Julio Cortázar
Autostrada din sud

Cuprins
AUTOSTRADA DIN SUD
SĂNĂTATEA CELOR BOLNAVI
ÎNTÂLNIRE
DOMNIŞOARA CORA
INSULA LA AMIAZĂ
INSTRUCŢIUNI PENTRU JOHN HOWELL
TOATE FOCURILE, FOCUL
CELĂLALT CER

AUTOSTRADA DIN SUD

"Gli automobilisti accaldati sembrano non avere storia... Come realtà un ingorgo automobilistico impressiona ma non ci dice gran che"
Arrigo Benedetto, "L'Espresso", Roma, 21/6/1964.

La început, fata din automobilul Dauphine insistase să ţină socoteala timpului, deşi inginerului din Peugeot‑ul 404 îi era deja totuna. Fiecare putea să‑şi privească ceasul, dar era ca şi cum timpul acela, ţintuit la încheietura mâinii drepte sau bip‑bip‑ul radioului ar fi măsurat altceva, timpul celor ce nu făcuseră greşeala de‑a se întoarce la Paris pe autostrada din sud într‑o duminică după‑amiază. Abia ieşiţi din Fontainebleau, au trebuit să încetinească, să se oprească în şase şiruri pe fiecare parte (se ştie deja că duminica autostrada este rezervată în întregime celor care se-ntorc în capitală), să pornească motorul, să înainteze trei metri, din nou să se oprească, să sporovăiască cu cele două călugăriţe din automobilul 2HP din dreapta, cu fata din maşina Dauphine din stânga, să‑l privească prin oglinda retrovizoare pe bărbatul palid ce conduce o Caravelle, să invidieze ironic bunăstarea avicolă a soţilor din Peugeot‑ul 203 (din spatele fetei din Dauphine) care se joacă cu fetiţa lor, glumesc şi mănâncă brânză, ori să suporte din când în când ieşirile exasperate ale celor doi tinerei din Simca aflată în faţa Peugeut‑ului 404, şi chiar să coboare din maşină când se opresc şi să vadă ce se întâmplă, fără a se îndepărta prea mult (căci nu se ştie niciodată când vor porni din nou maşinile din faţă şi va trebui să alerge pentru ca cei din spate să nu înceapă războiul claxoanelor şi al insultelor), şi să ajungă în felul ăsta în dreptul unui Taunus aflat în faţa fetei din Dauphine, care se uită într-una la ceas, şi să schimbe mucalit câteva cuvinte cu cei doi bărbaţi care călătoresc cu băieţelul blond ce se distrează teribil, chiar şi în momentele astea, cu maşinuţa care acum se deplasează pe locurile şi pe partea din spate a Taunus‑ului, ori să îndrăz-neaseă chiar să avanseze, pentru că maşinile din faţă par să nu mai por-nească, şi să‑i privească oarecum cu milă pe soţii aceia în vârstă din Citroen‑ul ID ce pare o uriaşă cadă violetă unde plutesc cei doi bătrâni, el odihnindu‑şi braţele pe volan cu un aer obosit, dar răbdător, ea muşcând mai degrabă sârguincios, decât cu poftă, dintr‑un măr.
După ce a repetat toate astea de patru ori, inginerul s‑a hotărât să nu mai iasă din maşină şi să aştepte ca poliţia să rezolve cumva blocajul de circulaţie. Căldura lunii august făcea ca staţionarea asta în maşini să devină tot mai enervantă. Totul era miros de benzină, ţipete scoase de tinerii din Simca, soare reflectat în geamuri şi în borduri colorate şi mai ales senzaţia stranie de izolare într‑o pădure de maşini de curse. Peu-geot‑ul 404 al inginerului ocupa cel de‑al doilea loc pe banda din dreapta, socotind de acolo de unde începeau să se despartă cele două sensuri şi avea deci patru maşini în dreapta şi şapte în stânga de fapt, putea distinge numai cele opt maşini care‑l înconjurau şi pe ocupanţii acestora, pe care‑i studiase până când obosise. Vorbise cu toţi, în afară de băieţii din Simca pe care‑i găsea antipatici treptat, discutaseră situaţia în cele mai mici detalii, şi impresia generală era că până la Corbeil‑Essones vor avansa numai câte puţin, dar că între Corbeil şi Juvisy ritmul se va accelera de îndată ce elicopterele şi motocicliştii vor reuşi să străpungă nodul de trafic. Căzură de acord cu toţii că se produsese un accident grav în zonă, aceasta fiind unica explicaţie pentru incredibila încetineală cu care înaintau. Şi mai erau guvernul, căldura, impozitele, drumurile publice, o oprire şi apoi încă una, trei metri, altă oprire, cinci metri, o frază sentenţioasă ori o înjurătură reţinută.
Cele două călugăriţe din maşina 2HP ar fi vrut să ajungă la Milly‑la‑ Forêt înainte de opt, căci îi aduceau bucătăresei un coş cu zarzavaturi proaspete Cuplul din Peugeot‑ul 203 voia mai ales să nu piardă jocurile televizate de la nouă şi jumătate, în timp ce fata din Dauphine îi spusese inginerului că‑i era totuna dacă ajungea mai târziu la Parífe se plângea însă din principiu, părându‑i‑se inuman să supui mii de persoane unui ritm de caravană de cămile. În aceste ultime ore (trebuie să fi fost aproape cinci, însă căldura devenise insuportabilă) avansaseră vreo cincizeci de metri după socoteala inginerului, deşi unul dintre bărbaţii din Taunus, care se apropiase să converseze ţinându‑l de mână pe puştiul cu maşinu-ţa, indică ironic coroana unui platan solitar şi fată din Dauphine îşi aminti că platanul (dacă nu cumva era un castan) se aflase mult timp în dreptul maşinii ei, aşa încât nu mai avea nici un rost să te uiţi la ceasul de mână, spre a te pierde doar în calcule inutile.
Nu se mai însera şi soarele reflectat pe şosea şi pe caroserii transforma ameţeala în greaţă. Ochelarii fumurii, batistele cu apă de colonie pe cap, mijloacele de protecţie improvizate împotriva soarelui puternic ori a fumului scos de ţevile de eşapament la fiecare înaintare, se organizau şi se perfecţionau, erau obiect de comentariu şi mijloc de comunicare. Inginerul mai coborî o dată să-şi dezmorţească picioarele, schimbă câteva cuvinte cu perechea de ţărani din automobilul Ariane, aflat în faţa 2HP‑ului călugăriţelor. În spatele 2HP‑ului era un Volkswagen cu un soldat şi o fată ce păreau proaspăt căsătoriţi. Al treilea şir din exterior nu‑l mai interesa, căci asta însemna să se îndepărteze primejdios de mult de 404 vedea culori, forme, Mercedes Benz, ID, 4R, Lancia, Skoda, Morris Minor, toată gama. La stânga, pe banda opusă se aflau alte tipuri de maşini: Renault, Anglia, Peugeot, Porsche, Volvo atât era de monoton, încât în cele din urmă, după ce sporovăi cu cei doi bărbaţi din Taunus şi încercă fără succes să schimbe câteva impresii cu solitarul şofer din Caravelle, realiză că lucrul cel mai bun pe care‑l putea face era să se‑ntoarcă la 404 spre a discuta din nou despre oră, distanţe şi filme cu fata din Dauphine.
Uneori sosea câte un necunoscut, alunecând printre maşinile de pe banda cealaltă sau din şirurile exterioare din dreapta, adunând câte o veste probabil falsă, repetată de la o maşină la alta de‑a lungul kilometrilor fierbinţi. Străinul savura succesul repurtat de ştirile sale, zgomotul uşilor trântite când pasagerii se grăbeau să comenteze cele întâmplate, după un timp însă se auzea un claxon sau un motor pornit şi străinul se îndepărta în fugă, îl vedeai alergând în zig-zag printre maşini spre a ajunge la ai săi şi a nu se expune furiei justificate a celorlalţi. În timpul după amiezii s‑a aflat astfel de ciocnirea dintre o Floride şi un 2HP în apropiere de Corbeil, cu trei morţi şi un copil rănit, dubla ciocnire a unui Fiat 1500 cu o furgo-netă Renault care turtise un Austin plin cu turişti englezi, răsturnarea unui autocar de Orly înţesat cu pasageri proveniţi din avionul de Copenha-ga. Inginerul era sigur că totul sau aproape totul era fals, deşi probabil se întâmplase ceva grav lângă Corbeil şi chiar în apropiere de Paris pentru ca un asemenea blocaj de circulaţie să fie posibil. Ţăranii din Ariane, care aveau o fermă pe lângă Montereau şi cunoşteau bine regiunea, vorbeau despre o altă duminică când traficul fusese oprit timp de cinci ore, dar acest răstimp părea neînsemnat acum când soarele, apunând în partea stângă a şoselei, se răsfrângea portocaliu pe feţele tuturor, încingând metalele şi întunecând privirile, fără ca vreodată umbra coroanei unui copac să ajungă în spate, fără ca vreo altă umbră abia întrezărită la distanţă să se apropie pentru a putea simţi într‑adevăr că se deplasează coloana, oricât de puţin, deşi trebuia să opreşti, să porneşti din nou motorul, apoi să frânezi brusc şi să nu ieşi niciodată din viteza întâi, din penibila deziluzie de a fi trecut încă o dată de la prima viteză la punctul mort, frână de picior, frână de mână, stop, şi aşa încă o dată şi încă o dată. Uneori, plictisit de atâta inerţie, inginerul profita de câte o oprire mai lungă şi se plimba printre şirurile din stânga, trecând dincolo de Dauphine şi ajungând în dreptul unui DKW, al unui alt 2HP, al unui Fiat 600 şi oprindu‑se lângă un De Soto, spre a schimba câteva impresii cu turistul neliniştit din Washington, care nu ştia aproape deloc franceza, dar care trebuia să ajungă la opt fix în Place de l'Opéra, neapărat, you understand, my wife will be awfully anxious, damn it şi se vorbeau de toate, când un bărbat cu alură de comis voiajor coborî din DKW pentru a le spune că venise cineva puţin mai înainte cu vestea că un Piper Cub se prăbuşise în plină autostradă şi că erau mai mulţi morţi. Americanului prea puţin ii păsa de soarta Piper Cub-ului, la fel şi inginerului care, auzind un cor de claxoane, se grăbi să se întoarcă la 404, spunându‑le în treacăt noutăţile celor doi bărbaţi din Taunus şi cuplului din 203. Pregăti o explicaţie mai detaliată pentru fata din Dauphine, în timp ce maşinile înaintau încet câţiva metri (acum Dauphine rămăsese uşor în urma Peugeot‑ului, iar mai târziu avea să fie invers, de fapt cele douăsprezece şiruri se deplasau practic în bice, de parcă un jandarm invizibil, aflat la capătul autostrăzii, ar fi dirijat această avansare simultană, în care nimeni nu putea fi în un vreun fel avantajat). Piper Cub, domnişoară, este un mic avion de agrement. Ah! Şi proasta inspiraţie de a se prăbuşi în plină autostradă într‑o duminică după amiază. Şi lucruri de astea. Dacă măcar ar fi fost mai puţină zăpuşeală în maşinile astea blestemate, dacă pomii ăştia din dreapta ar rămâne odată în urmă, dacă ar cădea odată ultima cifră de la kilometraj în spaţiul care‑i este destinat, în loc să atârne, suspendată de codiţă, la infinit.
La un moment dat (începea să se întunece, orizontul de capote se transforma în violet), un fluture mare, alb, se aşeză pe parbrizul maşinii Dauphine fata şi inginerul îi admirară aripile în scurta, dar perfecta suspendare în odihnă îl văzură îndepărtându‑se cu exasperată nostalgie, zburând deasupra Taunus‑ului, deasupra ID‑ului violet al bătrânilor, îndreptându‑se spre Fiat‑ul 600, invizibil deja din 404, întorcându‑se spre Simca unde o mână iute zadarnic încercă să‑l prindă, fâlfâind uşor din aripi deasupra automobilului Ariane al celor doi ţărani care păreau că gustă ceva, şi dispărând apoi undeva în dreapta. La căderea nopţii, coloa-na avansa ceva mai mullt, aproape patruzeci de metri când inginerul privi distrat kilometrajul, jumătate din cifra 6 dispăruse şi un presupus 7 începea să se desprindă din partea superioară. Aproape toată lumea asculta radioul, cei din Simca îl dăduseră la maxim, făcând să vibreze caroseria în ritmul unui twist călugăriţele înşirau mătănii, copilul din Taunus îşi lipise în somn obrazul de geam, fără ca maşinuţa să‑i scape din mână. La un moment dat (era întuneric bine) au venit nişte străini cu veşti noi, contradictorii, precum celelalte, uitate deja. Nu fusese un Piper Cub, ci un planor pilotat de fata unui general. Era adevărat că o furgonetă Renault se ciocnise cu un Austin, dar nu în Juvisy, ci chiar la intrarea în Paris unul dintre străini explică soţilor din 203 că pavajul autostrăzii cedase la Igny şi cinci maşini se răsiturnaseră, ajungând cu roţile din faţă în crăpătură. Ideea unei catastrofe naturale ajunse până la urechile inginerului, care dădu însă din umeri, fără nici un comentariu. Mai târziu, gândindu‑se la aceste prime ore de întuneric când respiraseră ceva mai uşor, îşi aminti că la un moment dat scosese braţul pe geam şi bătuse încet cu degetele în caroseria maşinii Dauphine spre a o trezi pe fata ce adormise la volan, fără a‑i păsa de un nou avans. Era pesemne miezul nopţii când una din călugăriţe îi oferi timid un sandviş cu şuncă, bănuind că‑i era foame. Inginerul îl acceptă din politeţe (în realitate îi era rău) şi ceru voie să‑l împartă cu fata din Dauphine, care primi, înghiţind cu poftă sandvişul şi bucăţica de ciocolată pe care îl dăduse bărbatul din DKW, vecinul ei din stânga. Mulţi coborâseră din maşini transpiraţi, căci trecuseră iarăşi ore întregi fără să avanseze din nou le era sete, odată isprăvite sticlele de vin, de limonada ori de coca‑cola, aflate la bordul maşinilor. Prima care se plânse fu fetiţa din 203, iar soldatul cu inginerul ooborâră din maşini împreună cu tatăl fetiţei, să caute apă. În faţa Simcăi, unde radioul cânta în continuare, inginerul descoperi un Beaulieu ocupat de o femeie în vârstă, cu o privire neliniştită. Nu, nu avea apă, dar le putea da nişte caramele pentru fetiţă. Soţii din ID se consultară o clipă înainte ca femeia să bage mâna în poşetă şi să scoată de acolo un suc de fructe. Inginerul mulţumi şi vru să ştie dacă le era foame şi dacă le putea fi util în vreun fel bătrânul dădu negativ din cap, femeia însă părea să consimtă fără cuvinte. Ceva mai târziu, inginerul şi fata din Dauphine cercetară împreună şirurile din stânga, fără a se‑ndepărta prea mult reveniră cu câţiva biscuiţi pentru bătrâna din ID şi ajunseră la timp ca să alerge grăbiţi, sub ploaia de claxoane.
În afară de aceste scurte ieşiri nu se putea face mare lucru, aşa încât orele începură să se suprapună, deveniră o singură oră în aminitire la un moment dat, inginerul se gândi să‑şi şteargă ziua asta din agendă şi abia îşi putu stăpâni un hohot de râs. Ceva mai târziu însă, când bărbaţii din Taunus, călugăriţele şi fata din Dauphine începură să se contrazică în privinţa calculelor, înţelese cât de bine le‑ar fi prins o socoteală exactă. Posturile locale de radio îşi întrerupseseră emisiunile şi numai pasagerul din DKW avea un aparat cu unde scurte, care se încăpăţâna să transmită ştiri de la bursă. Pe la trei noaptea căzură de acord cu toţii să se odihneas-că şi până‑n zori coloana să nu se mai mişte. Băieţii din Simca scoaseră nişte saltele şi se întinseră pe ele lângă maşină inginerul coborî spătarele scaunelor din faţă ale Peugeot‑ului 404 şi‑şi oferi cuşetele călugăriţelor, care‑l refuzară până să adoarmă, inginerul se gândi o clipă la fata din Dauphine, ce rămăsese nemişcată la volan, şi‑i propuse, aşa ca din întâm-plare, să facă schimb de maşini până‑n zori ea refuză, motivând că putea dormi foarte bine în orice poziţie. Un timp, îl auzi plângând pe copilul din Taunus, culcat pe locurile din spate, unde îi era pesemne mult prea cald. Călugăriţele încă se mai rugau, când inginerul se întinse în cuşetă şi aţipi, somnul îi fu însă ca o veghe şi se trezi transpirat şi neliniştit, fără să‑nţe-leagă în primul moment unde se află ridicându‑se, începu să perceapă mişcările confuze din exterior, umbre alunecând printre maşini, îndreptân-du‑se spre marginea autostrăzii ghici motivele şi mai târziu ieşi şi el din maşină, fără zgomot, ducându‑se să se uşureze la marginea şoselei nu erau tufişuri, nici copaci, numai câmpul negru ca un zid abstract, decu-pând, sub un cer fără stele, banda albă a asfaltului cu vehicule în nemiş-care. Aproape că se izbi de ţăranul din Ariane, care bâigui o frază initeligi-bilă mirosul de benzină, persistent pe autostrada supraîncălzită, se adăuga acum celui instalat prin prezenţa omului, iar inginerul se întoarse cât putu de repede la maşină. Fata din Dauphine dormea cu capul pe volan, părul acoporindu‑i ochii înainte de a se urca în automobilul 404, inginerul se amuză privindu‑i umbra profilului, ghieindu‑i unduirea buzelor şi respiraţia domoală. Din cealaltă parte, bărbatul din DKW privea şi el fata, fumând în tăcere.
Dimineaţa avansară foarte puţin, dar destul penitru a spera că spre seară vor putea intra în Paris. La nouă veni un străin cu veşti bune: astupaseră gropile şi în se va putea circula normal. Băieţii din Simca deschiseră radioul şi unul dintre ei se sui pe capota maşinii, strigând şi cântând. Inginerul îşi spuse că vestea era tot atât de nesigură ca şi cele din ajun şi că străinul profitase de bucuria grupului pentru a cere şi a obţine o portocală de la soţii din Ariane şi apoi alt necunoscut, folosind acelaşi truc, dar nimeni nu‑i mai dădu nimic. Era din ce în ce mai cald şi oamenii preferau să rămână în maşini, aşteptând ca veştile bune să se adeverească. La prinz, fetiţa din 203 începu să plângă din nou şi fata din Dauphine se duse să se joace cu ea, împrietenindu‑se astfel cu întreaga familie. Cei din 203 n‑aveau noroc, la dreapta lor se afla bărbatul tăcut din Caravelle, străin de tot ce se petrecea în jur, iar din stânga erau obligaţi să suporte indignarea continuă a şoferului unei Floride, pentru oare blocajul de circulaţie reprezenta un afront personal în exclusivitate. Când fetiţa începu din nou să plângă de sete, inginerul se duse să stea de vorbă cu ţăranii din Ariane, fiind sigur că în maşina lor se aflau ceva provizii. Spre surprinderea lui, ţăranii se dovediră foarte amabili înţelegeau că în situaţia de faţă trebuiau să se ajute între ei şi se gândeau că, dacă cineva prelua conducerea grupului (şi femeia făcu un gest circular cu mâna, cuprinzând duzina de maşini ce‑i înconjura), nu vor duce lipsă de nimic până vor ajunge la Paris. Pe inginer îl deranja ideea de a se erija în organizator, aşa încât preferă să‑i cheme pe bărbaţii din Taunus, ca să discute cu ei şi cu perechea din Ariane. Ceva mai târziu, îi consultară, pe rând, pe toţi din grup. Tânărul soldat din Volkswagen fu imediat de acord, iar cuplul din 203 oferi puţinele provizii care le mai rămăseseră (fata din Dauphine obţinuse un pahar cu sirop de rodii pentru fetiţa care râdea şi se juca). Unul dintre bărbaţii din
Taunus, care se duse să discute cu băieţii din Simca, primi o încuvi-inţare ironică bărbatul cel palid din Caravelle dădu din umeri şi spuse că‑i era totuna, să facă aşa cum credeau ei că e mai bine. Bătrânii din ID şi doamna din Beaulieu se arătară vizibil încântaţi, ca şi cum s‑ar fi simţit mai protejaţi. Şoferii din Floride şi din DKW nu avură nici o obiecţie, iar americanul din automobilul De Soto îi privi uimit şi spuse ceva despre voia Domnului. Inginerului îi fu uşor să‑i propună unuia dintre ocupanţii Taunus‑ului, cel în care avea o încredere instinctivă, să se ocupe de coordonarea activităţilor. Nimănui nu‑i va lipsi mâncarea pe moment, era însă necesar să facă rost de apă şeful, căruia băieţii din Simca îi spuneau pur şi simplu Taunus, ca să se amuze, le ceru inginerului, soldatului şi unuia dintre băieţi să cerceteze zona dimprejurul autostrăzii şi să ofere alimente în schimbul băuturilor. Taunus, care şitia evident să comande, socotise că trebuia acoperit necesarul pentru o zi şi jumătate maxim, în cazul cel mai puţin fericit. În HP‑ul călugăriţelor şi în automobilul Ariane se aflau provizii suficiente pentru acest interval de timp, iar dacă bărbaţii plecaţi găseau şi apă, problema era rezolvată. Numai soldatul se întoarse cu un bidon plin, în schimbul căruia stăpânul ceruse mâncare pentru două persoane. Inginerul nu găsi pe nimeni care să‑i ofere apă, plimbarea îi servi însă spre a observa că dincolo de grupul său se alcătuiau alte celule cu probleme asemănătoare; la un moment dat, ocupantul unui Alfa Romeo refuză să discute cu el, îndrumânidu‑l spre reprezentantul grupului său, aflat cu cinci maşini mai în spate, pe acelaşi sir. Mai târziu veni şi băiatul din Simca, tot fără apă, Taunus însă calculă că aveau deja suficientă apă pentru cei doi copii, pentru bătrâna din ID şi celelalte femei. Inginerul îi povestea fetei din Dauphine ce văzuse în plimbarea făcută (era ora unu după‑amiază, şi soarele îi ţinea închişi în maşini), când ea îl întrerupse cu un gest, arătân‑du‑i automobilul Simca. Dintr‑un salt, inginerul fu lângă maşină şi‑l prinse de cot pe unul din băieţi, care se tolănise pe scaun să bea pe săturate din sticla ce‑o adusese ascunsă în jachetă. Inginerul răspunse gestului său furios, strângându‑l şi mai tare de braţ celălalt băiat coborî din maşină şi se năpusti asupra inginerului, care se dădu doi paşi înapoi, aşteptându‑l aproape cu milă. Soldatul sosea în goană, iar ţipetele călugăriţelor îi alertară pe Taunus şi pe prietenul acestuia Taunus ascultă cele întâmplate, se apropie de băiatul cu apa şi‑l pălmui. Băiatul ţipă şi protestă smiorcăindu‑se, în vreme ce celălalt se mulţumi să bombăne, fără a îndrăzni să intervină. Inginerul îi luă sticla din mână şi i‑o dădu lui Taunus. Se auziră claxoane şi fugiră cu toţii spre maşini, zadarnic însă, întruicât coloana avansa doar cinci metri.
La vremea siestei, sub un soare şi mai torid ca în ajun, una din călugăriţe îşi scoase toca, iar cealaltă îi răcori tâmplele cu apă de colonie. Femeile îşi improvizau treptat activităţi caritabile, deplasându‑se de la o maşină la alta, ocupându‑se de copii, pentru ca bărbaţii să fie mai liberi nimeni nu se plângea, dar buna‑dispoziţie era forţată, se repetau aceleaşi jocuri de cuvinte, într‑un scepticism de bonton. Inginerul şi fata din Dauphine sufereau cel mai mult din pricina transpiraţiei şi a murdăriei, aproape că îi înduioşa indiferenţa cuplului de ţărani faţă de neplăcutul miros axilar pe care‑i răspândeau ori de câte ori se duceau să vorbească cu ei ori să le repete vreo veste de ultimă oră. Pe înserat, inginerul privi din întâmplare în oglinda retrovizoare şi, ca de obicei, dădu de faţa palidă şi de trăsăturile încordate ale bărbatului din Caravelle, care, asemeni şoferului solid din Floride, rămăsese străin de tot ce se‑ntâmpla în jur. I se păru că se subţiase şi mai mult la faţă şi se‑ntrebă dacă nu era cumva bolnav. Apoi însă, când se duse să stea de vorbă cu soldatul şi cu nevastă‑sa, putu să‑l privească mai da aproape şi‑şi spuse că omul nu era bolnav; era altceva la mijloc, poate o despărţire. Soldatul din Volkswagen îi spuse ceva mai târziu că bărbatul necesita tăcut, ce nu se desprindea deloc de la volan şi părea să doarmă cu ochii deschişi, îi inspira teamă nevestei lui. Apăreau ipoteze şi tot felul de presupuneri, în lupta împotriva plictiselii. Copiii se împriateniseră între ei, se certaseră şi apoi se împăcaseră iar; părinţii lor se vizitau şi fata din Dauphine se ducea din când în când să vadă cum, se mai simţeau bătrâna din ID şi doamna din Beaulieu. Când, spre seară, începu să bată vântul şi soarele dispăru în spatele unor nori la apus, oamenii se bucurară la gândul că se va răcori. Căzură câteva picături care coinciseră cu un avans extraordinar de aproape o sută de metri; undeva, departe, fulgeră şi se făcu şi mai cald. Era atâta electricitate în atmosferă, încât Taunus, cu un instinct pe oare inginerul îl admiră fără comentarii, lăsă grupul în pace până la căderea nopţii, ca şi cum s‑ar fi temut de efectele oboselii şi ale căldurii. La ora opt femeile începură să împartă proviziile se hotărâse ca automobilul Ariane să devină magazinul principal, iar 2HP‑ul călugăriţelor să servească drept depozit suplimentar. Taunus se dusese personal să discute cu şefii celor patru sau cinci grupuri vecine, după care, cu ajutorul soldatului şi al bărbatului din 203, duse o parte din alimente celorlalte grupuri, întorcându‑se cu apă şi ceva vin. Hotărâră ca băieţii din Simca să cedeze saltelele pneumatice bătrânei din 1D şi doamnei din Beaulieu fata din Dauphine le aduse două pături, iar inginerul îşî oferi maşina căreia îi spuneau în gluma vayon‑lit celor care aveau nevoie de ea. Spre surprinderea lui, fata din Dauphine acceptă propunerea şi în noaptea aceea dormi în Peugeot‑ul 404 împreună cu una din călugăriţe cealaltă se culcă în 203 împreună cu fetiţa şi mama ei, în vreme ce bărbatul ei îşi petrecu noaptea jos, pe asfalt, înfăşurat într‑o cuvertură. Inginerului nu‑i era somn şi juca zaruri cu Taunus şi prietenul acestuia la un moment dat li se alătură ţăranul din Ariane şi discutară politică, trăgând câteva înghiţituri din rachiul pe care ţăranul i‑l dăduse lui Taunus în dimineaţa aceea. Fu o noapte plăcută se răcorise şi printre nori străluceau câteva stele.
Spre dimineaţă li se făcu somn şi fură brusc copleşiţi de tristeţe, simţind mai acut ca oricând lipsa unui acoperiş deasupra capului. În timp ce Taunus se culcă lângă copil pe locurile din spate, prietenul lui şi inginerul se odihniră un timp pe cele din faţă. Între două imagini de vis, inginerului i se păru că aude nişte strigăte şi zări ceva strălucitor şeful celuilalt grup veni să le spună că avusese loc un început de incendiu cu vreo treizeci de maşini mai în faţă, într‑o Estafette, provocat de cineva care voise să‑şi fiarbă pe ascuns nişte legume. Taunus glumi pe seama celor întâmplate şi trecu pe la fiecare maşină spre a vedea cum dormiseră cei din grupul lui, dar cu toţii înţeleseră ce voia de fapt. În dimineaţa aceea, coloana începu să se mişte foarte devreme şi trebuiră să alerge şi să se agite spre a‑şi recupera saltelele şi păturile, însă cum peste tot se întâmplă acelaşi lucru, aproape nimeni nu se impacienta şi nici nu claxona. La prânz avansaseră mai mult de cincizeci de metri şi umbra unei păduri începea să se deseneze în dreapta şoselei. Invidiau norocul celor care în clipa asta puteau profita de umbra copacilor pesemne găsiseră şi vreun pârâu sau un izvor cu apă potabilă. Fata din Dauphine închise ochii şi se‑nchipui făcând duş, apa curgându‑i pe piept şi pe spate, prelingându‑i‑se pe picioare inginerul, care o privea cu coada ochiului, văzu două lacrimi rostogolindu‑i‑se pe obraz.
