util) să indicăm aici ordinea secvenţelor, în concepţia lui Frederick Youens, cu instrumentele alese de doamna Silver:
Ricercar pe trei voci: vioară, violă şi violoncel.
Canon perpetuu: flaut, violă şi fagot.
Canon la unison: vioară, oboi şi violoncel.
Canon în mişcare contrară: flaut, vioară şi violă.
Canon în crescendo şi mişcare contrară: vioară, violă şi
violoncel.
Canon în modulaţie ascendentă: flaut, corn englezesc, fagot,
vioară, violă şi violoncel.
Trio‑sonată: flaut, vioară şi bas continuu (violoncel şi clavecin).
1. Largo
2. Allegro
3. Andante
4. Allegro
Canon perpetuu: flaut, vioară şi bas continuu. 
Canon „rac": vioară şi violă. 
Canon „enigmă":
a) Fagot şi violoncel
b) Violă şi fagot
c) Violă şi violoncel
d) Violă şi fagot
Canon pe patru voci: vioară, oboi, violoncel şi fagot.
Fugă canonică: flaut şi clavecin.
Ricercar pe şase voci: flaut, corn englezesc, fagot, vioară, violă şi violoncel, continuând cu clavecin.
(în fragmentul final, anunţat ca fiind „pe şase voci", clavecinul adăugat constituie cel de‑al şaptelea executant.)
Cum nota aceasta este deja aproape tot atât de lungă ca şi povestirea, nu‑mi fac nici un fel de scrupul dacă o mai lungesc puţin. Ignoranţa mea în materie de grupuri vocale este totală şi profesioniştii genului vor găsi aici motive suficiente să mă ironizeze. De fapt, aproape tot ce ştiu despre muzică şi muzici provine de pe coperţile discurilor pe care le citesc cu mare atenţie, profitând din plin. Acest lucru e valabil şi în privinţa lui Gesualdo, ale cărui madrigaluri mă obsedează de mult. Faptul că şi‑a ucis soţia e sigur; în rest pot fi alte posibile acorduri cu textul meu, dar despre asta ar trebui să‑l întrebăm pe Mario.

GRAFFITI
Lui Antoni Tapies

Sunt atâtea lucruri care încep şi sfârşesc asemeni unui joc, presupun că ţi‑a făcut plăcere să găseşti desenul lângă al tău, ai crezut că‑i o întâmplare ori un moft şi doar a doua oară ţi‑ai dat seama că‑i ceva intenţionat şi atunci I‑ai privit pe îndelete, chiar ai revenit mai târziu ca să‑l mai vezi o dată, luându‑ţi precauţiile din totdeauna: strada într‑un moment de singurătate, nici o dubită prin apropiere, să te apropii fără să‑ţi pese şi să nu priveşti niciodată aceste graffiti din faţă, ci de pe celălalt trotuar sau în diagonală, prefăcându‑te interesat de vitrina de alături, îndepărtându‑te imediat.
Propriul tău joc începuse din plictiseală, în realitate nu era un protest împotriva stării de fapt din oraş, stingerea care se suna, ameninţătoarea interdicţie de a lipi afişe sau de a scrie pe ziduri. Te distra pur şi simplu să faci desene cu creta colorată (nu‑ţi plăcea termenul graffiti, ţinea prea mult de critica de artă) să vii să le vezi din când în când şi, cu puţin noroc, să asişti la sosirea camionului municipal şi Ia injuriile inutile ale funcţionarilor în timp ce ştergeau desenele. Nu‑i interesa că nu erau desene politice, interdicţia includea totul, iar dacă un copil ar fi îndrăznit să deseneze o casă sau un câine, desenul i‑ar fi fost şters cu aceleaşi insulte şi ameninţări. Deja nu se mai ştia în oraş de care parte se afla frica şi poate tocmai de aceea te amuzai stăpânindu‑ţi‑o pe a ta, căutând îndelung locul şi ora potrivite desenelor tale.
Nu riscaseşi niciodată pentru că ştiai să alegi bine iar până la sosirea camioanelor de curăţenie exista pentru tine un spaţiu limpede în care aproape că încăpea speranţa. Privindu‑ţi desenul de departe, puteai vedea oamenii care aruncau în trecere o privire, fireşte că nimeni nu se oprea şi totuşi îl priveau cu toţii, uneori o rapidă compoziţie abstractă în două culori, profilul unei păsări ori două siluete înlănţuite. O singură dată ai scris o frază, cu creta neagră: Şi pe mine mă doare. N‑a rezistat nici două ore şi de astă dată poliţia însăşi a făcut‑o să dispară. Ai continuat apoi să faci numai desene.
Când celălalt a apărut alături de al tău ţi s‑a făcut aproape frică, pericolul se dubla dintr‑o dată, ca şi tine, cineva îndrăznea să‑şi bată joc de închisoare sau poate de ceva cu mult mai rău iar acel altcineva era, culmea, o femeie. Tu însuţi nu puteai s‑o dovedeşti, era ceva ce depăşea orice dovadă: un contur, o preferinţă pentru culorile calde, o aură. Cum trăiai singur, ţi‑ai imaginat asta poate prin compensaţie. Ai admirat‑o, te‑ai temut pentru ea, ai sperat că s‑a întâmplat doar o singură dată dar te‑ai trădat aproape când ea a început din nou să deseneze lângă un alt desen de‑al tău, o poftă de râs, o dorinţă nebună de a rămâne acolo, ţintuit locului, de parcă poliţiştii ar fi fost orbi sau idioţi.
O altă perioadă începu, trăiai un timp secret, mai frumos şi mai ameninţător. Neglijându‑ţi serviciul, ieşeai în orice clipă sperând s‑o surprinzi, ai ales pentru desenele tale acele străzi pe care le puteai parcurge într‑un singur şi rapid itinerar şi reveneai oricând, în zori, pe înserat sau când era noapte adâncă. A fost o vreme a insuportabilei contradicţii, decepţia descoperirii unui nou desen de‑al ei alături de un altul de‑al tău iar apoi strada goală, fără să descoperi nimic, simţind strada din ce în ce mai goală, într‑o seară i‑ai văzut primul ei desen singur, îl făcuse cu cretă roşie şi albastră pe uşa unui garaj, folosind lemnul ros de carii şi capetele cuielor. Era ea, mai mult ca oricând, linia, culorile, dar ai mai simţit că desenul exprima o cerere sau o întrebare, un mod de a te chema. Ai revenit în zori după ce patrulele s‑au mai împrăştiat şi ai desenat rapid pe restul uşii un peisaj marin cu vele şi diguri; ai fi zis că‑i un joc de linii la întâmplare, dar ea avea să ştie cum să‑l privească. Abia ai scăpat în seara aceea de doi poliţişti, acasă ai băut un gin după altul şi i‑ai spus tot ce‑ţi trecea prin cap, ca într‑un alt desen sonor şi un alt port cu vele, ţi‑ai imaginat‑o brunetă şi tăcută, i‑ai ales buze şi sâni şi ai iubit‑o un pic.
Aproape îndată ţi s‑a năzărit că ea urma să caute un răspuns şi avea să revină la desenul ei aşa cum reveneai tu acum la ale tale şi deşi riscai din ce în ce mai mult după atentatele din piaţă, ai îndrăznit să te apropii de garaj, să dai o raită prin zonă, să ceri câteva beri la cafeneaua din colţ. Era absurd pentru că ea n‑avea să se oprească privindu‑ţi desenul şi oricare din numeroasele femei ce treceau pe acolo putea fi ea. În zorii zilei următoare ai ales un zid mare şi gri şi ai desenat un triunghi alb înconjurat de pete asemeni frunzelor de stejar; din aceeaşi cafenea din colţ puteai vedea zidul (curăţaseră deja uşa garajului şi o patrulă revenea din ce în ce mai furioasă) pe înserat te‑ai îndepărtat puţin, alegând însă diferite unghiuri din care puteai să priveşti, deplasându‑te dintr‑un loc într‑altul, cumpărând fleacuri din prăvălii spre a nu atrage prea mult atenţia. Era deja noapte când ai auzit sirena şi proiectoarele ţi‑au orbit ochii. Era o îmbulzeală confuză lângă zid, ai alergat fără să te mai gândeşti şi numai întâmplarea te‑a mai putut salva: o maşină care dădea colţul a frânat când a văzut dubiţa poliţiei, te‑ai adăpostit în spatele ei şi ai văzut lupta, părul negru tras de mâini înmănuşate, loviturile de picioare şi ţipetele, nişte pantaloni albaştri abia întrezăriţi, înainte de a fi luată şi azvârlită în maşină.