Taunus avea nevoie de tinerele din grup ca s‑o îngrijească pe bătrâna din ID, care mu se simţea prea bine. Într‑un grup din spate se afla un medic şi soldatul alergă după el. Inginerul, care urmărise cu ironică bunăvoinţă eforturile făcute de băieţii din Simca pentru a li se ierta greşeala, înţelese că era momentul să li se ofere ocazia s‑o facă. Băieţii acoperiră cu pânză de cont geamurile Peugeot‑ului 404 şi maşina se transformă în ambulanţă, pentru ca bătrâna să se poată odihni în întuneric. Soţul ei se întinse lângă ea, ţinând‑o de mână, şi‑i lăsară singuri cu medicul. După aceea, se ocupară călugăriţele de bătrâna care se simţea ceva mai bine, iar inginerul îşi petrecu după‑amiaza cum putu, plimbându‑se pe la alte maşini şi odihnindu‑se în cea a lui Taunus câhd soarele devenea prea necruţător, numai că de trei ori trebui să alerge spre maşina lui, unde bătrânii trăgeau parcă să moară, ca să avanseze împreună cu coloana până aveau să oprească din nou. Se făcu noapte fără să fi reuşit să ajungă în dreptul pădurii.
Pe la două dimineaţa temperatura cobori şi cei care aveau pături se bucurară că se puteau înveli cu ele. Cum coloana n‑avea să se mai deplaseze până în zori (era ceva care se simţea în aer, care venea dinspre şirul de maşini nemişcate în noapte), inginerul şi Taunus se aşezară să fumeze şi să sporovaie cu ţăranul din Ariane şi cu soldatul. Calculele lui Taunus nu se mai potriveau cu realitatea şi o spuse deschis în zori vor trebui să facă ceva pentru a obţine mai multe provizii şi băuturi. Soldatul se duse să‑i caute pe şefii grupurilor vecine, care nu dormeau nici ei, ispre a discuta împreună problema în şoaptă, fără a trezi femeile. Şefii vorbiseră cu responsabilii grupurilor mai îndepărtate, pe o distanţii de optzeci până la o sută de maşini, şi aveau certitudinea că se aflau cu toţii în aceeaşi situaţie. Ţăranul cunoştea bine regiunea şi propuse ca doi sau trei bărbaţi din fiecare grup să caute în zori provizii pe la fermele din jur, iar Taunus să se ocupe cu desemnarea şoferilor pentru maşinile rămase fără şofer în decursul expediţiei. Ideea era bună şi nu fu prea greu să se strângă bani de la cei prezenţi se hotărî ca ţăranul, soldatul şi prietenul lui Taunus să meargă împreună, cu toate pungile, plasele şi sticlele, disponibile. Şefii celorlalte grupuri s‑au întors la locurile lor să organizeze expediţii asemănătoare, iar în zori le explicară femeilor situaţia şi făcură tot ce era necesar pentru avansarea coloanei. Fata din Dauphine îi spuse inginerului că bătrâna se simţea acum mai bine şi că insista să se întoarcă la maşina ei; la opt veni medicul, care permise celor doi bătrâni să se întoarcă la ID‑ul lor. Oricum, Taunus hotărî ca Peugeot‑ul 404 să fie în continuare folosit pe post de ambulanţă băieţii, pentru a se distra, desenară o cruce roşie pe un steguleţ, pe care‑l fixară pe antena maşinii. De la o vreme, lumea prefera să iasă oât mai puţin posibil din maşini temperatura continua să scadă, iar spre prânz începu să plouă în depărtare chiar fulgeră. Nevasta ţăranului se grăbi să strângă apă într‑un bidon de plastic cu ajutorul unei pâlnii, spre amuzamentul teribil al băieţilor din Simca. Cu ochii la toate astea, aplecat peste volanul pe care se afla o carte deschisă care nu‑l prea interesa, inginerul se întreba de ce întârzie atât cei plecaţi în căutare de provizii; ceva mai târziu, Taunus îl chemă discret la maşina lui şi‑i spuse că nu izbutiseră nimic. Prietenul lui Taunus oferi amănunte, ori fermele erau părăsite ori oamenii nu voiau să le vândă nimic, invocând reglementările referiteare la vânzările către particulari şi temându‑se să nu aibă cumva de‑a face cu nişte inspectori care profitau de împrejurări spre a‑i pune la încercare. Cu toate astea, reuşiseră să aducă puţină apă şi câteva provizii, furate pesemne de soldatul care zâmbea, fără a da amănunte. Fireşte că blocajul de circulaţie nu mai putea dura mult, dar alimentele de care dispuneau nu erau tocmai potrivite pentru cei doi copii şi pentru bătrână. Medicul, sosit pe la patru şi jumătate s‑o vadă pe bolnavă, făcu un gest de exasperare şi oboseală şi‑i spuse lui Taunus că şi în grupul său şi în toate grupurile vecine se întâmpla acelaşi lucru. La radio vorbiseră despre nişte măsuri urgente de degajare a autostrăzii, dar în afara unui elicopter ce şi‑a făcut pentru scurt timp apariţia pe înnoptat, nu s‑a mai întâmplat nimic deosebit. În tot cazul, era din ce în ce mai frig şi oamenii păreau că aşteaptă să se întunece, ca să se învelească în pături şi să se mai elibereze prin somn de câteva ore bune de aşteptare. Din maşina lui, inginerul asculta sporovăiala fetei din Dauphine cu cel din DKW, care‑i tot povestea ceva, făcând‑o să râdă, fără prea mare chef. Se miră vă‑zând‑o pe doamna din Beaulieu care nu‑şi părăsea aproape niciodată maşina, şi coborî s‑o întrebe dacă are nevoie de ceva, însă aceasta voia numai să afle ultimele veşti şi intrase în vorbă cu cele două călugăriţe. O oboseală cumplită puse stăpânire pe ei la căderea nopţii aşteptau mai mult des la somn decât de la veştile contradictorii, dezminţite în permanenţă. Prietenul lui Taunus veni discret să‑i caute pe inginer, pe soldat şi pe bărbatul din 203. Taunus îi anunţa că şoferul din Floride dispăruse unul dintre băieţii din Simca văzuse maşina goală, şi după o vreme începuse să‑l caute, neavând altceva mai bun de făcut. Nimeni nu‑l cunoştea prea bine pe bărbatul cel solid din Floride, ce protestase atât de mult în prima zi, ca apoi să devină la fel de tăcut ca şoferul din Caravelle. Când pe la cinci dimineaţa înţeleseră că Floride cum îi spuneau, amuzându‑se, băieţii din Simca dezertase, luând cu el o sacoşă şi lăsând o alta plină cu cămăşi şi lenjerie de corp, Taunus hotărî ca unul din băieţi să se ocupe de maşină, pentru a nu fi imobilizată coloana. Pe toţi îi deranja oarecum dezertarea în întuneric şi se întrebară până unde ar fi putut ajunge Floride în fuga lui peste clmpuri. Mai mult, aceasta părea să fie noaptea marilor decizii: întins în cuşeta lui din 404, inginerului i se păru că aude un geamăt, se gândi însă la soldat şi la nevastă‑sa, considerând că în fond, era normal să se întâmple asta, în plină noapte şi‑n împrejurările actuale. Se gândi apoi serios şi trase perdeluţa geamului din spate la lumina câtorva stele zări eternul parbriz al maşinii Caravelle, şi în spate, lipită de geam şi puţin înclinată într‑o parte, fota convulsionată a şoferului. Fără să facă zgomot, ieşi pe partea stingă ca să nu le trezească pe călugăriţe şi se apropie de Caravelle. Îl căută apoi pe Taunus, iar soldatul alergă să‑l prevină pe medic. Cu siguranţă, omul se sinucisese luând vreo otravă; cele câteva rânduri mâzgălite cu creionul într‑o agendă o confirmau, la fel şi scrisoarea adresată unei oarecare Yvette, ce‑i părăsise la Vierzon. Din fericire, obiceiul de a dormi în maşini era bine stabilit (nopţile erau acum atât de friguroase, că nu i‑ar fi trecut nimănui prin cap să rămână afară) şi pe oameni îi interesa prea puţin că unii se strecurau printre maşini spre a se uşura pe marginea autostrăzii. Taunus convocă un consiliu de răzlboi şi medicul fu de acord cu propunerea. Dacă lăsau cadavrul la marginea autostrăzii ar fi însemnat să‑i supui unei penibile surprize pe cei ce veneau până aici; dacă îl duceau ceva mai departe, în plin câmp, puteau să provoace violentul refuz al localnicilor, care, cu o noapte înainte, ameninţaseră şi bătuseră un tânăr din alt grup, care căutase ceva de mâncare. Ţăranul din Ariane şi şoferul din DKW aveau strictul necesar pentru a închide ermetic portbagajul maşinii Caravelle. Când s‑au apucat de treabă, fata din Dauphine veni să asiste şi ea, agăţându‑se, tremurând toată, de braţul inginerului. Acesta îi explică încet ce se întâmplase şi o aduse, ceva mai liniştită acum, înapoi la maşina ei. Taunus şi oamenii lui băgaseră corpul în portbagaj şi bărbatul din DKW folosi scotchul şi cleiul lichid la lumina lanternei soldatului. Cum soţia celui din 203 ştia să conducă, Taunus îl rugă pe bărbat să treacă la volanul maşinii Caravelle, aflaltă în dreapta automobilului 203 astfel, în zori, fetiţa din 203 descoperi că tatăl ei avea altă maşină şi se juca ore în şir, trecând dintr‑o maşină într‑alta şi instalându‑şi jucăriile în Caravelle.
Pentru prima oară era frig ziua şi nimeni nu se gândea să renunţe la pulovere. Fata din Dauphine şi călugăriţele făcură inventarul hainelor disponibile din grup. Erau câteva pulovere găsiiite din întâmplare în maşini sau în valize, jachete, vreun pardesiu ori vreo vestă uşoară. S‑a făcut o listă de priorităţi, au fost împărţite puloverele. După o vreme au rămas iarăşi fără apă şi Taunus şi‑a trimis trei din oamenii săi, printre care şi inginerul, să încerce să cadă cumva de acord cu localnicii. Fără ca nimeni să înţeleagă de ce, rezistenţa din exterior era totală cum încercai să treci dincolo de autostradă, ploua cu pietre din toate părţile. În timpul nopţii, cineva aruncă o coasă care izbi capota automobilului DKW, căzând apoi lângă Dauphine. Şoferul din DKW nu se clinti, albindu‑se la faţă, însă americanul din De Soto (care nu făcea parte din grupul lui Taunus, dar pe care‑l apreciau cu toţii pentru umorul şi buna sa dispoziţie) coborî din maşină şi puse mâna pe coasă, aruncând‑o cu toată forţa, undeva, departe în câmp, strigând şi blestemând. Cu toate astea, Taunus nu credea că e bine să se‑ntindă prea tare coarda cu ostilităţile poate se găsea totuşi o soluţie pentru a obţine apă. Nimeni nu mai ţinea socoteala cât avansaseră astăzi sau în zilele anterioare fata din Dauphine credea că între optzeci şi două sute de metri; inginerul era mai puţin optimist, dar se distra, prelungind şi complicând calculele împreună cu vecina sa, vrând astfel s‑o îndepărteze de şoferul din DKW care‑i făcea curte, în modul său profesional. Chiar în seara aceea, băiatul care se ocupa de maşina Floride îl anunţă pe Taunus că un Ford Mercury oferea apă contra cost. Taunus nici nu vru s‑audă, dar la căderea nopţii una din călugăriţe îi ceru inginerului un strop de apă pentru bătrâna din ID, care suferea în tăcere, strângându‑l de mână pe soţul ei, şi era îngrijită când de călugăriţe, când de fata din Dauphine. Mai rămăsese o jumătate de litru de apă, pe care femeile îl împărţiră bătrânei şi doamnei din Beaulieu. În aceeaşi noapte, Taunus plăti din buznarul lui doi litri de apă; proprietarul maşinii Ford Mercury promise să obţină a dbua zi mai multă apă, la preţ dublu însă.
Era greu să discuţi cu ceilalţi, pentru că se făcuse aşa de frig, încât nimeni nu‑şi mai părăsea maşina decât pentru motive extrem de importante. Bateriile începeau să se descarce şi nu puteau da tot timpul drumul la căldură; Taunus decise ca două maşini, dintre cele mai bine dotate, să rămână la dispoziţia bolnavilor. Înfăşuraţi în pături (băieţii din Simca îşi scoseseră tapiţeria de la maşină ca să facă din ea haine şi şepci, iar ceilalţi începeau să‑i imite), fiecare din ei încerca să deschidă cât mai puţin posibil uşile, spre a menţine căldura. Într‑una din nopţile astea geroase, inginerul o auzi plângând înăbuşit pe fata din Dauphine. Fără zgomot, deschise încet portiera şi, pe dibuite, atinse în întuneric un obraz ud de lacrimi. Aproape fără să opună rezistentă, fata se lăsă atrasă în Peugeot‑ul 404 inginerul o ajută să se întindă, o înveli cu singura pătură existentă în maşină, peste care‑şi puse pardesiul. Se făcuse şi mai întuneric în vehicolul‑ambulanţă, cu ferestrele lui acoperite cu pânză de cort. La un moment dat, inginerul coborî cele două parasoluri şi‑şi agăţă de ele cămaşa şi un pulover, izolându‑şi astfel complet maşina, în zori, fata îi şopti la ureche că, înainte de a începe să plângă, i se păruse că vede, în depărtare, undeva în dreapta, luminile unui oraş.
Putea fi un oraş, însă din cauza ceţii de dimineaţă, nu se vedea nimic nici până la douăzeci de metri. Şi, ciudat, în ziua aceea coloana avansa destul de mult, vreo două sau trei sute de metri. Acest lucru coincise cu noi anunţuri la radio (pe care aproape nimeni nu le mai asculta, în afară de Taunus, care se simţea obligat să fie la curent) crainicii vorbeau cu emfază despre metodele excepţionale folosite la degajarea autostrăzii şi se refereau la munca epuizantă a echipelor de muncitori de la drumuri şi a echipajelor de poliţie. Brusc, una din călugăriţe începu să delireze. În timp ce prietena ei o privea îngrozită, iar fata din Dauphine îi umezea tâmplele cu un rest de parfum, călugăriţa vorbea despre Armagedon, despre ziua a noua, despre chinovar. Medicul întârzie, croindu‑şi cu greu drum prin zăpada care începuse să cadă de la prânz, îngropând treptat toate maşinile. Regretă lipsa unei injecţii calmante şi ceru ca bolnava să fie transportată într‑o maşină unde funcţiona încălzirea. Taunus o instala în maşina lui şi copilul trecu în Caravelle, unde se afla şi prietena lui, fetiţa din 203 se jucară cu maşinuţele şi se distrară de minune, pentru că erau singurii care nu ştiau oe e foamea. În zilele următoare a nins fără încetare, iar atunci când coloana avansa câţiva metri, trebuiau să dea la o parte aşa cum puteau, cu mijloace improvizate, zăpada care se aduna între maşini.
Nimeni nu se mai mira de felul cum se obţineau proviziile şi apa. Singurul lucru pe care‑l mai putea face Taunus era să administreze fondurile comune şi să obţină cât mai multe, prin diverse trocuri. Şoferul din Ford Mercury împreună cu cel al unui Porsche veneau în fiecare noapte să facă negoţ cu merindele Taunus şi inginerul se ocupau cu împărţirea lor, în funcţie de condiţia fizică a fiecăruia, în mod incredibil, bătrâna din ID supravieţuia, aflându‑se într‑o stare de somnolenţă, din care femeile încercau într-una s‑o scoată. Doamna din Beaulieu, care avusese, timp de câteva zile, greţuri şi ameţeli, îşi revenise, o dată cu răcirea vremii şi era una din cele care o ajutau mai mult pe călugăriţă acum slăbită şi puţin dezorientată să‑şi îngrijească prietena. Nevasta soldatului şi femeia din 203 se ocupau de cei doi copii pasagerul din DKW, spre a se consola, probabil, pentru faptul că fata din Dauphine îl preferase pe inginer, petrecea ore întregi spunându‑le poveşti copiilor. Noaptea, grupurile intrau într‑o altă viaţă, secretă şi intimă portierele se deschideau încât, pentru a lăsa să intre ori să iasă vreo siluetă îngheţată de frig nimeni nu se uita în jur, ochii erau la fel de orbi ca însuşi întunericul. Sub pături murdare, cu unghii crescute la mâini, cu un miros greu, de lenjerie neschimbată, pe ici, pe colo exista un dram de fericire. Fata din Dauphine nu se înşelase: în depărtare străluceau luminile unui oraş, de care se apropiau puţin oiţe puţin. În fiecare seară, băiatul din Simca santinelă incorigibilă se urca pe capota maşinii, înfăşurat în resturi de tapiţerie şi stupă verde. Obosit să tot exploreze inutil orizontul, privea pentru a mia oară maşinile ce‑l înconjurau cu oarecare invidie o descoperea pe Dauphine în Peugeot‑ul 404 al inginerului, un gât sub mângâierea mâinii, sfârşitul unui sărut. Ca să glumească, acum când recâştigase prietenia lui 404, le striga că peste puţin timp coloana se va mişca atunci Dauphine trebuia să‑l părăsească pe 404 şi să se urce în maşina ei, dar îndată începea să simtă acut frigul şi se întorcea, iar băiatului din Simca i‑ar fi plăcut tare mult să‑şi aducă în maşină o fată dintr‑alt grup, dar nici nu putea fi vorba de aşa ceva, cu frigul şi foametea asta, fără a mai vorbi de faptul că grupul din faţă îi era ostil lui Taunus din pricina unei întâmplări cu o cutie de lapte condensat, şi în afară de tranzacţiile oficiale cu Ford Mercury şi cu Porsche, nu existau relaţii cu alte grupuri. Atunci, băiatul din Simca ofta nemulţumit şi se‑ntorcea la paza lui, până când zăpada şi frigul îl obligau să sie retragă, dârdâind, în maşină.
Se termină însă şi cu frigul, iar după o perioadă de ploaie şi vânt, care‑i exaspera pe toţi şi mări dificultăţile în aprovizionare, urmară zile răcoroase, dar însorite, care le permiseră tuturor să coboare din maşini, să se viziteze, să reia legăturile cu grupul din faţă. Se vorbi mult despre brusca dispariţie a lui Ford Mereury, fără ca oamenii să înţeleagă ce i se‑ntâmplase în realitate, noroc însă cu Porsche, care venea să controleze în continuare bursa neagră. Nu duseseră niciodată lipsă de apă şi de conserve, cu toate că fondurile grupului se micşorau, iar Taunus şi inginerul se întrebau ce se va întâmpla în ziua când nu vor mai avea bani pentru Porsche. Se vorbi despre un atac prin care l‑ar putea face prizonier şi l‑ar obliga să le arate de unde se aproviziona, dar în zilele acelea coloana avansase ceva mai mult şi şefii preferau să mai aştepte, decât să rişte să piardă totul, folosind violenţa. Inginerul, care ajunsese indiferent la toate, tresări o clipă la anunţul timid al fetei din Dauphine, dar înţelese apoi că nu putea face nimic spre a evita lucrul acela şi ideea de a avea un copil cu ea i se păru, în cele din urmă, la fel de firească precum împărţirea nocturnă a alimentelor ori deplasările pe furiş până la marginea autostrăzii. Nici moartea bătrânei din ID nu mai surprinse pe nimeni. Trebuiră din nou să lucreze noaptea şi să stea alături de soţul neconsolat, care refuza să înţeleagă ce se întâmplase. Intre două grupuri din faţă izbucni o ceartă la care Taunus fu arbitru, punând capăt disputei. Evenimente aveau loc în orice moment, dar brusc se întâmpla ceea ce nimeni nu mai spera şi vestea porni de la cine te‑ai fi aşteptat mai puţin. De pe capota maşinii Simca, paznicul vesel avu impresia că orizontul se schimbase (spre seară, un soare gălbui îşi lăsa uşor să alunece razele palide) şi că se întâmpla ceva neverosimil la cinci sute de metri, la trei sute, la două sute cincizeci. Îl strigă pe 404 şi acesta îi spuse ceva lui Dauphine, care trecu repede în maşina ei, în timp ce Taunus, soldatul şi ţăranul începură să alerge, iar de pe capota Simcăi, băiatul arăta ceva în faţă şi repeta la nesfârşit anunţul, de parcă ar fi vrut să se convingă că ceea ce vedea era adevărat; urmă apoi zguduirea, o mişcare greoaie, dar nestăvilită, ca o trezire din‑tr‑o nesfârşită toropeală ce‑i punea pe toţi la încercare. Taunus le strigă tuturor să se întoarcă la maşini; Beaulieu, ID, Fiatul 600 şi De Soto porniră în acelaşi timp. Acum 2HP, Taunus, Simca şi Ariano porneau la rândul lor, iar băiatul din Simca, mândru ca de un triumf personal, se întorcea spre 404 agitându‑şi braţul, în timp ce 404, Dauphine, 2HP‑ul călugăriţelor şi DKW‑ul demarau şi ele. Dar totul consta în a şti cât timp avea să dureze asta inginerul îşi puse întrebarea aproape din obişnuinţă, în timp ce se menţinea în dreptul maşinii lui Dauphine surâzându‑i fetei, ca să‑i dea parcă, curaj. În spate, Volswagen‑ul, Caravelle, 203 şi Floride porneau şi ele încet, la început cu viteza întâi, apoi cu a doua, mereu cu a doua, fără să debreieze ca alte daţi, fără să ridice piciorul de pe acceleraţie, sperând într-una să treacă la viteza a treia. Scoţând pe geam braţul stâng, inginerul căută mâna fetei din Dauphine, o atinse abia cu vârful degetelor, văzu înflorindu‑i pe buze un zâmbet neîncrezător şi se gândi că vor ajunge la Paris şi că se vor spăla, că vor merge împreună oriunde, la el sau la ea acasă, vor face o baie, vor mânca, şi din nou se vor spăla, şi iarăşi vor mânca şi vor bea, şi vor exista mobile, va fi un dormitor cu mobile şi o baie cu un săpun de ras adevărat, şi closete mâncare şi closete şi cearşafuri.
Parisul era o baie şi două cearşafuri şi apa caldă pe piept şi pe picioare, şi o foarfecă de unghii, şi vin alb, vor bea vin alb înainte de a se săruta şi d a‑l simţi fiecare pe celălalt cum miroase a colonie şi a lavandă, înainte de a se cunoaşte cu adevărat pe lumină, în cearşafuri curate, şi din nou să se spele în joacă, să se iubească, să se spele şi să bei, să se coafeze, să meargă la baie, să mângâie cearşafurile şi să se mângâie în cearşafuri şi să se iubească între spumă, lavandă şi perii, înainte de a se gândi ce vor face, la copil şi la problemele din viitor, şi toate astea cât timp nu se vor opri, cât timp coloana va înainta, deşi nu puteau folosi încă viteza a treia, înaintau tot cu a doua, dar înaintau. Cu bara de protecţie lipită de Simca, 404 îşi trase scaunul mai în spate, simţi că prinde viteză, simţi că putea aocelera fără să rişte să intre în Simca, şi că Simca accelera, fără pericol de a se ciocni cu Beaulieu, şi că din spate venea Caravelle şi că toţi accelerau mai tare şi mai tare, şi că puteau trece deja la viteza a treia fără ca motorul să sufere, şi maneta ajunse, în mod incredibil, într‑a treia şi înainta uşor şi apoi putu accelera mai mult, şi 404 privi înduioşat şi fericit în stânga, căutând ochii lui Dauphine. Era firesc ca şirurile să nu se menţină paralele din pricina vitezei, Dauphine o luase înainte cu aproape un metru şi 404 îi văzu ceafa şi puţin din profil, tocmai când ea se‑ntoarse spre el, surprinsă că‑l vede rămânând din ce în ce mai în urmă. Liniştind‑o cu un zâmbet, 404 acceleră brusc, însă aproape imediat trebui să frânezc, fiindcă era gata să atingă Simca; claxona scurt, dar băiatul din Simca îl privi prin oglinda retrovizoare şi făcu un gest de neputinţă, arătându‑i cu stingă maşina Beau‑leu lipită de a sa. Dauphine se afla cu trei metri mai în faţă, în dreptul Simcăi, şi fetiţa din 203 aflată în dreptul lui 404, dădea din mâini, arătându‑i păpuşa cu pată roşie în dreapta îl zăpăci pe 404 în locul 2HP‑ului călugăriţelor sau al Volkswagen‑ului soldatului, văzu un Chevrolet necunoscut, şi aproape îndată Chevrolet‑ul avansa, urmat de o Lancia şi de un Renault 8. La stânga lui se ivi un ID, care se depărta de el metru cu metru, dar înainte de a fi înlocuit cu un 403, 404 izbuti s‑o distingă pe Dauphine în faţa lui 203, care deja o acoperea. Grupul se disloca, nu mai exista, Taunus se afla probabil cu vreo douăzeci de metri mai în faţă, urmat de Dauphine al treilea şir din stânga rămăsese şi el în urmă, pentru că, în locul DKW‑ului, 404 distingea partea din spate a unei vechi furgonete negre, un Citroen sau probabil un Peugeot. Maşinile înaintau cu viteza a treia, avansând sau pierzând teren, după ritmul şirului respectiv, iar de‑o parte şi de alta a autostrăzii se vedeau copacii alergând, câteva case dispărând între ceaţă şi întuneric Urmară apoi luminile roşii pe care le aprindeau toţi, urmând exemplul celor din faţă, şi noaptea care se lăsa brusc. Din când în când se auzeau claxoane, acele kilometrajelor urcau din ce în ce mai mult, unele şiruri înaintau cu şaptezeci de kilometri la oră, altele cu şaizeci şi cinci, altele cu şaizeci. 404 tot sperase ca înaintarea ori rămânerea în spate a şirurilor să‑i permită s‑o ajungă încă o dată din urmă pe Dauphine, dar cu fiecare minut care trecea, se convingea că era zadarnic, că grupul se împrăştiase irevocabil, că nu vor mai exista întâlnirile obişnuite, micile ritualuri, consiliile de război din maşina lui Taunus, mângâierile Dauphinei în liniştea dimineţii, râsetele capiilor jucându‑se cu maşinuţele lor, imaginea călugăriţei înşirând mătănii. Când se aprinseră luminile de frână ale Simcăi, 404 roduse viteza cu un sentiment absurd de speranţă, şi, după ce puse frâna de mină, cobori din maşină şi alergă în faţă. În afară de Simca şi de Beaulieu (ceva mai în spate se afla Caravielle, dar prea puţin îl interesa) nu mai recunoscu nici o maşină prin diferite geamuri era privit cu surprindere de feţe scandalizate pe care nu le mai văzuse niciodată. Toţi claxonau şi 404 trebui să se întoarcă la maşina lui ca şi cum l‑ar fi înţeles, băiatul din Simca îi făcu un gest prietenos cu mâna, arătându‑i încurajator Parisul. Coloana se puse din nou în mişcare, la început mai încet, şi apoi prinzând viteză, ca şi cum autostrada s‑ar fi eliberat definitiv. În stânga lui 404 se afla un Taunus, şi, preţ de o secundă, inginerului i se păru că grupul se refăcea, că exista o ordine, că puteau înainta liniştiţi, fără să distrugă nimic. Era însă un Taunus verde, iar la volan se aflla o femeie cu ochelari fumurii, care privea fix înainte. Nu‑i mai rămânea decât să conducă, să se adapteze mecanic vitezei maşinilor ce‑l înconjurau, să nu se mai gândească la Valkswagen‑ul soldatului, în care îi rămăsese jacheta de piele, în Taunus, unde rămăsese romanul pe care îl citise în primele zile. Sticluţa lui cu lavandă, aproape goală, rămăsese în 2HP‑ul călugăriţelor. Şi lângă el, atingându‑l câteodată cu mâna dreaptă, se afla ursuleţul de pluş pe cane Dauphine i‑l dăruise ca mascotă. Se încăpăţână în mod absurd să creadă că la nouă şi jumătate se vor împărţi alimentele, vor vizita apoi bolnavii, va analiza situaţia împreună cu Taunus şi ţăranul din Ariane şi, în sfârşit, va fi din nou noapte, va fi Dauphine urcând în taină în maşina lui, vor fi stelele şi norii şi viaţa toată. Da, trebuia să fie aşa, era cu neputinţă să se fi terminat totul pentru totdeauna. Poate soldatul va obţine raţia de apă, căci el o drămuise în ultimele ore oricum, contau pe Porsche, atâta timp cât îi plăteau preţul pe care‑l cerea. Şi pe antena radioului flutura înnebunitor steguleţul cu cruce roşie, în timp ce înaintau cu optzeci de kilometri la oră spre luminile ce străluceau mai mult şi mai mult, fără a înţelege prea bine pentru ce atâta grabă, pentru ce această goană în noapte printre maşini necunoscute, în care nimeni nu ştia nimic despre ceilalţi, în care toată lumea privea fix înainte, numai şi numai înainte.

SĂNĂTATEA CELOR BOLNAVI

Când, pe neaşteptate, mătuşa Clelia se simţi rău, în familie s‑a creat un moment de panică şi câteva ore nimeni nu fu în stare să reacţioneze sau să discute vreun pllan de acţiune, nici măcar unchiul Roque, care găsea întotdeauna soluţia cea mai potrivită. Pe Carlos îl sunară la birou, Rosa şi Pepa dădură drumul elevilor care studiau pianul şi solfe‑giul, până şi mătuşa Clelia se preocupă mai mult de mama decât de ea însăşi. Erau siguri că nu era ceva grav, dar mamei, cu tensiunea şi diabetul ei, nu‑i puteau da veşti îngrijorătoare, ba mai mult, ştiau cu toţii că doctorul Bonifaz fusese primul de părere că trebuie să i se ascundă mamei adevărul în legătură cu Alejandro. Dacă mătuşa Clelia trebuia să stea în pat, nu le rămânea decât să inventeze ceva, ca mama să nu bănuiască faptul că era bolnavă, dar povestea cu Alejandro devenise deja o problemă şi acum se mai adăuga şi asta cea mai mică greşeală, şi mama va afla până la urmă adevărul. Deşi casa era mare, trebuiau să ţină cont de auzul ei atât de fin şi de îngrijorătoarea ei capacitate de a ghici unde se afla fiecare dintre ei. Pepa, care îl sunase pe doctorul Bonifaz de la telefonul de sus, îşi anunţă fraţii că medicul va sosi cât de repede posibil şi hotărâră să lase uşa de afară întredeschisă, pentru ca acesta să intre fără să mai sune. În timp ce Rosa şi unchiul Roque o îngrijeau pe mătuşa Clelia, care leşinase de două ori şi se plângea de o insuportabilă durere de cap, Carlos rămase cu mama pentru a‑i povesti despre conflictul diplomatic cu Brazilia şi ca să‑i citească ultimele ştiri. Mama era bine dispusă în seara aceea şi n‑o durea nici mijlocul, cum se în‑tâmpla aproape întotdeauna când îşi făcea siesta. Îi întrebă pe toţi ce aveau de par atât de nervoşi, şi atunci ei vorbiră despre presiunea atmosferică scăzută şi despre efectele nefaste ale pâinii fabricate cu substanţe chimice.
La ora ceaiului veni şi unchiul Roque să sporovăiască puţin cu mama, iar Carlos putu să facă o baie şi să rămână să‑l aştepte pe medic Mătuşa Clelia se simţea mai bine, dar în pat se mişca anevoie, şi aproape că n‑o mai interesa acel ceva care o neliniştise atâta când îşi revenise din primul leşin. Pepa şi Rosa statură lângă ea, oferindu‑i ceai şi apă în casă se făcu linişte o dată cu venirea serii şi fraţii îşi spuseră că probabil mătuşa Clelia nu avea ceva grav, şi că în seara următoare o vor vedea cu toţii intrând în dormitorul mamei, ca şi cum nimic nu s‑ar fi întâmplat.
În privinţa lui Alejandro, a fost mai rău, pentru că Alejandro murise într‑un accident de maşină, la puţin timp după ce ajunsese la Montevideo, unde fusese invitat de un prieten inginer. Trecuse aproape un an de atunci, dar pentru fraţi şi unchi parcă toate s‑ar fi petrecut ieri, nuimai pentru mama nu, fiindcă mama ştia că Alejandro era în Brazilia, unde o firmă din Recife îl însărcinase cu instalarea unei fabrilci de ciment. Ideea de a o pregăti pe mama, de a‑i sugera că Alejandro avusese un accident şi că era uşor rănit au aibandonat‑o, ţinând cont de precauţiile impuse de doctorul Bonifaz. Chiar şi Maria Laura, la început, departe de a înţelege ceva, admisese că nu era pasibil să‑i spună ceva mamei. Carlos şi tatăl Măriei Laura plecaseră în Uruguay, pentru a aduce corpul lui Alejandro, în timp ce familia se îngrijea, ca de obicei, de mama, care în ziua aceea era suferindă şi dificilă. Priveghiul avu loc la clubul inginerilor, şi Peipa, cea mal ocupată cu mama, nici măcar nu ajunse să vadă sicriul lui Alejandro, în vreme ce ceilalţi se schimbau din oră în oră ca să stea cu biata Maria Laura, răvăşită de durere. Şi, ca de obicei, unchiul Roque fu cel care trebui să hotărască. Dis-de‑dimineaţă vorbi cu Carlos, care‑şi plângea încetişor fratele, cu capul sprijinit pe masa din sufragerie, unde de atâtea ori jucaseră cărţi împreună. Li se alătură apoi şi mătuşa Clelia, pentru că mama dormea până mai târziu şi nu aveau de ce să-şi facă griji din pricina ei. De comun acord cu Rosa şi Pepa, luară primele măsuri, începând cu ascunderea ziarului "La Nacion" câteodată mamei îi făcea plăcere să citească câteva minute ziarul şi cu toţii fură de acord cu hotărârea unchiului Roque. Astfel, Alejandro încheie un contract cu o întreprindere braziliană pentou un an în Recife şi fu nevoit să renunţe după oâteva ore la scurtul său concediu petrecut în oasa prietenului inginer, să‑şi facă valiza şi să ia primul avion. Mama trebuia să înţeleagă că sunt alite vremuri, că industriaşii nu ţin cont de sentimente, dar că Alejandro va găsi el cum să‑şi ia o săptămână de concediu la mijilocul anului şi să vină la Buenos Aires. Mamei îi păru bine de toate astea, deşi plânse puţin şi au trebuit să‑i dea repede sărurile. Carlos, care ştia s‑o facă să râdă, îi spuse că era o ruşine să plângă atunci când era vorba despre primul succes al mezinului familiei, şi că lui Alejandro nu i‑ar place să afle că aşa era primită vestea despre contractul său. Atunci mama se linişti şi spuse că ar bea puţin vin de Malaga în sănătatea lui Alejandro. Carlos ieşi brusc din cameră să caute vinul, dar Rosa fu cea care‑l aduse şi ciocni paharul cu mama.
Viaţa mamei nu era prea uşoară, şi, deşi rareori .se plângea, trebuiau să facă tot ce le stătea în putinţă ca s‑o distreze. Când, a doua zi după în‑mormâmtarea lui Alejandro, uimită că Maria Laura nu venise s‑o viziteze ca în fiecare joi, Pepa se duse după‑amiază la familia Noval să stea de vorbă cu Maria Laura. La ora aceea, unchiul Roque se afla în biroul unui prieten avocat, explicându‑i cum stăteau lucrurile; avocatul promise să‑i scrie imediat fratelui său care lucra în Recife (oraşele nu erau alese la întâmplare în casa mamei) şi să se ocupe el de corespondenţă. Doctorul Bonifaz o vizită ca din întâmplare pe mama şi, după ce‑i examina ochii, o găsi destul de bine, dar îi ceru să se abţină câteva zile şi să nu mai citească, ziarele. Mătuşa Clelia promise să‑i comenteze ştirile cele mai interesante din fericire, mamei nu‑i plăceau anunţurile mortuare şi nici aşa‑zisele leacuri pentru diverse boli.
Maria Laura veni vineri după masă şi‑i spuse cât de mult trebuia să înveţe pentru examenele de arhitectură.
— Bineînţeles, fetiţa mea, spuse mama, privind‑o cu afecţiune. Dar ai ochii obosiţi de atătta citit, şi asta‑i rău. Pune‑ţi nişte comprese cu muşeţel, o să‑ţi facă bine.
Rosa şi Pepa erau de faţă pentru a interveni în orice clipă în conversaţie, şi Maria Laura putu să reziste şi chiar surise când mama aduse vorba despre ştrengarul ăsta de logodnic care plecase attât de departe, aproape fără să spună nimic. Aşa‑i tineretul m ziua de azi, lumea a înnebunit de‑a dreptul, toţi sunt grăbiţi şi nu mai au timp de nimic. Şi apoi mama spuse din nou aceleaşi anecdote cu părinţi şi buniici, şi se servi cafeaua şi Carlos veni cu glume noi şi la un moment dat unchiul Roque se opri în pragul uşii de la dormitor şi‑i privi cu aerul său bonom şi totul se petrecu aşa cum plănuiseră, până la ora când mama trebuia să se odihnească.
Familia se obişnui încetul ou încetul, Măriei Laura îi era cel mai greu, în schimb ea venea numai joia s‑o vadă pe mama într‑o bună zi sosi şi prima scrisoare de la Alejandro (mama se mirase deja de două ori de tăcerea lui) îşi Carlos i‑o citi mamei, pe când ea se odihnea. Alejandro era încfiin‑tat de Recife, vorbea despre port, despre vânzătorii de papagali şi despre răcoritoare, cu toţii se entuziasmară când aflară că ananasul cosita o nimica toată, iar cafeaua era naturală şi avea o aromă. Mama vru să vadă plicul, şi spuse că ar trebui să‑i dea timbrul copilului familiei Marolda, care era filatelist, deşi ei nu prea‑i plăcea cum umblă copiii cu timbre şi apoi băiatul nu se spală pe mâini şi timbrele astea cinculă prin toata lumea.
— Dau cu limba să le lipească, spunea mereu mama, şi microbi rămân acolo, e lucru ştiut, dar totuşi dă‑i‑l, are atâtea, incit unul în plus.
În ziua următoare, mama o chemă pe Rosa şi‑i dictă o scrisoare pentru Alejandro, întrebându‑l când va putea să‑şi ia un concediu şi dacă drumul nu l‑ar costa prea mult. Îi spuise cum se simţea şi‑i vorbi despre avansarea lui Carlos şi deispre premiul obţinut de unul dintre elevii care studiau pianul cu Pepa. fi mai spuse de asemenea că Maria Laura o vizita în fiecare joi, dar că învăţa prea mult şi că asta nu era bine pentru ochi. Când termină scrisoarea, mama o semnă cu un creion şi sărută ou duioşie hârtia. Pepa se ridică brusc, pretextând că trebuie să caute un plic, şi mătuşa Clelia aduse pastilele de la ora cinci şi câteva flori pentru glastra de pe comodă.
Nimic nu era uşor, pentru că tocmai atunci mamei îi crescu tensiunea şi familia se întrebă dacă nu exista cumva vreo influenţă inconştientă, ceva ce rezulta din felul cum se comportau ei toţi, o stare de nelinişte şi de apăsare care‑i făceau rău mamei, în ciuda tuturor precauţiilor şi a falsei lor veselii. Dar nu putea fi asta, pentru că, tot prefăcându‑se că râd, ajunseseră să râdă de adevărat cu mama şi adesea glumeau, chiar când nu era ea de faţă, pentru ca apoi să se uite unul la altul ca şi cum s‑ar fi trezit brusc, şi Pepa se înroşea foarte tare şi Carlos îşi aprindea o ţigară, abătut. În fond, cel mai important era să treacă timpul fără ca mama să‑şi dea seama de ceva. Unchiul Roque vorbise cu doctorul Bonifaz, şi cu toţii căzuseră de acord că trebuiau să continue la nesfârşit comedia asta neverosimilă, după cum o califica mătuşa Clelia.
Mai erau însă vizitele Mariei Laura, când mama insista bineînţeles să vorbească despre Alejandro, voia să ştie dacă se vor căsători de îndată ce se va întoarce el din Reoiife sau dacă trăsnitul ăsta de copil va adcepta oare vreun alt contract tot atât de departe şi pentru o perioadă la fel de îndelungată. Nu mai aveau altă soluţie decât să intre întruna în dormitor şi s‑o distragă pe mama, ajutând‑o cumva pe Maria Laura, care stătea foarte tăcută pe scaunul ei, cu mâinile atât de încleştate încât o dureau, într‑o zi însă mama o întrebă pe mătuşa Clelia de ce se repezeau cu toţii aşa când venea Maria Laura s‑o vadă, ca şi cum ei a singura ocazie emd ar putea să stea cu ea. Mătuşa Clelia izbucni în râs şi‑i spuse că, într‑un fel, îl vedeau cu toţii pe Allejan‑dro în persoana Mariei Laura, şi că de aceea le plăcea atâta să stea cu ea când venea.
— Ai dreptate, Maria Laura e atât de bună, spuse mama. Nesăbuitul ăsta de băiat n‑o merită, crede‑mă.
— Ia te uită cine vorbeşte, apuse mătuşa Clelia. Parcă nu văd cum te luminezi toată numai când îi rosteşti numele.
Mama începu şi ea să râdă, şi‑şi aminti că zilele astea trebuia să sosească o scrisoare de la Alejandro. Scrisoarea sosi şi unchiul Roque o aduse împreună ou ceaiul de la ora cinci. De astă dată mama vru să citească ea scrisoarea şi ceru ochelarii. Citi sârguincioasă, ca şi cum fiecare frază era o îmbucătură pe care o ţii mai mult în gură ca s‑o savurezi pe deplin.
— Băieţii din ziua de azi nu mai au pic de respect, spuse ea, fără să acorde prea multă importanţă faptului în sine. Bine că pe vremea mea nu se foloseau maşinile de scris oricum, eu n‑aş fi îndrăznit niciodată să‑i scriu aşa tatălui meu, şi cred că nici voi.
— Mai încape vorbă, spuse unchiul Roque. Cu firea pe care o avea bătrânul.
— Nu mi-ai spune aşa, Roque. Ştii bine că nu‑mi place când te aud vorbind astfel, dar ţie ţi‑e totuna. Adu‑ţi aminte cum se supăra mama.
— Bine, e‑n regulă. "Bătrânul" e un fel de a spune, care n‑are nimic de‑a face cu respectul.
— E foarte ciudat, zise mama, dându‑şi jos ochelarii şi privind cerul fără nici un nor. Am primit deja cinci sau şase scrisori de la Alejandro, şi în nici una nu‑mi spune. Ah, dar e un secret între noi doi. E ciudat, ştii. De ce nu mi‑a spus aşa, măcar o singură dată?
— Poate că băiatului i se pare o copilărie să‑ţi scrie aşa. Una e să‑ţi spună personal. cum ziceai că‑ţi zice?
— E un secret, răspunse mama. Un secret numai al nostru.
Nici Pepa, nici Rosa nu ştiau acest nume, şi Carlos ridică din umeri când îl întrebară.
— Ce vrei, unchiule? Tot ce pot face e să‑i falsific semnătura. Cred că mama o să uite de asta, nu mai pune totul la inimă.
Peste patru sau cinci săptămâni, după ce primi o scrisoare de la Alexandro în care acesta îi motiva ce mult are de lucru (deşi era mulţumit, fiindcă era o mare ocazie pentru un inginer tânăr), mama insistă, zicând că venise vremea să‑şi ia un mic concediu şi să vină la Buenos Aires. Rosei, care scria răspunsul, i se păru că mama dictează mai încet, ca şi cum ar fi cântărit mult fiecare frază în parte.
— Să vedem dacă va putea veni, comentă ca din întâmplare Rosa. Ar fi mare păcat să se pună rău cu cei de la întreprindere, chiar acum când îi merge atât de bine şi e atât de mulţumit.
Mama continuă să dicteze, ca şi când nu auzise Sănătatea ei lăsa mult de dorit şi tare ar fi vrut să‑l vadă pe Alejandro, fie chiar şi pentru câteva zile. Alejandro ar trebui isă se gândească şi la Maria Laura, nu din pricină că ea, mama, credea că el îşi neglija logodnica, dar iubirea nu înseamnă doar cuvinte frumoase şi promisiuni de la distanţă. În fine, aştepta ca Alejandro să‑i scrie cât de eurând şi să‑i dea vesti bune. Rosa observă că mama nu sărută hârtia după ce a semnat, în schimb privea fix scrisoarea, de parcă voia să şi‑o întipărească în memorie. "Bietul Alejandro", gândi Rosa, şi‑şi făcu repede cruce, fără ca mama s‑o vadă.
— Uite ce e, îi spuse unchiul Roque lui Carlos în seara aceea, când rămaseră singuri să joace domino, cred că lucrurile se înrăutăţesc. Va trebui să inventăm ceva plauzibil, altfel până la urmă îşi dă seama.
— Nu ştiu, unchiule. Cel mai bine ar fi ca Alejandro să‑i scrie în aşa fel încât răspunsul lui s‑o mai mulţumească o vreme. Biata de ea, e atât de fragilă.
 — Nimeni n‑a zis asta băiete. Dar eu îţi spun că mama ta nu se va lăsa cu una cu două. Asta‑i din familie, dragul meu.
Mama citi fără vreun comentariu răspunsul evaziv al lui Alejandro, care scria că va încerca să obţină câteva zile de concediu numai după ce se va fi instalat primul sector al fabricii. Seara, când veni Maria Laura o rugă să intervină ca Alejandro să vină măcar pentru o săptămână la Buenos Aires. Maria Laura îi spuse apoi Rosei că mama i‑a cerut asta când au rămas un moment singure. Unchiul Roque fu primul care sugeră ceea ce gândiseră cu toţii până atunci, fără a avea curajul s‑o spună clar, iar atunci când mama îi dictă Rosei o altă scrisoare pentru Alejandro, insiistând ca băiatul să vină acasă, hotărî că nu‑i mai rămânea decât să încerce, să vadă dacă mama erla în stare să primească o primă veste neplăcută. Carlos 51 consultă pe doctorul Bonifaz, care îi prescrise mamei câteva picături şi multă prudenţă. Lăsară să treacă timpul necesar, şi într‑o seară unchiul Roque veni să se aşeze pe marginea patului mamei, în timp ce Rosa făcea o infuzie de ceai mate şi se uita pe fereastra balcon, fără să se îndepărteze de comoda un aflau medicamentele.
— Închipuie‑ţi că abia acum înţeleg de ce nepotul ăsta împieliţat nu se hotărăşte să vină să ne vadă, spuse unchiul Roque. Adevărul e că n‑a vrut să te necăjească, ştiind că nu te simţi încă prea bine.
Mama îl privi ca şi cum nu înţelegea.
— Azi a telefonat familia Novalli se pare că Maria Laura a primit veşti de la Alejandro. E bine, dar nu va putea călători câteva luni.
— Cum adică, nu va putea călători? întrebă mama.
— Se pare că are ceva la un picior. La gleznă, parcă. Trebuie s‑o întrebăm pe Maria Laura ce s‑a întâmplat. Bătrânul Novalli spunea că e vorba de o fractură sau aşa ceva.
— Fractură la gleznă? întrebă mama.
Până să răspundă unchiul Roque, Rosa şi adusese flaconul cu săruri. Doctorul Bonifaz sosi imediat, şi totul dură câteva ore timpul se scurse însă grozav de încet şi medicul plecă abia către miezul nopţii. Două zile mai târziu, mama se simţi ceva mai bine şi‑i ceru Pepei să‑i scrie lui Alejandro. Când Pepa aduse ca de obicei hârtia şi stiloul, mama închise ochii şi dădu din cap.
— Nu, scrie‑i tiu. Spune‑i să se îngrijească.
Pepa făcu întocmai, nestiind prea bine de ce scria o frază după alta, din moment ce mama tot nu avea să citească scrisoarea. În seara aceea, îi spuse lui Carlos că, în timp ce scria, era convinsă că mama nu va citi şi nici nu va semna scrisoarea. Mama stătu cu ochii închişi până la ora ceaiului; părea să fi uitat de toate, gândindu‑se la cu totul altceva.
Alejandro răspunse cu tonul cel mai firesc din lume, explicând că n‑a vrut să‑i vorbească despre fractură, ca să n‑o îngrijoreze. La început greşiseră şi‑i puseseră un ghips care a trebuit apoi schimbat, dar acum se simţea mai bine şi în câteva săptămâni va putea umbla din nou. În total, trebuia să stea două luni cu ghipsul, deşi partea proastă era că rămânea în urmă cu lucrul în momentul cel mai nepotrivit.
Carlos, oare citea scrisoarea cu voce tare, avu impresia că mama nu mai asculta ca altădată. Privea ceasul din când în când, în semn de nerăbdare. La ora şapte, Rosa trebuia să‑i dea picăturile de la doctorul Bonifaz, şi acum era şapte şi cinci.
— Ei, spuse Carlos, împăturind scrisoarea. Vezi că totul e în regulă, băiatul n‑are nimic grav.
— Desigur, spuse mama. Ştii ce, spune‑i te rog Rosei să se grăbească.
Pe Maria Laura, mama o ascultă cu atenţie când îi povesti despre fractura lui Alejandro, şi chiar îi recomandă fetei să‑i scrie să‑şi facă nişte frecţii care‑l ajutaseră atât de mult pe tatăl lui, atunci când căzuse de pe cal, în Miatanzas.
Întrebă apoi, fără nici o legătură, dacă‑i puteau aduce puţină apă cu floare de lămâi, care o ajuta să‑şi limpezească mintea.
Prima care se gândi la asta a fost Maria Laura, chiar în aceeaşi seară. I‑o spuse Rosei în salon, înainte de a pleca, şi Rosa o privi uimită, ca şi cum nu‑i venea să creadă ce auzise.
— Te rog, zise Rosa. Cum poţi să‑ţi imaginezi una ca asta?
— Nu‑mi imaginez nimic, ăsta‑i adevărul, răspunse Maria Laura. Eu una nu mai vin, Rolsa, oricât m‑aţi ruga şi în camera aceea nu mai intru niciodată.
În fond, nimănui nu i se păru prea absurdă ipoteza Mariei Laura. Clelia spuse însă că nu trebuiau să uite niciodată că în familia lor datoria e mai presus de orice. Fu rândul Rosei să se ducă la familia Novalli, dar Maria Laura făcu o criză de isterie atât de puternică, încât trebuiră să‑i respecte hotărârea Pepa şi Rosa începură chiar din seara aceea să comenteze cât de mult avea de învăţat biata fată şi cât de obosită era. Mama nu spuse nimic, şi în joia următoare nu întrebă de Maria Laura. În joia aceea se împlineau zece luni de la plecarea lui Alejandro în Brazilia. Întreprinderea era atât de mulţumită de serviciile lui, înoât peste câteva săptămâni îi propuneau o reînnoire a contractului pentru încă un an, dacă accepta, bineînţeles, să plece imediat la Belen, pentru a instala altă fabrică. Unchiului Roque i se părea că e formidabil, un mare succes pentru un băiat atât de tânăr.
— Alejandro a fost întotdeauna cel mai deştept, spuse mama. Iar Carlos, cel mai încăpăţânat.
— Ai dreptate, zise unchiul Roque, întrebându‑se de îndată ce o fi apucat‑o în ziua aceea pe Maria Laura de nu venise. Adevărul e că ai nişte copii minunaţi, surioară.
— O, da, nu mă pot plânge. Tatălui lor i‑ar fi plăcut să‑i vadă mari. Fetele, aşa de bune, şi bietul Carlos, aşa de ataşat de ai săi.
— Şi Alejandro, ou un viitor atât de promiţător.
— Ah, da, spuse mama.
— Gândeşte‑te numai la noul contract ce i se oferă. În fine, când o să te simţi mai bine o să‑i răspunzi băiatului cred că nu prea i‑ar conveni să ştie că nu te bucuri de vestea asta bună.
— Ah, da, repetă mama, privind cerul fără nid un nor. Spune‑i Pepei să‑i scrie, ştie ea ce.
Pepa îi scrise, fără să ştie prea bine ce trebuia să‑i spună lui Alejandro, fiind însă convinsă că era mai bine să existe o legătură între scrisori, pentru a se evita eventualele contradicţii din răspunsuri. Alejandro, la rândul lui, se bucură mult că mama a înţeles ce şansă i se oferea. Cu glezna se simţea bine, dar va încerca să obţină un mic concediu, ca să vină să stea cu ei două săptămâni. Mama dădu uşor din cap şi întrebă dacă venise "La Razon", ca să‑i citească Carlos telegramele. În casă, toate decurgeau normal, acum când se părea că au terminat cu emoţiile şi sănătatea mamei era neschimbată. Copiii stăteau pe rând în camera ei; unchiul Roque şi mătuşa Clelia erau într‑un du‑te vino permanent. Catrlos îi citea mamei ziarul seara, iar Rosa i‑l citea dimineaţa. Rosa şi mătuşa Clelia îşi beau ceaiul de două sau trei ori pe zi în camera ei. Mama nu stătea niciodată singură, nu întreba niciodată de Maria Laura; la fiecare trei săptămâni primea, fără vreun comentariu, veşti de la Alejandro; îi spunea Pepei să‑i răspundă şi schimba vorba, mereu cu, gândul în altă parte.
Cam în perioada aceea unchiul Roque începu să‑l citească ultimele veşti despre conflictul cu Brazilia! Primele noutăţi le scrisese pe marginea ziarului, dar mama nu se arătă prea interesată de lectură şi ci: timpul, unchiul Roque ajunse să inventeze de la el când citea. La început, însoţea telegramele îngrijorătoare cu vreun comentariu legat de greutăţile pe care le‑ar fi putut întâmpina Alejandro şi ceilalţi argentinieni aflaţi în Brazilia cum pematnanu părea însă s‑o intereseze prea mult, nu mai insistă, deşi din când în când mai agrava puţin situaţia. În scrisorile lui, Alejandro menţiona posibilitatea unei rupturi de relaţii între cele două ţări, deşi băiatul era acelaşi optimist dintotdeauna şi era convins că părţile vor rezolva cumva litigiul.
Mama nu făcea nici un fel de comentariu, probabil pentru că mai era mult până când Alejandro o să poată cere un scurt concediu, dar într‑o seară îl întrebă brusc pe doctorul Bonifaz dacă situaţia cu Brazilia era atât de gravă cum spuneau ziarele. Cu Brazilia? Ei bine, da, lucrurile nu merg prea bine, răspunse medicul. Să sperăm însă că diplomaţia oamenilor de stat.
Mama îl privi oarecum surprinsă că i‑a răspuns fără să şovăie. Suspină uşor şi schimbă vorba. În seara aceea era mai bine dispusă ca alte daţi, şi doctorul Bonifaz se retrase satisfăcut. A doua zi se îmbolnăvi mătuşa Clelia leşinurile ei păreau lipsite de importanţă, însă doctorul Bonifaz vorbi cu unchiul Roque şi‑l sfătui s‑o interneze pe mătuşa Clelia într‑un sanatoriu. Mamei, care tocmai asculta ştirile pe care i le citea Carlos din ziarul de seară, îi spuseră că mătuşa Clelia avea o migrenă cumplită şi că se întinsese puţin. Aveau toată noaptea la dispoziţie să ia o hotărâre, unchiul Roque era însă atât de abătut după discuţia avută cu doctorul Bonifaz, încât Carlos şi fetele au hotărât ce era de făcut. Rosa îşi aminti de casa de la ţară a Manoli‑tei şi de aerul curat; în ziua care a urmat după migrena mătuşii Clelia, Carlos conduse cu atâta abilitate discuţia îndât parcă însăşi mama venise cu propunerea ca mătuşa să stea o vreme în casa Manolitei, unde se va simţi desigur foarte bine. Un coleg de birou de-al lui Carlos se oferi s‑o ducă el cu maşina, deoarece trenul ar fi fost prea obositor pentru migrena ei. Mătuşa Clelia a venit să‑şi ia rămas bun de la mama, care‑i recomandă să aibă grijă să nu răcească, că ştii cum sunt maşinile astea, şi să nu uite să consume fructe în fiecare seară.
— Clelia era foarte congestionată, îi spuse marna Pepei, în seara aceea. Ştii, mă s‑a părut că nu arăta prea bine.
— O, câteva zile la ţară şi va fi alta. S‑a cam obosit lunile astea şi Manolita a invitat‑o să meargă cu ea la ţară.
— Zău? E ciudat, mie nu mi‑a spus nimic
— Ca să nu te mâhnească, presupun.
— Şi cam cât o să stea acolo?
Pepa nu ştia, dar avea să‑l întrebe pe doctorul Bonifaz, căci el îi recomandase să schimbe puţin aerul. Mama nu mai vorbi despre asta câteva zile (mătuşa Clelia tocmai avusese o sincopă în sanatoriu, şi mergeau la ea s‑o vadă când Rosa, când unchiul Roque
— Mă întreb când se va întoarce Clelia, spuse mama.
— Ei, a plecat şi ea o dată, săraca, să schimbe puţin aerul.
— Da, dar voi spuneaţi că n‑are nimic grav.
— Bineînţeles că n‑are nimic. Poate că mai stă pentru că se simte bine, sau ca să‑i facă plăcere Manolitei doar ştii cum sunt prietenele între ele
— Sună la Manolita şi află când vine, zise mama.
Rosa sună şi i se spuse că mătuşa Clelia era ceva mai bine, dar tot se simţea puţin slăbită, şi de aceea " voia să mai profite puţin; era o vreme splendidă în Olavarria.
— Nu prea‑mi place asta, puse mama, Clelia ar fi trebuit să se întoarcă de mult.
— Ei. şi tu, mamă, nu‑ţi mai face atâteia probleme. De ce nu lupţi să te înzdrăveneşti şi tu puţin, să mergi şi tu să stai la soare, la ţară, cu Clelia şi Manolita?
— Eu? îl intrebă mama pe Carlos, oarecum uimită şi scandalizată în acelaşi timp.
Carlos izbucni în râs, mai mulit pentru a ascunde ceea ce simţea (mătuşa Clelia se simţea toarte rău, Pepa tocmai telefonase) şi o sărută pe obraji, ca pe un copil răsfăţat.
— Mămicuţa mea, zise, îneercând să nu se gândească la nimic.
În noaptea aceea, mama dormi prost şi de cum răsări soarele întrebă de Clelia, ca şi cum la ora aceea puteau telefona la ţară (tocmai aflaseră că mătuşa Clelia murise şi hotărâseră să‑i facă priveghiul la capelă). La ora opt sunară la ţară de la telefonul din salon, pentru ca mama să poată auzi şi ea conversaţia, şi, din fericire, mătuşa Clelia dormise desitul de bine, dar medicul Manolitei spunea că ar trebui să mai rămână o vreme. Carlos era foarte mulţumit de închiderea biroului pentru inventar şi bilanţ şi veni în pijama să‑şi bea ceaiul pe marginea patului mamei.
— Uite ce m‑am gândit, spuse mama, cred că ar trebui să‑i scriem lui Alejandro să vină s‑o vadă pe mătuşă‑sa. A fost întotdeauna preferatul ei, şi mi se pare normal să vină.
— Dar din moment ce mătuşa n‑are nimic grav, mamă. Dacă Alejandro n‑a putut să vină să te vadă pe tine.
— Nu contează, zise mama. Tu scrie‑i şi spune‑i că mătuşa e bolnavă şi că ar trebui să vină s‑o vadă.
— Dar de câte ori vrei să‑ţi repet că mătuşa Clelia n‑are nimic grav?
— Dacă nu e grav, cu atât mai bine. Doar nu te costă nimic să‑i scrii.
Îi scriseră chiar în seara a,ceea şi‑i citiră mamei scrisoarea. În zilele când aşteptau răspunsul lui Alejandro (mătuşa Clelia se simţea mult mai bine, dar medicul Manolitei insista ca ea să beneficieze cât mai mult de aerul curai de la ţară), situaţia diplomatică cu Brazilia se înrăutăţi şi mai mult, iar Carlos îi spuse mamei că s‑ar putea ca scrisorile lui Alejandro să întârzie.
— Parcă e un făcut, răspunse mama. Şi să vezi că nici el n‑o să poată veni.
Nici unul dintre ei nu se hotăra să‑i citească scrisoarea de la Alejandro. Adunaţi în sufragerie, priveau locul gol lăsat de mătuşa Clelia, se priveau unul pe altul, şovăirid.
— E absurd, vorbi Carlos. Ne‑am obişnuit atâta cu comedia asta, încât o scenă în plus sau în minus.
— Atunci du‑i‑o tu, spuse Pepa, în timp ce ochii i se umpleau mereu de lacrimi şi‑i ştergea cu un şerveţel.
— Ce vreţi, e ceva care nu merge. Acum, de câte ori intru în camera ei aştept să se întâmple ceva, e ca şi cum mi s‑ar întinde o cursă.
— E vina Măriei Laura, interveni Rosa. Ea ne‑a băgat ideea asta‑n cap şi nu ne mai putem purta natural. Şi, colac peste pupăză, mătuşa Clelia.
— Ştii ce, în timp ce vorbeai, mă gândeam că poate ar fi cazul să vorbim cu Maria Laura, zise unchiul Roque. Cel mai firesc ar fi să vină după ce‑şi dă examenele şi să‑i spună mamei că Alejandrc nu va putea călători.
— Dar ţie nu‑ţi îngheaţă sângele‑n vine când vez că mama nu mai întreabă nimic de Maria Laura, deşi Alejandro o pomeneşte în toate scrisorile?
— Nu‑i vorba de temperatura sângelui meu, răspunse unchiul Roque. Sunt lucruri care se fac şi lucruri care nu se fac, şi cu asta basta.
Rosei i‑au trebuit două ore s‑o convingă pe Maria Laura, dar era prietena ei cea mai bună şi Maria Laura ţinea foarte mult la ei toţi, chiar şi la mama, de care‑i era puţin frică. Trebuiră să pregătească o altă scrisoare, pe care Maria Laura o aduse împreună cu un buchet de flori şi câteva mandarine, care‑i plăceau atât de mult mamei. Da, din fericire terminase cu examenele cele mai grele, şi putea să meargă câteva zile să se odihnească la San Vicente.
— Aerul de ţară îţi va face bine, îi zise mama. În schimb Cleliei. Astăzi ai sunat la ţară, Pepa? Ah, da, mi‑aduc aminte că mi‑ai spus. Da, au trecut trei săptămâni de când s‑a dus Clelia, şi voi.
Maria Laura şi Rosa mai vorbiră puţin despre asta, se servi ceaiul, după care Maria Laura îi citi mamei câteva paragrafe din scrisoarea lui Alejandro, cu vestea despre reţinerea provizor.e a tuturor tehnicienilor străini şi despre cât de bine se simţea în splendidul hotel unde stătea pe cheltuiala guver‑nului, până când diplomaţii aveau să aplaneze conflictul. Mama nu mai adăuga nici un cuvânt, îşi bău ceaiul de tei şi adormi. Fetele continuară să sporovăiască în salon, uşurate. Maria Laura tocmai se pregătea de plecare, când îi aminti Rosei de telefon. Rosei i se părea că şi Carlos se gândise la asta, mai târziu însă, când vonbiră cu unchiul Roque, el nu făcu altceva decât să ridice din umeri. Aşa stând lucrurile, nu le mai rămânea decât să aştepte, citind ziarul. Dar Rosa şi Pepa vorbiră şi cu Carlos, care nu găsi nici o explicaţie, numai dacă acceptai ceea ce nimeni n‑ar fi vrut să accepte.
— Vom vedea, spuse Carlos. Încă se mai poate să‑i treacă prin cap şi să ne roage asta.
Mama însă nu ceru niciodată să i se aducă telefonul să vorbească ea personal mătuşa Clelia. În fiecare dimineaţă întreba dacă aveau veşti de la ţară, apoi se întorcea iarăşi la tăcerea ei, în care timpul părea că se măsoară prin doze de medicamente şi prin ceşti de ceai. Nu‑i displăcea că unchiul Roque venea cu "La Razon" să‑i citească ultimele ştiri despre conflictul cu Brazilia, deşi nici nu părea prea îngrijorată dacă ziarul sosea târziu sau dacă unchiul Roque se amuza mai mult ca de obicei cu o problemă de şah. Rosa şi Pepa ajunseră la concluzia că pe mama n‑o mai interesau nici ştirile, nici să telefoneze la ţară, nici scrisorile de la Alejandro. Dar nu puteai fi niciodată sigur, pentru că uneori mama se uita la ei cu privirea aceea adâncă dintotdeauna, în care nu se citea nici vreo schimbare şi nici resemnare. Totul devenise rutină, Rosa se obişnuise să vorbească la telefon fără ca nimeni să‑i răspundă de la celălalt capăt al firului, unchiul Roque continua să citească false telegrame printre alte anunţuri şi ştiri sportive, Carlos povestea noi anecdote după vizitele făcute la vila din Olovarria, până şi fructele pe care le trimiteau Manolita şi mătuşa Clelia soseau cu regularitate. Nici măcar în Ultimele luni din viaţa mamei nu‑şi schimbară obiceiurile, deşi acum avea prea puţină inportanţă. Doctorul Bonifaz le spuse că, din fericire, mama nu va suferi deloc şi că se va stinge aproape fără să simtă. Mama însă fu lucidă până la sfârşit, când copiii o înconjurau fără a mai putea ascunde acum ceea ce simţeau.
— Cât de buni aţi fost toţi ou mine, spuse mama cu duioşie. Şi toată munca asta la care v‑aţi înhămat, de teamă să nu sufăr.
Unchiul Roque, care stătea lângă ea, îi mângâie jovial mâna, tratând‑o ca pe un copil. Pepa şi Rosa, prefăcându‑se că se uită după ceva în comodă, îşi dădeau seama că Maria Laura avuseise dreptate ceea ce, într‑un anumit fel, ştiuseră tot timpul.
— Să mă îngrijiţi atâta spuse mama, iar Pepa strânse mâna Rosei, pentru că, la urma urmei, aceste câteva cuvinte puneau iarăşi lucrurile în ordine, puteau reveni la vechea comedie, atât de necesară. Carlos însă, stând la capătul patului, o privea pe mama, ca şi cum ştia că avea să mai zică ceva.
— Acum o să puteţi să vă odihniţi, vorbi mama. N‑o să vă mai dăm mult de furcă.
Unchiul Roque se grăbi să protesteze, să spună ceva, dar Carlos se apropie şi‑l strânse cu putere de umăr. Mama se pierdea puţin câte puţin într‑un somn adânc, şi era mai bine să n‑o deranjeze.
Trei zile după înmormântare sosi ultima scrisoaie de la Alejandro, care, ca de obicei întreba de sănătatea mamei şi a mătuşii Clelia. Rosa, care o primise, o deschise şi începu s‑o citească fără să se gândească la nimic, şi când ridică privirea pentru că o orbiseră lacrimile, îşi dădu seama că‑n timp ce o citea se gândea de fapt cum îi va aduce la cunoştinţă lui Alejandro vestea despre moartea mamei.