Mult mai târziu (era oribil să tremuri în halul ăsta, era îngrozitor să te gândeşti că asta se întâmpla din cauza desenului tău de pe zidul mare şi gri) te‑ai amestecat cu ceilalţi oameni şi ai reuşit să vezi o schiţă în albastru, liniile acelea portocalii care puteau fi numele sau gura ei, ea acolo în acel desen trunchiat pe care poliţiştii îl mâzgăliseră înainte de a o ridica pe sus; rămânea suficient ca să‑nţelegi că dorise să răspundă triunghiului tău cu o altă figură, un cerc sau o spirală, o formă plină şi frumoasă, ceva ca un da sau un întotdeauna sau un acum.
Ştiai prea bine, aveai destul timp pentru a‑ţi imagina în detaliu ce se întâmpla la poliţie; în oraş totul se afla treptat, oamenii erau la curent cu destinul prizonierilor şi dacă îi mai revedeau uneori, ar fi preferat de fapt să nu‑i mai vadă şi să se piardă asemeni majorităţii oamenilor, estompându‑se în tăcerea asta pe care nimeni nu îndrăznea s‑o spargă. Ştiai prea bine, în seara asta ginul nu te va mai ajuta decât să‑ţi muşti mâinile, să calci în picioare creta colorată înainte de a te lăsa pradă plânsului şi beţiei.
Da, dar zilele treceau şi deja nu mai ştiai să trăieşti altfel. Plecai din nou de la serviciu spre a hoinări pe străzi şi a privi în grabă zidurile şi porţile pe care tu şi cu ea desenaserăţi. Totul curat, totul clar; nici măcar o floare desenată cu inocenţa unui şcolar care fură o cretă în clasă şi nu rezistă plăcerii de a o întrebuinţa. Dar n‑ai putut rezista şi după o lună te‑ai trezit în zori şi ai revenit pe strada garajului. Nici o patrulă, zidurile toate curate; o pisică te‑a privit prudentă dintr‑o poartă când ţi‑ai scos cretele şi‑n acelaşi loc în care desenase ea ai umplut lemnul cu un ţipăt verde şi o vâlvătaie roşie de recunoştinţă şi iubire. Desenul întreg l‑ai conturat cu un oval care era deopotrivă gura ta şi a ei şi a speranţei. Paşii din colţ te‑au făcut să alergi fără zgomot spre un teanc de cutii goale; un beţiv pe două cărări s‑a apropiat fredonând, a vrut să‑i dea un picior pisicii şi a căzut cu faţa în sus în dreptul desenului. Te‑ai îndepărtat uşor, ceva mai liniştit însă, iar răsăritul soarelui te‑a găsit dormind cum nu mai dormiseşi de mult timp.
Chiar în dimineaţa aceasta l‑ai privit de departe: nu‑l şterseseră încă. Ai revenit la prânz: incredibil aproape dar desenul era tot acolo. Agitaţia din suburbii (ascultaseşi ştirile) îndepărtase patrulele urbane de traseul lor obişnuit; când se înnopta, te‑ai întors să‑l vezi aşa cum îl văzuse atâta lume de‑a lungul zilei. Ai aşteptat până la trei dimineaţa ca să revii, strada era pustie şi întunecată. Ai observat de departe celălalt desen, numai tu puteai să‑l distingi, atât de mic, acolo sus, în stânga desenului tău. Te‑ai apropiat simţind ceva care era sete şi oroare totodată şi ai văzut ovalul portocaliu şi petele violete de unde părea să răsară o faţă tumefiată, un ochi atârnând, o gură zdrobită în pumni. Ştiu, ştiu prea bine, dar ce altceva aş fi putut să‑ţi desenez? Ce mesaj ar mai fi avut sens acum? Trebuia intr‑un fel să‑mi iau rămas bun şi să te rog să continui. Ceva trebuia să‑ţi las înainte de a mă întoarce în adăpostul meu unde nu mai exista nici o oglindă, ci doar o gaură în care să mă ascund până Ia sfârşitul zilelor în cel mai mare întuneric, amintindu‑mi de atâtea lucruri şi uneori, aşa cum îmi imaginasem viaţa ta, închipuindu‑mi că desenai altceva şi că ieşeai noaptea să faci mereu alte desene. 

POVEŞTI PE CARE MI LE SPUN SINGUR

Îmi spun poveşti când dorm singur, când patul pare mai mare decât e şi mai îngheţat, dar mi Ie spun şi când Niagara e lângă mine şi adoarme, murmurând satisfăcută, de parcă şi‑ar spune şi ea o poveste. Adesea aş vrea s‑o trezesc ca să‑i cunosc povestea (numai că ea murmură deja în somn şi asta nu mai e nicidecum o poveste), dar Niagara revine întotdeauna atât de obosită de la lucru încât n‑ar fi nici drept, nici frumos din partea mea s‑o trezesc când tocmai a adormit şi pare copleşită de vise, pierdută în melcişorul ei parfumat şi şoptitor, aşa încât o las să doarmă şi îmi spun singur poveşti, ca atunci când ea lucrează de noapte şi eu dorm singur în patul devenit dintr‑o dată enorm.
Poveştile pe care mi le spun singur sunt de toate felurile şi aproape întotdeauna eu am rolul principal, un fel de Walter Mitty din Buenos Aires, imaginându‑se în situaţii ciudate sau stupide ori de un intens dramatism, prea elaborat pentru ca cel ce urmăreşte povestea să savureze melodrama, prostul gust sau umorul pe care, în mod deliberat, le foloseşte povestitorul. Cum Walter Mitty îşi are şi latura sa Jekyll şi Hyde, fireşte că literatura anglo‑saxonă a făcut ravagii în subconştientul lui şi poveştile îi sunt aproape întotdeauna livreşti şi croite după un tipar imaginar. Numai gândul că aş putea scrie poveştile pe care mi le spun singur înainte de a adormi mi se pare de neconceput dimineaţa, căci fiecare trebuie să‑şi aibă micile lui secrete, tăcutele lui nebunii, lucruri de care alţii ar profita din plin. Şi mai e şi superstiţia, întotdeauna mi‑am zis că dacă aş scrie vreuna din poveştile pe care mi le spun singur, aceea ar fi ultima dintr‑un motiv care îmi scapă, dar care ţine probabil de pedeapsa încălcării unei reguli; şi atunci nu, imposibil să mă închipui aşteptând să adorm lângă Niagara sau singur fără să‑mi pot spune o poveste ci numărând în prostie oi sau şi mai rău, amintindu‑mi întâmplările cotidiene, din care nu prea aveam ce‑mi aminti.
Totul depinde de inspiraţie fiindcă niciodată nu m‑am gândit Ia o poveste anume; sting sau stingem lumina şi pătrund în acest tărâm secund, superb şi întunecat, de dincolo de pleoape, şi povestea e aici, mereu aproape un început incitant de poveste, poate fi o stradă pustie sau o maşină care vine de foarte departe sau faţa lui Marcelo Macias când află că l‑au avansat, fapt de neconceput până atunci, ţinând cont de incompetenţa lui ori pur şi simplu un cuvânt sau un sunet care se repetă de cinci, de zece ori şi din care se iveşte o primă imagine de poveste. Mă surprinde uneori că după un episod pe care l‑aş putea considera birocratic urmează o noapte cu o poveste erotică sau sportivă; am multă imaginaţie, fără îndoială, deşi asta se vede doar înainte de a adormi însă un repertoriu neaşteptat de variat şi de bogat mă uimeşte continuu. Dilia, de exemplu, de ce trebuia să apară Dilia în povestea asta, tocmai în povestea asta când Dilia nu era o femeie care să se preteze la o asemenea întâmplare; de ce Dilia. 