ÎNTÂLNIRE

Mi‑am amintit de o veche povestire de Jack London, unde protagonistul, sprijinit de trunchiul unui copac, se hotărăşte să‑şi sfârşească demn viaţa.
Ernesto "Che" Guevara, în Muntele şi câmpia, Havana, 1961
Nici că se putea mai rău, cel puţin scăpasem însă de blestemata aceea de şalupă, printre vărsături şi rafale şi bucăţi de pesmet muiat, printre mitraliere şi bale, scârbiţi, consolându‑ne cum puteam cu puţinul tutun rămas uscat pentru că Luis (care de fapt nu se numea Luis, însă juraserăm să nu ne amintim numele noastre până ce va veni vremea) avusese fericita idee de a‑l păstra într‑o cutie de tablă pe care o deschideam cu mai multă grijă decât dacă ar fi fost plină de scorpioni. Dar ce tutun sau înghiţituri de rom în şalupa asta afurisită, clătinându‑se cinci zile ca o ţestoasă ameţită, înfruntând un nord ce lovea fără milă, şi val după val, găleţile de piele jupuindu‑ne mâinile, eu cu astmul meu nenorocit şi jumătate dintre noi bolnavi, vomitând, îndoindu‑ne de parcă ne‑am fi rupt în două. Până şi Luis, în cea de‑a doua noapte, vărsând o fiere verde ce l‑a făcut să‑i piară cheful de râs, între asta şi nordul care ne împiedica să vedem farul de la Cabo Cruz, un dezastru pe care nimeni nu şi l‑ar fi putut imagina; şi să numeşti asta o expediţie de debarcare era ca şi cum ai fi continuat să vomiţi, dar de tristeţe. În fine, orice, numai să părăsim odată şalupa, orice, indiferent de ce ne aştepta pe uscat ştiam însă că eram aşteptaţi şi de‑asta nu prea ne păsa, timpul care se compune în momentul cel mai nepotrivit şi trosc avioneta de recunoaştere, nu‑i nimic de făcut, să umbli prin mocirlă sau pe unde poţi, cu apa până la şale, şi vântul păşunilor murdare, al manglierilor, iar eu ca un idiot cu pulverizatorul meu de adrenalină pentru a putea merge înainte, cu Roberto care‑mi ducea carabina Springfield ca să mă ajute să înaintez mai uşor prin mlaştină (dacă într‑adevăr era o mlaştină; la un moment dat ne‑am gândit că ne‑am rătăcit pesemne, în loc să ajungem pe uscat nimeriserăm prosteşte pe o stâncă noroioasa aflată în mijlocul mării, la vreo douăzeci de mile de insulă) şi totul aşa, prost conceput şi mai greu de vorbit despre asta, într‑o continuă confuzie de acte şi noţiuni, un inexplicabil amestec de veselie şi ciudă împotriva vieţii ăsteia blestemate, cu avioanele care ne aşteaptă de‑o parte a drumului dacă aveam să ajungem vreodată, dacă ne aflam într‑o mlaştină de pe coastă, şi nu învârtindu‑ne ca bezmeticii într‑un circ noroios, spre distracţia maimuţelor aflate la ele acasă.
Nimeni nu mai ştie cât a durat, pe când luminişurile măsurau scurgerea timpului, răstimpul în care mulţi dintre noi puteau fi ucişi, urletul dm stânga mea, undeva departe, al lui Roque cred (pe el pot să‑l numesc, sărmanul lui schelet între broaşte şi liane), din planurile toate rămânând doar scopul final, întâlnirea cu Luis în Sierra dacă şi el reuşea să ajungă; în ce priveşte nordul totul se isprăvise, debarcarea improvizată, mlaştinile. Să fim totuşi drepţi ceva se potrivea, atacul avioanelor duşmane. Fusese prevăzut şi provocat n‑a dat greş.
Iată de ce, chiar dacă mă durea încă ţipătul lui Roque, felul meu răutăcios de a înţelege lumea ma ajuta sa mă amuz în sinea mea (şi mă sufocam din ce în ce mai rău, şi Roberto îmi ţinea Springfield‑ul ca să pot inhala adrenalina cu nasul aproape în apă, înghiţind mai degrabă noroi decât altceva), căci dacă avioanele erau acolo, însemna că asta era plaja, ne abătaseram cel mult cu câteva mile, şoseaua se afla însă dincolo de păşuni, şi apoi câmpia întinsă şi nordul celor dintâi coline. Avea haz duşmanul care semnaliza din aer că ne‑a înţeles debarcarea.
Nu ştiu cât a durat totul, s‑a înnoptat apoi şi eram şase siub nişte arbori pitici, pentru prima oară pe teren aproape uscat, mestecând tutun umed şi pesmeţi stricaţi. De la Luis, Pablo şi Lucas nici o veste , morţi probabil, în tot cazul tot atât de pierduţi şi uzi până la piele ca şi noi. Dar îmi plăcea să simt cum, o dată cu sfârşitul perioadei acesteia de batracian, ideile începeau să mi se ordoneze, iar moartea, mai posibilă ca oricând, nu va mai fi un glonte la întâmplare în plină mlaştină, ci o operaţie dialectică pe uscat, perfect orchestrată de părţile aflate în joc. Armata trebuia să controleze şoseaua, înconju‑rând smârcurile, aşteptându‑ne sa apărem câte doi, câte trei, sfârşiţi din pricina noroiului, a lighioanelor şi a foamei. Acum se vedea totul foarte clar, cu punctele cardinale din nou în buzunar, îmi venea să râd, simţindu‑mă atât de viu şi de treaz înainte de epilog. Nimic nu mă amuza mai tare decât să‑l înfurii pe Roberto, recitându‑i la ureche nişte versuri din bătrânul Pancho, pe care le găsea îngrozitoare. "Dacă am reuşi cel puţin să ne curăţăm de noroi", se plân‑gea locotenentul. "Sau să fumăm cu adevărat" (cineva, mai la stânga, nu mai ştiu cine, cineva care a dispărut în zori). Agonie organizată să stai de santinelă, să dormi pe rând, să mesteci tutun, să sugi pesmeţi umflaţi ca bureţii. Nimeni nu‑l pomenea pe Luis, teama că ar fi fost ucis era singurul duşman real: confirmarea morţii lui ar fi fost mai cumplită decât faptul de a fi încolţiţi, decât lipsa de arme sau rănile do la picioare. Ştiu că am aţipit puţin cât timp Roberto a stat de pază, înainte însă mă gândisem cât de lipsit de sens era tot ce făcuserăm în ultimele zile şi cât de greu am fi putut admite posibilitatea morţii lui Luis. Oricum, nebunia trebuia să continue până la sfârşit, care putea fi chiar victoria; dar pierderea lui Luis nu intra în jocul absurd în care fusese posibilă chiar şi situaţia ironică de a‑l preveni pe duşman de debarcarea noastră. M‑am mai gândit, cred, că, dacă învingeam, dacă reuşeam să ne mai întâlnim o dată cu Luis, abia atunci avea să‑nceapă adevăratul joc, romantica răscumpărare atât de necesară, de dezlănţuită, de periculoasă. Înainte de a adormi am avut o viziune lângă un copac, Luis, înconjurat de noi toţi, îşi ducea încet mâna la faţă şi şi‑o scotea ca pe o mască. Cu faţa în mână se apropia de fratele său Pablo, de mine, de Locotenent, de Roque, rugându‑ne pe toţi cu un gest s‑o acceptăm, să ne‑o punem. Refuzam insă pe rând, cu toţii; am refuzat şi eu cu lacrimi în ochi, zâmbind, şi atunci Luis şi‑a pus faţa la loc, dând din umeri şi scoţându‑şi o ţigară din buzunarul cămăşii. Profesional vorbind, o halucinaţie datorată somnului agitat şi febrei, lesne de înţeles. Dar dacă într‑adevăr îl uciseseră pe Luis în timpul debarcării, cine ar urca acum în Sierra cu faţi lui? Cu toţii am încerca, dar nimeni cu chipul lui, nimeni n‑ar pulea sau n‑ar vrea să‑şi asume înfăţişarea lui Luis. "Diadohii, gândeam aproape adormit. Dar se ştie că s‑a isprăvit cu diadohii."
Deşi cele povestite s‑au întâmplat cu câtva timp în urmă, frânturi şi clipe păstrate în memorie se pot rosti numai în prezent, de parcă am sta încă o dată întinşi pe păşune, cu faţa în sus, lângă copacul care ne adăposteşte sub cerul liber. Este a treia noapte, iar în zori vom traversa şoseaua în pofida jeepurilor şi a mitralierei. Trebuie să aşteptăm acum alt răsărit, ne‑au ucis călăuza şi înaintăm la întâmplare, dacă am întâlni un ţăran să ne ducă undeva unde se poate cumpăra ceva de mâncare, şi când vorbesc de cumpărat aproape că imi vine să râd şi mă sufoc din nou, dar şi‑n asta ca şi‑n orice altceva nimănui nu i‑ar trece prin cap să nu‑i dea ascultare lui Luis; hrana trebuie, plătită şi oamenilor trebuie să le explicăm mai întâi cine suntem şi de ce mergem acolo unde mergem. Chipul lui Roberto în coliba părăsită de pe măgură, lăsând cinci pesos sub o farfurie în schimbul puţinului găsit. De atâta febră mi‑a trecut şi astmul, orice rău e spre bine, dar îmi vine iarăşi în minte faţa lui Roberto lăsând cei cinci pesos în coliba goală şi încep să râd atât de tare că mă sufoc din nou şi mă blestem. Ar trebui să dorm, Tinti face de pază, băieţii se odihnesc sprijiniţi unul de celălalt, eu m‑am depărtat puţin, având impresia că‑i deranjez cu tuşea şi cu şuieratul meu din piept şi mai ales pentru că mai fac ceva nepermis, de dona sau trei ori pe noapte îmi fac un paravan de frunze sub care mă aşez, aprinzându‑mi încet o ţigară, oarecum în, semn de împăcare cu viaţa.
În fond, singurul lucru bun pe ziua de azi a fost că n‑am primit nici o veste de la Luis, în rest totul e un dezastru, din optzeci câţi eram ne‑au ucis cel puţin cincizeci sau şaizeci; Javier a căzut printre primii, Peruanul şi‑a pierdut un ochi şi a agonizat trei ore fără ca eu să pot face ceva, nici măcar să‑l ajut să moară, când ceilalţi nu se uitau. Toată ziua ne‑am temut ca nu cumva vreun agent de legătură (şi au fost trei care au trecut riscând incredibil chiar pe sub ochii duşmanului) să ne aducă vestea morţii lui Luis. La urma urmei e mai bine să nu ştii nimic, să ţi‑l imaginezi viu, să mai poţi spera. Cântăresc la rece posibilităţile şi ajung la concluzia că l‑au ucis, ştim cu toţii cum e, marele condamnat ieşind cu un pistol în mână, fără să‑l acopere nimeni, iar cineva din spate trăgând. Dar nu, Lopez trebuie să fi avut grijă, pe el n‑ai cum să‑l înşeli, uneori e ca un copil, trebuie să‑l convingi să facă invers decât are el chef în momentul acela. Dar dacă şi Lopez. Inutil să‑mi fac sânge rău, n‑am indicii nici pentru cea mai slabă ipostază, şi în plus, e ciudată liniştea asta, mulţumirea sufletească ce o simt când stau cu faţa în sus, de parcă totul ar fi în regulă, de parcă totul s‑ar îndeplini (aproape că m‑am gândit "s‑ar consuma", ce idiot sună) conform planurilor. Să fie febra sau oboseala, să fie faptul că vom fi lichidaţi cu toţii ca broaştele, până la răsăritul soarelui. Merită să profit însă de răgazul ăsta absurd spre a privi crengile copacului desenate pe cerul limpede, câteva stele, să continui apoi să urmăresc cu ochii întredeschişi desenul întâmplător de ramuri şi frunze, ritmurile acestea care se întâlnesc, se suprapun, se separă, se schimbă uşor, o dată cu boarea fierbinte a mlaştinilor, ce trece pe deasupra coroanelor. Mă gândesc la băiatul meu, e însă departe, la mii de kilorrfetri distanţă, într‑o ţară unde oamenii încă dorm într‑un pat, iar marginea lui îmi pare ireală, se subţiază pierzându‑se printre frunzele copacului, în schimb îmi face atât de bine amintirea unei teme din Mozart ce m‑a însoţit dintotdeauna, tempoul iniţial al cvartetului Vânătoarca, evocarea acestuia în sunetul blând al viorilor, transpunerea unui ceremonial sălbatic în bucuria unui vis luminos. Îl am în minte, îl repet, îl fredonez din memorie, simţind totodată cum melodia şi coroana copacului desenată pe cer se apropie, se împrietenesc, se tatonează o dat") şi încă o dată, până când desenul începe să prindă contur în prezenţa aievea a, melodiei, un ritm pe o ramură joasă, aproape de capul meu, care urcă din nnu şi capătă amploare, tulpini dispuse în formă de evantai, în timp ce vioara a doua este o crenguţă mai subţire ce se alătură spre a‑şi împleti frunzele într‑un punct aflat undeva în dreapta, unde se termină fraza, lăsând‑o să se sfârşească, pentru ca ochiul să coboare de‑a lungul trunchiului, să repete melodia, dacă doreşte. Şi toate astea ţin tot de lupta noastră, ne reprezintă, deşi nici Mozart, nici copacul n‑au de unde s‑o ştie, şi noi în felul nostru am vrut să transpunem războiul ăsta mizerabil unei ordini care să‑i dea sens, să‑l justifice şi în ultimă instanţă să‑l ducă spre o victorie, asemeni restituirii unei, melodii după atâţia ani de răguşite cornuri de vânătoare, o melodie care să fie acest allegro final ivit după adagio, asemeni întâlnirii cu lumina. Ce s‑ar amuza Luis dacă ar şti că în clipa asta îl compar cu Mozart, imaginându‑mi-l cum găseşte încetul cu încetul un rost acestei nebunii şi o aduce la raţiunea ei primordială ce anihilează prin evidenţă şi prin lipsă de măsură toate prudentele justificări temporale. Cât de amară însă, cât de disperată e sarcina de a dirija oamenii, de a face muzică în ciuda noroiului şi a mitralierei; descurajarea născând acest cântec pe care‑l credeam imposibil, cântec ce se va împrieteni cu coroana copacului, cu pământul redat fiilor lui. Da, e febră. Şi ce‑ar mai râde Luis, cu toate că şi lui îi place Mozart, din câte ştiu.
Şi aşa o să adorm în final, dar nu înainte de a mă întreba dacă într‑o bună zi vom depăşi tempoul în care sună încă goarna vânătorului, ajungând la bine-meritata plenitudine a adagio‑ului şi de aici la allegro‑ul final ce‑l fredonez cu un firişor de voce, dacă vom fi în stare să acceptăm împăcarea cu tot ce a mai rămas viu în faţa noastră. Ar trebui să fim toţi ca Luis, nu să‑i urmăm exemplul, ci să fim ca el, să lăsăm deoparte ura şi răzbunarea, să privim duşmanul cum îl priveşte Luis, cu o implacabilă mărinimie ce a suscitat de atâtea ori în memoria mea (dar asta, cum aş putea‑o spune cuiva?) imaginea unui pantocrator, a unui judecător care începe prin a fi acuzatul şi martorul care nu judecă, care separă pur şi simplu apele de pământuri, pentru ca, vreodată, în cele din urmă, când tremura‑vor zorii, să se ivească o patrie de oameni, la hotar de vremuri mai limpezi.
Dar ce adagio, când la mijirea zorilor s‑au năpustit asupra noastră din toate părţile şi a trebuit să renunţăm la înaintarea spre nord‑est pentru a intra într‑o zonă pe care n‑o prea cunoşteam, consumându‑ne ultimele muniţii, în timp ce Locotenentul împreună cu un alt băiat îşi construiau un fort pe o măgură, iar de acolo stopau un timp atacul, pentru a ne da timp, mie şi lui Roberto, să‑l transportăm pe Tinti rănit în coapsă, să căutam un alt platou, mai adăpostit, unde să poată rezista până la noapte. Nu atacau niciodată noaptea, deşi aveau rachete de semnalizare şi echipament electric, erau parcă îngroziţi, simţindu‑se mai puţin protejai de numărul şi de risipa de arme; dar până la noapte mai aveam înainte aproape o zi întreagă şi rămăse‑serăm doar cinci în faţa băieţilor ăstora atât de curajoşi care ne hărţuiau, fără a mai pune la socoteală avioanele ce ţinteau în fiecare clipă în munţi, dis‑trugând cu rafalele lor o mulţime de palmieri.
O jumătate de oră mai târziu, Locotenentul a încetat focul, alăturându-ni‑se nouă, care abia înaintam. Cum nici nu putea fi vorba să‑l abandonăm pe Tinti, deoarece cunoşteam prea bine soarta prizonierilor, ne gândeam că aici, pe coasta şi în tufişurile astea aveam să ne consumăm ultimele cartuşe. Ne‑am amuzat în schimb când am descoperit că atacau o măgură aflată undeva spre est, derutaţi de o greşeală a aviaţiei, şi am pornit‑o în sus pe deal, pe o potecă infernală, ajungând în două ore pe o colină aproape golaşă, unde unul dintre ai noştri a descoperit o peşteră acoperită cu ierburi, în care ne‑am instalat gâfâind, după ce am calculat o posibilă retragere direct spre nord, din stâncă în stâncă, periculoasă, dar care ducea spre nord, spre Sierra, unde Luis probabil că ajunsese deja.
În timp ce‑l îngrijeam pe Tinti care leşinase, Locotenentul mi‑a spus că înainte de atacul din zori auzise dinspre apus un foc de arme automate şi de pistoale. Putea fi Pablo cu băieţii lui, sau poate chiar Luis. Aveam ferma convingere că supravieţuitorii erau împărţiţi în trei grupuri şi că al lui Pablo nu era chiar atât de departe. Locotenentul m‑a întrebat dacă n‑ar fi cazul să luăm legătura cu ei la căderea nopţii.
— Dacă mă întrebi asta, înţeleg că te oferi să morgi, i‑am spus.
Îl întinseserăm pe Tinti pe un pat de ierburi uscate, în partea cea mai răcoroasă a peşterii şi fumam, în timp ce ne odihneam. Ceilalţi doi băieţi făceau de pază afară.
— Ştii, spuse Locotenentul, privindu‑mă amuzat, pe mine mă încântă teribil plimbările astea, băiete.
Am continuat aşa o vreme, glumind cu Tinti care începuse să delireze, iar când Locotenentul tocmai se pregătea să plece, a intrat Roberto cu un muntean şi cu un sfert de ied fript. Nu ne venea să credem, am mâncat de parcă ne‑am fi înfruptat cu o nălucă, Tinti însuşi muşcând şi el dintr‑o bucăţică, rezistând încă vreo două ceasuri în viată. Munteanul ne aducea vestea morţii lui Luis; nu ne‑am oprit din mâncat din cauza asta, dar era prea multă sare pentru atât de puţină carne, el nu‑l văzuse, însă băiatul lui cel mare, care ni se alăturase cu o puşcă veche de vânătoare, făcea parte din grupul de‑l ajutase pe Luis şi pe alţi cinci camarazi să treacă râul sub bătaia mitralierelor, era sigur că Luis fusese rănit când se pregătea să iasă din apă, fără a mai avea răgaz să ajungă la primele tufişuri. Muntenii urcaseră muntele pe care‑l cunoşteau ca‑n palmă, împreună cu ei fiind şi doi oameni din grupul lui Luis, ce aveau să sosească la noapte cu armele rămase şi câteva provizii.
Locotenentul îşi mai aprinse o ţigară şi ieşi să organizeze tabăra şi să‑i cunoască mai bine pe noii veniţi; eu am rămas lângă Tinti, care se prăbuşea încet, aproape fără dureri. Luis murise aşadar. 
Îţi venea să te lingi pe degete după carnea de ied, în noaptea asta aveam să fim nouă sau zece oameni cu muniţii suficiente pentru a putea continua lupta. Ce mai noutăţi! Era un fel de nebunie rece, care pe de‑o parte întărea prezentul cu oameni şi cu alimente, dar toate astea stergeau dintr‑o lovitură viitorul, raţiunea grozăviei ce avea să culmineze cu o veste şi gustul de ied fript. În întunericul peşterii, trăgând cât mai mult din ţigară, am simţit că în clipa aceea nu‑mi puteam permite luxul acceptării morţii lui Luis, că o puteam concepe doar ca o dată în plus adăugată planului de campanie, căci dacă murise şi Pablo, eu deveneam şeful, respectând dorinţa lui Luis, şi asta o ştiau Locotenentul şi toţi camarazii, nu mai existau alternative, trebuia să preiau comanda, să merg înainte de parcă ninrc nu s‑ar fi întâmplat. Cred că am închis ochii, iar amintirea viziunii mele a devenit încă o dată viziunea însăşi, şi preţ de o secundă mi s‑a părut că Luis se despărţea de chipul său şi mi‑l întindea, iar eu mă apăram cu ambele imâini, zicând: "Nu, nu, te rog nu, Luis", şi când am deschis ochii Locotenentul se întorsese cu spatele şi îl privea pe Tinti care respira greu şi l‑am auzit spunându‑mi că tocmai ni se alăturaseră doi băieţi de la munte, o veste bună după alta, provizii şi cartofi prăjiţi, o trusă sanitară, duşmanii pierduţi pe dealurile de la est, un izvor minunat la vreo cincizeci de metri. Nu mă privea însă în ochi, mesteca din ţigară, aşteptându‑mă parcă să spun ceva, să fiu eu primul care pomeneşte din nou de Luis.
Totul s‑a învălmăşit apoi, Tinti rămas fără sân‑ge şi noi fără el, muntenii s‑au oferit să‑l îngroape, eu am rămas în peşteră odihnindu‑mă, în ciuda mirosului de vomă şi sudoare rece, şi m‑am gândit pe neaşteptate la prietenul meu cel mai bun de odinioară, dinainte de această cezură a vieţii mele ce mă aruncase departe de ţara mea, la mii de kilometri distanţă, şi m‑am gândit la Luis, la debarcarea pe insulă, la peştera asta: Calculând diferenţa de oră, îmi imaginam că în clipa asta, miercuri, sosea la cabinetul Iui de consultaţii, îşi atârna pălăria în cuier, aruncând o privire peste corespondenţă. Nu era o halucinaţie, era de ajuns să mă gândesc la anii aceia când locuiserăm atât de aproape unul de altul în oraş, când împărţeam politica, femeile şi cărţile, întâlnindu‑ne zilnic la spital; fiecare din gesturile lui îmi erau familiare, iar gesturile astea nu erau numai ale lui, ci cuprindeau întreaga mea lume de atunci, pe mine însumi, pe soţia mea, pe tatăl meu, ziarul meu cu articole exagerate, cafeaua mea de ia prânz cu medicii de gardă, lecturile mele şi filmele mele, idealurile mele. Mă întrebam ce ar gândi prietenul meu despre toate astea, despre Luis sau despre mine şi era ca şi cum aş fi văzut desenându‑se răspunsul pe faţa lui (atunci aveam însă febră, trebuia să iau chinină), o faţă mulţumită de ea însăşi, transformată de viaţa îmbelşugată şi de ediţiile bune şi de eficacitatea bisturiului cu reputaţie nedezminţită. Nici măcar nu era nevoie să deschidă gura pentru a‑mi spune, cred, că revoluţia ta nu e altceva decât. Nu era câtuşi de puţin necesar, aşa trebuia să fie, oamenii ăştia nu puteau accepta o schimbare care să dezvăluie adevăratele motive ale mizericordiei lor facile şi programate, ale carităţii reglementate şi plătite, ale bonomiei afişate între egali, ale antirasismuiui de salon, dar cum o să se mărite fata cu mulatrul ăla, omule, ale catolicismului cu dividend anual şi efemeridele în pieţele pavoazate cu steaguri, ale literaturii lor de tapiocă, ale folclorismului lor în exemplare numărate şi ceai maté în vase de argint, ale întâlnirilor dintre cancelarii linguşitori, ale stupidei lor agonii inevitabile de lungă sau de scurtă durată (chinină, chinină, şi din nou astmul). Bietul meu prieten, mi‑l imaginam cu milă apărând ca un idiot tocmai falsele valori ce aveau să dispară o dată cu el sau, în cel mai bun caz, o dată cu copiii lui; apărând dreptul feudal de proprietate şi bogăţie nelimitate, el n‑avea decât un cabinet de consultaţii şi o casă pusă la punct, apărând principiile Bisericii, când catolicismul burghez al nevestei lui nu făcuse decât să‑l oblige să se consoleze cu amantele, apărând o presupusă libertate individuală când poliţia închidea universităţile şi cenzura publicaţiile, apărându‑le de frică, având oroare de schimbări, din scepticism şi neîncredere, singurii zei vii în biata‑i ţară pierdută. La toate astea mă gândeam când a intrat Locotenentul în goană şi mi‑a strigat că Luis trăia, că tocmai luaseră legătura cu nordul, că Luis era mai viu ca oricând, că ajunsese în vârful Sierrei cu cincizeci de oameni şi cu toate armele luate de la un batalion căruia îi tăiaseră retragerea într‑o zănoagă, şi ne‑am îmbrăţişat ca idioţii, spunându‑ne lucrurile acelea a căror savoare te‑nfurie apoi vreme îndelungată, te fac să te roşeşti, căci asta şi să mănânci ied fript şi să mergi mai departe era tot ce se putea face, singurul lucru care avea sens, care conta şi se desăvârşea cât timp noi ne făceam curaj privindu‑ne în ochi şi aprinzându‑ne ţigările cu acelaşi tăciune, cu ochii aţintiţi pe tăciune, ştergându‑ne lacrimile pe care fumul, cu cunoscutele lui proprietăţi lacrimogene, ni le provocase.
Şi n‑ar mai fi multe de povestit, în zori, unul dintre muntenii noştri i‑a dus pe Locotenent şi pe Roberto în locul unde se afla Pablo cu cei trei camarazi, Locotenentul urmând să‑l ducă în braţe pe Pablo căruia mlaştinile îi distruseseră picioarele. Eram deja douăzeci, mi‑l amintesc pe Pablo care mă îmbrăţişa în felul lui grăbit şi expeditiv, şi îmi spunea fără să‑şi scoată ţigara din gură: "Dacă Luis e‑n viaţă, mai putem încă învinge", iar eu îi bandajam picioarele atletice, în timp ce băieţii făceau haz de el, de parcă şi‑ar fi pus prima dată pantofii albi, fără să‑i pese de frate‑său, care avea să‑l certe pentru luxul ăsta nechibzuit. "Să mă certe, glumea Pablo fumând ca un nebran, ca să cerţi pe cineva trebuie să fii viu, mă‑nţelegi, şi ai auzit că e viu, viu cu adevărat, mai viu ca un caiman, şi o să urcăm chiar acum, şi ce m‑ai mai bandajat, cât lux." Nu putea însă să dureze, de sus, o dată cu soarele a apărut şi glonţul şi aici, jos, mi‑a atins urechea, încă doi centimetri şi tu, băiete care citeşti probabil despre toate astea, n‑ai să ştii ce s‑a întâmplat cu taică‑tău. Cu sângele şi durerea şi spaima lucrurile au devenit stereoscopice, imaginile şterse ori conturate, culori ce nu erau altceva decât pofta mea de viaţă şi‑n rest nimic nu mi se întâmpla, o batistă bine legată, şi urcam mai departe în spate rămaseră doi munteni, al doilea fiind cel care‑l ţinea pe Pablo, cu faţa de nerecunoscut, străpunsă de un glonte de patruzeci şi cinci. În momentele astea reţii lucrurile cele mai stupide, îmi amintesc de unul gras, tot din grupul lui Pablo, cred, care în clipele cele mai cumplite ale luptei voia să se ascundă în spatele unei trestii, stătea în profil, îngenunchea îndărătul tulpinii, şi mai ales îmi aduc aminte cum a început să ţipe că trebuie să se predea şi vocea care i‑a răspuns între două rafale de Thompson, vocea Locotenentului, un urlet deasupra focurilor de armă, "La naiba, aici nu se predă nimeni!", până când cel mai tânăr dintre munteni, atât de tăcut şi de timid până atunci, mi‑a spus că era o potecă la vreo sută de metri de aici, cotind‑o în sus şi la stânga, şi i‑am strigat asta Locotenentului, şi mi‑am croit drum, iar muntenii mă urmau, trăgând întruna, în plin botez al focului, savurându‑l, încât era o plăcere să‑i vezi, şi ne‑am întâlnit în cele din urmă la poalele muntelui unde începea cărarei şi munteanul cel tânăr s‑a căţărat, iar noi în urma lui, eu cu astmul meu ce mă împiedica să înaintez, şi sângele şiroindu‑mi din gâtlej ca la un animal tăiat, dar convins că vom scăpa chiar în ziua aceea, nu ştiu de ce, însă era evident, ca într‑o teoremă, că în aceeaşi noapte aveam să‑l întâlnim pe Luis.
Şi fără a‑ţi putea vreodată explica unde au rămas cei ce te urmăreau, focul se rărea treptat, blestemele binecunoscute "laşilor, o ştergeţi în loc să luptaţi", şi brusc liniştea instaurată, copacii ce prindeau viaţă şi‑ţi reapăreau ca prieteni, accidentele de teren, răniţii de care trebuie să ai grijă, bidonul de apă cu puţin rom, trecut de la o gura la alta, suspinele, câte un vaiet, odihna şi ţigara, înaintam mereu, căţărându‑mă chiar dacă‑mi simţeam plămânii ieşind prin urechi, şi Pablo care‑mi spunea, ascultă, mi i‑aţi făcut de patruzeci şi doi, iar eu port patruzeci şi trei, frate, şi râsete, în vârful dealului, mica fermă unde un ţăran avea puţin manioc cu sos şi apă foarte rece, şi Roberto, încăpăţânat şi conştiincios, care‑şi scotea cei patru pesos pentru a plăti consumaţia şi toată lumea, începând cu ţăranul, prăpădindu‑se de râs, şi amiaza ce ne invita la siesta de care trebuia să ne lipsim, de parcă am fi admirat cu toţii picioarele unei fete frumoase, lăsând‑o însă să plece
La căderea nopţii, poteca deveni mai anevoioasă la urcuş, ne îmbărbăta însă gândul că locul ales dt Luis ca să ne aştepte era foarte bun, nici căprioara nu putea urca pe acolo. "Vom fi ca în biserică, îmi şoptea Pablo, avem până şi muzică", privindu‑rne mucalit în timp ce gâfâiam un fel de passacaglio care numai lui putea să‑i placă. Nu‑mi amintesc foarte exact orele acelea, se înnopta când am ajuns la ultima santinelă şi am trecut unul după altul, spunându‑ne numele şi răspunzând muntenilor, până am găsit în sfârşit poiana aceea dintre copaci unde se afla Luis sprijinit de un trunchi, cu uriaşul lui chipiu, fireşte, şi cu trabucul în gură. M‑a durut sufletul ca am rămas în urmă, lăsându‑l pe Pablo să alerge şi să‑şi îmbrăţişeze fratele, iar apoi i‑am aşteptat pe Locotenent şi pe ceilalţi să facă şi ei acelaşi lucru, pe urmă am lăsat trusa sanitară şi Spring‑field‑ul pe pământ şi m‑am apropiat cu mâinile în buzunare şi l‑am privit, ştiind ce avea să‑mi spună, gluma lui dintotdeauna.
— Ce mai ochelari ai, zise Luis.
— Ca să nu mai vorbim de ai tăi i‑am răspuns, pufnind amândoi în râs, şi maxilarul lui lipit de faţa mea îmi spori şi mai tare durerea provocată de lovitura de glonţ, durere pe care aş fi dorit s‑o prelungesc însă dincolo de viaţă.
— Deci ai ajuns, che, zise Luis. 
Fireşte, spunea che foarte prost.
— Ce crezi? i‑am răspuns tot atât de prost.
Şi am început să râdem în hohote ca idioţii şi jumătate din cei de faţă râdeau fără să ştie de ce. Au venit cu apă şi veşti, am făcut roată privindu‑l pe Luis şi abia atunci am observat cât de mult slăbise şi cum îi străluceau ochii în spatele blestemaţilor aceia de ochelari.
Ceva mai jos începuse din nou lupta, dar tabăra era deocamdată la adăpost. Puteam să ne îngrijim răniţii, să ne scăldăm în izvor, să dormim, chiar şi Pablo, care îşi dorea atâta să stea de vorbă cu fratele său. Cum astmul nu mă slăbea deloc, învăţându‑mă să profit de noapte, am rămas lângă Luis, sprijinit de trunchiul unui copac, fumând şi privind desenul frunzelor pe cer, povestindu‑ne în răstimpuri tot ce trăiserăm de la debarcare, însă mai ales vorbind despre viitor, despre ziua când vom trece de la arme la apartamente cu telefoane, de la munte la oraş, iar eu mi‑am amintit de cornurile de vânătoare şi eram cât pe ce să‑i spun lui Luis ce gândisem în noaptea aceea, numai ca să‑l fac să râdă. Nu i‑am spus nimic până la urmă, dar simţeam cum intram în adagio‑ul cvartetului, într‑o precară plenitudine de câteva ore care fără îndoială era o certitudine un semn pe care n‑aveam să‑l dam uitării. Câte cornuri de vânătoare mai aşteptau încă; câţi dintre noi ne vom lăsa oasele pe acolo ca Roque, ca Ţinti, ca Peruanul. Era de‑ajuns însă să priveşti coroana copacului ca să simţi că voinţa ordona din nou haosul, cum impunea desenul din adagio, ce va intra odată în allegro‑ul final, împlinind o realitate demnă de acest nume. Şi în timp ce Luis mă punea la curent cu ştirile internaţionale şi cu ceea ce se întâmpla în capitală şi în provincii, eu vedeam cum frunzele şi crengile se suprapuneau treptat‑treptat voinţei mele, erau melodia mea, melodia Iui Luis ce continua să vorbească, străin fanteziei mele, şi am văzut apoi o stea apărând în mijlocul desenului, şi era o stea mică şi foarte albastră, şi cu toate că nu ştiu deloc astronomie şi n‑aş fi putut spune dacă era o stea sau o planetă, am fost totuşi sigur că nu era nici Marte, nici Mercur, strălucea prea tare în mijlocul adagio‑ului, prea tare în mijlocul cuvintelor lui Luis pentru ca cineva s‑o poată confunda cu Marte ori cu Mercur.

DOMNIŞOARA CORA

We'll send your Iove to college, all for a year or two.
And then perhaps in time the boy will do for you.
The Trees that Grow So High. (Cântec folcloric englezesc)

Nu înţeleg de ce nu mă lasă cu băiatul în noaptea ta la spital, la urma urmei sunt mama lui şi doctorul De Luisi ne‑a recomandat personal directorului. Ar fi putut aduce o canapea ca să stau cu el până se obişnuia, era aşa de palid săracul, de parcă urmau să‑l opereze imediat, cred însă că e din cauza mirosului ăstuia de spital, taică‑său era şi el foarte nervos şi nu se mai hotăra să plece eram totuşi sigură că aveau să mă lase cu copilul. În fond n‑are decât cincisprezece ani şi nu i‑ar da nimeni vârsta, mereu numai cu mine, deşi acum, cu pantalonii lui largi vrea să pară altfel, să facă pe bărbatul. Ce‑o fi simţit când şi‑a dat seama că nu mă lasă să ră‑mân, bine cel puţin că taică‑său a stat de vorbă cu el, că l‑a pus să‑şi ia pijamaua şi să se bage în pat. Şi toate astea din cauza mucoasei ăsteia de asistente, mă‑ntreb dacă într‑adevăr a primit dispoziţii de la medici ori dacă o face pur şi simplu din răutate. Dar i‑am spus‑o totuşi am întrebat‑o dacă e sigură că trebuie să plec. E de‑ajuns s‑o priveşti şi înţelegi cine e, cu aerele astea de vampiră şi cu halatul scurtat, o puştoaică înfumurată care se crede directoarea spitalului. N‑am mai răbdat şi i‑am spus ce gândeam, bietul copil nu ştia pe unde să se ascundă de ruşine, iar taică‑său se făcea că nu înţelege, fixându‑i bineînţeles cu privirea picioarele, cum face de obicei. Mă bucur totuşi că mediul e bun, fiind o clinică pentru persoane mai înstărite; copilul are o veioză foarte frumoasă ca să‑şi citească revistele, iar taică‑său i‑a adus, din fericire, caramelele de mentă care‑i plac lui atât de mult. Dimineaţă însă o să vorbesc cu doctorul De Luisi s‑o pună la punct pe mucoasa asta îngâmfată. Trebuie să văd dacă copilului îi ajunge o singură pătură şi pentru orice eventualitate să cer să i se mai lase una la îndemână. Da, bineînţeles că‑mi ajunge, bine c‑au plecat odată şi mama care mă vede tot un copil şi mă face să mă port ca atare. Sigur că asistenta o să creadă că nia sunt în stare să cer singur ce‑mi trebuie, mi‑a aruncat aşa o privire când a început mama să protesteze. Şi dacă n‑o să rămână, ce o să se întâmple, cred că sunt destul de mare de‑acum ca să dorm singur noaptea. Şi în patul ăsta se doarme bine, la ora asta nu se mai aude nici un zgomot, poate numai undeva ascensorul care mi‑aduce aminte de filmul ăla de groază în care acţiunea se petrecea tot într‑un spital, când la miezul nopţii uşa se crăpa puţin câte puţin şi femeia pa‑ţ, ralizată din pat îl vedea intrând în cameră pe batul cu mască albă.
Asistenta e destul de simpatică, a venit la şase şi jumătate cu nişte hârtii şi m‑a întrebat care este numele mea întreg, vârsta şi alte lucruri de‑astea. Am dat imediat revista la o parte, ştiind că mai degrabă face impresie o carte adevărată şi nu un foileton ilustrat, cred că ea şi‑a dat seama de asta, dar n‑a spus nimic, precis era încă supărată din pricina celor spuse de mama, gândindu‑se probabil că şi eu eram ca mama, gata oricând să dau ordine. M‑a întrebat dacă mă doare apendicele şi i‑am răspuns că nu, mă simt foarte bine astă seară. "Să vedem pulsul", mi‑a zis, şi după ce mi l‑a luat a mai notat ceva pe foaia de observaţie, aşezând‑o apoi pe marginea patului. "Ţi‑e foame?", m‑a întrebat şi cred că m‑am înroşit, surprins s‑o aud tutuindu‑mă, e atât de tânără, încât m‑am blocat. I‑am răspuns că nu, deşi minţeam, la ora asta întotdeauna mi‑e foame. "În seara asta vei mânca foarte puţin", spuse, şi, fără să aştepte să mă dumiresc, mi‑a luat punga cu caramele şi a plecat. Nu ştiu dacă am reuşit să rostesc vreun cuvânt, cred că nu. Mă enerva că mă trata ca pe un copil, putea să‑mi spună că n‑aveam voie să mănânc caramele, nu să mi le ia aşa. Era desigur furioasă din pricina mamei şi se răzbuna pe mine, pur şi simplu de ciudă cine ştie, după ce a plecat, n‑am mai simţit nici urmă de oboseală, îmi doream să mai fiu supărat pe ea, fără a izbuti însă. Ce tânără e, precis n‑are nici nouăsprezece ani, probabil că lucrează ca asistentă de puţin timp. Poate vine să‑mi aducă cina am s‑o întreb cum o cheamă, dacă va fi asistenta mea, va trebui să‑i spun cumva pe nume. A venit însă alta, o doamnă amabilă, îmbrăcată în albastru, care mi‑a adus o supă şi nişte biscuiţi şi mi‑a dat să iau nişte pastile verzi. Şi ea m‑a întrebat cum mă cheamă, dacă mă simt bine, mi‑a spus că am să dorm liniştit în camera asta, e una dintre cele mai bune din clinică şi aşa s‑a întâmplat, am dormit până la opt când m‑a trezit o asistentă micuţă şi ridată ca o maimuţă, dar foarte amabilă, care mi‑a spus că puteam să mă scol şi să mă spăl mai înainte însă, mi‑a dat un termometru şi mi‑a spus să‑l pun aşa cum se obişnuieşte în cliniciile astea, n‑am înţeles, acasă îl puneam sub braţ şi atunci mi‑a explicat ea cum şi a plecat. Ceva mai târziu a venit şi mama, cât mă bucur că arată aşa de bine şi eu care mă temeam c‑a făcut noapte albă, dragul de el, dar ce ţi‑e şi cu copiii ăştia, acasă îţi dau atâta bătaie de cap şi apoi dorm neîntorşi, chiar dacă sunt departe de mama lor care n‑a închis ochii toată noaptea, biata de ea. Doctorul De Luisi a intrat să-l consulte pe copil şi am ieşit un moment afară, băiatul e mărişor de‑acum, şi tare mi‑ar fi plăcut să dau ochii cu asistenta de ieri, s‑o văd mai bine la faţă şi s‑o pun la punct, măsurând‑o din cap până‑n piciosre, dar nu era nimeni pe coridor. Aproape imediat a ieşit doctorul De Luisi şi mi‑a spus că aveau să‑l opereze pe copil în dimineaţa următoare, se simţea foarte bine şi era pregătit pentru operaţie, la vârsta lui o apendicită e un fleac. I‑am mulţumit mult şi am profitat de ocazie să‑i spun că mă şocase impertinenţa asistentei de aseară, nu, n‑o spuneam de teamă că puştiului i‑ar lipsi ceva. Am intrat apoi în cameră să stau cu copilul care‑şi citea revistele, aflase că aveau să‑l opereze în ziua următoare. Se uită la mine săraca, de parcă ar fi sfârşitul lumii, doar n‑o să mor mamă, crede‑mă. Lui Cacho i‑au scos apendicele în spital şi după şase zile deja voia să joace fotbal. Stai liniştită că mă simt foarte bine, nu‑mi lipseşte nimic. Da, mamă, da, zece minute, vrând să ştie dacă mă doare aici sau mai încolo, slavă Domnului că trebuie să se mai ocupe şi de soră‑mea care a rămas acasă, a plecat în sfârşit, lăsându‑mă să‑mi termin foiletonul ilustrat început aseară.
Asistenta de ieri se numeşte domnişoara Cora, am întrebat‑o pe cea micuţă când a venit cu prânzul; mi‑au dat puţin de mâncare şi din nou pastilele verzi şi câteva picături cu gust de mentă; mi se pare că picăturile te fac să dormi, revistele mi‑au căzut din mână şi am început îndată să mă visez la liceu, apoi la un picnic cu fetele de la normală, dansând şi amuzându‑ne teribil, cum făcuserăm cu un an în urmă. M‑am trezit pe la patru şi jumătate, am început să mă gândesc la operaţie, nu că mi‑ar fi teamă, doctorul De Luisi mi‑a spus că‑i un fleac; mă gândesc însă la anestezie, ce ciudat, să fii tăiat în timp ce eşti adormit, mai rău e când te trezeşti, spunea Cacho, ai dureri mari, senzaţie de vomă şi febră. Băieţelul mamei nu mai e vioi ca ieri, i se citeşte pe faţă teama, e aşa copilăros, că aproape mi‑e milă de el. S‑a aşezat brusc pe pat când m‑a văzut intrând şi a ascuns revista sub pernă. În cameră era cam frig şi am dat drumul la încălzire, am adus apoi termometrul şi i l‑am dat. "Ştii să ţi‑l pui?", l‑am întrebat, observându‑l cum se înroşeşte tot. A din din cap în semn că da, s‑a întins pe pat, în tot acest timp am tras storurile şi am aprins veioza. Când m‑am apropiat să‑mi dea termometrul, l‑am văzut asa de roşu că era cât pe‑aci să izbucnesc în râs, aşa se întâmplă mereu cu băieţii la vârsta asta, nu se pot obişnui cu astfel de lucruri. Mai rău e că mă priveşte în ochi, de ce nu pot să‑i suport privirea, la urma urmei nu‑i decât o femeie ca toate celelalte, când am scos termometrul de sub pături şi i l‑am întins, m‑a privit şi cred c‑a început să zâmbească puţin, probabil se vede că m‑am înroşit, n‑am ce face, mi‑e peste puteri să mă abţin. Notă apoi temperatura în foaia de observaţie şi plecă fără un cuvânt. Aproape nu mai şitiu ce am vorbit cu tata şi cu mama când au venit să mă vadă la şase. Au stat puţin, domnişoara Cora le‑a spus că trebuie să fiu pregătit pentru operaţie şi e mai bine să nu mă agit prea tare astă seară. Mă gândeam că mama o să riposteze, s‑a mulţumit însă s‑o privească din cap până‑n picioare şi tata la fel, bătrânul însă din alte motive, îi cunosc eu bine privirile astea. Am mai auzit‑o pe mama spunindu‑i domnişoarei Cora: "Îţi sunt recunoscătoare dacă‑l îngrijeşti bme, e un copil care a fost tot timpul înconjurat de familie", sau ceva în genul ăsta, şi‑mi venea să mor de ciudă, nici măcar n‑am auzit ce i‑a răspuns domnişoara Cora, dar sunt sigur că nu i‑a convenit, gândindu‑se probabil că eu m‑am plâns de ea.
A revenit cam pe la şase şi jumătate cu o măsuţă din acelea pe rotile, plină cu flacoane şi vată, nu ştiu de ce, dar brusc mi s‑a făcut frică. În realitate nu era teamă, dar am început să mă uit la tot ce se afla pe măsuţă, tot felul de flacoane albastre şi roşii, pansamente, pense şi tuburi de cauciuc, bietul de el a început să tremure fără mămica lui care seamănă cu un papagal împopoţonat. Îţi sunt recunoscătoare dacă‑l îngrijeşti bine pe copil, am vorbit şi cu doctorul De Luisi, da doamnă, fireşte, îl vom îngriji ca pe un prinţ. E frumuşel copilul dumneavoastră, doamnă, cu obrăjorii ăştia care se colorează de cum mă vede intrând. Când am dat păturile la o parte, a făcut un gest ca pentru a se acoperi la loc, a observat, cred, că mi‑a plăcut pudoarea lui. "Ei halde, dă‑ţi jos pantalonii de pijama", i‑am spus fără să‑l privesc. "Pantalonii?", întrebă, şi vocea i se pierdu într‑un scâncet. "Da, fireşte, pantalonii", am repetat şi a început să‑şi descheie nasturii, şi degetele care nu‑l mai ascultau. A trebuit să‑i dau jos singură pantalonii până la jumătatea coapsei, era aşa cum mi‑l imaginasem. "Eşti deja băiat mare", i‑am spus, pregătind pămătuful şi săpunul, deşi în realitate nu era mult de bărbierit. "Cum ţi se spune acasă?", l‑am întrebat în timp ce‑l săpuneam. "Pablo", mi‑a răspuns, o voce care mi‑a trezit mila, atât era de ruşinat. "Şi n‑ai nici o poreclă?", am insistat, a fost însă şi mai rău, îmi părea că o să înceapă să plângă în timp ce‑l bărbieream. "Deci n‑ai nici o poreclă? Eşti pur şi simplu copilul, fireşte." Am isprăvit cu bărbieritul şi i‑am făcut un semn să se acopere, dar el mi‑o luase înainte şi într‑o clipă era acoperit până la gât. "Pablo e un nume frumos", i‑am spus, ca să‑l consolez puţin aproape îmi făcea rău văzându‑l atât de ruşinat, era prima oară când mă ocupam de un băiat aşa de tânăr şi de timid, ceva însă mă deranja la el, ceva moştenit probabil de la maică‑sa; nu vârsta, ceva care nu‑mi plăcea, mă enerva să‑l văd aşa de drăguţ şi de bine făcut pentru vârsta lui, un mucos ce se credea deja bărbat şi care, cu prima ocazie, ar fi început cu complimentele.
Am închis ochii, era singurul mod de a scăpa puţin de toate astea, dar degeaba, chiar atunci m‑a întrebat: "Deci n‑ai nici o poreclă? Eşti pur şi simplu copilul, fireşte", aş fi vrut să mor ori s‑o strâng de gât, s‑o sugrum, iar când am deschis ochii i‑am văzut părul castaniu aproape lipit de faţa mea, se aplecase să ia un rest de săpun şi mirosea a şampon de migdale, amintindu‑mi de profesoara de desen, un parfum asemănător, şi neştiind ce să mai spun, am întrebat‑o doar: "Te numeşti Cora, nu‑i asa?" M‑a privit ironică, cu ochii ei care mă cunoşteau, care mă dezbrăcaseră deja, adăugând: "Domnişoara Cora". A spus‑o ca să mă pedepsească, ştiu, tot aşa cum mai înainte a zis: "Eşti deja băiat mare", numai şi numai ca să‑şi bată joc de mine. Deşi nervos, mă înroşisem, căci nu mă pot controla niciodată şi e tot ce mi se poate întâmpla mai rău, am îndrăznit totuşi să‑i zic: "Eşti aşa de tânără că.
Adevărat, Cora e un nume foarte frumos." Nu asta am vrut eu să‑i spun, ci altceva, şi‑a dat seama, se pare, şi s‑a supărat, sunt sigur acum că‑i poartă pică mamei vroiam numai să‑i zic că este aşa de tânără, că mi‑ar fi plăcut să‑ţi spun Cora pur şi simplu, dar cum să‑i spun aşa, acum când s‑a supărat şi a plecat cu măsuţa pe rotile; iar mie îmi venea să plâng, nici de la asta nu mă pot abţine, brusc îmi pierd vocea şi văd totul în ceaţă, tocmai când ar trebui să mă liniştesc ca să pot spune ce gândesc. Se pregătea să iasă, dar în uşă se opri o clipă, de parcă ar fi vrut să vadă dacă n‑a uitat ceva şi atunci aş fi dorit să‑i spun ce gândeam, dar nu‑mi găseam cuvintele, tot ce‑am putut să fac a fost să‑i arăt săpunul, se aşezase pe pat şi după ce şi‑a dres puţin vocea, a zis: "Ţi‑ai uitat săpunul", foarte serios, cu un ton de om mare. M‑am întors după săpun şi ca să‑l calmez puţin, l‑am mângâiat uşor pe obraz. "Nu te necăji, Pablito", i‑am spus. "Totul va fi bine, e o operaţie banală." Când l‑am atins, şi‑a tras capul ca ofensat, apoi a alunecat, ascunzându‑se sub pătură. De acolo, cu voce sugrumată: "Pot să‑ţi spun Cora, nu‑i aşa?" Sunt destul de bună, aproape că m‑a înduioşat atâta ruşine ce se dorea revanşată în felul acesta, ştiam însă că nu e cazul să cedez, apoi mi‑ar fi greu să‑l domin, şi pe un bolnav trebuie să‑l domini, altminteri se întâmplă ca de obicei, legăturile Mariei Luisa în camera paisprezece şi doctorul De Luisi, cu flerul lui aparte pentru toate chestiile astea. "Domnişoara Cora", mi‑a spus, luând săpunul, ieşind din cameră. M‑a enervat aşa de tare încât îmi venea s‑o plesnesc, să sar din pat şi s‑o îmbrâncesc. Nici nu‑mi dau seama cum m‑am trezit spunând: "Dacă aş fi sănătos, poate te‑ai purta altfel cu mine." S‑a făcut că n‑aude, nici măcar n‑a întors capul, am rămas singur şi fără nici un chef să citesc, fără chef de nimic, în fond aş fi vrut să‑mi răspundă supărată, ca să‑i pot cere scuze, în realitate nu asta voisem să‑i spun, nu puteam să mai scot nici un sunet şi nu‑mi dau seama cum rostisem asemenea cuvinte, pur şi simplu de nervi şi nu era numai asta, mai era poate şi altceva.
Da, ca de obicei, îi mângâi, le spui o frază amabilă, şi imediat se trezeşte bărbatul din el, nu‑şi dă seama că nu‑i decât un mucos. Trebuie să‑i povestesc asta lui Marcial, o să se amuze teribil, iar mâine, când o să‑l vadă pe masa de operaţie, o să‑i facă şi mai mare plăcere, atât de nevinovat săracul, îmbujorat tot, simt că mă înăbuşă căldura asta blestemată, trebuie să foc ceva, cine ştie, poalte ar fi bine să trag aer adânc în piept înainte de a vorbi. Cred că am enervat‑o groaznic, sunt sigur că a auzit foarte bine, nu ştiu cum de i‑am spus una ca asta, cred că nu s‑a supărat când am întrebat‑o dacă pot să‑i spun Cora, era obligaţia ei să‑mi spună chestia cu domnişoară, dar nu era supărată, a venit şi m‑a mângâiat pe obraz ba nu, asta a fost înainte, întâi m‑a mângâiat şi apoi am pomenit eu de Cora şi totul s‑a terminat. Acum e mai rău ca înainte şi n‑am să mai pot dormi, chiar dacă îmi vor da un flacon întreg de pastile. Mă mai doare şi burta, ce ciudat e să simţi cu mâna netezimea pielii, partea proastă e că totul îmi revine în minte, parfumul de migdale, vocea Corei, o voce prea gravă pentru o fată aşa de tânără şi de frumoasă, o voce de cântăreaţă de bolerouri, mângâietoare, chiar la supărare. Când am auzit paşi pe coridor, m‑am întins pe pat şi am închis ochii, nu voiam s‑o văd, nu mă mai interesa, să mă lase odată în pace, am simţit‑o intrând şi aprinzând becul din tavan, se prefăcea că doarme ca un îngeraş, cu o mână îşi acoperise faţa şi n‑a deschis ochii până când am ajuns în dreptul patului Când a văzut cu ce venisem, s‑a înroşit aşa de tare, mi s‑a făcut din nou milă de el şi mi‑a venit să râd, era într‑adevăr o situaţie tâmpită. "Ei haide, băieţaşul meu, dă‑ţi jos pantalonii şi întoarce‑te pe partea cealaltă", şi săracul de el, gata să dea din picioare cum făcea pesemne cu maică‑sa când avea cinci ani, îmi închipui cum se încăpăţâna şi începea să ţipe, acum însă bietul de el nu putea face nimic din toate astea, rămăsese numai cu privirea aţintită pe irigator, fixându‑mă apoi pe mine care‑l aşteptam, brusc se întoarse şi începu să se mişte pe sub pături, fără a reuşi însă să se dezbrace, şi eu am atârnat irigatorul; a trebuit să dau la o parte păturile, să‑i cer să‑şi ridice puţin şezutul pentru a‑i scoate mai uşor pantalonii şi să‑i pun un prosop dedesubt. "Aşa, ridică puţin picioarele, stai pe burtă, ţi‑am spus să te întinzi bine, aşa". Îmi părea că ţip, într‑atât era de tăcut; într‑un fel mă bucuram, văzându‑l în postura asta pe tânărul meu admirator, dar mi se făcuse din nou milă de el, de parcă chiar îl pedepseam pentru cele spuse. "Să‑mi zici dacă e prea caldă", l‑am prevenit, dar n‑am primit nici un răspuns, îşi muşca probabil un pumn şi n‑aş fi vrut să‑i văd ochii, m‑am aşezat pe marginea patului, aşteptam să-l aud zicând ceva, dar cu toate că era mult lichid, a suportat totul până la sfârşit fără nici un cuvânt; când s‑a terminat, i‑am spus, ca să‑mi plătesc toate poliţele: "Aşa‑mi placi, ca un băiat mare", acoperindu‑l în timp ce‑i recomandam să reziste cât putea înainte de a merge la toaletă. "Îţi sting lumina sau ţi‑o las aşa până te ridici?", m‑a întrebat din uşă. Nu ştiu cum am reuşit să‑i zic că mi‑e totuna, ori cam aşa ceva. Şi am auzit cum se închide uşa şi atunci mi‑am băgat capul sub pătură, să vezi ce‑o să‑i fac, în ciuda colicilor mi‑am muşcat ambele mâini şi am plâns ca nimeni altul, nu‑şi poate imagina nimeni cât am plâns şi în tot acest timp o blestemam, o insultam şi‑i înfigeam un cuţit în piept de cinici, de zece, de douăzeci de ori, blestemând‑o de fiecare dată şi bucurându‑mă s‑o vad cât suferă şi cum mă imploră s‑o iert pentru ce mi‑a făcut.
Of, ca de obicei, Suárez dragă, intri, deschizi şi ai câte o surpriză ca asta. Fireşte, la vârsta lui puştiul are toate şansele, dar am să vorbesc deschis cu taică‑său, să n‑avem mai târziu discuţii din pricina asta. Reacţia va fi probabil bună, totuşi ceva nu merge, adu‑ţi aminte ce s‑a întâmplat la începutul anesteziei pare de necrezut la vârsta lui. L‑am văzut din două în două ore, îl găsesc destul de bine, dacă mă gândesc ce mult a durat totul. Când a intrat doctorul De Luisi îi ştergeam buzele, bietul de el, voma întruna şi era încă sub efectul anesteziei, doctorul l‑a auscultat totuşi, cerându‑mi să nu‑i schimb poziţia până nu se va fi trezit de‑a binelea. Părinţii sunt în camera alăturată, se vede că doamna nu prea e obişnuită cu lucrurile astea, i‑au dispărut ca prin farmec ifosele, iar bărbatu‑său s‑a înmuiat de tot. Hai, Pablito, vomită dacă‑ţi vine, vaită-te cât; doreşti, sunt aici, da, fireşte că sunt aici, e încă adormit bietul de el, se agăţă de mine de parcă s‑ar îneca. Mă crede probabil maiică‑sa, toţi cred la fel, vai ce monoton e. Pablo, dragule, nu te mai mişca atât, stai liniştit că o să te doară mai tare, nu, lasă‑ţi mâinile libere, n‑ai voie să te atingi aici. Bietul de el, nu poate ieşi din anestezie, operaţia a durat foarte mult, mi‑a spus Marcial. Da, băieţaşul meu, sunt aici, vaită‑te cât pofteşti dar nu te mai mişca atât, am să‑ţi înmoi buzele cm bucăţica asta de gheaţă învelită în tifon, aşa o să‑ţi treacă setea. Da, iubitule, vomită cât poţi, uşurează‑te. Ce forţă ai în mâini, o să mă umpli de vânăltăi, da, da, plângi dacă‑ţi vine, plângi, Patolito, asta te linişteşte, plângi şi vaită‑te, atât eşti de adormit, îţi închipui că sunt maică‑ta. Eşti frumuşel foc, ştii, cu nasul ăsta puţin în vânt şi genele lungi, pari mai mare acum, aşa palid cum eşti. N‑o să mai ai de ce te înroşi, dragule, de nimic, mă auzi. Mă doare, mamă, mă doare aici, lasă‑i să‑mi scoată greutatea asta pe care mi‑au pus‑o aici, am ceva în burtă, e aşa de grea şi mă doare, mamă, spune‑i asistentei să‑mi scoată asta. Da, băieţelul meu, o să‑ţi treacă, linişteşte‑te, de unde ai forţa asta, mă faci s‑o chem pe Maria Luisa să mă ajute. Hai, Pablo, mă supăr, să ştii, dacă nu te linişteşti, o să te doară şi mai tare dacă te mişti atât. Ah, parcă începi să‑ţi dai seama, mă doare aici, domnişoară Cora, mă doare aşa de tare aici, faceţi‑mi ceva, vă rog, mă doare aşa de tare, daţi‑mi drumul la mâini, nu mai pot, domnişoară Cora, nu mai pot.
Bine că măcar a aţipit, bietul de el, asistenta m‑a căutat pe la două şi jumătate, mi‑a spus să star puţin cu el, se simte ceva mai bine, dar e aşa de palid, cred că a pierdut mult sânge, din fericire doctorul De Luisi a zis că totul s‑a terminat cu bine. Pe asistentă a cam chinuit‑o, de ce nu m‑au lăsat să intru mai devreme la el, nu înţeleg, în clinica asta sunt destul de severi. E aproape noapte, copilul a dormit tot timpul, se vede că e sleit de puteri, mi se pare totuşi că are o mină mai bună, că a căpătat puţină culoare în obraji. Din când în când se vaită, nu‑şi mai atinge însă bandajul şi respiră mai liniştit, va dormi, cred, destul de bine la noapte. De parcă eu n‑aş şti ce am de făcut, dar era de aşteptat abia i‑a trecut doamnei prima spaimă şi a reînceput ju aerele ei de patroană, te rog, domnişoară, să nu‑i lipsească nimic copilului în timpul nopţii. I‑am spus că regret, n‑am nevoie de nimic, bătrână proastă, habar n‑ai să te porţi. Le cunosc eu pe astea, îşi imaginează că totul se poate rezolva cu un bacşiş bun în ultima zi. Şi nici nu‑i cine ştie ce bacşiş, uneori, dar ce rost mai are să mă gândesc, am cerut să fiu înlocuită şi totul e în regulă. Marcial, stai puţin, nu vezi că băiatul doarme, poveşteşte‑mi ce s‑a întâmplat de dimineaţă. Bine, dacă te grăbeşti, o lăsăm pe altă dată. Nu, n‑ar putea să intre Maria Luisa, nu aici, Marcial. Fireşte, bărbaţii tot cu ale lor, ţi‑am spus că nu vreau să mă săruţi în timpul lucrului, nu‑i bine. De parcă n‑am avea toată noaptea la dispoziţie să ne sărutăm, tontule. Haide, du‑te, îţi spun, până nu mă isupăr. Prostuţule, pişicherule. Da, iubitule, pe curând. Fireşte că da. Foarte mult. E foarte întuneric, dar e mai bine, oricum n‑am chef să deschid ochii. Aproape că nu mă mai doare, ce bine e să respiri aşa încet, fără greţuri. E atâta linişte, acum îmi amintesc că am văzut‑o pe mama, nu mai şrtdiu oe mi‑a spus, mă simţeam îngrozitor. Pe tata abia l‑am zărit, stătea la capătul patului şi‑mi făoea cu ochiul, mereu acelaşi, bietul de el. Mi‑e cam frig, aş mai vrea o pătură. Domnişoară Cora, aş mai dori o pătură. Şi era aici, abia am deschis ochii şi am văzut‑o aşezată lângă fereastră, citind o revistă. A venit imediat şi m‑a învelit, n‑a trebuit să‑i spun nimic, aproape că şi‑a dat îndată seama. Acum îmi amintesc, cred că în seara asta am confundat‑o cu mama, iar ea mă liniştea sau poate am visat numai. Am visat, domnişoară Cora? Mă ţineaţi de mâini, niu‑i aşa? Şi eu spuneam numai prostii, dar tare mă mai durea, şi apoi greţurile astea. Iertaţi‑mă, trebuie să fie tare neplăcut să fii asistentă. Da, dumneavoastră râdeţi, dar ştiu eu, v‑am văitat şi câte altele. Bine, n‑am să mai spun nimic. Mi‑e tare bine aşa, rău îmi mai este. Nu, nu mă mai doare, puţin numai. E târziu, domnişoară Cora? Sst, trebuie să taci acum, ţi‑am spus, nu trebuie isă vorbeşti mult, fii bucuros că nu te mai doare şi stai liniştit. Nu, nu‑i târziu, e abia şapte. Închide ochii şi culcă‑te. Aşa. Dormi acum.
Da, şi eu vreau, dar nu‑i aşa uşor. Câteodată îmi pare că aţipesc, însă brusc începe să mă doară rana şi totul se‑nvârte cu mine, trebuie să deschid ochii şi s‑o privesc, s‑a aşezat lângă fereastră, citeşte cu abajurul pus la veioză, ca să nu mă deranjeze lumina. De ce‑o fi stând aici tot timpul? Are păr frumos, cu reflexe neobişnuite. Şi cât e de tânără, nu înţeleg cum de‑am putut s‑o confund cu mama. Şi câte i‑am mai spus, cine ştie, cred că iar s‑a amuzat pe seama mea. Dar mi‑a pus gheaţă pe buze, şi‑mi făcea aşa de bine, îmi amintesc acum, mi‑a dat cu apă de colonie pe păr şi pe frunte, mă ţinea de mâini ca să nu‑mi smulg bandajul. Nu mai e supărată pe mine, poate că mama şi‑a cerut scuze sau cam aşa ceva, mă privea cu alţi ochi atunci când mi‑a zis: "Închide ochii şi culcă‑te". Îmi place să fiu privit astfel, nu‑mi vine să cred că în prima zi mi‑a luat caramele. Mi‑ar place să‑i spun cât e de frumoasă, ce mult aş vrea să mă îngrijească ea în timpul nopţii, nu asistenta aceea micuţă. Tare mi‑ar place să‑mi mai dea cu apă de colonie pe păr. Să‑şi ceară scuze cu un zâmbet, să‑mi spună că pot să‑i zic Cora.
A dormit un timp, iar la opt, când ştiam că trebuie să vină doctorul De Luisi, l‑am trezit să‑i iau temperatura. Avea o mină mai bună, îi făcuse bine somnul. Cum a văzut termometrul şi‑a scos o mână de sub pături, i‑am spus însă să stea liniştit. Nu vreau să‑l privesc în ochi, să nu mai sufere, s‑a înroşit totuşi şi a început să‑mi spună cu putea foarte bine şi singur. N‑am comentat nimic, fireşte, dar era atât de încordat săracul, încât a trebuit să‑i zic totuşi: "Hai, Pablo, eşti băiat mare de‑acum, doar n‑o să te superi aşa de fiecare dată, nu?" Ca de obicei, prea slab să mă stăpânesc şi lacrimile curgându‑mi şiroaie: ca şi cum n‑aş fi observat nimic, am notat temperatura şi am ieşit să‑i pregătesc injecţia. Când s‑a întors, îmi ştersesem ochii cu cearşaful şi atât mi‑era de ciudă pe mine însumi, aş fi dat orice să pot spune ceva, că puţin îmi pasă, că în realitate nu mă interesează, dar nu mă puteam stăpâni. "Nu doare deloc," îmi apuse, arătându‑mi seringa. "Ca să dormi bine la noapte." M‑a dezvelit şi‑am simţit din nou sângele urcându‑mi în obraji, însă ea zâmbi puţin şi‑mi tamponă uşor coapsa cu vată umezită. "Nu mă doare", trebuia să‑i spun ceva, nu puteam sta aşa în timp ce ea mă privea. "Vezi, spuse, scoţând acul, tamponându‑mă cu vată. Vezi că nu doare deloc. Nimic nu trebuie să te doară, Pablito." M‑a acoperit, mângâindu‑mă pe faţă. Am închis ochii şi aş fi vrut să fiu mort, mort, şi ea, cu mâna să‑mi mângâie uşor faţa, plângând.
N‑am înţeles‑o niciodată prea bine pe Cora, însă de astă dată a fost prea din cale‑aflară. De fapt, puţin îmi pasă că nu înţeleg femeile, singurul luicru care contează e iubirea. Dacă sunt nervoase, dacă‑şi fac probleme pentru orice fleac, bine fată dragă, asta e, un sărut şi totul a trecut. E prea tinerică, se vede treaba, o să mai treacă ceva timp până se va obişnui cu slujba asta nenorocită, şi biata de ea, atât de schimbată la faţă astă‑seară, mi‑a trebuit o jumătate de oră s‑o fac să uite toate prostiile astea. Încă nu ştie cum să‑i ia pe unii bolnavi, abia a scăpat de bătrâna de la douăzeci şi doi, credeam că a învăţat de‑atunci câte ceva, iar acum puştiul ăsta care‑i dă atâta bătaie de oap. Ne‑am băut ceaiul maté în camera mea pe la două dimineaţa, s‑a dus apoi să‑i facă injecţia, când s‑a întors era prost dispusă, nici nu voia să ştie de mine. Îi stă bine cu mutrişoara asta supărată, abătută, încet, încet i‑am schimbat‑o, până la urmă a început să râdă şi mi‑a povestit totul, îmi place aşa de mult s‑o dezbrac la ora asta, s‑o simt tremurând lângă mine, ca şi cum i‑ar fi frig. Trebuie să fie foarte târziu, Marcial. Ah, atunci pot să mai stau puţin, injecţia următoare i‑o fac la cinci şi jumătate, fata cealaltă nu vine până la şase. Iartă‑mă, Marcial, sunt o proastă, mă îngrijorez atâta pentru mucosul ăsta, la urma urmei ascultă de mine, însă uneori tare mi‑e milă de el, la vârsta asta sunt tare prostuţi şi orgolioşi, dacă aş putea, i‑aş cere doctorului Suárez să mă schimbe, sunt doi operaţi la etajul doi, oameni în toată firea, îi întrebi dacă vor să urineze, le dai plosca, le faci toaleta dacă e cazul şi în tot acest timp vorbeşti despre vreme ori politică, un du‑te vino de lucruri normale şi fiecare îşi vede liniştit de‑ale lui, înţelegi, Marcial, nu ca aici. Da, fireşte, trebuie să te ocupi de toţi, de câte ori n‑o să mai am de‑a face cu puşti de vârsta lui, chestie de tehnică, după cum spui tu. Da, iubitule, fireşte. Dar ştii, totul a început prost din pricina mamei, nu pot deloc să uit, din prima clipă a fost ceva ca o neînţelegere, puştiul are şi el orgoliu şi îl doare, mai ales că la început nu prea îşi dădea seama ce va urma şi a vrut să mă trateze aşa ca tine, să facă pe bărbatul. Acum nici nu‑l mai pot întreba dacă vrea să urineze, partea proastă e că ar fi în stare să se abţină toată noaptea, dacă aş rămâne în cameră. Mă şi pufneşte râsul când îmi amintesc, ar fi vrut să spună că da şi nu îndrăznea, atunci m‑a enervat atâta prostie şi l‑am obligat să înveţe să urineze fără să se mişte, întins pe spate. Şi închide mereu ochii în momentele astea, dar aproape că‑i mai rău aşa, e gata să plângă sau să mă insulte, oscilează între astea două şi nu se hotărăşte, e aşa copil, Marcial, şi marea doamnă care l‑a crescut ca pe iun tâmpiţel, copilul în sus şi copilul în jos, cu pretenţii de băiat mare, dar în fond bebeluşul dintotdeauna, comoara mămicii. Ah, şi m-a nimerit tocmai pe mine, nesuferita, cum spui tu, când Maria Luisa, care‑i leită maică‑sa, i s‑ar fi potrivit de minune, l‑ar fi spălat şi şters pe toate părţile şi nu i s‑ar mai fi urcat niciodată sângele în obraji. Nu, ăsta‑i adevărul, Marcial, n‑am noroc.
Visam că eram la ora de franceză când a aprins veioza, întotdeauna îi văd mai întâi părul, poate pentru că trebuie să se aplece ca să‑mi facă injecţiile sau pentru vreun alt motiv, părul atât de aproape de faţa mea, o dată m‑a gâdilat pe gură şi miroase atât de frumos, zâmbeşte mereu când mă tamponează cu vată, m‑a tamponat ceva mai mult înainte să mă înţepe şi eu îi priveam mâna sigură pe seringă, lichidul galben pătrunzând încet, provocându‑mi durere. "Nu, nu mă doare deloc." N‑am să‑i pot spune niciodată: "Nu mă doare deloc, Cora." N‑o să‑i spun domnişoară Cora, nu, n‑am să‑i spun aşa niciodată. Am să‑i vorbesc cât mai puţin cu putinţă şi n‑am să‑i spun domnişoară Cora, chiar să mă roage în genunchi. Nu, nu mă doare nimic. Nu, mulţumesc, mă simt bine, vreau să mai dorm. Mulţumesc.
Din fericire i‑a revenit culoarea în obraji, dar încă e foarte slăbit, abia dacă m‑a pupat, iar la mătuşa Esther aproape nici nu s‑a uitat, cu toate că i‑a adus atâtea reviste şi o cravată frumoasă pentru ziua când se va întoarce acasă. Asistenta de dimineaţă e o dulceaţă de femeie, aşa de respectuoasă, o plăcere să vorbeşti cu ea, zice că băiatul a dormit până la opt, a băut puţin lapte, acum vor începe să‑l hrănească, se pare, trebuie să‑i spun doctorului Suárez că nu bea cacao, sau poate i‑a zis deja taică‑său. Sunteţi amabilă să ne lăsaţi o clipă singuri, doamnă, să vedem cum se mai simte pacientul nostru. Dumneavoastră puteţi rămâne, domnule Morán, pe mamă ar fi impresionat‑o atâtea bandaje. Ia să vedem puţin, dragule. Te doare aici? Fireşte, e normal. Dar aici, spune‑mi, aici te doare sau e numai locul sensibil? Bine, e‑n regulă, prietene. Şi aşa cinci minute, dacă mă doare aici, dacă sunt sensibil ceva mai încolo, şi bătrânul care‑mi priveşte burta, de parcă acum o vede pentru prima oară. Ciudat, nu mă liniştesc până nu‑i văd plecaţi, bieţi părdinţi îngrijoraţi, totuşi n‑am ce să le fac, mă enervează, spun mereu ce nu trebuie, mai ales mama noroc că asistenta mărunţică pare surdă şi suportă totul cu faţa asta a ei, săraca, aşteptând parcă întruna bacşiş. Şi acum îi sâcâie pe toţi cu ceaşca asta de cacao, de parcă aş fi sugar, nu alta. Mi‑ar place să dorm cinci zile la rând, fără să mai văd pe nimeni, mai ales fără s‑o văd pe Cora, să mă trezesc numai când vor veni să mă ia acasă.Va trebui probabil să mai stea câteva zile, domnule Morán, cred că doctorul De Luisi v‑a spus, operaţia a fost mai grea decât ne aşteptasem, mai sunt uneori şi surprize. Desigur, nu cred că vor fi probleme, cu constituţia pe care o are băiatul; mai bine i‑aţi spune doamnei, nu va dura numai o saptămână, cum preconizasem. Ah, desigur, pentru problemele astea de ordin intern, trebuie vorbit cu administratorul. Spune tu acum, Marcial, dacă ăsta nu‑i ghinion, ce‑ţi ziceam eu aseară, şi acum înţeleg că va dura mai mult decât ne aşteptam. Da, ştiu, nu‑i treaba ta, ai putea fi totuşi ceva mai înţelegător, ştii foarte bine, nu‑mi place să‑l îngrijesc pe băiatul ăsta, iar lui şi mai puţin, bietul de el. Nu te uita aşa la mine, de ce nu mi‑e milă de el. Nu te mai uita aşa la mine.
Nu mi‑a interzis nimeni să citesc, dar îmi cad revistele din mână şi mai am două epsioade de terminat, fără să mai pun la socoteală tot ce mi‑a adus mătuşa Esther. Îmi arde faţa, trebuie să fie febra, ori e prea cald în cameră, am s‑o rog pe domnişoara Cora să crape puţin fereastra sau să‑mi mai scoată o pătură. Aş vrea să dorm, asta‑i tot ce‑mi doresc, ea să stea aici citind, iar eu să dorm fără s‑o văd, fără să ştiu că e aici, însă acum n‑o să mai rămână noaptea, ce a fost mai rău a trecut şi o să fiu lăsat singur. Am dormit, cred, între trei şi patru, la ora cinci fix a venit cu nişte picături, foarte amare. Arată întotdeauna de parcă tocmai s‑ar fi spălat şi schimbat, e atât de reconfortantă, învăluită în mirosul de talc parfumat, de lavandă. "Ştii, medicamentul ăsta e foarte amar", mi‑a spus, zâmbindu‑mi, ca să mă încurajeze. "Nu, nu‑i chiar aşa de amar", i‑am zis. "Cum ţi‑ai petrecut ziua?" m‑a întrebat, scuturând termometrul. Am dormit, doctorul Suárez m‑a găsit mai bine, nu mă mai doare aşa de tare. "Bine, atunci să‑ţi dau puţin de lucru", mi‑a spus, întinzându‑mi termometrul. N‑am ştiut ce să‑i răspund, mi‑am luat temperatura în timp ce mă uitam la ea cum trage storurile şi aranjează flacoanele pe măsuţă. Abia am avui timp să‑mi arunc o privire pe termometru înainte de a veni să mi‑l ia. "Dar am febră mare", zise, dintr‑o dată, speriat. Inevitabil, mereu fac aceeaşi greşeală stupidă, ca să ocolesc faza aceea penibilă îi dau termometrul, sigur că puştiul nu pierde ocazia să constate cum îi urcă febra. "Aşa e întotdeauna în primele patru zile, şi‑n fond nimeni nu te‑a rugat să te uiţi", i‑am zis furioasă mai mult pe mine decât pe el. L‑am întrebat dacă făcuse mişcări bruşte, mi‑a răspuns că nu. Era transpirat tot, l‑am şters pe faţă şi l‑am dat cu putină apă de colonie înainte de a‑mi răspunde, a închis ochii şi nu i‑a deschis nici în timp ce l‑am pieptănat puţin, ca să nu‑l deranjeze părul pe frunte Treizeci şi nouă cu nouă ora febră mare, într‑adevăr, "Încearcă să dormi puţin", i‑am spus, gândindu‑mă la ce oră aş putea să‑l anunţ pe doctorul Suárez. Fără să deschidă ochii mi‑a spus, cu un gest obosit, articulând fiecare cuvânt: "Eşti rea cu mine, Cora." N‑am putut să‑i răspund, am rămas lingă el până a deschis din nou ochii, şi m‑a privit cu toată febra şi tristeţea din ei. Am întins mâna aproape fără să vreau, doream să‑l mângâi pe frunte, mi‑a îndepărtat‑o însă, crispându‑se dle durere, din cauza rănii, pesemne. Şi până să pot reacţiona, mi‑a şoptit, albia auzit: "Dacă m‑ai fi cunoscut în altă parte, nu te‑ai fi purtat aşa cu mine." Gata să pufnesc în râs dar era atât de ridicol când îmi spunea toate astea, în timp ce ochii i se umpleau de lacrimi, încât m‑am blocat, mi s‑a făcut ciudă şi aproape frică, m‑am simţit brusc neajutorată în faţa acestui puşti pretenţios. Am reuşit să mă stăpânesc (asta i‑o datorez lui Mar‑cial, m‑a învăţat să mă controlez şi de fiecare data fac progrese), m‑am ridicat de parcă nimic nu s‑ar fi întâmplat, punând şervetul în cuier şi dopul la sticluţa cu apă de colonie. Ştiam în sfârşit la ce să mă aştept, la urma urmei era mai bine aşa. Asistentă, bolnav, şi cu asta basta. Să‑i pună maică‑sa apă de colonie, eu sunt bună la altele şi fără atâtea amabilităţi. Nu ştiu de ce am rămas mai mult decât era nevoie. Când i‑am povestit, Marcial era de părere că poate ar fi vrut sa‑i dau ocazia să se scuze, să‑şi ceară iertare. Nu ştiu, poate era asta, poate altceva, am rămas probabil ca să mă insulte în continuare, să văd până unde era în stare să ajungă. Se încăpăţâna însă să stea cu ochii închişi, broboane de sudoare prelingându‑i‑se pe frunte şi pe obraji, parcă mă puseseră în apă clocotită, vedeam pete violete şi roşii şi strângeam mai tare ochii, să n‑o privesc. Ştiind că mai era încă aici, şi aş fi dat orice să se aplece şi să‑mi şteargă fruntea, de parcă n‑aş fi spus nimic, dar imposibil, o să plece fără să facă nimic, fără să‑mi spună nimic, iar eu am să deschid ochii şi în faţa mea va fi noaptea, veioza, camera goală, în aer încă parfum, şi‑mi repet de zece ori, de o sută de ori, că am făcut bine că i‑am spus ce i‑am spus, să se înveţe minte, să nu mă mai trateze ca pe un copil, să mă lase odată în pace, să nu mai plece.
Mereu încep la aceeaşi oră, între şase şi şapte dimineaţa, trebuie să fie o pereche, au cuibul între cornişele din curtea interioară, un porumbel gângureşte şi porumbiţa îi răspunde la gângurit, uneori obosesc, i‑am spus asta asistentei micuţe când a venit să mă spele şi să‑mi dea micul dejun, a ridicat din umeri şi mi‑a zis că au mai fost şi alţi bolnavi care s‑au plâns de porumbei, dar directorul nu vrea să‑i alunge. Nici nu mai ştiu de cât timp îi aud, în primele dimineţi aveam dureri şi eram prea adormit ca să realizez, dar de trei zile ascult porumbeii şi mă întristez, aş vrea să fiu acasă, să‑l aud lătrând pe Milord, s‑o aud pe mătuşa Esther care la ora asta se trezeşte să meargă la sliajba religioasă. Blestemată febră, nu mai vrea să scadă, cine ştie cit or să mă ţină aici, am să‑l întreb pe doctorul Suárez chiar în dimineaţa asta, la urma urmei aş putea sta tot aşa de bine şi acasă. Vreau să fiu cât se poate de sincer cu dumneavoastră, domnule Morán, lucrurile nu stau chiar aşa de simplu. Nu, domnişoară Cora, prefer să‑l îngrijeşti dumneata în continuare pe acest bolnav şi am să‑ţi spun şi de ce. Dar, Marcial, asta înseamnă că. Haide, să‑ţi fac o cafea tare, ce Dumnezeu, eşti bărbat în toată firea, nu‑mi vine să cred. Ascultă, draga mea, am vorbit discret cu doctorul Suárez, şi se pare că băiatul.
Din fericire, se potolesc apoi, încep probabil să zboare prin jur, prin tot oraşul, au noroc porumbeii. Ce greu a trecut dimineaţa asta, m‑am bucurat când au plecat ai mei, vin mai des acum, de când nu‑mi mai trece febra. Ei bine, ce mai contează acum patru‑cinci zile în plus. Acasă ar fi mai bine, fireşte, dar tot aş avea febră şi probabil că uneori m‑aş simţi tare rău. Parcă mi s‑a scurs tot sângele din vene, sunt atât de slăbit, nu mai pot nici să mă uit pe vreo revistă. Şi totul din cauza febrei, mi‑a spus aseară doctorul De Luisi şi mi‑a repetat‑o azi dimineaţă doctorul Suárez, ştiu ei ce ştiu. Dorm mult, e ca şi cum timpul ar rămâne pe loc, timpul se măsoară până la trei, de parcă importante ar fi orele trei şi cinci. Şi, dimpotrivă, la ora trei pleacă asistenta mărunţică şi ce păcat, mă simt tare bine cu ea. Dacă aş putea dormi până la miezul nopţii, mi‑ar fi mult mai uşor. Pablo, sunt eu, domnişoaia Cora. Asistenta ta de noapte care‑ţi face injecţii dureroase. Da, ştiu că nu te dor, prostuţule, am glumit numai. Da, dormi dacă vrei. Mi‑a spus: "Mulţumesc", fără să deschidă ochii, ar fi putut totuşi să‑i deshidă, ştiu că a vorbit cu colega mea la prânz, i‑au interzis să vorbească prea mult. Înainte de a ieşi, m‑am întors brusc şi l‑am văzut cum se uită la mine, am simţit atunci că în tot acest timp mă privise din spate. M‑am întors şi m‑am aşezat pe marginea patului, i‑am luat pulsul, i‑am aranjat cearşafurile şifonate de mâinile înfierbântate. Îmi privea părul, îşi cobora privirea, evitând să se uite în ochii mei. M‑a lăsat să‑l pregătesc fără să scoată un cuvânt, cu ochii pe fereastră, privind undeva departe, ignorându‑mă. Îl vor lua la cinci şi jumătate, mai are timp să doarmă puţin, părinţii vor aştepta la parter, să nu‑l mire prezenţa lor la ora asta. Mai întâi va veni doctorul Suárez ca să‑i explice, trebuiau să‑i continue operaţia, să‑i spună ceva care nu‑l va nelinişti prea mult. L‑au trimis însă pe Marcial, m‑a luat pe nepregătite apariţia lui, să‑l vezi intrând aşa, dar mi‑a făcut un semn să nu mă mişc şi a rămas la capătul patului, citind foaia de observaţie, pentru ca Pablo să se obişnuiască cu prezenţa lui. A glumit mai întâi cu el, plăcut în conversaţie cum numai el ştie să fie, frigul de pe străzi, cât de bine era în camera asta, şi el pri‑vindu‑l fără un cuvânt, aşteptând parcă, iar eu mă simţeam aşa de ciudat, aş fi vrut ca Marcial să plece şi să mă lase singură cu el, i‑aş fi putut‑o spune mai bine ca oricine altcineva, deşi poate că nu, totuşi nu. Dar am aflat deja, domnule doctor, mă vor opera din nou, dumneavoastră m‑aţi anesteziat data trecută, mai bine aşa decât să zac întruna în pat cu febra asta. Ştiam că până la urmă vor trebui să facă ceva, de ce mă doare atât de tare de ieri, o altfel de durere, mai profundă. Şi dumneata, care stai aici lângă mine, nu mai fă figura asta, sfârşeşte odată cu zâmbetul ăsta, nu m‑a invitat nimeni la cinema. Du‑te cu el, hai, sărută‑l pe coridor, nu eram atât de adormit aseară, te‑ai supărat pe el ca te‑a sărutat aici. Hai, plecaţi odată amândoi, lăsa‑ţi‑mă să dorm, durerea n‑o mai simt când dorm.
Ei bine, puştiule, hai să isprăvim odată, până când ai de gând să ocupi patul ăsta? Numără încetişor, unu, doi, trei. Aşa încet, numără, şi într‑o săptămână ai să mănânci un biftec în sânge acasă. Un sfert de oră, fată, mă‑nţelegi, şi l‑au cusut la loc. Ar fi trebuit să‑i vezi faţa lui De Luisi, dragă, unii nu se obişnuiesc niciodată cu lucrurile astea. Ştii, am profitat de ocazie şi i‑am spus lui Suárez ce m‑ai rugat tu, eşti prea obosită cu un caz atât de grav; poate te mută la etajul doi dacă stai şi tu de vorbă cu el. Bine, bine, cum doreşti, atâta te‑ai plâns aseară şi acum îţi sare ţandăra. N‑ai de ce să te superi, pentru tine am făcut‑o. Da, fireşte, pentru mine şi‑a pierdut el timpul, o să rămân însă cu el în noaptea asta şi în toate nopţile următoare. S‑a trezit pe la opt şi jumătate, părinţii au plecat imediat, mai bine să nu‑i vadă ce amărâţi erau săracii, şi când doctorul Suárez m‑a întrebat în şoaptă daci vrea să‑mi ţină locul Maria Luisa, i‑am făcut semn că rămân şi a plecat. Maria Luisa m‑a ajutat un timp să‑l calmez, s‑a liniştit apoi brusc şi n‑a mai vărsat aproape deloc; e atât de slăbit, că a adormit fără să se mai vaite, până aproape de zece. Sunt porumbeii, o să‑i vezi, mamă, gânguresc ca‑n fiecare dimineaţă, nu ştiu de ce nu‑i alungă, de ce nu zboară într‑un alt copac. Dă‑mi mâna, mamă, mi‑e atât de frig. Ah, visam atunci, mi se părea că s‑a făcut dimineaţă şi că erau porumbeii. Iertaţi‑mă, v‑am confundat cu mama. Iarăşi îmi evita privirea, încăpăţânându‑se să mă urască, dând iarăşi vina pe mine L‑am îngrijit de parcă nu i‑aş fi observat supărarea, m‑am aşezat lângă el şi i‑am umezit buzele cu gheaţă. M‑a privit după ce l‑am dat cu apă de colonie pe mâini şi pe frunte, m‑am apropiat, i‑am zâmbit. "Spune‑mi Cora, i‑am zis. Ştiu că nu ne‑am înţeles la început, de‑acum vom fi însă prieteni buni, Pablo." Mă privea tăcut. "Spune‑mi: da, Cora." Continua să mă privească. "Domnişoara Cora", spuse apoi, închizând ochii. "Nu, Pablo, nu", l‑am rugat, sărutându‑l pe obraz, foarte aproape de gură. "Am să fiu Cora pentru tine, numai pentru tine." M‑am dat repede la o parte, totuşi m‑a împroşcat pe faţă. L‑am şters, i‑am susţinut capul să‑şi clătească gura, şi din nou l‑am sărutat, vorbindu‑i la ureche. "Iartă‑mă un firişor de voce n‑am mai putut să mă ţin." I‑am spus să nu fie prost, pentru asta eram aici, să am grijă de el, să vomite cât vrea până se linişteşte. "Aş vrea să vină mama", mi‑a spus, privind într‑o‑parte, cu ochii goi. I‑am mai mângâiat puţin părul, i‑am aşezat păturile, aşteptând să‑mi zică ceva, însă era foarte departe şi am simţit că‑l fac să sufere mai mult dacă rămâneam. La uşă m‑am întors şi am aşteptat; ţinea ochii mari, deschişi, fixând tavanul. "Pablito, i‑am spus Te rog, Pablito. Te implor, iubitule." M‑am întors la pat, m‑am aplecat să‑l sărut; mirosea a frig, totul era apă de colonie, vărsături, anestezie. Dacă mai rămân o secundă, încep să plâng în faţa lui, pentru el. L‑am mai sărutat o dată şi am ieşit alergând, căutând‑o pe mamă, pe Maria Luisa; n‑aş fi vrut să mă întorc cât timp maică‑sa mai era aici, cel puţin în noaptea asta n‑aş fi vrut să mă întorc şi apoi ştiam foarte bine că n‑aveam de ce să mă mai întorc în cameră, că Marcial şi Maria Luisa se vor ocupa de toate până ce camera se va elibera din nou.