Dar m‑am hotărât de mult să nu mă mai întreb de ce Dilia sau Transsiberianul sau Mohammed Ali sau oricare dintre scenariile în care se ivesc poveştile pe care mi le spun singur. Dacă îmi amintesc de Dilia în clipa asta, care deja nu mai face parte din poveste, e şi din pricina altor lucruri care şi ele existau, dar acum nu se mai regăsesc în poveste, şi care mă obligă să fac ceea ce n‑aş fi dorit şi nici n‑aş fi putut să fac cu poveştile pe care mi le spun singur, în respectiva poveste (singur în pat, Niagara avea să se întoarcă la opt dimineaţa de ia spital) era un peisaj şi un drum de munte care îmi dădeau fiori, care mă obligau să conduc cu atenţie, farurile măturând posibilele obstacole vizuale din flecare curbă, singur la miezul nopţii în acel camion enorm, greu de condus pe un drum abrupt. Să fii şofer de camion mi s‑a părut întotdeauna ceva de invidiat fiindcă îmi imaginez asta ca una dintre cele mai simple forme de libertate, să mergi dintr‑un loc într‑altul cu un camion care e casă cu saltea ca să‑ţi petreci noaptea pe un drum mărginit de copaci, lampă de citit şi cutii de conserve şi bere, tranzistor ca să asculţi jazz într‑o linişte desăvârşită şi apoi mai e acea senzaţie de a te simţi ignorat de restul lumii, nimeni nu ştie dacă ai luat‑o pe drumul ăsta şi nu pe altul, atâtea posibilităţi şi sate şi aventuri trecătoare, inclusiv atacuri şi accidente în care deţii mereu cel mai important rol, aşa cum i se cuvine unui Walter Mitty.
M‑am întrebat uneori de ce şofer de camion şi nu pilot de avion sau căpitan de transatlantic, ştiind totodată că asta corespunde laturii mele simple şi reale pe care trebuie s‑o ascund din ce în ce mai mult ziua, să fii şofer de camion înseamnă să stai de vorbă cu şoferii de camion, să te învârti pe unde sunt ei, deci atunci când îmi spun o poveste despre libertate cel mai ades o încep în acest camion ce traversează pampasul ori un peisaj imaginar, ca cel de acum, Anzii sau Munţii Stâncoşi, în orice caz în noaptea aceea urcam un drum greu când am zărit delicata siluetă a Diliei la poalele stâncilor smulse violent din neant de lumina farurilor, pereţi violacei care micşorau şi îndepărtau şi mai mult imaginea Diliei gesticulând asemeni celor care cer ajutor după atâta drum făcut cu rucsacul în spate.
Dacă adesea mi‑am spus poveşti în care eram şofer de camion nu trebuia neapărat să întâlnesc femei făcând autostop, aşa cum făcea Dilia, deşi aranjam lucrurile astfel încât fantezia să‑mi fie satisfăcută iar noaptea, camionul şi singurătatea să devină perfectele accesorii ale unei fericiri de sfârşit de etapă. Uneori nu, era câteodată doar o avalanşă de care scăpăm, nici eu nu ştiu cum, sau frânele care mă lăsau la coborâre până ce totul se sfârşea într‑un iureş de viziuni schimbătoare care mă obligau să deschid ochii şi să refuz să merg mai departe să caut visul sau mijlocul zvelt al Niagarei, respirând uşurat că am scăpat de ce putea fi mai rău. Când povestea aducea o femeie pe şosea, acea femeie era întotdeauna o necunoscută, capriciile poveştilor optând pentru o roşcată sau o mulatră, văzute pesemne într‑un film sau într‑o fotografie de revistă şi uitate în timpul zilei până ce povestea mi le readucea în minte fără ca eu să le recunosc. S‑o văd aşadar pe Dilia a fost mai mult decât o surpriză, aproape scandalos căci Dilia n‑avea ce căuta pe drumul acela, stricând oarecum povestea cu gestul ei rugător şi totodată ameninţător. Dilia şi Alfonso sunt prieteni pe care eu şi Niagara îi întâlnim din când în când; ei trăiesc într‑o lume diferită dar o fidelitate din vremea studenţiei ne apropie, subiecte şi gusturi comune, câteodată o cină la ei sau la noi, urmărindu‑le de departe viaţa de familie cu un bebeluş şi destui bani. Ce naiba căuta Dilia acolo când în poveste putea fi orice fată imaginară dar nu Dilia, căci dacă era ceva clar în poveste, era faptul că de astă dată urma să întâlnesc o fată pe drum şi de aici câteva din acele lucruri care se pot ivi când treci de munţi şi faci un popas după tensiunea de pe parcurs; totul atât de clar de la prima imagine, cina cu alţi şoferi de camion în crâşma din sat înainte de a intra în munţi, o poveste deloc originală dar plăcută întotdeauna, fiind atâtea variante şi necunoscute, dar acum necunoscuta era altfel, era Dilia, şi ea nu‑şi avea rostul pe acel drum, în curbă. 
Dacă Niagara ar fi fost poate aici, murmurând şi respirând uşor în somn, n‑aş fi luat‑o probabil pe Dilia cu mine, ar fi dispărut, şi ea şi camionul şi povestea, deschizând pur şi simplu ochii şi spunându‑i Niagarei: „Ce ciudat, era cât pe ce să mă culc cu o femeie şi era Dilia", iar Niagara ar fi deschis ochii, m‑ar fi sărutat pe obraji, luându‑mă peste picior, dând vina pe Freud sau întrebându‑mă dacă am dorit‑o vreodată pe Dilia ca să‑i pot spune nici în ruptul capului şi atunci iarăşi Freud sau ceva de genul ăsta. Simţindu‑mă însă atât de singur în poveste, singur cum eram de fapt, un şofer de camion traversând munţii la miezul nopţii, n‑am putut să merg mai departe: am frânat uşor, am deschis portiera şi am lăsat‑o să urce pe Dilia care a şoptit abia un „mulţumesc" între oboseală şi somn şi s‑a întins pe scaun, cu geanta de voiaj la picioare.
Regulile jocului se respectă de la început în poveştile pe care mi le spun singur. Dilia era Dilia, dar în poveste eu eram pur şi simplu un şofer de camion pentru Dilia, nu mi‑ar fi trecut niciodată prin cap s‑o întreb ce căuta acolo în plină noapte sau să‑i spun pe nume. În poveste era extraordinar faptul că fata asta putea fi Dilia, cu părul ei blond şi lins, cu ochii de culoare deschisă şi cu picioarele evocându‑le aproape convenţional pe cele ale unei iepe, prea lungi pentru statura ei; mai mult, povestea o trata ca pe oricare altă fată, fără nume ori legături anterioare, o perfectă întâlnire datorată hazardului. Am schimbat două, trei vorbe, i‑am dat o ţigară şi mi‑am aprins şi eu una, am început să coborâm coasta aşa cum trebuie s‑o coboare un camion de tonaj, în timp ce Dilia se întindea şi mai mult, fumând şi lăsându‑se pradă unei toropeli care o elibera de atâtea ore de mers şi poate de teamă în munţi.
Mă gândeam că avea să adoarmă îndată, era plăcut să mi‑o închipui aşa, până jos în vale, credeam că trebuia poate s‑o invit în partea din spate a cabinei, să se întindă pe un pat adevărat, dar nu putusem să fac asta niciodată într‑o poveste fiindcă oricare dintre fete mi‑ar fi aruncat acea privire, între amărăciune şi disperare, ghicind intenţiile imediate şi căutând aproape întotdeauna portiera, fuga necesară, în poveşti, ca şi în presupusa realitate a oricărui şofer de camion lucrurile nu se pot petrece aşa, trebuia să vorbim, să fumăm, să ne împrietenim, să obţin astfel acceptarea aproape tăcută a popasului într‑o pădure sau într‑un refugiu, consimţământul a ceea ce urma apoi, ceva care nu mai era nici supărare, nici furie: să împărţi pur şi simplu ceea ce fusese deja împărţit în discuţii, ţigări şi prima sticlă de bere dată pe gât între două viraje.