INSULA LA AMIAZĂ

Prima oară când a văzut insula, Marini stătea aplecat politicos asupra fotoliilor din stânga, potrivind măsuţa de plastic înainte de a instala tava pentru prânz. Pasagera îl privise de mai multe ori în timp ce el se ducea şi se întorcea cu reviste» sau cu pahare de whisky; Marini zăbovea potrivind măsuţa, întrebându‑se plictisit dacă ar merita sau nu osteneala să răspundă privirii insistente a pasagerei, o americancă la fel ca atâtea altele, când prin ovalul albastru al hubloului pătrunse litoralul insulei, franjul aurit al plajei, dealurile înălţându‑se până spre platoul pustiu. Aşezând cu atenţie paharul de bere, Marini zâmbi pasagerei. "Insulele greceşti", spuse. "Oh, yes, Greece"', răspunse americanca, mimând un fals interes. Se auzi încet o sonerie şi stewardul se îndreptă într‑acolo, fără ca zâmbetul profesional să‑i dispară de pe buzele fine. Începu să se ocupe de un cuplu sirian care dorea suc de roşii, dar rămase câteva clipe spre coada avionului pentru a mai privi o dată în jos insula era mică şi pustie, şi albastrul intens al Egeei îi scotea în evidenţă marginea de un alb orbitor, aproape material, cand acolo, jos, nu putea fi altceva decât spuma împrăştiată printre recifuri şi golfuleţe. Marini văzu că plajele pustii pe întindeau spre nord şi vest, şi în rest era doar muntele gata să intre în mare. O insulă stâncoasă şi pustie, deşi pata întunecată de lângă plaja din nord putea fi o casă sau poate un grup de case vechi, începu să deschidă sucul de roşii şi când se uită din nou, insula dispăruse din hublou; nu se mai vedea decât marea, o nesfârşită întindere verde. Se uită la ceas fără să ştie de ce, era exact amiază.
Lui Marini îi convenea să lucreze pe linia Roma‑Teheran, deoarece pasagerii erau mai puţin sobri decât pe liniile nordice şi fetele păreau întotdeauna fericite să meargă în Orient sau,să cunoască Italia. Patru zile mai târziu, în timp ce ajuta un copil care‑şi pierduse linguriţa şi‑i arăta dezamăgit farfurioara pe care se afla desertul, descoperi din nou marginea insulei. Era o diferenţă de opt minute, dar când se aplecă să se uite printr‑un hublou dinspre coada avionului nu mai avu nici o îndoială: insula avea o formă de neconfundat, asemeni unei broaşte ţestoase abia ieşită din apă. O privi până fu chemat, de astă dată cu certitudinea că pata înunecată era un grup de case izbuti să distingă desenul unor terenuri cultivate care ajungeau până la plaja. În timpul escalei la Beirut se uită în atlasul stewardesei şi se întrebă dacă insula nu era cumva Horos. Radiotelegrafistul, un francez indiferent, rămase surprins de interesul pe care‑l manifesta. "Toate insulele astea se aseamănă între ele, de doi ani merg pe ruta asta şi prea puţin mă interesează. Da, arată‑mi‑o data viitoare." Nu era Horos ci Xiros, una din nenumăratele insule neincluse în circuitele turistice. "Nu va mai rezista nici cinci ani", îi spuse stewardesa în timp ce beau un pahar la Roma. Grăbeşte‑te dacă vrei să mergi. Gengis Cook veghează." Marini continuă însă să se gândească la insulă, privind‑o când îşi amintea de ea sau atunci când era vreun hublou prin apropiere, mai întotdeauna ridicând din umeri în final. Toate astea erau lipsite de sens, să zbori de trei ori pe săptămână la amiază deasupra insulei Xiros era tot atât de ireal ca şi cum ai visa de trei ori pe săptămână că zbori la amiază deasupra insulei Xiros. De sus, toiul părea ireal şi fals; totul, în afară poate de dorinţa de a repeta zborul, de a‑şi consulta ceasul de la mină înainte de amiază, scurtul, şocantul contact cu orbitorul franj alb înconjurat din toate părţile de acel albastru bătând aproape în negru, şi casele de unde pescarii de‑abia îşi ridicau privirea spre a urmări zborul lor la fel de ireal.
Opt sau nouă săptămâni mai târziu, când îi propuseră să zboare spre New York, cu toate avantajele acestei rute, Marini îşi spuse că avea ocazia să termine cu această manie inocentă şi supărătoare. Avea în buzunar cartea unui geograf oarecare cu nume levantin, care dădea despre Xiros mai multe detalii decât găsise în ghidurile obişnuite. Refuză, ascultându‑şi propriul refuz ca venind de undeva de foarte departe, iar după ce evită feţele scandalizate ale şefului şi ale celor două secretare, se duse să mănânce la bufetul companiei unde ii aştepta Carla. Decepţia Carlei nu‑l nelinişti; coasta sudică a insulei Xiros era nelocuită, dar spre vest se păstrau urmele unei colonii lidiene sau poate cretano‑miceniene, iar profesorul Goldmann găsise două pietre gravate cu hieroglife pe care pescarii le foloseau la construirea micului dig. Pe Carla o durea capul şi plecă aproape imediat; caracatiţele erau principala hrană a lpcuitorilor, la fiecare cinci zile sosea un vas care încărca peştele şi lăsa câteva provizii şi mărfuri. La agenţia de voiaj ii spuseră că va trebui sa închirieze o barcă specială din Rynos, sau că va putea merge cu şalupa ce aduna caracatiţele, dar acest lucru avea să‑l afle numai în Rynos, pentru că agenţia nu avea nici un reprezentant acolo. Oricum, ideea de a‑şi petrece câteva zile pe insulă nu era decât un plan pentru concediul din iunie. În săptămânile ce urmară trebui să‑l înlocuiască pe White pe ruta spre Tunis, iar apoi începu o grevă şi Caria se întoarse la casa surorilor ei din Palermo. Marini se duse să stea la un hotel de lângă Piazza Navona, unde se aflau mai multe anticariate; se amuza căutând fără prea mult chef cărţi despre Grecia, răsfoind din când în când vreun ghid de conversaţie. Îi plăcu cuvântul kalimera, pe care‑l exersa cu o roşcată într‑un cabaret, se culcă cu ea, vorbi despre bunicul ei din Odos şi despre nişte dureri de gât inexplicabile. La Roma începu să plouă, la Beirut îl aştepta în continuare Tania, şi mereu alte probleme, rude, necazuri, şi într‑o zi din nou linia Teheran şi insula la amiază. Marini rămase atât de mult timp lipit de hublou, încât stewardesa cea nouă îl consideră neserios şi‑i ţinu socoteala tăvilor servite. În seara aceea, Marini o invită pe stewardesă să ia masa la Firouz şi ea îi iertă comportarea din cursul dimineţii. Lucia îl sfătui să se tundă în stil american; el îi vorbi o vreme despre Xiros, dar înţelese apoi că ea preferă vodka‑lime de Milton. Şi aşa trecea timpul, cu nenumărate tăvi cu mâncare, servite cu zâmbetul la care avea dreptul pasagerul, în zborul de întoarcere, avionul survola Xirosul la ora opt dimineaţa; soarele intra prin hublourile de la babord şi abia lăsa să se întrevadă ţestoasa aurită; Marini prefera să aştepte orele de amiază ale zborului de dus, ştiind că atunci putea să stea ceva mai mult ca să se uite prin hublou, în timp ce Lucia (şi mai târziu Felisa) se ocupa de servit, puţin ironică. O dată a făcut o fotografie cu insula Xiros, dar i‑a ieşit neclară; ştia acum câteva lucruri despre insulă, subliniase cele câteva menţionări găsite prin cărţi. Felisa îi zise că piloţii îi spuneau "nebunul cu insula", dar asta nu‑l deranja. Carla tocmai îi scrisese că se hotărâse să nu ţină copilul, şi Marini îi trimise leafa pe două luni, gândindu‑se că restul nu‑i va ajunge pentru concediu. Carla acceptă banii şi‑i transmise printr‑o prietenă că se va căsători probabil cu dentistul din Treviso. Toate acestea aveau atât de puţină importanţă la amiază, în zilele de luni, de joi şi de sâmbătă (şi duminica de două ori pe lună).
Cu timpul, îşi dădu seama că Felisa era singura persoană care îl înţelegea puţin; căzuseră de acord ca ea să se ocupe de pasageri la amiază, de îndată ce el se instala lângă hubloul din coada avionului. Insula era vizibilă doar câteva minute, dar cerul era întotdeauna limpede şi marea ţi‑o aducea în faţa ochilor, cu detalii pe care le păstrai în minte de la o călătorie la alta pata verde a promontoriului din nord, casele cenuşii, plasele pescarilor uscându‑se pe nisip. Cind lipseau plasele, Marini resimţea acest lucru aproape ca pe o insultă. Îi veni ideea să filmeze insula, pentru a privi filmul la hotel, dar preferă să economisească banii pe care i‑ar ii cheltuit cu aparatul de filmat, gândindu‑se că mai avea doar o lună până la concediu. Nu preia ştia cum trece timpul; uneori cu Tania la Beirut, alteori cu Felisa la Teheran, aproape întotdeauna cu fratele mai mic la Roma, puţin absent, un pic amabil şi cordial, ca şi cum voia să facă mereu altceva, umplându‑şi orele de dinainte sau de după zbor, şi în timpul zborului devenea iarăşi absent, totul i se părea uşor şi prostesc, până venea ora când se ducea să se uite prin hubloul din coada avionului, când simţea sticla rece ca pe o margine a acvariului unde ţestoasa aurită se deplasa încet în albastrul dens.
În ziua aceea, plasele se distingeau cu precizie pe nisip, şi Marini ar fi putut jura că punctul negru din stingă, de pe plajă, era un pescar care pesemne se oprise să se uite după avion. "Kalimera", gândi el absurd. Nu avea sens să mai aştepte, Mario Merolis îi va împrumuta banii de care avea nevoie pentru călătorie, şi în mai puţin de trei zile se va afla în Xiros. Cu buzele lipite de sticlă, surâse la gându] că se va căţăra pe pata verde, că se va scălda gol în marea de lângă golful din nord, că va pescui caracatiţe alături de ceilalţi pescari, înţelegându‑se cu ei prin semne şi zâmbete. Nimic n‑a fost greu odată hotărârea luată, un tren de noapte, primul vapor, apoi un altul, vechi şi murdar, escala în Rynos, tratative îndelungate cu căpitanul şalupei, noaptea pe punte, ou ochii la stele, parfumul anasonului şi mirosul de berbec, apariţia zorilor printre insule. Debarcă odată cu răsăritul şi căpitanul îl prezentă unui bătrân, oare trebuia să fie patriarhul. Klaios îi luă mâna stângă şi‑i vorbi încet, privindu‑l în ochi. Veniră doi băieţi şi Marini înţelese că erau copiii lui Klaios. Căpitanul şalupei epuiza puţinele cuvinte englezeşti cunoscute: douăzeci de locuitori, caracatiţe, pescuit, cinci oase, italian în vizită care‑i va plăti chirie lui Klaios.
Băieţii râseră când Klaios vorbi despre drahme la fel şi Marini, acum prieten cu tinerii, în timp ce privea soarele răsărind dintr‑o mare mai puţin întunecoasă decât se vedea de sus o cameră sărăcăcioasă şi curată, un urcior ou apă, miros de peşte şi de piele tăbăcită.
Îl lăsară singur, pentru că trebuiau să încarce şalupa, iar după ce‑şi scoase cu grijă hainele de călătorie, după ce‑şi puse un pantalon şi nişte sandale, ieşi să facă o plimbare pe insulă. Încă nu se vedea nimeni, soarele se înălţa încet şi din tufişuri se simţea un miros discret, puţin acidulat, amestecat cu iodul din aer. În jur de ora zece ajunse la promontoriul din nord şi recunoscu cel mai mare dintne golfuri. Prefera să fie singur şi să se întindă pe nisip; insula îl invada şi‑i dădea atâta bucurie lăuntrică, încât nu mai era capabil să gândească sau să aleagă. Pielea îi era arsă de soare şi vânt atunci când se dezbrăcă să se arunce de pe o stâncă în mare apa era rece şi‑i făcu bine, se lăsă purtat de curenţi înşelători până la intrarea într‑o grotă, se întoarse, îndepărtându‑se de mal, se lăsă pe spate, acceptă totul într‑un moment unic de împăcare cu sine care avea să se prelungească şi în viitor. Ştiu din clipa aceea că nu va mai pleca de pe insulă, că va face cumva să rămână pentru tot deauna pe insulă. Reuşi să şi‑l imagineze pe fratele său, pe Felisa, ce figură vor face când vor afla că a rămas să trăiască din pescuit pe o insulă solitară. Îi uitase deja când se răsuci ca să înoate spre mal.
Soarele îl uscă imediat, coborî până în dreptul caselor, unde două femei îl priviră uimite, înainte de a fugi să se ascundă. Salută în gol şi coborî spre plase. Unul din copiii lui Klaios îl aştepta pe plajă, şi Marini îi arătă marea, invitându‑l. Băiatul şovăi, îi arătă pantalonii de pânză şi cămaşa roşie. Alergă după aceea spre una din oase şi la puţin timp se întoarse aproape gol se aruncară împreună într‑o mare călduţă, orbitoare în soarele de la ora unsprezece.
Uscându‑se pe nisip, Ionas începu să desemneze obiectele. "Kalimera", spuse Marini, şi băiatul se prăpădi de râs. Marini repetă după aceea frazele ai, îl învăţă cuvinte italieneşti pe Ionas. Aproape de orizont, şalupa se micşora din ce în ce mai mult; Marini simţi că acum era înti‑adevăr singur pe insulă cu Klaios şi cu ai săi. Va lăsa să treacă zilele, îşi va plăti camera şi va învăţa să pescuiască; şi într‑o seară, după ce se vor cunoaşte bine, le va spune că vrea să rămână şi să muncească cu ei. Ridicându‑se, îi întinse mâna lui Ionas şi porni încet spre colina. Coasta era povârnită şi se căţără savu‑rând fiecare popas, întorcându‑se când şi când să privească plasele de pe plajă, siluetele femeilor care vorbeau însufleţit cu Ionas şi cu Klaios şi oare‑l priveau cu coada ochiului, râzând. Când ajunse la pata aceea verde, pătrunse într‑o lume unde parfumul de cimbru şi salvie avea aceeaşi compoziţie cu focul din soare şi briza mării. Marini îşi privi ceasul, apoi, cu un gest de nerăbdare, şi‑l scoase de la mână şi‑l băgă în buzunarul de la slip. Nu‑i va fi uşor să‑l ucidă pe vechiul om din el, dar acolo sus, încordat din pricina soarelui şi a spaţiului, simţi că totul era posibil. Se afla în Xiros, se afla acolo unde se îndoise de atâtea ori că va putea ajunge vreodată. Se lăsă pe spate, printre pietre fierbinţi, stătu aşa, cu faţa şi spatele încinse de soare, şi privi cerul pe verticală; de departe, ajunse până la el bizâitul unui motor.
Închizând ochii, îşi spuse că nu vi privi avionul, că nu se va lăsa ispitit de ce mai era rău în el însuşi; că aviionul va zbura încă o dată pe deasupra insulei. Dar îndărătul pleoapelor şi‑o imagină pe Felisa cum împarte tăvile chiar în clipa aceea, şi pe stewardul care îi ţinea locul, probabil Giorgio sau vreunul nou de pe altă linie, cineva care zâmbea ca şi el, în timp ce servea vinul sau cafeaua. Incapabil să lupte împotriva trecutului, deschise ochii şi se ridică, şi în aceeaşi clipă văzu aripa dreaptă a avionului, aproape deasupra capului său, înclinându‑se inexplicabil, zgomotul schimbat al turbinelor, căderea aproape verticală în mare. Coborî în goană colina, lovindu‑se de stânci şi zgâriindu‑şi un braţ printre spini. Insula îi ascundea locul unde se prăbuşise avionul, o luă însă pe o scurtătură şi ajunse la plaja cea mică. Coada avionului se scufunda la vreo sută de metri, într‑o linişte absolută. Marini se aruncă în apă, spera ca avionul să mai plutească o vreme dar nu se mai vedea decât uşoara unduire a valurilor, o cutie de carton ce se balansa absurd lângă loauil prăbuşirii iar spre sfirşit când nu mai avea rost să continue să înoate o mână deasupra apei, o clipă doar, atât cât Marini să aibă timp să‑şi schimbe direcţia şi să se scufunde ca să‑l apuce de păr pe omul ce lupte să se agaţe de el şi care înghiţea cu lăcomie aerul pe care Marini îl lăsa să‑l respire, fără a se apropia prea mult. Târându‑l încet, îl aduse pe mal, luă în braţe corpul îmbrăcat în alb, şi după ce‑l întinse pe nisip, privi faţa plină de spumă, pe oare moartea se instalase deja, sângele ce curgea dintr‑o rană enormă la gât. La ce putea servi respiraţia artificială dacă la fiecare nouă convulsie rana părea să se deschidă tot mai tare, asemeni unei guri respingătoare care‑l chema pe Marini, îl smulgea din mărunta fericire a celor câteva ore trăite pe insulă, îl striga, bolborosind ceva ce el nu era în stare să audă. Alergau în goană copiii lui Klaios şi ceva mai în spate veneau şi femeile. Când sosi Klaios, băieţii înconjurara trupul întins pe nisip, fără să înţeleagă cum cel înecat mai fusese în stare să înoate spre mal şi să se târască, în timp ce pierdea atâta sânge. "Închide‑i ochii", îl rugă plângând o femeie. Klaios se uită spre mare, căutând vreun alt supravieţuitor. Dar, ca întotdeauna, erau singuri pe insulă, iar cadavrul cu ochii deschişi era singurul lucru nou întire ei şi mare.

INSTRUCŢIUNI PENTRU JOHN HOWELL

   Lui Peter Brook

Când se va gândi mai târziu pe stradă, întivun tren ce traversează câmpia toate acestea i se vor părea absurde, dar un teatru nu este altceva decât un pact cu absurdul, un exerciţiu eficace şi luxos. Lui Rice, care se plictisea într‑o Londra autumnală de sfârşit de săptămână şi care intrase la Aldwych fără a privi prea atent afişul, primul act al piesei i s‑a părut mai degrabă mediocru absurdul începu însă în pauză, când bărbatul în gri s‑a apropiat de fotoliul său şi l‑a invitat politicos, cu o voce abia auzită, să‑l însoţească în culise. Nu fu prea surprins, gândindu‑se că direcţia teatrului făcea probabil o anchetă, vreo vagă investigaţie în scopuri publicitare. "Dacă vreţi părerea mea, spuse Rice, primul act mi se pare slab, şi felul cum cade lumina, de exemplu. ." Bărbatul în gri consimţi cu amabilitate, dar mâna lui continua să indice spire o ieşire laterală, şi Rice înţelese că trebuia să se ridice şi să‑l însoţească fără să se lase rugat. "Aş fi preferat să beau un ceai", se gândea în timp ce cobora cele câteva trepte care dădeau într‑un coridor lateral şi se lăsa condus, pe jumătate distrat, pe jumătate plictisit. Aproape imediat ajunse în faţa unui cadru ce reprezenta o bibliotecă burgheză doi bărbaţi care păreau că se plictisesc, îl salutară ca şi cum vizita lui ar fi fost prevăzută şi chiar scontată. "Fireşte că dumneavoastră sunteţi cel mai potrivit", spuse cel mai înalt dintre cei doi. Celălalt dădu din cap, fără să scoată nici un cuvânt. "N‑avem prea mult timp la dispoziţie, zise bărbatul cel înalt, dar voi încerca să vă explic rolul în două cuvinte." Vorbea mecanic, de parcă ar fi făcut abstracţie de prezenţa reală a tai Rice şi s‑ar fi limitat la îndeplinirea unei sarcini monotone. "Nu înţeleg", vorbi Rice, dându‑se un pas înapoi "Aşa mai merge, spuse bărbatul cel înalt. În astfel de cazuri, analiza este mai degrabă dezavantajoasă; o să vedeţi că, după ce vă veţi obişnui cu reflectoarele, o să începeţi să vă distraţi. Primul act îl cunoaşteţi; ştiu, nu v‑a plăcut. Abia de acum încolo piesa poate deveni mai bună. Depinde, bineînţeles." "Măcar să devină mai bună, zise Rice, care credea că nu înţelesese bine despre ce‑i vorba, în tot cazul, acum cred că trebuie să mă întorc în sală." Pentru că mai făcuse un pas înapoi, nu-l surprinse prea mult uşoara rezistenţă întâm‑pinată din partea bărbatului în gri, care‑i şoptea o scuză, fără să se îndepărteze. "S‑ar părea că nu ne înţelegem, spuse bărbatul cel înalt, şi e păcat, fiindcă mai sunt doar patru minute până începe actul doi. Vă rog să mă ascultaţi eu atenţie. Dumneavoastră sunteţi Howell, soţul Evei. Aţi văzut până acum că Eva îl înşeală pe Howell cu Michael, şi Howell şi‑a dat probabil seama, dar preferă sa tacă, din motive pe care nu le cunoaştem încă. Nu vă mişcaţi, vă rog, este pur şi simplu o perucă." Avertizarea părea însă inutilă, căci bărbatul în gri împreună cu cel tăcut îl apucaseră deja de braţe, iar o fată înaltă şi slabă, care‑şi făcuse brusc apariţia, îi fixa ceva pe cap. "Cred că nu vreţi să încep să strig şi să provoc scandal în teatru", spuse Rice încercând să‑şi stăpânească tremurul din glas. Bărbatul cel înalt ridică din umeri. "Nu veţi face una ca asta, vorbi el, obosit. Ar fi atât de lipsit de eleganţă. Nu, sunt sigur că nu veţi face una ca asta La urma urmei, peruca vă vine perfect, sunteţi tipul căruia îi stă bine cu păr roşcat." Ştiind că nu trebuia s‑o spună, Rice zise totuşi: "Dar eu nu sunt actor." Toţi, chiar şi fata, surâseră, încurajându‑l "Tocmai de asta. spuse bărbatul cel înalt. Dumneavoastră vă daţi foarte bine seama de diferenţă. Nu sunteţi un actor, sunteţi Howell. Când o să apăreţi pe scenă, Eva se va afla în salon, scriindu‑i lui Michael o scrisoare. Vă veţi preface că nu observaţi că ea ascunde scrisoarea şi că e foarte tulburată. Din acest moment, faceţi ce doriţi. Ochelarii, Ruth." "Să fac ce vreau?", întrebă Rice, încercând zadarnic să‑şi elibereze braţele, în timp ce Ruth îi potrivea nişte ochelari cu ramă de baga. "Da, despre asta e vorba", spuse fără chef bărbatul înalt, şi lui Rice îi trecu prin cap că era sătul să tot repete aceleaşi lucruri în fiecare seară. Se auzea clopoţelul chemând publicul, şi Rioe reuşi să distingă mişcările masinistilor pe scenă, câteva schimbări de lumini; Ruth dispăruse fără urmă. Simţi o indignare mai degrabă amară decât violentă, care într‑un fel anume părea să nu‑şi aibă rostul "Asta‑i o farsă stupidă, spuse, încercând să se eschiveze, şi vă previn că." "Îmi pare rău, şopti bărbatul cel înalt. Sincer să fiu, aveam o altă părere despre dumneavoastră. Dar dacă o luaţi aşa." Nu era tocmai o ameninţare, cu toate că cei trei bărbaţi îl înconjuraseră într‑un anumit fel, care îl obliga fie la supunere, fie la luptă deschisă lui Rice i se păru că oricare din ele ar fi fost pe cât de absurdă, pe atât de falsă. "Intră Howell acum," zise bărbatul cel înalt, indicându‑i culoarul îngust din culise "Odată ajuns acolo, faceţi ce doriţi, noi am regreta însă tore mult, dacă." O spuneau amabilitate, fără să tulbure liniştea ce se lăsase brusc în sală cortina se ridică cu un foşnet de catifea, şi fură învăluiţi în atmosfera uşor încărcată. "Poate vă mai gândiţi, totuşi, adăugă obosit bărbatul înalt. Duceţi‑vă acum." Însoţindu‑l fără să‑l îmbrâncească, cei trei îl împinseră spre scenă. O lumină violetă îl orbi pe Rice; în faţă îi apăru un spaţiu infinit, iar în stânga ghici că se afla uriaşa cavernă, ceva ca o gigantică respiraţie stăpânită ceva care, la urma urmei, era adevărata lume unde treptat, treptat, începeau să se decupeze plastroanele albe şi probabil pălăriile sau pieptănăturile înalte. Făcu un pas sau doi, simţind cum picioarele nu‑l ascultă, şi era gata să se întoarcă şi s‑o ia la fugă când Eva, ridicându‑se grăbită, îi veni în întâmpinare cu mâna întinsă ce părea că pluteşte în lumina violetă, în prelungirea braţului nespus de alb şi de lung. Mâna‑i era îngheţată, şi Rice avu impresia că se strângea puţin într‑a lui. Lăsându‑se condus spre mijlocul scenei, ascultă confuz explicaţiile Evei despre durerea ei de cap, preferinţa ei pentru penumbră şi liniştea din bibliotecă, aşteptând‑o să tacă spre a înainta şi el în avanscenă ca să spună, în două cuvinte, că totul este o înşelăciune. Dar Eva părea că aşteaptă ca el să se aşeze pe sofaua de un gust la fel de îndoielnic ca şi subiectul şi decorurile piesei, iar Rice înţelese că era imposibil, aproape grotesc, dacă continua să stea în picioare în vreme ce ea, întinzându‑i încă o dată mâna, repeta invitaţia cu un surâs obosit. De pe sofa distinse moi bine primele rânduri de la parter, despărţite de scenă doar prin lumina care din violet se transformase într‑un galben‑portocaliu, dar, în mod curios, lui Rice îi fu uşor să se întoarcă spre Eva şi să‑i susţină privirea care, într‑un fel inexplicabil, îl mai lega încă de această farsă, amânând încă o clipă unica decizie posibilă pentru a nu cădea pradă nebuniei şi prefăcătoriei. "Serile sunt interminabile în toamna asta", spusese Eva, căutând o cutie de metal rătăcită printre cărţile şi hârtiile de pe măsuţa ioasă, şi oferindu‑i o ţigară. Cu un gest mecanic, Rice îşi scoase bricheta, simţindu‑se din ce în ce mai ridicol cu peruca şi cu ochelarii; dar gestul banal de a aprinde ţigările şi de a trage primele fumuri era ca un răgaz, ce‑i permitea să se aşeze mai comod, slăbind insuportabila tensiune a corpului care se ştia privit de reci constelaţii invizibile. Auzea răspunsurile sale la întrebările Evei, cuvintele păreau să se construiască unele după altele cu un minim de efort, fără ca vreunul din ei să spună ceva concret; un dialog de cărţi de joc în care Eva înălţa zidurile fragilului edificiu şi Rice intercala fără efort propriile lui cărţi, şi castelul se ridica în lumina portocalie, terminându‑se în cele din urmă cu o explicaţie confuză ce includea şi numele lui Michael ("Aţi văzut până acum că Eva îl înşeală pe Howell cu Michael"). Şi multe alte nume şi alte locuri, un ceai la care fusese mama lui Michael (sau era vorba de mama Evei?). Şi cu o îngrijorată justificare, aproape înlăcrimată, cu o mişcare de neliniştită speranţă, Eva se aplecă spre Rice, ca şi cum ar fi vrut să‑l îmbrăţişeze sau ca şi cum ar fi aşteptat ca el s‑o ia în braţe, şi exact după ultimul cuvânt rostit cu o voce foarte clară, îi şopti la ureche lui Rice: "Nu‑i lăsa să mă omoare", şi brusc reveni la vooea ei profesională, ca să se plângă că e singură şi abandonată. Se auzeau bătăi la uşa din, fund şi Eva îşi muşca buzele, de parcă voia să mai adauge ceva (aşa i se păru lui Rioe, destul de tulburat însă, ca să poată reacţiona la timp), şi se ridică în picioare pentru a‑i ura bun venit lui Michael, ce sosea cu surâsul său infatuat, pe care‑l arborase într‑un mod atât de insuportabil în primul act. O damă îmbrăcată în roşu, un bătrân: scena se umplu deodată de oameni care schimbau între ei saluturi, flori şi noutăţi Rice strânse mâinile care i se întindeau şi se aşeză cât putu de repede pe sofa, aprinzându‑şi altă ţigară părea acum că acţiunea se putea desfăşura făcând abstracţie de prezenţa lui, iar publicul primea cu şoapte de mulţumire jocurile de cuvinte ale lui Michael şi ale adevăraţilor actori, în timp ce Eva se ocupa de ceai şi dădea instrucţiuni servitorului. Poate că venise timpul să se apropie de marginea scenei, să lase să‑i cadă ţigara şi s‑o strivească apoi cu piciorul, fiind cazul să anunţe  "Stiimati spectatori." Dar poate ar fi mai elegant (Nu‑i lăsa să mă omoare) să aştepte căderea cortinei şi atunci, înaintând cu repeziciune, să scoată la iveală înşelăciunea. Era ca o ceremonie la care nu era greu să asişti în aşteptarea momentului prielnic, Rice intră în conversaţie cu bătrânul domn, acceptă ceaşca de ceai pe care Eva i‑o oferea fără să‑l privească în faţă, de parcă s‑ar fi simţit observată de Michael şi de dama în roşu. Totul era să reviste, să fie mai puternic decât comrilotul neruşinat ce‑şi propunea să‑l transforme într‑o paiaţă. Îi era deja uşor să observe că frazele adresate lui (uneori de Michael, alteori de dama în roşu, dar foarte rar de Eva, acum) conţineau implicit şi răspunsul pe oaire‑l aşteptau ceilalţi, că paiaţa va răspunde asa cum trebuie, că piesa putea continua. Rice se gândi că, dacă ar fi avut ceva mai mult timp pentru a deveni stăpân pe situaţie, l‑ar fi distrat să răspundă în doi peri şi să‑i pună‑n dificultate pe actori dar nu i s‑ar ierta una ca asta falsa lui libertate de acţiune nu‑i mai permitea altceva decât să se revolte, să facă scandal. Nu‑i lăsa să mă omoare, spusese Eva, într‑un fel tot atât de absurd ca tot ce se întâmpla| şi Rice simţea în continuare că era mai bine să aştepte. Cortina se lăsă la o replică sentenţioasă şi plină de amărăciune a damei în roşu, şi actorii îi apărură lui Rice ca nişte figuri care, dilntr‑o dată, coborau o treaptă invizibilă: micşoraţi, indiferenţi (Michael ridica din umeri, întorcând spatele şi îndreptându‑se spre fundul scenei), părăseau scena fără să‑şi arunce măcar o privire unul altuia, dar Rice observă că Eva întorcea capul spre el, în timn ce dama în roşu şi bătrânul o conduceau amabili spre culisele din partea dreaptă. Se gândi s‑o urmeze, avu vaga speranţă că într‑o cabină ar putea sta singuri de vorbă. "Excelent, spuse bărbatul cel înalt, bătându‑l pe umăr Foarte bine, aţi jucat într‑adevăr foarte bine" Arăta spre cortină, prin care străbăteau ultimele aplauze. "Le‑a plăcut cu adevărat. Să mergem să bem ceva " Ceilalţi doi bărbaţi stăteau la oarecare distantă, surâzând cu amabilitate, şi Rice renunţă s‑o mai urmeze pe Eva. Bărbatul cel înalt deschise o usă la capătul primului coridor şi intrară într‑o mică încăpere unde se aflau câteva fotolii vechi, un dulap, o sticlă de whisky începută şi nişte pahare frumoase de cristal. "Aţi jucat foarte bine", insistă bărbatul cel înalt, pe când se aşezau toţi trei în jurul lui Rice. "Cu puţină gheaţă, nu‑i asa? Fireşte, oricine ar avea gâtul uscat." Bărbatul în gri nu aşteptă ca Rice să‑l refuze şi‑i întinse un pahar aproape plin. "Actul trei este mai greu, dar e cel mai amuzant Howell, spuse bărbatul cel înalt. Niciodată nu mi‑aş fi putut imagina că veţi fi atât de nepăsător faţă de soţie; eu aş fi reacţionat altfel." "Cum?", întrebă sec Rice. "Nu se pun asemenea întrebări, dragul meu. Părerea mea v‑ar putea schimba propriile decizii, dacă mă gândesc că aveţi în minte un plan pe care vreţi să‑l urmaţi. Sau nu‑i aşa?" Şi cum Rice tăcea, adăugă: "Şi spun asta tocmai pentru că nu trebuie să aveţi planuri preconcepute. Suntem destul de mulţumiţi cu toţii ca să riscăm să stricăm restul." Rice lua o înghiţitură bună de whisky. "Şi cu toate astea, în actul doi mi‑aţi spus că pot să fac ce vreau", observă el. Bărbatul în gri începu să râdă, dar bărbatul cel înalt îl privi şi celălalt se scuză cu un gest rapid. "Există o limită în aventură sau în întâmplare, zise bărbatul cel înalt. De acum înainte, vă rog să ţineţi cont de ceea ce vă voi indica, se înţelege că vă las toată libertatea în detalii." Deschizând mâna dreaptă cu palma în sus, o privi atent în vreme ce arătătorul celeilalte se sprijinea într‑un gest nervos pe ea. Între două înghiţituri (îi umpluseră iar paharul) Rice ascultă instrucţiunile pentru John Howell. Ajutat de alcool şi de ceva ca un fel de întoarcere în sine care‑l umplea de o mânie surdă, înţelese fără efort sensul instrucţiunilor, pregătirea intrigii care avea să ajungă la punctul culminant în ultimul act. "Sper că e clar", vorbi bărbatul cel înalt, făcând o mişcare circulară cu degetul pe palmă. "E foarte clar, zise Rice ridicându‑se, dar aş vrea să ştiu dacă în actul patru." "Să evităm confuziile, dragul meu, spuse bărbatul cel înalt, în pauza următoare vom reveni asupra subiectului piesei, dar acum vă sugerez să vă concentraţi în exclusivitate la Howell, bărbatul în gri şi scoase din dulap un costum din stofă şi nişte mănuşi cu gesturi automate, Rice îşi schimbă îmbrăcămintea sub privirile aprobatoare ale celor trei. Bărbatul cel înalt deschisese uşa şi aştepta; de departe se auzea clopoţelul. "Blestemata asta de perucă mă încălzeşte îngrozitor", gândi Rice, terminându‑şi whisky‑ul dintr‑o înghiţitură. Aproape numaidecât se trezi în alte culise, fără să opună rezistenţă unei mâini care‑i apăsa cu amabilitate cotul. Rice îşi descheie haina. "Nu încă, spuse bărbatul cel înalt, din spate. Amintiţi‑vă că e răcoare în parc. Poate dacă v‑aţi ridica gulerul de la haină. Să mergem, e rândul dumneavoastră." Ridicindu‑se de pe o bancă aflată în capătul unei alei, Michael îi ieşi în întâmpinare, salutându‑l cu o glumă. Trebuia să‑i răspundă apatic şi să discute despre cât de frumoasă este toamna în Regent's Park, până la sosirea Evei şi a doamnei în roşu, care hrăneau lebedele. Pentru prima oară şi el însuşi era aproape tot atât de surprins ca şi ceilalţi Rice făcu o aluzie pe care publicul păru s‑o aprecieze şi care‑l obligă pe Michael să dea înapoi şi să folosească metodele cele mai la îndemână în profesiunea sa pentru a găsi o soluţie; întorcându‑i brusc spatele în timp ce‑şi aprindea o ţigară, ca şi cum ar fi vrut să se apere de vânt, Rice privi pe deasupra ochelarilor şi‑i văzu pe cei trei bărbaţi în culise, văzu braţul bărbatului înalt într‑un gest ameninţător Râse printre dinţi (trebuie sa fi fost puţin băut, şi pe deasupra se şi amuza; braţul care se agita îl amuza extraordinar) înainte să se întoarcă şi să‑şi sprijine o mână pe umărul lui Michael. "În parcuri vezi lucruri amuzante, spuse Rice. Realmente nu pricep cum poţi să‑ţi pierzi vremea cu lebede sau cu amante când te afli într‑un parc londonez." Publicul râse mai mult decât Michael, preocupat peste măsură de sosirea Evei şi a damei în roşu. Fără să şovăie, Rice merse împotriva curentului încălcând treptat instrucţiunile primite, într‑o luptă feroce şi absurdă împotriva actorilor extrem de abili care se străduiau să‑l facă să se întoarcă la rolul său şi uneori chiar reuşeaiu, dar el le scăpa din nou pentru a o ajuta într‑un fel pe Eva, fără să ştie prea bine de ce o face, însă îşi spunea (şi‑l pufnea râsul, probabil din cauza whisky‑ului) că tot ce va schimba el în clipa aceea va modifica inevitabil ultimul act (Nu‑i lăsa să mă omoare). Şi ceilalţi îşi dăduseră seama de intenţia sa, căci era suficient să privească pe deasupra ochelarilor spre culisele din stânga ca să vadă gesturile pline de mânie ale bărbatului cel înalt pe scenă şi în afara ei luptau împotriva lui şi a Evei, interveneau între ei ca să nu‑i lase să comunice, ca ea să nu‑i poată spune nici un cuvânt, şi acum iată‑l venind pe bătrânul domn, urmat de un şofer cu o înfăţişare sinistră, şi era ca o clipă de destindere (Rice îşi amintea instrucţiunile: o pauză, apoi conversaţia despre cumpărarea de acţiuni, după care venea fraza revelatoare a daniei în roşu, şi cortina) şi în acest răstimp, când Michael şi femeia în roşu erau obligaţi să se îndepărteze, pentru ca batrânul să vorbească cu Eva şi Howell despre maşinăriile de la Bursă (într‑adevăr nu lipsea nimic în piesa asta), plăcerea de a mai strica puţin acţiunea îl umplu pe Rice de un sentiment asemănator cu fericirea. Cu un gest din care reieşea clar profundul dispreţ pe care i‑l inspirau speculaţiile primejdioase, luă braţul Evei, eliberându‑se de prezenţa înfuriatului domn, şi începu să se plimbe cu ea, fără să fie atent la mulţimea de cuvinte ingenioase rostite în spatele lui, cuvinte care nu‑l priveau ioâtuşi de puţin, inventate în exclusivitate pentru public, şi o ascultă în schimb pe Eva, simţind doar o secundă suflarea ei caldă pe obraz, şoptindu‑i abia auzit cu adevărata ei voce: "Rămâi cu mine până la sfârşit"; întrerupându‑se cu o mişcare instinctivă, din obişnuinţa de a‑i răspunde damei în roşu, care‑l trase deoparte pe Howeil ca să‑i arunce în faţă cuvintele revelatoare. Fără pauză, fără minimum de răgaz de care ar fi avut nevoie pentru a schimba finalul piesei, anunţat prin aceste cuvinte, Rice văzu lăsându‑se cortina. "Imbecilule", spuse dama în roşu. "Pleacă, Flora", porunci bărbatul cel înalt, lipit de Rice, care surâdea satisfăcut. "Imbecilule", repetă dama în roşu şi o luă de braţ pe Eva, ce stătea cu capul în jos şi părea absentă. Rice, care se simţea pe deplin fericit, fu îmbrâncit în culise. "Imbecilule", zise la rândul lui bărbatul cel înalt. Îl lovi aproape brutal în cap, dar Rice îşi scoase ochelarii şi‑i întinse bărbatului înalt. "N‑a fost rău whisky‑ul, spuse. Dacă vreţi să‑mi daţi instrucţiunile pentru ultimul act." O altă lovitură fu cât pe ce să‑l doboare la pământ şi când reuşi să se îndrepte, cu o uşoară senzaţie de greaţă, începură să-l îmbrâncească spre o galerie prost, luminată bărbatul cel înalt dispăruse, iar ceilalţi doi se înghesuiau în el, obligându‑l să înainteze presat de trupurile lor Ajunseră în dreptul unei uşi cu o lampă mică portocalie deasupra. "Schimbă‑te", zise bărbatul în gri, dându‑i înapoi hainele. Fără să‑l lase să se îmbrace bine, deschiseră uşa cu o lovitură de picior; dintr‑un brânci, ajunse împleticindu‑se pe trotuar, în frigul unei fundături cu miros de gunoi. "Nenorociţilor, o să fac o pneumonie", gândi Rice, băgându‑şi mâinile în buzunare. Se vedeau lumini departe, în capătul străzii, acolo unde începea zgomotul traficului. La primul colţ (nu‑i luaseră nici banii, nici actele), Rice recunoscu intrarea teatrului. Cum nimic nu‑l putea împiedica să asiste din fotoliul său la ultimul act, pătrunse în căldura foaierului, în fumul şi pălăvrăgeala oamenilor de la bar mai avea vreme să bea un whisky, dar simţea că e incapabil să se mdi gândească la ceva. Cu puţin înainte de ridicarea cortinei reuşi să se întrebe cine va juca rolul lui Howell în ultimul act, şi dacă vreun alt biet nefericit va cunoaşte amabilităţile şi ameninţările şi va purta aceiaşi ochelari dar pesemne că gluma se termina la fel în fiecare seară, căci îl recunoscu îndată pe actorul din primul act oare citea o scrisoare în biroul său şi i‑o înmâna apoi unei Eve palide, îmbrăcată în gri. "E scandalos, comentă Rice, întorcându‑se spre spectatorul din stânga. Cum e posibil să schimbe actorul la mijlocul piesei?" Spectatorul suspină, obosit. "Nu mai înţelegi nimic din autorii ăştia tineri, răspunse. Totul e simbolic, presupun." De la parter, Rice savura răutăcios numărul spectatorilor care nu păreau sa accepte cu atâta uşurinţă ca vecinul său schimbările fizice ale lui Howell; şi cu toate astea, iluzia teatrală puse stăpinire pe ei aproape deîndată, actorul era excelent şi acţiunea se desfăşura cu atâta uşurinţă, încât îl surprinse chiar şi pe Rice, cufundat într‑o plăcută indiferenţa. Scrisoarea era de la Michael, care‑şi anunţa plecarea din Anglia; Eva o citi şi i‑o înapoiie în tăcere o auzeai plângând încetişor. Rămâi cu mine până la sfârşit, spusese Eva. Nu‑i lăsa să mă omoare, spusese absurd Eva. Aflându‑se în siguranţă, la locul său de la parter, Rice nu putea concepe că se putea întâmpla ceva în scenariul ăsta de doi bani; totul fusese o continuă mascaradă, o oră interminabilă cu peruci şi copaci pictaţi. Nelipsita damă în roşu îşi făcu firesc apariţia, deranjând liniştea melancolică a biroului unde iertarea şi poate dragostea lui Ilowell se făceau simţite din tăcerea sa, din modul aproape distrat în care rupea scrisoarea şi o arunca în foc. Părea inevitabil ca dama în roşu să insinueze că plecarea lui Michael era o stratagemă, iar Howeil
să‑şi arate dispreţul, care nu‑l va împiedica totuşi să facă o invitaţie politicoasă la ceai. Pe Rice îl amuză oarecum intrarea servitorului cu tava ceaiul era parcă unul din mijloacele cele mai folosite în comedie; dar felul cum dama în roşu folosea, sticluţa, în vreme ce, într‑un mod cu totul inexplicabil, în biroul avocatului londonez se făcea întuneric, îl duse cu gândul la o melodramă romantică. Sună telefonul şi Howell ridică receptorul şi ascultă cu atenţie (era previzibilă scăderea acţiunilor la Bursă sau orioe altă criză necesară pentru dezno‑dământ) ceştile trecură din mână în mână, cu surâsuri cuviincioase, cu tonul acela bonom de dinaintea catastrofelor. Lui Rice i se păru aproape deplasat gestul lui Howell în clipa când Eva îşi apropia buzele de ceaşcă, mişcarea lui bruscă şi ceaiul vărsat pe rochia ei gri. Eva stătea nemişcată, aproalpe ridicolă; în această neaşteptată oprire a gesturilor (Rice se ridicase fără să ştie de ce, şi cineva vocifera nerăbdător în spatele său), exclamaţia scandalizată a damei în roşu acoperi trosnetul abia auzit, mâna lui Howell se ridica pentru a anunţa ceva, şi Eva întoarse oapul privind publicul de parcă nu‑i venea să creadă, apoi alunecă într‑o parte, până rămase aproape întinsă pe sofa, într‑o lentă reluare a loviturii primită, aparent, de Howell, şi fuga neaşteptată a acestuia spre culisele din dreapta, şi Rice care nu mai apucă să‑l vadă fugind, fiindcă şi el începuse să alerge prin holul central, fără ca vreun alt spectator să se fi mişcat de la locul său. Coborând în goană scările, avu inspiraţia să dea bonul la garderobă ca să‑şi recupereze pardesiul; când ajunse la uşă auzi primele zgomote care anunţau sfârşiul piesei, aplauze şi voci în sală; cineva din teatru fugea pe scări în sus. Alergă până spre Kean Street şi, trecând pe lângă fundătura laterală, i se păru că vede o siluetă nedesluşită ce înainta lipită de perete uşa prin care îl azvârliseră pe el era întredeschisă. Rice nu apucase încă să şi definitiveze aceste imagini, când se trezi alergând pe strada luminată şi în loc să se îndepărteze de zona teatrului, coborî încă o data pe Kingsway, intuind că nimănui nu i‑ar fi trecut prin minte să‑l caute în apropierea teatrului. Pătrunse în Strand (îsi ridicase gulerul de la pardesiu şi mergea repede cu manile în buzunare) până se pierdu, simţind o uşurare pe care nu şi‑o putea explica singur, în zona străduţelor ce se înfundau din Chancery Lane. Sprijinindu‑se de un zid (gâfâia puţin şi simţea cum sudoarea îi lipeşte cămaşa de piele), îşi aprinse o ţigară şi pentru prima oară se întrebă, folosind toate cuvintele necesare, de ce fugea. Paşii se se apropiau se amestecată între el şi răspunsul pe care‑l caută; în timp ce alerga, se gândi că, dacă izbutea să treacă peste fluviu (se afla deja lângă podul din Blackfriars), se va simţi la adăpost. Se ascunse între colonade, departe de felinarul care lumina ieşirea spre Watergate. Ceva îi arse gura aruncă repede mucul de ţigară de care uitase, şi‑şi simţi buzele sfâşiate. În liniştea ce‑l învăluia, încercă să‑şi repete întrebările la care nu găsise răspuns, dar, ca o ironie a soartei, nu scăpa de obsesia că va fi la adăpost numai daca va izbuti să traverseze fluviul. Era un gând absurd, paşii puteau să‑l urmărească şi pe pod, pe orice străduţa de pe malul celălalt; şi cu toate astea alese podul, alergă în direcţia vântului ce‑l ajută să lase în urmă fluviul şi să se piardă într‑un labirint pe care nu‑l cunoştea, până ajunse într‑o zonă prost luminată a treia oprire în noapte pe o străduţă strâmtă şi înfundată îl aduse, în sfârşit, în faţa singurei întrebări importante, şi Rice înţelese că‑i era imposibil să găsească răspunsul. Nu‑i lăsa să mă omoare, spusese Eva, iar el făcuse tot ce putuse, neîndemânatic şi mizerabil, şi totuşi o omorâseră, cel puţin în piesă o omorâseră, şi el trebuia să fugă pentru că piesa nu se putea termina aşa, nu se putea ea ceaşca de ceai sa se răstoarne inofensiv pe rochia Evei şi totuşi Eva să alunece şi să rămână nemişcată pe sofa intervenise ceva, fără ca el să fie acolo ca să împiedice lucrul acela, rămâi cu mine până la sfârşit, îl implorase Eva, dar îl izgoniseră din teatru, îl îndepărtaseră de acel ceva care trebuia să se intâmple şi el, instalat stupid pe locul său de la parter, privise fără să înţeleagă sau înţelegând ce se întimplă dintr‑o altă zonă a propriului său eu, unde se afla teama şi fuga, iar acum, lipicioasă precum sudoarea ce i se prelingea pe pântece, simţea scârba pentru propria persoană. "Dar eu n‑am nici un amestec, gândi. Şi nu s‑a întâmplat nimic e imposibil ca asemenea lucruri să se întâmple." Repetă sârguincios ca pentru sine: nu puteau să vină să‑l caute, să‑i propună un asemenea lucru lipsit de noimă, să‑l ameninţe au amabilitate paşii ce se apropiau erau probabil ai unui vagabond oarecare, nişte paşi fără nume. Bărbatul roşcat care se opri lângă el, aproape fără să‑l privească, şi care‑şi scoase ochelarii cu un gest nervos, ca apoi să şi‑i pună la loc după ce‑i şterse pe reverul hainei, era pur şi simplu cineva care semăna cu Howell şi care vărsase ceaşca de ceai pe rochia Evei. "Scoate‑ţi peruca asta, zise Rice, te vor recunoaşte oriunde." "Nu este o perucă", răspunse Howell (se numea Smith sau Rogers, nici nu‑şi mai amintea numele lui din program). "Ce prost sunt", spuse Rice. Ar fi trebuit să‑şi dea seama că aveau pregătită o imitaţie fidelă după părul lui Howell şi ochelari identici cu ai lui. "Dumneata ai făcut tot ce‑ai putut, zise Rice, eram în sală şi am văzut prea bine; toată lumea va fi de partea ta." Howell tremura, sprijinit de zid. "Nu despre asta e vorba, vorbi. Ce mai contează, dacă până la urmă au reuşit." Rice puse capul în pământ; se simţea groaznic de obosit. "Şi eu am încercat s‑o salvez, spuse, dar nu m‑au lăsat să continui." Howell îl privi înciudat, "Întotdeauna se întâmplă la fel, zise, ca pentru sine. E tipic pentru amatori, îşi imaginează că pot s‑o facă mai bine decât ceilalţi, şi până la urmă tot degeaba." Îşi ridică gulerul de la haină şi‑şi puse mâinile în buzunare. Rice ar fi vrut să‑l întrebe: "De ce se întâmplă întotdeauna la fel? Şi dacă‑i aşa, de ce fugilm?" Cineva fluieră pe străduţă, căutându‑i. Alergară un timp împreună, până ajunseră într‑un colţ unde mirosea a petrol, a apă stătută. Se odihniră o clipă în spatele unor baloturi Howell gâfâia ca un câine şi lui Rice i se puse un cârcel la un picior. Şi‑l masă, sprijinit de baloturi, menţinându‑se cu greutate într‑un singur picior. "Dar poate nu‑i atât de grav. şopti el. Spuneai că întotdeauna se întâmplă la fel." Howell îi puse o mână la gură; se auzeau alternativ două fluierături. "Fiecare pe cont propriu, zise Howell. Poate unul din noi reuşeşte să scape." Rice înţelese că avea dreptate, dar mai întâi ar fi vrut ca Howell să‑i dea un răspuns. Îl apucă de un braţ, atrăgându‑l spre el cu toată forţa. "Nu mă lăsa să plec aşa, îl imploră el. Nu pot să fug mereu, fără să ştiu de ce." Simţi mirosul de catran al baloturilor, mâna sa rămasă inertă în aer. Nişte paşi care se îndepărtau; Rice se ghemui, luându‑şi avânt şi porni în direcţie opusă. La lumina unui felinar văzu un nume oarecare: Rose Alley. Ceva mai încolo se afla fluviul, un pod. Nu lipseau nici poduri, nici străzi pe unde să fugă.