Şi atunci am lăsat‑o să doarmă, povestea continua aşa cum îmi plăcuse întotdeauna în poveştile pe care mi le spuneam, descrierea minuţioasă a fiecărui lucru şi a fiecărui act, film cu încetinitorul, creând bucuria care punea treptat stăpânire pe trup şi pe cuvinte şi pe tăceri. Mă mai întrebam încă de ce Dilia în noaptea aceea dar aproape îndată am încetat să mă mai întreb, mi se părea atât de normal ca Dilia să fie acolo, adormită, lângă mine, acceptând la răstimpuri o nouă ţigară sau şoptind o explicaţie, de ce acolo, tocmai în munţi, încât povestea se teşea abil printre căscături şi frânturi de fraze; nimic n‑ar fi putut explica prezenţa Diliei acolo, pe acel drum pierdut în miez de noapte. La un moment dat a încetat să mai vorbească şi m‑a privit cu acel zâmbet de fată care îşi cântăreşte partenerul, după cum zice Alfonso, şi eu i‑am spus numele meu de şofer de camion, întotdeauna Oscar, în toate poveştile, iar ea a zis Dilia şi a adăugat ca de obicei că era un nume idiot pe care îl datora unei mătuşi, mare amatoare de romane roz şi m‑am gândit, incredibil, nu mă recunoaşte, eu eram Oscar în poveste iar ea nu mă recunoştea.
Şi urmează apoi tot ceea ce îmi spun poveştile dar eu nu pot povesti întocmai, doar fragmente neclare, frânturi poate false, lanterna luminând măsuţa pliantă din fundul cabinei camionului oprit între copacii unui refugiu, sfârâitul ochiurilor în tigaie, după brânză şi desert Dilia privindu‑mă de parcă ar fi vrut să spună ceva şi hotărându‑se să nu zică nimic fiindcă nu era nevoie să explice ceva pentru a coborî din camion şi a dispărea după copaci, eu înlesnindu‑i totul cu cafeaua deja pregătită şi chiar cu o ceşcuţă de rachiu, ochii Diliei care se închideau între înghiţituri şi cuvinte, felul meu neglijent de a muta lampa pe  scăunelul de lângă saltea, aducând o pătură în caz că avea să se răcească mai târziu, spunându‑i că urma să închid bine portierele fiindcă nu se ştie niciodată, în ţinuturile astea pustii iar ea, plecându‑şi privirea, şoptind doar n‑o să dormi acolo pe scaune, ar fi o tâmpenie, iar eu întorcându‑i spatele ca să nu‑mi vadă faţa pe care se putea citi o vagă uimire, cuvintele rostite de Dilia, deşi fireşte, mereu se întâmpla aşa, într‑un fel sau altul; micuţa indiană voia poate să doarmă pe jos sau ţiganca se refugia în cabină şi trebuia s‑o iau de talie şi s‑o duc înăuntru, s‑o pun în pat chiar dacă plângea sau se zbătea, dar Dilia nu, Dilia trecând încet de la masă la pat, căutând deja cu o mână fermoarul blugilor, gesturi pe care le puteam vedea în poveste deşi eram cu spatele, intram în cabină pentru a‑i da timp, pentru a‑mi spune că da, încă o dată totul avea să fie aşa cum trebuia, o secvenţă neîntreruptă şi parfumată, lenta trecere de la silueta nemişcată în farurile virajului montan până la Dilia de acum, aproape invizibilă sub păturile de lână şi atunci întreruperea din totdeauna, să stingi lampa pentru a mai rămâne doar negura difuză a nopţii, prin geamul din spate şi, la răstimpuri, ţipătul vreunei păsări apropiate.
De astă dată povestea dură mult pentru că nici eu, nici Dilia nu voiam să se termine; sunt poveşti pe care eu aş vrea să Ie prelungesc dar nici tânăra japoneză, nici turista norvegiană, glacială şi condescendentă, nu‑mi dau voie şi deşi eu decid în poveste, vine o vreme când nu mai am forţa şi nici cheful să fac să dureze ceva ce, după plăcere, începe să alunece în  banal, atunci când ar trebui inventate alternative ori neaşteptate incidente pentru ca povestea să trăiască în loc să mă poarte în vis cu un ultim sărut distrat sau o urmă de geamăt, aproape inutil. Dar Dilia nu voia ca povestea să ia sfârşit, de la primul gest când m‑am strecurat lângă ea şi spre surprinderea mea am simţit‑o căutându‑mă, de la prima mângâiere am ştiut că povestea abia începea şi că urma să fie la fel de lungă ca noaptea în care îmi spuneam povestea. Doar că acum n‑a mai rămas decât asta, cuvinte vorbind despre poveste, cuvinte ca: chibrite, gemete, ţigări, râsete, rugăminţi şi cereri, cafea în zori şi un somn cu ape tulburi, cu reveniri şi abandonuri dezinvolte, cu o primă şi timidă rază de soare mângâind, prin geam, spatele Diliei întinsă peste mine şi orbindu‑mă în timp ce o strângeam pentru a o mai simţi deschizându‑se încă o dată printre gemete şi mângâieri.
Povestea se termină aici, fără despărţiri convenţionale în primul sat apărut în cale, parcă inevitabil; am trecut din poveste în vis simţind doar greutatea trupului Diliei peste al meu, adormind după o ultimă şoaptă; când m‑am trezit, Niagara îmi vorbea despre micul dejun şi despre o întâlnire pe care o aveam în cursul după‑amiezii. Ştiu că era cât pe ce să‑i povestesc şi că ceva m‑a oprit, ceva ce era poate încă mâna Diliei care mă reţinea în noapte şi îmi interzicea cuvinte care ar fi pângărit totul. Da, domnisem foarte bine; fireşte, la ora şase urma să ne întâlnim în colţul pieţei ca să mergem la familia Marini.
Am aflat apoi de!a Alfonso că mama Diliei era foarte bolnavă şi că Dilia plecase la ea, în Necochea; Alfonso trebuia să se ocupe de bebeluşul care îi dădea mult de furcă, era bine să‑i vizităm la întoarcerea Diliei. Bolnava muri peste câteva zile şi Dilia nu vru să vadă pe nimeni vreo două luni; ne‑am dus în fine la ei la cină cu coniac şi o jucărie pentru copil şi totul era în regulă de acum, Dilia pregătind raţă cu portocale iar Alfonso instalând masa pentru canastă. Cina fu agreabilă cum era de aşteptat fiindcă Alfonso şi Dilia sunt oameni care ştiu să trăiască; s‑au abordat chestiuni delicate, epuizându‑se rapid subiectul cu mama Diliei şi apoi fu ca şi cum ai trage uşor o cortină spre a reveni Ia prezentul imediat, la jocurile noastre dintotdeauna, la cheile şi codurile umorului prin care seara devenea atât de plăcută. Era deja târziu şi era coniacul când Dilia făcu o aluzie la un voiaj în Sân Juan, la nevoia de a uita ultimele zile ale mamei şi problemele cu acele rude care complicau mereu totul. Mi s‑a părut că vorbea pentru Alfonso, deşi Alfonso părea să ştie deja întâmplarea căci ne zâmbea amabil, în timp ce ne turna un alt coniac; maşina care se stricase pe drumul de munte, noaptea pustie şi nesfârşita aşteptare pe marginea şoselei unde fiecare pasăre nocturnă reprezenta o ameninţare, inevitabila revenire a fantasmelor din copilărie, luminile unui camion, teama că şi şoferul camionului s‑ar fi putut speria, trecând mai departe, farurile orbind‑o şi ţintuind‑o de peretele stâncos şi atunci minunatul scrâşnet al frânelor, cabina călduţă, coborârea şi dialogurile abia necesare, dar care o ajutau să se simtă mai bine.
— A rămas traumatizată, zise Alfonso. Mi‑ai mai povestit asta, draga mea, aflu de fiecare dată tot mai multe detalii despre salvarea ta şi despre sfântul tău în salopetă, scăpându‑te de ticălosul dragon nocturn.
— Nu‑i uşor să uiţi asta, spuse Dilia, e ceva care revine continuu, nu ştiu de ce.
Poate că ea nu ştia, Dilia nu ştia de ce, dar eu ştiam, a trebuit să dau peste cap coniacul şi să‑mi mai torn unul, în timp ce Alfonso ridica din sprâncene, surprins de bruscheţea pe care nu mi‑o cunoştea. Glumele lui erau mai mult decât previzibile, aştepta ca Dilia să‑şi termine odată povestirea; ştia pe de rost prima parte dar exista desigur încă una, era atât de evident, atât de camion în noapte, atât de tot ce este atât în viaţa asta.
M‑am dus la baie şi am stat acolo un timp, încercând să nu mă privesc în oglindă, să nu descopăr cumva ceea ce fusesem în timp ce‑mi spuneam povestea şi ceea ce resimţeam din nou, de astă dată aici, în seara aceasta, acel ceva ce punea încet stăpânire pe trupul meu, ceva de neconceput de‑a lungul atâtor ani petrecuţi cu Dilia şi Alfonso, două cupluri, prieteni de petreceri şi filme şi pupături pe obraz. Acum eram celălalt şi era Dilia apoi, din nou dorinţa, de partea aceasta însă, vocea Diliei ajungând la mine din salon, râsul Diliei şi al Niagarei bătându‑şi joc de Alfonso şi de gelozia Iui stereotipă. Era târziu deja, am mai băut coniac şi ne‑am făcut o ultimă cafea; de sus se auzi plânse‑tul bebeluşului şi Dilia urcă în grabă scările, îl aduse în braţe, s‑a udat tot purceluşul, o să‑l schimb în baie şi Alfonso încântat fiindcă aşa mai putea discuta o jumătate de oră cu Niagara şansele pe care Ie avea Vilas în faţa lui Borg, încă un coniac, fato, în fine, ne‑am ameţit cu toţii. 
Eu însă nu, m‑am dus în baie ca s‑o regăsesc pe Dilia care îşi aşezase băieţelul pe o măsuţă şi căuta lucruşoare într‑un dulap. Şi era ca şi cum ea ştia când i‑am spus Dilia, eu cunosc şi partea a doua, când i‑am spus că ştiu că asta e cu neputinţă, dar vezi bine, ştiu ce s‑a întâmplat şi Dilia mi‑a întors spatele, începând să‑şi dezbrace copilul, aplecându‑se nu doar pentru a‑i scoate scutecele ci parcă copleşită brusc de o povară de care trebuia să se elibereze, de care se elibera deja întorcându‑se, privindu‑mă în ochi şi zâmbindu‑mi, da, e adevărat, e o tâmpenie şi n‑are nici o importanţă, dar aşa e, m‑am culcat cu şoferul de camion, spune-i‑o lui Alfonso dacă vrei, oricum el este deja convins într‑un fel, n‑o crede dar este atât de sigur.
Aşa era, dar eu n‑aveam să spun nimic şi nici ea n‑avea să înţeleagă de ce îmi spunea toate astea, de ce tocmai mie care n‑o întrebasem nimic dar îi spusesem acel ceva pe care ea nu‑l putea înţelege, de partea aceasta a poveştii. Mi‑am simţit ochii asemeni degetelor ce coborau pe gura ei, pe gâtul ei, căutându‑i sânii pe care bluza neagră îi desena ca şi mâinile mele care îi desenaseră în toată noaptea aceea, în toată povestea aceea. Dorinţa era un salt nestăpânit, un drept absolut de a mă apropia şi a‑i căuta sânii sub bluză şi a‑i dărui o primă îmbrăţişare. Am văzut‑o întorcându‑se, aplecându‑se din nou, uşurată de astă dată, eliberată de tăceri; a îndepărtat repede scutecele, mirosul bebeluşului care îşi făcuse nevoile a ajuns până la mine o dată cu şoaptele Diliei care îl liniştea ca să nu plângă, i‑am văzut mâinile căutând scutecul şi aşezându‑l între picioruşele ridicate ale bebeluşului, mâinile spălând bebeluşul în loc să vină spre mine aşa cum veniseră în întunericul acelui camion pe care îl folosisem de atâtea ori în poveştile pe care mi le spun singur.

( FRAGMENT LIPSĂ)
 
de ziuă fiindcă dormitorul — plin de frânturi de coşmaruri străine, de miros de oameni care se spală puţin: grupuri vesele copseseră porumb şi cântaseră până la miezul nopţii când tinerii se trântiseră îmbrăcaţi pe paturile de campanie, fetele într‑o parte şi băieţii ceva mai departe, oarecum jigniţi de aşa un regulament idiot, pe jumătate adormiţi în mijlocul comentariilor ironice şi inutile. Pe drum, înainte de a intra în pădure băuse laptele din bidon, dimineaţa, să nu se mai întâlnească niciodată cu oamenii din seara anterioară, şi regulamentul ei era idiot, să străbată Franţa cât va avea timp şi bani, să facă fotografii, să‑şi umple caietul cu coperte portocalii, nouăsprezece ani englezeşti cu multe caiete deja şi mile întregi pedalate, predilecţia pentru spaţii largi, ochii albaştri, cum se cuvenea şi părul blond în vânt, înaltă, atletică şi educatoare în grădiniţe armonios răspândite pe plajele şi în satele patriei, aflate din fericire departe. La stânga era poate o mică pantă în penumbră, să se lase în voia ei după o mişcare de pedală doar. Şi era din ce în ce mai cald, şaua o suporta greu şi umezeala care mai târziu o obliga să coboare, să‑şi desprindă slipul de piele şi să‑şi ridice braţele în sus lăsând aerul curat să‑i pătrundă pe sub bluză. Era zece abia, pădurea se anunţa lină şi adâncă; înainte să ajungă pe drumul alăturat era bine poate să se aşeze sub un stejar şi să‑şi mănânce sandvişurile, ascultând radioul de buzunar şi adăugând o nouă zi în jurnalul ei de călătorie, adesea întrerupt de poezii şi gânduri începute, nu prea fericite, pe care creionul le nota pentru a le şterge ulterior cu pudoare, cu greutate.
Nu era uşor să‑] vezi de pe potecă. Fără să ştie, adormise Ia douăzeci de metri de un hangar părăsit şi acum i se părea stupid că dormise pe pământul umed când în spatele crengilor de pin pline de găuri se zăreau paiele uscate sub un acoperiş aproape intact. Nu‑i mai era somn şi era păcat; privea nemişcat hangarul şi nu‑l surprinse că o biciclistă apărea pe cărare şi că frâna, oarecum derutată de construcţia care se ivea printre copaci, înainte ca Janet să‑l fi văzut, el ştia deja totul, tot despre ea şi despre el, dintr‑o unică maree fără cuvinte, dintr‑o stare de imobilitate ce era asemeni unui viitor ocult. Ea îşi întorcea acum capul, cu bicicleta aplecată şi cu un picior în pământ şi îi întâlnea ochii. Clipiră amândoi în acelaşi timp.
Un singur lucru se putea face în asemenea cazuri, puţin frecvente, dar posibile întotdeauna, să spună bună ziua şi să plece fără să se grăbească excesiv. Janet zise buna ziua şi‑şi redresa bicicleta spre a face cale întoarsă; piciorul ei se desprindea de sol pentru prima pedală când Robert i‑a tăiat calea şi a pus pe ghidon o mână cu unghii negre. Totul era limpede şi confuz totodată, bicicleta răsturnându‑se şi primul ţipăt de panică şi protest, picioarele căutând zadarnic un sprijin în aer, braţele puternice care o strângeau, paşii aproape gonind pe duşumeaua ruptă a hangarului, mirosul tânăr şi sălbatic, de piele, şi sudoare, o barbă întunecată de trei zile, o gură arzându‑i gâtul.
Niciodată n‑a vrut să‑i facă rău, nu făcuse nimănui rău pentru a poseda puţinul care‑i fusese dat în inevitabilele case de corecţie, doar că era aşa, douăzeci şi cinci de ani şi aşa, fără grabă ca atunci când trebuia să‑şi scrie numele, Robert literă cu literă şi apoi prenumele, şi mai încet încă dar şi rapid totodată, asemeni gestului care îi aducea uneori o sticlă cu lapte ori un pantalon pus la uscat pe iarbă, totul putea fi domol şi instantaneu totodată, o decizie urmată de dorinţa ca totul să dureze mult timp, ca fata asta să nu se mai zbată în mod absurd fiindcă el nu voia să‑i facă rău, să înţeleagă că era imposibil să scape ori să fie salvată şi să fie fată cuminte, nici măcar să nu se supună, să se lase dusă de val aşa cum şi el se lăsa dus, întinzând‑o pe paie şi strigându‑i în ureche să tacă, să nu facă pe idioata, să aştepte puţin, în timp ce el căuta nasturi şi închizători şi nu găsea decât convulsii de rezistenţă, frânturi de cuvinte într‑o altă limbă şi ţipete, ţipete pe care cineva ar fi putut să le audă în cele din urmă.