TOATE FOCURILE, FOCUL

Aşa va fi într‑o bună zi statuia sa, gândeşte ironic proconsulul în timp ce ridică braţul, fixându‑l într‑un gest de salut împietrit în ovaţiile unui public pe care două ore de circ şi de căldură nu l‑au ostenit A sosit momentul surprizei promise; proconsulul coboară braţul, îşi priveşte soţia care‑i răspunde cu surâsul inexpresiv al ceremoniilor. Irene nu ştie ce va urma, dar îi e totuna, chiar şi ceva neaşteptat poate deveni obişnuinţă pentru ea, care a învăţat să‑i suporte proconsulului capriciile de stăpân, cu acea indiferenţă atât de detestată de el. Fără să se întoarcă măcar spre arenă, îşi spunea că zarurile fuseseră desigur aruncate şi că urmarea avea să fie crudă şi monotonă. Licas viticultorul şi nevasta lui, Urania, sunt primii care strigă un nume pe care mulţimea îl preia şi‑l repetă. "Ţi‑am rezervat această surpriză, spune proconsulul. Am fost asigurat că apreciezi stilul acestui gladiator." Cu un surâs studiat, Irene înclină capul în semn de mulţumire "Pentru că ne faci onoarea să ne însoţeşti, cu toate că jocurile te dezgustă, adăugă proconsulul, e de datoria mea să încerc să‑ţi ofer ceea ce te incintă îndeosebi " "Eşti sarea lumii! aclamă Licas. Faci să coboare Însăşi umbra planetei Marte peste sărmana noastră arenă de provincie!" "Şi n‑ai văzut încă decât jumătate", spune proconsulul, înmuindu‑şi buzele într‑o cupă cu vin pe care i‑o oferă apoi soţiei sale. Irene ia o înghiţitură bună din băutura al cărei parfum fin pare să mai îndepărteze ceva din persistentul miros de sânge şi bălegar în liniştea aşteptării ce s‑a lăsat brusc, tăindu‑i răsuflarea cu o precizie implacabilă, Marco înaintează spre centrul arenei spada sa scurtă străluceşte în soare, acolo unde vechea copertină lasă să treacă o rază piezişă de soare, iar scutul de bronz îi atârnă neglijent în mâna stângă "Nu‑l vei pune să‑l înfrunte pe învingătorul din Smirnio?'', întreabă excitat Licas. "Mai mult de‑atât, spune proconsulul Aş vrea ca provincia ta să‑şi amintească de mine prin aceste jocuri, şi ca soţia mea să înceteze odată pentru totdeauna să se mai plictisească". Urania şi Licas aplaudă, aşteptând răspunsul Irenei, dar ea înapoiază în tăcere cupa sclavului, cu totul străină la strigătele ce salută sosirea celui de‑al doilea gladiator nemişcat, Marco pare şi el indiferent la ovaţiile primite de adversarul său cu vârful spadei îşi atinge uşor armura aurită ce‑i acoperă picioarele.
"Alo", spune Roland Renoir, alegându‑şi o ţigară, ca o continuare inevitabilă a gestului de ridicare a receptorului. La telefon se aud mai multe convorbiri, cineva dictează nişte cifre, şi brusc tăcerea instalată la celălalt capăt al firului devine pentru simţuri şi mai apăsătoare decât întunericul. "Alo", repetă Roland, sprijinind ţigara pe marginea scrumierei şi căutând chibriturile în buzunarul de la halat. "Sunt eu", spune vocea Jeannei. Roland întredeschide ochii, obosit, şi se întinde într‑o poziţie mai comodă "Sunt eu", repetă inutil Jeanne. Şi cum Roland nu răspunde, adăugă: "Sonia tocmai a plecat.
Obligaţia sa este să privească loja imperială, să salute ca întotdeauna. Ştie că trebuie să facă toate astea şi că o va vedea pe soţia proconsulului şi pe proconsul, şi poate femeia îi va surâde, ca la ultimele jocuri. Nu‑i nevoie să gândească, aproape că nici nu ştie să gândească, dar instinctul îi spune că această arenă este proastă, o arenă ca un enorm ochi de bronz pe nisipul căreia greblele şi frunzele de palmier şi‑au desenat cărările concentrice întunecate de vreo urmă lăsată de luptele precedente. Noaptea trecută a visat un peşte, s‑a visat pe un drum pustiu între coloane prăbuşite; în timp ce se înarma, cineva i‑a şoptit că proconsulul nu‑l va plăti în monede de aur. Marco nu s‑a sfiit să‑l întrebe de unde ştie, şi celălalt a început să râdă răutăcios înainte de a se îndepărta, fără a‑i întoarce însă spatele un al treilea i‑a spus apoi că era un frate de‑al gladiatorului ucis de el în Massilia, dar era deja împins spre galerie, spre strigătele de afară Căldura este insuportabilă, îl apasă coiful care reflectă razele soarelui pe cupolă şi pe trepte. Din nou, coloane prăbuşite vise fără un înţeles prea clar, cu căderi în uitare, în clipele când ar fi putut înţelege. Şi cel care îl înarma i‑a spus că proconsulul nu‑l va plăti în monede de aur; poate că soţia proconsulului nu‑i va surâde în seara aceasta. Strigătele îl lasă indiferent fiindcă acum este aplaudat celălalt, mai puţin decât l‑au aplaudat pe el o clipă mai înainte, dar printre aplauze răzbat şi strigăte de uimire, iar Marco ridică ochii, priveşte spre loja unde Irene s‑a întors ca să discute cu Urania, unde proconsulul face neglijent un semn, şi întregul său corp se contractă, şi mâna lui strânge mânerul spadei. I‑a fost de‑ajuns să‑şi întoarcă privirea spre galeria opusă; nu pe acolo îşi face apariţia rivalul său, s‑au ridicat trosnind gratiile întunecosului pasaj prin care se dă drumul fiarelor şi Marco vede conturându‑se gantica siluetă a gladiatorului cu trident şi plasă, abia vizibilă până atunci pe fondul unei pietre mucegăite acuma da, ştie că dincolo de orice raţiune, proconsulul nu‑l va plăti în monede de aur, ghiceşte semnificaţia peştelui şi a coloanelor prăbuşite Şi totodată, puţin îi pasă de ce se va întâmpla între el şi celălalt gladiator, asta îi este slujba şi soarta, dar corpul său continuă să fie contractat ca şi cum i‑ar fi frică, ceva din trupul său se întreabă de ce gladiatorul cu trident şi plasă a ieşit din galeria fiarelor, şi la fel se întreabă şi publicul printre ovaţii, şi Licas îl întreabă pe proconsul care surâde pentru a întări fără cuvinte surpriza, şi Licas protestează râzând şi se crede obligat să parieze în favoarea lui Marco; înainte de a auzi cuvintele ce vor urma, Irene ştie că proconsulul va dubla pariul în favoarea celuilalt gladiator, apoi o va privi cu amabilitate şi va porunci să i se servească vin de la gheaţă. Iar ea va bea vinul şi va comenta cu Urania statura şi cruzimea gladiatorului cu trident şi plasă; fiecare mişcare va fi prevăzută, deşi va putea fi ignorată în sinea fiecăruia, deşi vor putea lipsi cupa cu vin sau expresia gurii Uraniei în timp ce admiră torsul gigantului. Şi atunci Licas, expert în ale circului, le va semnala faptul că gladiatorul cu trident a reuşit să smulgă cu coiful ghimpii crescuţi lângă gratiile înalte de doi metri, în spatele cărora se află fiarele şi va lăuda uşurinţa cu care acesta îşi potriveşte pe braţul stâng solzii plasei. Ca întotdeauna, ca într‑o deja îndepărtată noapte a nunţii, Irene se înfioară în adâncul fiinţei sale, în vreme ce pentru ceilalţi priveşte cu indulgenţă, surâde şi chiar se bucură; în profunzimea aceea liberă şi sterilă simte semnul de moarte pe care proconsulul l‑a disimulat într‑o veselă surpriză publică, semnul înţeles poate doar de ea şi de Marco, dar Marco, greoi, tăcut şi maşinal, nu‑l va înţelege, şi trupul lui pe care ea l‑a dorit într‑o altă seară de circ (şi proconsulul a ghicit acest lucru, fără să aibă nevoie să‑şi mai consulte magii, a ghicit ca întotdeauna, din prima clipă) va plăti preţul unei simple fantezii, a unei priviri inutile aruncate pentru a doua oară asupra cadavrului unui trac, căruia i s‑a tăiat cu multă îndemânare capul.
Înainte de a forma numărul lui Roland, mâna Jeannei s‑a plimbat pe paginile unei reviste de modă, pe un flacon cu calmante, pe spinarea pisicii ghemuite pe canapea. După aceea auzi vocea lui Roland spunând "Alo", vocea lui, puţin adormită, şi brusc Jeanne avu senzaţia ridicolului, sentimentul că‑i va spune lui Roland acestui unic şi ironic spectator, care fumează într‑o îngăduitoare tăcere despre acel ceva ce o va încadra exact în categoria femeilor care se lamentează la telefon. "Sunt eu", spune Jeanne, mai mult pentru sine decât pentru tăcerea de la celălalt capăt al firului, unde dansează, ca pe un fundal imaginar, câteva frânturi de sunet. Îşi priveşte mâna care a mângâiat distrată pisica înainte de a forma numărul de telefon (şi oare nu se aud alte cifre în telefon, nu‑i o voce distantă care dictează numere cuiva care nu vorbeşte, care stă acolo doar pentru a copia supus?), refuzând să creadă că mâna ce a luat şi a lăsat din nou flaconul cu pastile este mâna ei, că vocea care tocmai a repetat "Sunt eu", este propria ei voce, la capătul puterilor.
Din orgoliu, să tacă, să pună încet receptorul la loc în furcă, să rămână pur şi simplu singură. "Sonia tocmai a plecat", vorbeşte Jeanne, şi ce trebuia să spună s‑a spus, ridicolul începe, cu micul său infern confortabil.
"Ah", zice Roland, aprinzând un chibrit. Jeanne aude distinct cum se aprinde chibritul, e ca şi cum ar vedea faţa lui Roland în timp ce trage fumul în piept, lăsându‑se puţin pe spate cu ochii întredeschişi. Solzi strălucitori par să ţâşnească din mâinile gigantului negru şi Marco are exact răgazul necesar pentru a‑şi feri trupul de plasă. Altă dată proconsulul e sigur de asta, şi‑şi întoarce astfel capul, încât numai Irene să‑l vadă surâzând a profitat de acel minim răstimp, care este punctul slab al oricărui gladiator înarmat cu plasă, ca să blocheze cu scutul ameninţarea marelui trident şi să facă un pas înapoi, cu o mişcare fulgerătoare, ferindu‑şi pieptul descoperit. Dar Marco nu menţine distanţa, stă cu picioarele încovoiate de parcă s‑ar pregăti să sară, în vreme ce gigantul apucă repede plasa pregătindu‑se pentru un nou atac. "E pierdut", gândeşte Irene, fără a‑l privi pe proconsul care‑şi alege nişte dulciuri de pe tava oferită de Urania. "Nu mai e cel de altădată", se gândeşte Licas, lamentându‑se pentru pariul făcut. Marco s‑a încovoiat puţin, urmărind mişcarea circulară a gladiatorului negru; e singurul care încă nu ştie ceea ce cu toţii presimt, şi, ghemuit, pândeşte o altă ocazie, cu vaga dezorientare a celui ce nu a făcut ceea ce ştiinţa îi impunea să facă. Ar avea nevoie de mai mult timp, de orele petrecute în tavernă, după triumf, pentru a înţelege poate motivul pentru care proconsulul nu‑l va plăti în monede de aur. Posomorât, aşteaptă un alt moment prielnic probabil spre sfârşit, stând cu un picior pe cadavrul rivalului său, va întâlni din nou surâsul soţiei proconsulului; dar nu el gândeşte toate astea şi cel care se gândeşte la acest lucru deja nu mai crede că piciorul lui Marco va mai apăsa vreodată pieptul unui gladiator decapitat. "Hotărăşte‑te, spune Roland, ori ai de gând să mă ţii toată seara să‑l ascult pe tipul ăsta care dictează numere nu ştiu cui. Tu‑l auzi?" "Da, zice Jeanne, se aude ca de foarte departe. Trei sute cincizeci şi patru, două sute patruzeci şi doi." Un timp nu se mai aude decât vocea distantă şi monotonă. "În orice caz, zice Roland, foloseşte telefonul pentru ceva practic." Răspunsul va putea fi previzibil, prima lamentare, dar Jeanne mai tace câteva secunde şi repetă: "Sonia tocmai a plecat." Şovăie, înainte de a adăuga: "Probabil că va ajunge la tine acasă". Pe Roland l‑ar surprinde una ca asta, Sonia nu are de ce să vină la el acasă. "Nu minţi", vorbeşte Jeanne, şi pisica îi scapă din mână şi o priveşte ofensată. "Nu era o minciună, zice Roland. Mă refeream la oră, nu la faptul că vine sau nu vine. Sonia ştie că mă deranjează vizitele şi telefoanele la ora asta." Opt sute cinci, dictează de departe vocea. Patru sute şaisprezece. Treizeci şi doi. Jeanne a închis ochii, aşteptând prima pauză pe care o va face această voce anonimă pentru a spune singurul lucru ce a mai rămas de spus. Dacă Roland închide telefonul, îi va rămâne vocea aceea de pe fir, va putea să mai ţină receptorul la ureche, afundându‑se din ce în ce mai mult în canapea, mângâind pisica întinsă din nou spre ea, jucându‑se cu flaconul de pastile, ascultând cifrele până când chiar şi vocea va obosi şi nu‑i va mai rămâne nimic, absolut nimic, în afara receptorului ce va începe să atârne îngrozitor de greu între degetele ei, un lucru mori pe care va trebui să‑l îndepărteze fără să‑l privească O sută patruzeci şi cinci, spune vocea. Şi de undeva de foarte departe, asemeni unui desen în miniatură, o voce ce pare a fi a unei femei timide întreabă intre două zgomote pe fir: "Gara de Nord?"
Reuşeşte pentru a doua oară să se ferească de plasă, dar calculându‑şi greşit saltul înapoi, alunecă jntr‑o băltoacă din arenă. Cu o sforţare care face publicul să se ridice nehotărât în picioare, Marco împinge plasa cu spada, în timp ce întinde braţul sunt şi primeşte în scut zgomotoasa lovrtură a tridentului. Proconsulul nu‑şi ascunde dispreţul pentru gălăgioasele comentarii ale lui Licas şi-şi întoarce capul spre Irene, care nu s‑a mişcat din loc. "Acum sau niciodată", zise proconsulul. "Niciodată", lăspunde Irene. "Nu mai e cel de altădată, repetă Licas, şi-l va costa scump acest lucru, gigantul nu‑i va mai da altă ocazie, e suficient să te uiţi la el." Ţinându‑se la divtanţă, aproape imobil, Marco pare să‑şi fi dat seama de greşeala făcută cu scutul ridicat deasupra capului priveşte fix plasa deja pregătită, tridentul ce oscilează ameţitor la doi metri în faţa ochilor săi. "Ai dreptate, nu mai e acelaşi, spune proconsulul. Pariaseşi pe el, Irene?" Ghemuit, gata să sară, Marco simte în piele, în adâncul fiinţei, sale, că mulţimea îl abandonează. Dacă ar fi calm un moment, ar putea să rupă nodul ce‑l paralizează, lanţul invizibil care porneşte de undeva de foarte departe, fără ca el să poată şti însă de unde, şi care într‑un anumit moment include solicitudinea proconsulului, promisiunea unei plăţi extraordinare şi totodată un vis cu un peşte, şi să se simtă acum, când nu mai e timp de nimiic, identificat cu însăşi imaginea visului înaintea plajei ce‑i joacă în faţa ochilor, şi care pare să atragă fiece rază de soare filtrată prin cupolă. Totul este lanţ, capcană înaintând cu o violenţă ameninţătoare, aplaudată de public, în vreme ce gigantul se dă pentru prima oara un pas înapoi, Marco ailege singura cale, confuzia şi sudoarea şi mirosul sânge‑lui, şi în faţa moartea, pe care trebuie s‑o strivească, cineva care gândeşte pentru el dincolo de masca‑i surâzătoare, cineva care l‑a dorit când el se afla deasupra trupului unui trac în agonie. "Otrava, îşi spune Irene, într‑o bună zi o să găsesc otrava, dar acum acceptă‑i cupa cu vin, fii tu cea mai tare, aşteaptă să‑ţi vină rândul." Pauza pare să se prelungească, aşa cum se prelungeşte spaţiul acela nedefinit unde revine intermitent vocea îndepărtată care repetă cifre. Jeanne a considerat întotdeauna că mesajele într‑adevăr importante sunt cele care, la un moment dat, se ascund dincolo de orice cuvinte; poate că aceste cifre spun ceva mai mult, poate că reprezintă mai mult decât orice discurs pentru cel care le ascultă cu atenţie, aşa cum pentru ea parfumul Soniei, uşoara atingere a mâinii pe umărul ei înainte de plecare au însemnat mai mulit decât cuvintele rostite. Dar era firesc ca Sonia să nu se mulţumească doar cu un mesaj cifrat, să vrea să‑i spună ce simte, pe faţă, savurând totul până la capăt. "Înţeleg că‑ţi va fi foarte greu, a repetat Sonia, dar detest prefăcătoria şi prefer să‑ţi spun adevărul." Cinci sute patruzeci şi şase, şase sute şaizeci şi doi, două sute optzeci şi nouă. "Nu mă interesează dacă vine sau nu la tine acasă, spune Jeanne, acum nu mă mai interesează nimic." În locul altei cifre urmează o lungă tăcere. "Eşti acolo?", întreabă Jeanne. "Da", zice Roland, lăsând mucul de ţigară pe scrumieră şi căutând fără grabă sticluţa de coniac. "Ce nu pot să înţeleg", începe Jeanne. "Te rog, spune Roland, în cazurile astea nimeni nu înţelege mare lucru, draga mea, şi‑n plus nu câştigi nimic dacă înţelegi. Îmi pare rău că Sonia s‑a grăbit, nu ea era cea care trebuia să ţi‑o spună. La naiba, n‑o să înceteze odată cu numerele astea?" Vocea conştiincioasă, care te poartă cu gândul la acea lume organizată a furnicilor, îşi continua minuţioasa dictare într‑o linişte şi mai apăsătoare. "Bine, dar tu, continuă absurd Jeanne, înseamnă că tu."
Roland ia o înghiţitură de coniac. Întotdeauna i‑a plăcut să‑şi aleagă cuvintele, să evite dialogurile inutile. Jeanne va repeta de două‑trei ori fiecare frază, accentuând‑o într‑un fel deosebit să vorbească, să repete, în timp ce el îşi pregăteşte minimum de răspunsuri înţelepte care să domolească această lamentabilă izbucnire. Respirând adânc, revine la poziţia iniţială după o mişcare bruscă şi un pas lateral; ceva îi spune că de astă dată gigantul va ataca în altă ondine, că va folosi tridentul înaintea plasei. "Uită‑te bine, îi spune Licas soţiei sale, l‑am văzut luptând aşa în Apta Iulia, şi de fiecare dată şi‑a zăpăcit adversarul." Prost apărat, sfidând riscul de a fi prins în plasă, Marco ţâşneşte înainte şi abia după aceea ridică scutul pentru a se feri de solzii strălucitori ce se desfac ca nişte raze din mâna gigantului. Taie marginea plasei, dar tridentul izbeşte până jos şi sângele ţâşneşte din coapsa lui Marco, în vreme ce spada destul de scurtă izbeşte inutil lancea. "Ţi‑am spus eu", strigă Licas. Proconsulul priveşte cu atenţie coapsa rănită, sângele care se prelinge pe armura aurită; se gândeşte aproape cu părere de rău că Irenei i‑ar fi plăcut să mângâie această coapsă, să‑i caute apăsarea şi căldura, gemând aşa cum ştie ea să geamă, când o strânge el ca să‑i provoace durere. O să i‑o spună chiar în noaptea asta şi ce interesant va fi să studieze faţa Irenei, căutându‑i punctul vulnerabil de pe masca ei perfectă, faţa care va simula până la sfârşit indiferenţa, aşa cum simulează acum un interes civil în lupta ce face să urle de entuziasm plebea brusc excitată de iminenţa sfârşitului. "Norocul l‑a părăsit, îi spune proconsulul lronei. Mă simt aproape vinovat că l‑am adus în această arenă de provincie; ceva din el a rămas la Roma, se vede treaba." "Şi restul va rămâne aici, împreună cu banii pe care am pariat", râde Licas. "N‑o lua aşa, te rog, zice Roland, e absurd să continuăm astfel la telefon când ne putem vedea chiar în noaptea asta. Îţi repet, Sonia s‑a grăbit, aş fi vrut să te scutesc de această lovitură." Furnica a încetat să‑şi mai dicteze numerele şi cuvintele Jeannei se aud bine; nu sunt lacrimi în vocea ei, ceea oe îll surprinde pe Roland, care şi‑a pregătit frazele, prevăzând o avalanşă de reproşuri. "Să mă scuteşti de lovitură? zice Jeanne. Minţind, desigur, înşelându‑mă încă o dată." Roland suspină, evitând răspunsurile care ar putea transforma convorbirea într‑un dezgustător dialog. "Regret, dar dacă mai continui aşa, prefer să închid", zice el, pentru prima oară cu o voce ceva mai amabilă. "Ar fi mai bine să vin să te văd mâine dimineaţă, la urma urmei suntem oameni civilizaţi, ce naiba". Undeva, departe, furnica dictează: opt sute optzeci şi opt. "Nu veni", spune Jeanne, şi e foarte amuzant să auzi cuvintele amestecându‑se cu cifrele, nu opt sute veni optzeci şi opt, "nu mai veni niciodată, Roland". Drama, posibilele ameninţări cu sinuciderea, plictiseala, cum s‑a întâmplat cu Marie Josée, cum se întâmplă cu toate care o iau în tragic. "Nu fi stupidă, o sfătuieşte Roland, mâine vei înţelege mai bine, e preferabil pentru amândoi să nu ne grăbim." Jeanne tace, furnica dictează cifre rotunde: o sută, patru sute, o mie. "Ei bine, pe mâine", zice Roland, admirând rochia de stradă a Soniei, care tocmai a deschis uşa şi s‑a oprit cu un aer pe jumătate mirat, pe jumătate ironic. "Se putea să nu te sune", zice Sonia, punându‑şi jos poşeta şi o revistă. "Pe mâine, Jeanne", repetă Roland. Tăcerea de pe fir pare să se întindă ca un arc, până când se aude sec o cifră îndepărtată, nouă sute patru. "Încetează odată să mai dictezi numerele astea idioate!" strigă Roland cât poate de tare, şi, înainte de a îndepărta receptorul de ureche, reuşeşte să audă clicul de la celălalt capăt al firului, arcul de dă drumul săgeţii sale inofensive. Paralizat, ştiindu‑se incapabil să evite plasa ce nu va întârzia să‑l înfăşoare, Marco îl înfruntă pe uriaşul negru cu spada prea scurtă, nemişcată în braţul său întins. Gigantul slăbeşte plasa o dată, de două ori, o apucă din nou căutând poziţia cea mai favorabilă, o mai răsuceşte încă o dată ca şi cum ar dori să prelungească strigătele publicului care îl incită să‑şi doboare definitiv adversarul, şi coboară tridentul îndepărtându‑se puţin, pentru a arunca plasa cu şi mai multă putere. Marco iese în întâmpinarea plasei cu scutul ridicat, şi e asemeni unui turn ce se prăbuşeşte în faţa uriaşului trup negru, spada se înfige adânc în ceva care urlă undeva mai sus; nisipul îi intră în gură şi în ochi, plasa cade inutili asupra peştelui care se sufocă.
Acceptă cu indiferenţă rnângâierile, incapabilă să simtă că mâna Jeannei tremură un pic şi începe să se zgribulească. Degetele‑i alunecă pe blană şi se opresc, înfigându‑se în ea şi crispându‑se instantaneu; pisica miorlăie obraznic; se rostogoleşte apoi pe spate şi‑şi mişcă lăbuţele într‑o poziţie de aşteptare care o face întotdeauna să râdă pe Jeanne, dar nu şi de astă dată, mâna ei continuă să rămână nemişcată lângă pisică şi doar cu un degeit abia mai caută căldura blănii sale, o mai mângâie puţin înainte de a se opri încă o dată, să aleagă între spatele‑i călduţ şi flaconul cu pastile care s‑a rostogolit până în dreptul ei. Izbit drept în stomac, gigantul urlă, dându‑se înapoi, şi în această ultimă clipă, când durerea s‑a transformat într‑o imensă ură, îşi adună în braţ forţa ce‑i părăseşte trupul pentru a înfige tridentul în spatele adversarului său care zace cu faţa în sus. Se prăbuşeşte peste trupul lui Marco, şi convulsiile îl fac să se clatine pe picioare Marco îşi mişcă încet un braţ, ţintuit pe nisip asemeni unei enorme insecte strălucitoare.
"Nu se întâmplă prea des, zice proconsulul întorcându‑se spre Irene, ca doi gladiatori de asemenea talie să se ucidă reciproc. Ne putem felicita că am văzut un spectacol deosebit. Am să‑i scriu în noaptea asta fratelui meu ca să‑l consolez pentru dezgustătorul său mariaj."
Irene vede mişeându‑se braţul lui Marco, o mişcare uşoară şi inutilă, ca şi cum ar dori să‑şi smulgă tridentul înfipt în măruntaie. Şi‑l imaginează pe proconsul gol, întins pe nisip, cu acelaşi trident înfipt în trup. Dar proconsulul nu şi‑ar mişca braţul cu atâta demnitate în ultima clipă ar ţipa ca din gură de şarpe, implorând iertarea unui public indignat. Acceptând mâna pe care i‑o oferă soţul pentru a o ajuta să se ridice, mai priveşte încă o dată spre arenă; braţul nu se mai mişcă, tot ce mai poţi face este să surâzi, să te refugiezi în inteligenţă. Se pare că pisicii nu‑i place rigiditatea Jeannei, stă tot rostogolită pe spate în aşteptarea unei mângâieri iar apoi, de parcă ar stânjeni‑o degetul acesta pe care‑l simte pe spate, miaună nemulţumită şi se răsuceşte pentru a se îndepărta, abandonată deja şi somnoroasă.
"Scuză‑mă că am venit la ora asta, zice Sonia. Ţi‑am văzut maşina la poantă, şi a fost prea mare tentaţia. Ţi‑a telefonat, nu‑i aşa?" Roland îşi caută o ţigară. "Rău ai făcut, spune. Se pare că asta e treaba bărbaţilor, trebuia să i‑o sipun eu, în fond sunt de mai mult de doi ani cu Jeanne şi e o fată bună." "Ah, dar mi‑a făcut plăcere, zice Sonia, turnându‑şi coniac. N‑am putut să‑i iert niciodată atâta naivitate, nimic nu mă exasperează mai mult. Dacă‑ţi poţi imagina că la început a râs, convinsă fiind că glumesc." Roland priveşte telefonul, se gândeşte la furnică. Acum o să sune iarăşi Jeanne, şi o să‑l incomodeze, fiindcă Sonia s‑a aşezat lângă el şi‑l mângâie pe păr, în timp ce răsfoieşte o revistă literară, ca şi cum ar căuta ilustrate. "Rău ai făcut", repetă Roland, atrăgând‑o pe Sonia spre el. "Venind la ora asta?", râde Sonia, cedând mâinilor care caută încet primul fermoar. Voalul violet acoperă umerii Irenei, care se întoarce cu spatele la public, aşteptând ca proconsulul să salute pentru ultima oară. Printre ovaţii răzbate acum un zgomot în mişcarea mulţimii, fuga precipitată a celor ce se grăbesc spre ieşire şi spre galeriile din partea inferioară. Irene ştie că acum sclavii vor târî cadavrele şi nu întoarce capul; îi face plăcere gândul că proconsulul a acceptat invitaţia lui Licas de a cina la vila acestuia de pe malul lacului, unde aerul nopţii o va ajuta să uite mirosul plebei, ultimele strigăte, un braţ miş‑cându‑se uşor, ca şi cum ar mângâia pământul. Nu e greu să uite, cu toate că proconsulul o hărţuieşte, evocându‑i cu minuţiozitate trecutul ce îl nelinişteşte într‑o zi, Irene va găsi metoda prin care şi el să uite pentru totdeauna, şi lumea să creadă că a murit pur şi simplu. "Vei vedea ce a inventat bucătarul nostru, spune nevasta lui Licas. I‑a revenit pofta de mâncare soţului meu şi noaptea." Licas râde şi‑şi salută prietenii, aşteptând ca proconsulul să deschidă calea spre galerie după un ultim salut care se lasă aşteptat, ca şi cum s‑ar complace în a continua să privească arena unde se leagă şi se târăsc cadavrele. "Sunt atât de fericită", spune Sonia sprijinindu‑şi obrazul pe pieptul lui Roland care‑i aproape adormit. "Nu spune asta, şopteşte Roland, sună ca o amabilitate." "Nu mă crezi?", râde Sonia. "Ba da, dar n‑o spune acum. Să fumăm." Caută pe măsuţa joasă ţigările, aşează una între buzele Soniei, şi‑o apropie pe a lui, le aprinde în acelaşi timp. Se privesc abia, somnoroşi, şi Roland agită chibritul şi‑l pune pe masă într‑un loc anume, unde se află o scrumieră. Sonia adoarme prima şi el îi scoate cu grijă ţigara din gură, o pune lângă a lui pe masă, cufundându‑se ca şi Sonia într‑un somn greu şi fără vise. Batista de pânză începe să ardă la marginea scrumierei, pârlindu‑se încet, cade pe covor lângă grămada de haine şi paharul de coniac. O parte din public vociferează şi se înghesuie în galeriile inferioare; proconsulul a mai salutat o dată, făcând apoi un semn gărzii să‑i deschidă calea. Licas, primul care înţelege, îi arată pânza de pe vechea copertină care începe să se rupă, în timp ce o ploaie de scântei se abate asupra publicului care caută derutat ieşirile. Strigând un ordin, proconsulul o împinge pe Irene care continuă să stea cu spatele, nemişcată. "Repede, până nu se îngrămădesc cu toţii în galeria inferioară", strigă Licas, precipitânda‑se înaintea soţiei sale. Irene simte prima mirosul de ulei încins, incendiul din depozitele subterane; în urmă‑i, copertina se prăbuşeşte peste cei care se împing să‑şi facă drum printre trupurile amestecate care blochează galeriile şi aşa destul de înguste. Sar cu sutele în arenă, căutând alte ieşiri, dar fumul estompează imaginile, o bucată de pânză pluteşte pe deasupra flăcărilor şi cade pe proconsul înainte ca acesta să se poată adăposti în pasajul care dace spre galeria imperială. Irene se întoarce auzindu‑l ţipând, îi smulge pânza pârlită, apucând‑o delicat cu degetele. "Nu vom putea ieşi, spune, sunt îngrămădiţi cu toţii acolo jos, ca animalele." Atunci Sonia ţipă, vrând să se desprindă din îmbrăţişarea care o arde încă din timpul somnului, şi primul său urlet se confundă cu cel al lui Roland, care încearcă inutil să se ridice, sufocat de fumul negru. Se mai aud încă ţipând din ce în ce mai slab, când maşina pompierilor ajunge pe strada înţesată de curioşi. "Este la etajul zece, spune locotenentul. Va fi greu, vântul bate din nord. Să mergem."