Nu fusese tocmai aşa, era groaza şi dezgustul în faţa atacului bestiei, Janet luptase din răsputeri ca să se elibereze şi să fugă dar acum nu mai era posibil, iar groaza nu‑i venea numai de la bestia bărboasă pentru că nu era o bestie, felul cum îi vorbea la ureche şi o ţinea fără s‑o doară şi săruturile lui pe faţa şi pe gâtul ei; usturând‑o din pricina bărbii, şi totuşi săruturi, dar nu, dezgustul venea din faptul că trebuia să se supună unui bărbat care nu era o bestie ursuză, dar era un bărbat, repulsia asta pe care o simţise dintotdeauna, de la prima ei sângerare într‑o după‑amiază la şcoală, Mrs. Murphy şi avertismentele ei din clasă cu accentul ei de Cornwall, ştirile poliţiei din ziare, comentate întotdeauna în secret la pension, lecturile interzise unde acel lucru nu era ceea ce insinuaseră lecturile indicate de Mrs. Murphy, totul în roz, cu sau fără Mendelssohn şi ploaia de orez, comentariile clandestine despre episodul primei nopţi în Fanny HUI, lunga tăcere a celei mai bune prietene atunci când s‑a întors din voiajul de nuntă şi apoi, brusc, hohotele de plâns ale prietenei, strâns lipită de ea, a fost oribil, Janet, deşi mai târziu fusese bucuria primului copil, vaga amintire a unei după‑amieze petrecute împreună, am greşit exagerând atâta, Janet, într‑o bună zi o să vezi şi tu, dar prea târziu deja, ideea fixă, a fost atât de oribil, Janet, încă o aniversare, bicicleta şi ideea de a călători singură până ce poate, poate treptat, treptat, nouăsprezece ani şi a doua ei călătorie de vacanţă în Franţa, Dordogne în luna august.
Cineva avea să‑i audă până la urmă, îi strigă el cu faţa lipită de a ei, deşi ştia deja că ea nu mai putea să‑l înţeleagă, îl privea cu ochii scoşi din orbite şi‑l implora ceva într‑o altă limbă, zbătându‑se ca să‑şi elibereze picioarele, ca să se ridice, la un moment dat i s‑a părut că voia să‑i spună ceva şi nu mai erau ţipete ori rugăminţi sau insulte în limba ei, îi deschise bluza căutând fermoare mai jos, obligând‑o să stea pe paie, cu trupul lui deasupra ei, cerându‑i să nu mai strige, nu se putea să mai strige aşa, o să vină cineva, lasă‑mă, nu mai striga aşa, lasă‑mă o dată, te rog, nu mai striga aşa.
Cum să nu lupte dacă el nu înţelegea, cuvintele pe care ar fi vrut să i le spună în limba ei deveneau frânturi de vorbe, amestecându‑se cu bâiguielile şi cu săruturile lui şi el nu putea înţelege că nu era vorba de asta, că oricât de oribil era ceea ce încerca să‑i facă, ceea ce urma să‑i facă, nu era asta, cum să‑i explice că până atunci niciodată, că Fanny HUI, că cel puţin să aştepte, că avea o cremă în bagaj, că aşa nu se putea, aşa avea să vadă ceea ce văzuse în ochii prietenei ei, greaţă faţă de ceva insuportabil, a fost oribil Janet, a fost atât de oribil. Simţi fusta cedându‑i, mâna care alunecă sub slip şi‑l smulge, se încorda într‑o ultimă izbucnire de groază şi se strădui să explice, să‑l oprească chiar înainte de, pentru ca totul să fie altfel, îl simţi deasupra ei şi apoi pătrunzând între coapsele desfăcute, o durere ascuţită până ce totul deveni roşu şi foc, urlă de oroare mai mult decât de durere de parcă asta nu putea fi totul ci numai începutul torturii, îi simţi mâinile astupându‑i gura şi alunecând mai jos, apoi cel de‑al doilea atac, împotriva căruia nu mai putea lupta, împotriva căruia nu mai existau nici strigăte, nici aer, nici lacrimi.
Adâncit în ea într‑o luptă care luase brusc sfârşit, primit în fine fără a mai simţi rezistenţa aceea disperată pe care trebuise s‑o învingă, a imobilizat‑o până a ajuns în străfundul fiinţei ei şi i‑a simţit pielea goală lipită de a lui; plăcerea se ivi biciuindu‑l şi se pierdu într‑o recunoştinţă bolborosită, într‑o nesfârşită îmbrăţişare tăcută. Luându‑şi capul de pe umărul lui Janet, îi căută ochii ca să i‑o spună, ca să‑i mulţumească fiindcă tăcuse în cele din urmă; nu putea înţelege de ce opusese aşa o sălbatică rezistenţă, de ce se zbătuse în aşa hal, obligându‑l s‑o forţeze fără milă, iar acum nu‑i înţelegea dăruirea, neaşteptata tăcere. Janet îl privea, un picior îi alunecase uşor într‑o parte. Robert începu să se depărteze, să iasă din ea, privind‑o în ochi. Şi atunci înţelese că Janet nu‑l vedea.
Nici lacrimi nici aer, brusc nu mai avusese aer, un val roşu îi astupase ochii din adâncimi de craniu, deja nu mai avea trup, ultima senzaţie fusese durerea şi apoi încă o dată durerea şi apoi brusc, în timp ce ţipa, nu mai avu aer, ieşise şi nu mai revenise, un văl roşu îl înlocuise, ca nişte pleoape de sânge, o linişte vâscoasă, ceva care dura fără a exista, ceva cu totul altfel, continuând să existe dar altfel, dincolo de simţuri şi de amintiri.
Ea nu‑l vedea, ochii dilataţi erau undeva, dincolo de faţă. Smulgându‑se din ea, îngenunche alături, vorbindu‑i, în vreme ce mâinile căutau parcă singure fermoarul, aranjau cum puteau pantalonii în care intra cămaşa netezită, îi vedea gura întredeschisă şi strâmbă şi balele prelingându‑i‑se pe bărbie, braţele încrucişate şi mâinile crispate, degetele nemişcate, pieptul rigid, pântecul gol, imobil, cu sângele curgând printre coapsele desfăcute. Când ţipă, ridicându‑se dintr‑un salt, crezu pentru o clipă că Janet ţipa, dar de sus, paralizat ca o paiaţă oscilantă, vedea urmele de pe gât, acelaşi gât într‑o poziţie neverosimilă, legănând capul lui Janet, transformând‑o în ceva care‑şi bătea joc de el, într‑un gest de marionetă căzută, cu toate sforile tăiate.
Cu totul altfel, poate chiar de la început, oricum nemaifiind acolo, transformată în ceva diafan, un mediu translucid unde nimic nu avea corp şi unde ea nu se definea prin gânduri sau obiecte, fiind vânt şi totodată fiind Janet sau Janet fiind vânt ori apă ori spaţiu dar tot timpul limpede, tăcerea era lumină sau contrariul ei sau amândouă o dată, timpul era străluminat şi asta însemna să fii Janet, ceva fără repere, fără nici o urmă de amintiri care ar întrerupe şi ar fixa această scurgere printre cioburi de cristale, bulă într‑o masă de plexiglas, orbită de peşte transparent într‑un acvariu luminos şi infinit.
Băiatul unui tăietor de lemne descoperi bicicleta pe potecă şi, printre scândurile hangarului, zări corpul cu fata în sus. Jandarmii au constatat că asasinul nu atinsese nici geamantanul nici poşeta lui Janet.
Plutind în nemişcare, fără a exista înainte sau după, un acum opalin fără contacte ori referinţe, o stare în care ambalaj şi conţinut nu se deosebesc, o apă curgând în apă până ce, fără tranziţie, urma elanul, un rush violent care o proiecta în afară, o scotea din ea însăşi fără nimic ca să sesizeze schimbarea, doar acel rush vertiginos pe orizontală şi pe verticală într‑un spaţiu vibrând în viteză. Uneori spaţiul nedesluşit se spărgea, ajungând la o riguroasă fixitate despărţită deopotrivă de orice referinţă şi totuşi tangibilă, veni clipa aceea când Janet încetă să mai fie apă în apă sau vânt în vânt şi pentru prima oară simţi ceva, se simţi închisă şi mărginită, cub într‑un cub, imobilă cubicitate. În acest stadiu, de cub, dincolo de translucid şi de vertiginos, se instala un fel de durată, nu un înainte sau un după, ci un acum mai tangibil, un început de timp redus la un prezent dens şi desluşit, cub în timp. Dacă ar fi putut alege, ar fi preferat starea de cub fără a şti de ce, poate fiindcă în transformările continue era singura condiţie în care nimic nu se schimba, de parcă acolo s‑ar fi aflat între nişte limite date, în certitudinea unei cubicităţi constante, într‑un prezent ce insinua o prezenţă, o tangibilitate aproape, un prezent ce conţinea ceva care poate era timp, poate un spaţiu imobil unde orice deplasare era parcă trasată. Dar starea de cub putea ceda celorlalte vertijuri şi înainte sau după sau în timp ce, era într‑un alt mediu, aluneca din nou într‑un ocean de cristale ori de roci diafane, era o curgere fără direcţie spre neant, absorbţie de tornadă cu vârtejuri, ceva ca o alunecare în frunzişul unei păduri virgine, trecând de pe o frunză pe alta, cu fragilitatea unor funigei, iar acum — un acum fără înainte nici după, un acum pur şi simplu — din nou poate starea de cub, împresurând‑o şi oprind‑o, limite în acel acum şi acolo, care într‑un anumit fel însemna odihna.
Procesul avu loc Ia Poitiers la sfârşitul lui iulie 1956. Robert a fost apărat de Maître Rolland; juriul nu admise circumstanţele atenuante: era orfan şi suferise avatarurile caselor de corecţie şi ale şomajului. Robert ascultă cu calmă stupoare condamnarea la moarte şi aplauzele unui public alcătuit în mare parte din turişti englezi.
Treptat (treptat într‑o condiţie în afara timpului? Un fel de a spune) interveneau alte stări care interveniseră deja, deşi deja înseamnă înainte iar înainte nu exista; acum (dar nici acum nu poate exista) domnea o stare vânt si acum o stare târâtoare în care fiecare prezent era dificil, în opoziţie totală cu starea vânt fiindcă apărea ca o târâre, o progresare spre nicăieri, dacă ar fi putut gândi, în Janet s‑ar fi putut naşte imaginea omidei înaintând pe o frunză suspendată în aer, trecând şi iar trecând de pe o faţă pe alta fără cea mai mică viziune, fără atingeri şi fără limite, inelul lui Moebius infinit, târându‑se până la capătul unei feţe spre a intra sau a se afla pe faţa opusă şi a reveni continuu de pe o faţă pe cealaltă, o lentă şi dureroasă târâre acolo unde încetineala şi suferinţa nu se puteau măsura dar unde totul era târâre, iar târâre însemna încetineală şi suferinţă. Sau altceva (altceva într‑o stare fără termeni de comparaţie?) să fii febră, să parcurgi în chip vertiginos ceva ca nişte tuburi sau sisteme sau circuite, să parcurgi diverse stadii ce puteau fi mulţimi matematice sau partituri muzicale, să sari dintr‑un punct într‑altul sau dintr‑o notă într‑alta, să intri şi să ieşi din circuite de calculator, să fii mulţime sau partitură sau circuit în traversări proprii şi asta crea febră, asta presupunea să parcurgi cu furie constelaţii instantanee de semne sau note fără forme şi fără sunete, într‑un fel asta era suferinţa, era febra. Să fii acum starea cub sau starea val presupunea o deosebire, era şi fără febră şi fără târâre, starea cub nu era febră şi să fii febră nu era starea cub sau sta‑rea val. În starea cub de acum — un acum devenit brusc mai mult prezent — pentru prima oară (un acum unde tocmai se dădea indiciul de prima oară), Janet încetă să mai fie starea cub pentru a fi în interiorul stării cub şi mai târziu (fiindcă această primă diferenţiere de acum implica senzaţia de mai târziu) în starea val pentru a se afla în interiorul stării val. Şi toate acestea conţineau indiciile unei temporalităţi, acum se putea recunoaşte o primă oară şi o a doua oară, să fii în val sau să fii în febră — stări succesive — urmând să fii în vânt sau în frunziş sau să fii din nou în cub, să fii din ce în ce mai mult Janet în, să fii Janet în timp, să fii ceva ce nu era Janet dar care trecea din starea cub în starea febră sau revenea în starea omidă, fiindcă de fiecare dată stările se fixau şi se stabileau şi într‑un anumit fel se delimitau, nu doar în timp ci şi în spaţiu, se trecea de la una la alta, se trecea de la o linişte cub la o febră circuit matematic sau frunziş de pădure ecuatorială ori nesfârşite sticle cristaline ori vârtejuri de maelstrom în suspensie opalină ori dificilă târâre pe suprafeţe cu două feţe ori pe poliedre cu faţete.
Recursul a fost respins şi Robert a fost transportat la Sânte în aşteptarea execuţiei. Doar graţierea din partea preşedintelui Republicii îl putea salva de la ghilotină. Condamnatul îşi petrecea zilele jucând domino cu gardienii, fumând fără încetare, având un somn greu. Visa tot timpul, prin vizetă gardienii îl vedeau zvârcolindu‑se pe patul de fier, ridicând braţele, tresărind.
Într‑unul din aceste pasaje avea să se creeze cel dintâi rudiment al unei amintiri, alunecând printre frunze sau trecând de la starea cub la starea febră şi ştiu din ceva că fusese Janet. Fără nici o legătură, o memorie încerca să intervină şi să se fixeze, la un moment dat ştiu chiar că era Janet, amintindu‑şi de Janet într‑o pădure, de bicicletă, de Constance Myers şi de o ciocolată pe o tavă de alpaca. Totul începea să se aglomereze în starea cub, se desena şi se definea în mod confuz, Janet şi pădurea, Janet şi bicicleta şi cu frânturi de imagini, se crea treptat o senzaţie de persoană, o primă nelinişte, viziunea unui acoperiş din lemn putred, să stai cu faţa în sus şi să fii pradă unei forţe convulsive, cu teamă de durere, atingerea unei pieli care îi înţepa gura şi faţa, ceva cumplit care se apropia, ceva care încerca din răsputeri să explice, să spună că asta nu era aşa, că asta n‑ar fi trebuit să fie aşa şi în pragul imposibilului amintirea se oprea, o fugă în spirală se accelera până la greaţă şi o smulgea din cub spre a o arunca în val ori în febră sau dimpotrivă, asfixianta încetineală de a se târî din nou fără alt scop decât acesta, cel de a fi târâre, aşa cum a fi în val sau în sticlă era din nou doar asta până la o nouă transformare. Şi când recădea în starea cub şi revenea la o confuză recunoaştere, hangar şi ciocolată şi rapide viziuni de clopotniţe şi colegi de clasă, puţinul pe care‑l putea face era să lupte pentru a se menţine în starea cub, în acea stare unde existau odihna şi limitele, unde sfârşea prin a putea gândi şi a se putea recunoaşte. O dată sau de două ori atinse ultimele senzaţii, usturimea provocată de o faţă bărboasă ce‑i atingea gura, rezistenţa pe care o opunea când nişte mâini îi smulgeau hainele înainte de a se pierde din nou într‑o goană nebună, frunze sau nori sau picături sau uragane ori circuite explozive, în starea cub, ea nu putea depăşi limita unde totul era oroare şi dezgust, dar dacă i s‑ar fi dat voinţa, aceasta s‑ar fi fixat acolo unde se ivea Janet cea sensibilă, acolo unde Janet dorea să anuleze revenirea, în plină luptă cu acea greutate care o strivea pe paiele din hangar, încăpăţânându‑se să spună nu între ţipete şi paie murdare, alunecă din nou în starea aceea fluidă în care totul curgea, creându‑se parcă chiar în momentul curgerii, un fum învârtindu‑se în jurul propriei sale găoace care se deschidea, fum încolăcindu‑se singur; să fii în valuri, în indefinibila trecere care o menţinuse deja de atâtea ori în suspensie, algă, plută ori meduză. Cu acea diferenţă pe care Janet o simţi venind de undeva, apărându‑i ca o trezire dintr‑un vis fără vise, căzând într‑o trezire, dimineaţa în Kent, să fie din nou Janet şi trupul ei, o noţiune de trup, de braţe şi spate plutind în mediu opalin, într‑o transparenţă totală fiindcă Janet nu‑şi vedea trupul, era în fine trupul ei din nou dar fără să‑l vadă, era conştiinţa trupului ei plutind printre valuri sau fum, fără să‑şi vadă trupul, Janet se mişcă, ridică un braţ şi‑şi întinse picioarele într‑un impuls de înot, deosebindu‑se pentru prima oară de masa ondulantă care o învăluia, înotă în apă sau în fum, ea fu trupul ei şi se bucură de fiecare mişcare a braţului care deja nu mai era goană pasivă, interminabilă deplasare, înotă şi iar înotă, n‑avea nevoie să se vadă pentru a înota şi a primi graţia unei mişcări voluntare, a unei direcţii pe care mâinile şi picioarele o confereau traseului ei. Căderea fără tranziţie în starea cub însemna hangarul din nou, amintirea şi suferinţa din nou, încă o dată până la limita insuportabilei greutăţi, a cumplitei dureri şi mareea roşie astupându‑i faţa; se regăsi de cealaltă parte, târându‑se cu o lentoare pe care acum o putea măsura şi detesta, deveni febră, deveni rusii de uragan, şi din nou fu în valuri şi se putu bucura de trupul ei Janet şi când luă sfârşit timpul nedeterminat, totul se coagulă în starea cub, nu oroarea ci dorinţa o aştepta de cealaltă parte, cu imagini şi cuvinte în starea cub, cu bucuria trupului ei în valuri, înţelegând, strângându‑se în ea însăşi, în mod invizibil ea Janet îl dori pe Robert, dori hangarul din nou dar altfel, îl dori pe Robert care o transformase în ceea ce era acum şi aici, înţelese nebunia din hangar şi‑l dori pe Robert, în bucuria înotului printre cristale lichide ori straturi de nori, din înălţimi îl chemă, îi întinse trupul ei în arc voltaic, îl chemă pentru ca actul să se consume cu adevărat, în plăcere şi nu aşa, sumar, pe paieie urât mirositoare din hangar.
E dur pentru un avocat al apărării să‑şi anunţe clientul că recursul pentru graţiere a fost respins; Maître Rolland vomită ieşind din celula în care Robert, aşezat pe marginea patului de fier, privea fix în gol.
De la senzaţia pură la cunoştinţă, de la fluiditatea valurilor la cubul sever, unindu‑se în ceva care era Janet din nou, dorinţa îşi căuta calea, o altă trecere printre pasajele recurente. Voinţa îi revenea lui Janet, la început memoria şi senzaţiile se ofereau fără vreun ax care să le moduleze, acum, o dată cu dorinţa, voinţa îi revenea lui Janet, în ea ceva întindea un arc ca de piele, de tendoane şi de viscere, o proiecta spre ceva ce nu putea fi, pretinzând accesul prin interiorul ori exteriorul stărilor ce o învăluiau şi o abandonau vertiginos, voinţa ei era dorinţa care‑şi croia drum în lichide şi în constelaţii explozive şi în târâşuri extrem de lente, era Robert într‑un anumit loc ca punct terminus, scop care acum se definea şi avea nume şi contur în starea cub care după sau înainte, în agreabilul înot de acum printre valuri şi cristale se transforma în strigăt, în chemare, mângâind‑o şi proiectând‑o în ea însăşi. Incapabilă să se vadă, se simţea; incapabilă să gândească articulat, dorinţa ei era dorinţă, iar Robert era Robert într‑o stare oarecum inaccesibilă dar pe care voinţa lui Janet dorea s‑o forţeze, o stare Robert în care voiau să ajungă voinţa Janet şi dorinţa Janet aşa cum voiau să ajungă iarăşi în starea cub, în solidificare şi delimitare, acolo unde rudimentare operaţii mentale deveneau din ce în ce mai posibile şi frânturi de cuvinte şi amintiri şi aromă de ciocolată şi greutatea picioarelor pe pedale cromate şi viol şi convulsii de protest, acolo unde se adăpostea acum dorinţa, voinţa de a ceda în cele din urmă, cu lacrimi de plăcere, acceptând recunoscătoare, Robert.
Era atât de liniştit şi de îndatoritor încât la răstimpuri îl lăsau singur, îl observau doar prin vizetă sau îi ofereau ţigări ori o partidă de domino. Căzut în stupoarea care într‑un fel nu‑l părăsise niciodată, Robert nu percepea trecerea timpului. Se lăsa bărbierit, mergea la duş însoţit de cei doi gardieni ai săi, întreba câteodată cum era vremea şi dacă ploua în Dordogne. 
Fiind în curentul de valuri sau de cristale, braţul mişcat mai vehement şi o lovitură de călcâi disperată o proiectară într‑un spaţiu rece şi închis, ca şi cum marea ar fi vomitat‑o într‑o grotă de penumbră şi de fum de Gitanes. Aşezat pe patul de fier, Robert privea în jur iar ţigara se consuma uitată între degete. Janet nu fu surprinsă, surpriza nu‑şi avea locul aici, nici prezenţa, nici absenţa; un zid transparent, un cub de diamant în interiorul cubului celulei o izola de orice tentativă, de Robert, acolo, sub becul electric. Arcul pe care ea îl forma cu trupul încordat la maxim n‑avea nici coardă, nici săgeţi pentru cubul de diamant, transparenţa era liniştea materiei de netrecut, Robert nu‑şi ridicase nici măcar o dată privirea spre acea direcţie ce conţinea doar aerul dens al celulei, rotocoalele de fum de ţigară. Strigătul Janet, voinţa Janet, Janet capabilă să ajungă acolo ca să‑l întâmpine, dar se izbea de o deosebire esenţială, dorinţa Janet era un tigru cu spumă translucidă care‑şi schimba forma, întindea gheare albe de fum spre geamlâcul cu gratii, se subţia şi se pierdea, contorsionându‑se ineficace. Lansându‑se cu un ultim impuls, ştiind că putea deveni din nou, instantaneu, târâre sau goană printre frunze sau fire de nisip sau formule atomice, dorinţa Janet voi imaginea lui Robert, încercă să‑i atingă faţa sau părul, chemându‑l lângă ea. Îl văzu uitându‑se la uşă, scrutând o clipă vizeta de unde lipseau ochii vigilenţi. Dintr‑un salt, Robert scoase ceva de sub pătură, un fel de sfoară din cearşafuri răsucite, ajunse la fereastră şi legă sfoara de gratii. Janet urlă, chemându‑l, tăcerea se sparse în cioburi când urletul ei se izbi de cubul de diamant. Ancheta dovedi că deţinutul se spânzurase, lăsându‑se să cadă pe duşumea cu toată puterea. Şocul îi provocase pesemne pierderea cunoştinţei, căci nu se zbătuse când se asfixiase; trecuseră numai patru minute de la ultima inspecţie oculară a gardienilor. Şi acum nimic, în plin strigăt, ruptura şi trecerea spre solidificare a stării cub, întreruptă de sosirea lui Janet în stare febră, drum în spirală a diverselor alambicuri, salt în pământul adânc unde înaintarea însemna să muşti cu încăpăţânare din substanţe rezistente, ascensiune vâscoasă spre niveluri vag albastre‑verzui, trecerea în fiinţa din valuri, cele dintâi mişcări de braţe ca o fericire ce avea nume acum, elice inversându‑şi rotaţia, disperare devenită speranţă, prea puţin mai contau trecerile dintr‑o stare într‑alta, să fii în frunziş sau într‑un contrapunct sonor, acum dorinţa Janet îi provoca şi îi căuta cu o unduire de punte lansată pe celălalt mal, într‑un salt de metal, într‑o anumită condiţie, trecând printr‑o stare anume sau prin toate stările în acelaşi timp, Robert. La un moment dat să fii febră Janet ori să fii în valuri Janet putea fi Robert valuri sau febră sau stare cub în acel acum fără de timp, nu Robert ci cubicitate sau febră fiindcă şi pe el acele clipe numite acum aveau să‑l transforme pe Robert în valuri sau febră, redându‑l treptat, îl vor filtra, antrena şi fixa într‑o simultaneitate ce va pătrunde la un moment dat în succesiv, dorinţa Janet luptând împotriva fiecărei stări pentru a se topi în celelalte în care deocamdată Robert nu se afla, pentru a mai fi o dată în febră fără Robert, paralizată în starea cub fără Robert. Intra uşor în lichidul în care primele mişcări de braţe erau Janet, simţindu‑se şi ştiindu‑se în întregime Janet, dar la un moment dat şi Robert; în curând fireşte: atunci când se vor legăna uşor pe valuri şi pe cristale, când o mână va ajunge la mâna lui Janet şi în fine va fi mâna lui Robert. Le hasard qui n'existe pas...