CELĂLALT CER

Ces yeux ne t'appartiennent pas... où les as‑tu pris?
..., IV, 5

Mi se întâmpla uneori să las lucrurile să meargă de la sine, să cedez teren, acceptând fără nici o rezistenţă să trec dintr‑o stare într‑alta. Spun că mi se întâmpla, deşi o speranţă deşartă mă face să cred că acest lucru mi se mai poate întâmpla încă. Iată de ce, chiar dacă pare scandalos faptul că ieşi să te plimbi de mai multe ori prin oraş când ai o familie şi un servici, sunt momente când îmi spun din nou că a venit vremea să mă întorc în cartierul meu preferat, să‑mi uit toate preocupările (sunt curtier de bursă) şi cu puţin noroc s‑o întâlnesc pe Josiane şi să rămân cu ea până în dimineaţa următoare.
Şi de câte ori îmi repet toate astea îmi vine tare greu, pentru că a fost o vreme când lucrurile mergeau de la sine, aproape fără să mă gândesc. În orice caz, era de‑ajuns să mă las purtat de vârtejul ameţitor al străzilor preferate de orăşeanul ce eram, şi mai întotdeauna plimbarea mea se sfârşea în cartierul cu galerii acoperite, poate pentru că pasajele şi galeriile au fost patria mea secretă dintotdeauna. Iată, de exemplu, Pasajul Guèmes, teritoriu ambiguu, unde cu ani în urmă mi‑am părăsit copilăria, ca pe o haină uzată. Până prin '28, Pasajul Guèmes era caverna ascunsă unde păcatul se amesteca cu pastilele de mentă, unde se dezbăteau ştirile de seară cu crimele de pe o pagină întreagă, în timp ce lumina continua să ardă în sala de la subsol în care rulau nepermisele filme realiste. Fetele acelor zile se uitau probabil pe jumătate matern, pe jumătate amuzate, la mine, cel cu câţiva mizerabili bănuţi în buzunar, dar cu o alură de bărbat stăpân pe sine, cu pălăria cu boruri late aplecată într‑o parte şi cu mâmile în buzunare, fumând un Commander, tocmai pentru că taică‑meu vitreg îmi prorocise că voi sfârşi prin a orbi din pricina , tutunului alb. Păstrez în minte mirosuri şi sunete, ceva asemeni unei aşteptări şi unei nelinişti, chioşcul de unde se puteau cumpăra reviste cu femei goale şi anunţuri de false manechiuriste, şi mai ales ştiu cât mă emoţiona falsul cer din stuc şi oberlihturi murdare, acea noapte artificială care ignora banalitatea zilei şi a soarelui de afară. Priveam cu falsă indiferenţă intrările în pasajul unde începea ultimul mister, ascensoarele goale ce se vor îndrepta spre cabinetele de consultaţii pentru boli venerice şi apoi mai sus, spre presupusele paradisuri, cu femei vesele şi amorale, cum erau numite acestea prin ziare, cu băuturi, de preferinţă verzi, servite în cupe frumos colorate, cu halate de mătase şi chimonouri violete, în ale căror camere simţeai acelaşi parfum prezent în toate prăvăliile pe care eu le bănuiam elegante şi care‑ţi luau ochii în penumbra pasajului, într‑un bazar inaccesibil de sticluţe şi cristaluri şi lebede trandafirii şi pudre rachel şi periuţe cu minere transparente.
Şi astăzi mi‑e greu să trec prin Pasajul Guèmes fără să mă înduioşez de amintirea adolescenţei mele în pragul pierzaniei; vechea fascinaţie mai dăinuie încă îmi place să mă plimb fără o ţintă precisă, ştiind că în orice clipa voi pătrunde în zona galeriilor acoperite, unde orice dugheană sordidă şi prăfuită mă atrăgea mai mult decât vitrinele expuse străzilor insolente. Galeria Vivienne, de exemplu, sau Passage des Panoramas cu ramificaţiile ori scurtăturile lor care‑ţi îndreptau paşii spre un anticariat ori spre o neverosimilă agenţie de voiaj, de unde probabil nimeni n‑a cumpărat niciodată vreun bilet de tren, acea lume care a optat pentru un cer mai apropiat, cu geamuri murdare şi stucuri cu figuri alegorice ce stau cu mâinile întinse, oferindu‑ţi o ghirlandă, acea Galerie Vivienne la un pas de mizeria zilnică din rue Reaumur şi de la Bursă (eu lucrez la Bursă), cât din acest cartier ce mi‑a aparţinut mie, dintotdeauna, era al meu chiar cu mult înainte să bănuiesc măcar, atunci când, înghesuit într‑un colţ al Pasajului Guèmes, îmi număram puţinii bani de student, neştiind dacă aveam să‑i cheltuiesc introducându‑i într‑un automat sau cumpă‑rând un roman ori o pungă de caramele acrişoare şi fumam o ţigară care‑mi întuneca privirea, iar în fundul buzunarului atingeam uneori cu degetele învelişul prezervativului cumpărat cu falsă dezinvoltură dintr‑o farmacie unde serveau numai bărbaţi, şi pe care nu aveam nici cea mai mică şansă să‑l folosesc, cu bani atât de puţini şi cu chipul meu atât de copilăros.
Logodnica mea, Irma, nu‑mi înţelege plăcerea de‑a hoinări noaptea prin centru sau prin cartierele din sud, dar dacă mi‑ar cunoaşte predilecţia pentru Pasajul Guèmes, ar fi de‑a dreptul scandalizată. Pentru ea, ca şi pentru mama, nu există activitate socială pe care s‑o desfăşori mai bine decât într‑un salon unde faci conversaţie ori îţi serveşti cafeaua sau rachiul de anason. Irma este cea mai bună şi mai generoasă dintre femei, şi dacă n‑o să‑i vorbesc niciodată despre ceea ce într‑adevăr contează pentru mine, am teă ajung într‑o zi un soţ bun şi un tată ai cărui copii vor fi, în treacăt fie apus, cei mai iubiţi nepoţi ai mamei mele. Cam aşa am ajuns s‑o cunosc pe Josiane şi cu toarte că aş fi putut mai degrabă s‑o întâlnesc pe Boulevard Poissoniere sau în rue Notre‑Dame‑des‑Victoires, ne‑am privit în schimb pentru prima oară în fundul Galeriilor Vivienne, sub figurinele din ghips ce tremurau în lumina felinarului cu gaz (cu ghirlandele care arcau şi coborau printre degetele Muzelor prăfuite) şi, puţin mai târziu, aveam să aflu că Josiane lucra în cartier şi că nu era greu să dai de ea dacă frecventai cafenelele ori dacă birjarii îţi erau prieteni. Poate a fost o coincidenţă, dar faptul că am cunoscut‑o acolo, cât timp ploua în lumea cealaltă, a cerului înalt şi fără de ghirlande în stradă, mi s‑a părut a fi un semn ce depăşea banala întâlnire cu oricare din prostituatele cartierului. Am aflat apoi că în zilele acelea Josiane nu se îndepărta de galerie pentru că pe atunci nu se vorbea decât de crimele lui Laurent şi biata fată era îngrozită. Ceva din teroarea resimţită se transforma la ea într‑o graţie anume, în gesturi aproape echivoce sau pur şi simplu în (dorinţă, îmi amintesc privirea ei în care se citea deopotrivă dorinţa şi neîncrederea, întrebările ei care se voiau indiferente, îneântarea mea aproape neîncrezătoare când aflam că locuieşte undeva, deasupra galeriilor, insistenţa mea de a urca în mansarda ei în loc să mergem la hotelul de pe rue Sentier (unde avea prieteni şi se simţea protejată). Şi încrederea ei de mai târziu, cum am râs noi în noaptea aceea, doar la gândul că eu aş putea fi Laurent, şi cât de blândă şi drăguţă era Josiane în mansarda ei ieftină, în teama ei faţă de criminalul ce străbătea Parisul şi cu felul ei de a se lipi din ce în ce mai mult de mine când treceam în revistă asasinatele lui Laurent. Mama ştie întotdeauna când nu dorm acasă şi, deşi nu‑mi spune nimic, căci ar fi chiar absurd s‑o facă, o zi sau două mă priveşte jignită şi furioasă. Ştiu foarte bine că n‑o să‑i spună Irmei niciodată, dar cu toate astea mă enervează persistenţa unui drept matern pe care nimic nu‑l mai justifică acum, dar mai ales faptul că până la urmă tot eu îmi fac apariţia cu o cutie de bomboane sau cu o plantă pentru curtea interioară, şi că darul reprezintă, într‑un mod foarte precis şi uşor de înţeles, sfâr‑şitul ofensei, întoarcerea la viaţa obişnuită a fiului care mai locuieşte încă în casa mamei sale. Bineînţeles că Josiane era fericită când îi povesteam toate aceste episoade, care în cartierul galeriilor ajungeau să facă parte din lumea noastră, cu aceeaşi uşurinţă ca şi protagonista lor. Sentimentul familial al Josianei era foarte accentuat, ea având un respect deosebit pentru instituţii şi rubedenii; nu prea îmi plăcea să fac confidenţe, dar cum trebuia să vorbim ceva iar ceea ce mă lăsase ea să cunosc din viaţa ei fusese deja comentat reveneam aproape inevitabil la problemele mele de burlac. Şi ne‑a mai apropiat ceva şi pot să spun că am avut iarăşi noroc, pentru că Josianei îi plăceau galeriile acoperite, poate fiindlcă locuia într‑una din ele sau fiindcă o protejau de frig şi ploaie (am cunoscut‑o la începutul unei ierni, cu ninsori abundente pe care noi, cei adăpostiţi în galerii, le ignoram bucuroşi). Ne‑am făcut obiceiul de‑a ne plimba împreună când ea avea timp la dispoziţie, când cineva nu‑i plăcea să‑i sipună pe nume era destul de mulţumit ca s‑o lase să se distreze un timp cu prietenii. De acel cineva vorbeam puţin, şi după un timp i‑am pus inevitabilele întrebări la care ea mi‑a răspuns cu obişnuitele minciuni ale oricărei relaţii mercenare ştiu siguranţă că era stăpânul, care avea însă bunul simţ de a nu se arăta. Am ajuns să cred că acestuia nu‑i displăcea faptul că o însoţeam uneori noaptea pe Josiane, căci ameninţarea lui Laurent devenise mai apăsătoare ca oricând în cartier, de la ultima lui crimă din rue d'Aboukir, iar biata de ea n‑ar fi îndrăznit să se îndepărteze de Galeria Vivienne după căderea nopţii. Simţeam că trebuie să‑i fiu recunoscător lui Laurent şi stăpânului, teama întreţinută în cartier ajutându‑mă să cutreier cu Josiane pasajele şi cafenelele, făcându‑mă să descopăr că puteam deveni prietenul adevărat al unei fete de care nu mă lega nici un sentiment profund. De această prietenie simplă am început să ne dăm seama puţin câte puţin, dincolo de tăceri ori de banalele cuvinte. Camera ei, de exemplu, mansarda mică şi curată, nu reprezenta pentru mine altceva decât o parte din galerie. La început urcasem pentru Josiane şi, cum nu puteam să rămân fiindcă nu aveam bani să plătesc pentru o noapte întreagă şi exista cineva care aştepta profitul fără nici o greşeală în calcule, aproape că nu vedeam nimic din ceea ce mă înconjura şi abia mult mai târziu, când eram pe punctul de‑a adormi în cămăruţa mea sărăcăcioasă cu calendarul ilustrat şi cu un vas de argint drept unice obiecte de lux, mă întrebam cum arată oare mansarda ei şi nu izbuteam să mi‑o desenez în minte, n‑o mai vedeam decât pe Josiane şi mi‑era de‑ajuns să intru în somn acolo, ca şi cum aş mai fi ţinut‑o încă în braţe. Dar odată cu prietenia au apărut şi prerogativele, probabil consimţământul stăpânului, aşa că Josiane aranja astfel lucrurile încât să petreacă de multe ori noaptea cu mine, şi camera ei începu să ne umple golurile unui dialog care nu întotdeauna era uşor; fiece păpuşă, stampă ori podoabă se instalară în memoria mea, ajutându‑mă să trăiesc când venea vremea să mă întorc acasă şi să fac conversaţie cu mama sau cu Irma despre politica naţională ori despre bolile de familie. Mai târziu s‑au ivit alte lucruri, şi printre ele silueta vagă a celui numit de Josiane sudamericanul, dar la un moment dat totul părea să se învârtă în jurul spaimei grozave care bântuia în cartier, alimentată de o poveste scrisă de un ziarist cu mai multă imaginaţie şi cunoscută sub numele de legenda lui Laurent ştrangulatorul. Dacă la un moment dat îmi propun să văd imaginea Josianei, e ca s‑o văd intrând cu mine în cafeneaua din rue des Jeuneurs, inatalându‑se pe bancheta de pluş violet şi schimbând saluturi cu prietenele şi cu clienţii, fraze banale care imediat se referă la Laurent, pentru că numai despre Laurent se vorbeşte în cartierul Bursei, iar eu, care am lucrat fără nici o pauză toată ziua, am suportat între două şedinţe de cotizaţii comentariile colegelor şi ale clienţilor în legătură cu ultima crimă a lui Laurent şi mă întreb dacă acest coşmar oribil se va sfârşi vreodată, dacă lucrurile vor mai fi aşa cum îmi imaginez eu că erau înainte de Laurent, sau dacă vom fi obligaţi să‑i suportăm distracţiile macabre până la sfârşitul zilelor noastre. Mai enervant e (i‑o spun Josianei după ce beau grogul de care avem atâta nevoie, cu frigul şi cu zăpada asta) că nici măcar nu‑i ştim numele; în cartier i se spune Laurent pentru că o ghicitoare de la bariera Clichy a văzut în globul ei de sticlă cum asasinul îşi scria numele cu un deget mânjit de sânge, şi gazetarii au grijă să nu contrarieze instinctul publicului. Josiane nu‑i proastă, dar nimeni n‑ar putea‑o convinge că asasinul nu se numeşte Laurent, şi e inutil să lupţi împotriva groazei pe care i‑o citeşti în ochii albaştri ce‑l privesc acum distraţi pe tinărul care trece, înalt şi puţin adus de spate, şi care tocmai intră în cafenea şi se îndreaptă spre tejghea, fără să salute pe nimeni.
— Poate fi el, zice Josiane, reflectând liniştită, aproape fără să‑şi dea seama. Dar între timp trebuie să urc singură în cameră, şi dacă vântul îmi stinge lumânarea între două etaje. Numai la gândul că rămân singură pe scară şi că poate.
— Rareori urci singură, spun eu râzând.
— Râzi tu, dar mai sunt şi nopţi rele, mai ales când ninge sau plouă şi trebuie să mă întorc singură la două dimineaţa.
Urmează apoi descrierea lui Laurent ascuns în‑tr‑un ungher pe palier, ba mai rău, aşteptând‑o chiar în camera ei, unde a intrat cu ajutorul unei chei potrivite. La masa alăturată Kiki tremură ostentativ şi scoate nişte ţipete ascuţite care se reverberează în oglinzi. Noi, bărbaţii, ne amuzăm copios în faţa acestor spaime teatrale ce ne vor ajuta să ne apărăm prietenele cu şi mai mult prestigiu. E plăcut să fumezi câteva pipe într‑o cafenea, la ora când oboseala muncii începe să se piardă în alcool şi în tutun, când femeile îşi compară pălăriile şi cizmele ori râd de toate prostiile; e plăcut s‑o săruţi pe gură pe Josiane care, gânditoare, a început să‑l fixeze pe bărbatul aproape un puşti care ne întoarce spatele şi‑şi soarbe cu înghiţituri mici absintul, sprijinindu‑se într‑un cot de tejghea. Ce curios îmi pare acum când stau şi mă gândesc primei imagini a Josianei, care este întotdeauna o Josiane ce stă pe o banchetă în cafenea, într‑o noapte cu zăpadă şi cu Laurent, i se adaugă inevitabil acel om pe care ea îl numea sud‑americanul, sorbindu‑şi absintul şi întorcându‑ne spatele. Şi eu îi spun tot sudamericanul, fiindcă Josiane ne‑a asigurat că într‑adevăr asta era, şi că aflase de la roşcata care se culcase cu el o vreme, şi toate astea se întâmplaseră înainte ca Josiane şi roşcata să se certe pentru o chestiune de ore sau de colţuri de strada, lucru pe care‑l regretau acum pe jumătate, căci fuseseră foarte bune prietene. După spusele roşcatei, el afirmase că era sud-american, deşi vorbea fără cel mai mic accent i‑o spusese când se culcase cu ea, poate ca să facă puţină conversaţie în timp ce‑şi scotea şireturile de la pantofi.
— Aşa cum îl vezi, aproape un copil. Nu‑i aşa că pare un licean care a crescut peste noapte? Ei bine, ar trebui să auzi ce povesteşte roşcata.
Josiane persevera în obiceiul de a‑şi încrucişa şi a‑şi depărta apoi degetele ori de câte ori povestea ceva pasionant. Îmi explică capriciul sudamericanului, nimic extraordinar la urma urmei, refuzul categoric al roşcatei, plecarea fără zăbavă a clientului. Am întrebat‑o dacă sudamericanul o abordase vreodată. Nu, căci ştia probabil că ea şi roşcata erau prietene. Le cunoştea bine, locuia în cartier, iar când Josiane spuse asta, l‑am privit cu mai multă atenţie şi l‑am văzut plătindu‑şi absintul, lăsând să‑i cadă o monedă pe farfurioara de zinc, în timp ce îşi plimba privirea asupra noastră şi era ca şi cum, preţ de o secundă interminabilă, am fi încetat să mai fim acolo o expresie distantă şi totodată ciudat de rigidă, o faţă imobilizată într‑o clipă de vis, care refuză să facă pasul ce o va readuce din nou la starea de veghe. La urma urmei, o expresie ca asta, deşi băiatul era aproape un adolescent şi avea trăsături foarte frumoase, te putea duce uşor cu gândul la Laurent. O clipă mai târziu îi sugeram asta Josianei.
— Laurent? Eşti nebun! Dar dacă Laurent este. 
Partea proastă era că nimeni nu ştia nimic despre Laurent, deşi Kiki şi Albert ne ajutau să facem tot felul de presupuneri ca să ne distrăm. Toată teoria noastră căzu când patronul, care, ca prin minune, era la curent cu tot ce se discuta în cafenea, ne reaminti că se ştia totuşi ceva despre Laurent: forţa care îi permitea să‑şi ştranguleze victimele cu o singură mână. Pe când băiatul ăsta, să fim serioşi. Da, şi era târziu şi trebuia să mă întorc acasă; singur, pentru că Josiane îşi petrecea noaptea asta cu cineva care o aştepta acum în mansardă, cineva care avea dreptul la cheie, şi atunci am condus‑o pină la primul palier, ca să nu se sperie dacă i se va stinge lumânarea la jumătatea dtumului, şi simţindu‑mă brusc obosit, am privit‑o urcând, aparent încântată, deşi ea m‑ar fi contrazis, şi am ieşit apoi pe strada ninsă şi îngheţată şi am pornit fără nici o ţintă, până când, la un moment dat, am dat peste drumul ce mă ducea spre cartierul meu, printre oamenii care citeau cea de‑a şasea ediţie a ziarelor sau priveau pe gemuleţele tramvaielor, ca şi cum într‑adevăr ar fi fost ceva de văzut pe străzi la ora asta.
Nu era întotdeauna uşor să ajungi în zona galeriilor şi s‑o mai şi nimereşti pe Josiane când e liberă; de atâtea ori trebuia să mă plimb singur prin pasaje, puţin decepţionat, ajungând să simt treptat că noaptea îmi era la rândul ei amantă. La ora când se aprindeau felinarele cu gaz, totul se trezea la viaţă în regatul nostru, cafenelele erau sediul trândăviei şi al mulţumirii sufleteşti, şi se bea mult spre sfârşitul zilei şi se vorbeau de toate, despre proprietarii de ziare, despre politică, prusaci, Lau‑rent şi cursele de cai. Îmi plăcea să savurez un pahar într‑un local, apoi un altul într‑altă parte, pândind fără grabă momentul când aveam să descopăr silueta Josianei în vreun colţ. al galeriilor sau la vreo tejghea. Dacă era însoţită, printr‑un semn convenit dinainte aflam când puteam s‑o întâlnesc singură; alteori, se mulţumea să‑mi zâmbească şi nu‑mi mai rămânea decât să‑mi petrec restul zilei plimbându‑mă prin galerii; venise vremea să explorez, şi în felul ăsta am pătruns în cele mai depărtate zone din cartier, în Galeria Sainte‑Foy, de exemplu, şi în depărtatele pasaje du Caire, dar cu toate că acestea mă atrăgeau mai mult decât străzile deschise (şi erau atâtea, azi era Passage des Princes, altădată Passage Verdeau, şi tot aşa la infinit), în tot cazul, la capătul unei plimbări mai lungi pe care eu însumi nu puteam s‑o refac, mă întorceam întotdeauna la Galeria Vivienne, nu atât pentru Josiane, deşi şi din pricina ei, cât pentru gratiile protectoare ale galeriei, pentru alegoriile ei demodate, pentru umbrele ei din colţ de la Passage des Petits‑Pères, această lume deosebită unde nu trebuia să mă gândesc la Irma şi puteam să trăiesc fără ore fixe, la voia întâmplării şi a norocului. Cum aveam atât de puţine ocazii, nu reuşesc să calculez cât timp a trecut până să vorbim din nou, întâmplător, despre sudamerican odată mi s‑a părut că‑l văd ieşind dintr‑un portal de pe rue Saint‑Marc, înfăşurat într‑una din acele mantii negre, largi, care se purtaseră atât de mult cu cinci ani în urmă, împreună cu pălăriile cu calotă exagerat de maro, şi o clipă am fost tentat să mă apropii şi să‑l întreb despre originea lui. M‑a împiedicat însă amintirea furiei oarbe cu care întâmpinasem eu o interpelare de genul ăsta, dar Josiane găsi că a fost o prostie din partea mea, poate pentru că sudamericanul o interesa şi pe ea, la mijloc fiind, pe lingă multă curiozitate, şi vreo ofensă profesională. Îşi aminti că‑l recunoscuse de departe, cu câteva srn înainte, în Galeria Vivienne, pe care totuşi el nu părea s‑o frecventeze.
— Nu‑mi place cum ne priveşte, spuse Josiane. Înainte nu mă interesa, dar de atunci de când ai pomenit de Laurent
— Josiane, când am făcut gluma asta eram cu Kiki şi cu Albert. Şi Albert este agent al poliţiei, presupun că ştii. Crezi c‑ar lăsa să‑i scape ocazia dacă i s‑ar părea că ar fi adevărat? Capul lui Laurent face multe parale, iubito.
— Nu‑mi plac ochii lui, se încăpăţână Josiane. De fapt, parcă nici nu te priveşte, mai degrabă te străpunge cu privirea, dar nu se uită la tine. Dacă mă abordează înitr‑o zi, am să fug cât mă ţin picioarele, îţi jur pe crucea asta.
— Ţi‑e frică de un copil. Ori te pomeneşti că noi, sudamericanii îţi părem cu toţii nişte urangutani?
Ştiam prea bine cum se terminau aceste dialoguri. Mergeam să bem un grog la cafeneaua de pe rue des Jeuneurs, cutreieram galeriile, teatrele de pe bulevard, urcam în mansardă, râdeam enorm. Au fost câteva săptămâni e greu să fii drept cu fericirea, să‑i fixezi o durată când totul ne făcea să râdem, până şi stângăciile lui Badingueit şi teama de război ne amuzau. E aproape ridicol să admit că un lucru atât de mărunt ca Laurent putea să pună capăt bucuriei noastre, dar aşa s‑a întâmplait. Laurent a omorât o altă femeie pe rue Beauregard atât de aproape, de fapt şi la cafenea am rămas toţi ca la liturghie, iar Marthe, care intrase în goană ca să strige vestea, izbucni până la urmă într‑un plâns isteric, care într‑un fel ne‑a ajutat să înghiţim nodul din gât. Chiar în noaptea aceea, poliţia ne‑a trecu, pe toţi prin filtrul ei cel mai fin, din cafenea în cafenea şi din hotel în hotel; Josiane îl căută pe stăpân şi eu am lăsat‑o să se ducă, înţelegând că avea nevoie de protecţia supremă. Dar cum, în fond, toate îmi trezeau o vagă tristeţe galeriile nu erau făcute pentru asta, nu trebuiau să fie pentru asta, am început să beau cu Kiki şi apoi cu roşcaita, care mă căuta ca s‑o ajut să se împace cu Josiane. Se bea mult în cafeneaua noastră, şi în acea pâclă fierbinte de voci şi înghiţituri, mi se păru aproape normal ca, la miezul nopţii, sud-americanul să vină să se aşeze la o masă din fund şi să ceară un absint cu expresia lui dintotdeauna, frumoasă, absentă şi somnambulă. Când roşcata a început să se confeseze, i‑am răspuns că ştiam totul, şi că la urma urmei băiatul nu era orb şi gusturile lui nu meritau atâta ranchiună încă mai râdeam de falsele palme ale roşcatei, când Kiki mărturisi că a fost o dată în camera lui. Înainte ca roşcata să apuce să‑i pună vreo întrebare, am vrut să ştiu cum arăta această cameră. "Aş, ce contează camera", spunea dispreţuitoare roşcata, dar Kiki ne ajuta să pătrundem într‑o mansardă din rue Notre‑Dame‑des Victoires, scoţând, asemeni unui prestidigitator al cartierului, o pisică gri, mai multe hârtii mâzgălite, un pian care ocupa destul spaţiu, dar mai ales hârtii şi, în fine, din nou pisica gri, care părea în fond cea mai plăcută amintire a lui Kiki.
O lăsam să vorbească, privind între timp spre masa din fund şi spunându‑mi că, în definitiv, ar fi fost atât de firesc să mă apropii de sudamerican şi să‑i adresez câteva cuvinte în spaniolă. Eram cât pe ce s‑o fac, şi acum nu sunt decât unul din cei mulţi care se întreabă de ce la un moment dat n‑au făcut ceea ce se gândiseră să facă. Am rămas în schimb cu roşcata şi cu Kiki, am fumat încă o pipă şi am cerut iar vin alb nu‑mi amintesc bine ce simţeam când am renunţat la impulsul meu, dar era ceva asemeni unei interdicţii, senzaţia că dacă o încalc, aveam să intru într‑un teritoriu nesigur. Şi cu toate astea, cred că rău am făcut, căci am fost pe cale să fac un gest care m‑ar fi putut salva. Să mă salvez de ce, mu întreb. Iată de ce anume: să mă salveze de acest astăzi, când nu mai pot face altceva decât să‑mi pun întrebări la care nu există alt răspuns în afara fumului de ţigară şi speranţa vagă şi inutilă care mă urmăreşte pe străzi, asemeni unui câine râios.
Treptat, a trebuit să mă conving că trăiam nişte vremuri grele şi că, în timp ce Laurent şi ameninţările prusacilor ne preocupau în felul acesta, viaţa n‑avea să mai fie niciodată aşa cum fusese odinioară în galerii. Mama găsea că sunt slăbit şi mă sfătui să iau un tonic, iar părinţii Irmei, care aveau o vilă într‑o insulă din Paraná, mă invitară să petrec acolo o perioadă de odihnă şi de viaţă regulată. Am cerut cincisprezece zile de concediu şi am plecat fără nici un chef pe insulă, certat fiind dinainte cu soarele şi cu ţânţarii. În prima sâmbătă am găsit un pretext oarecare şi m‑am întors în oraş, mergând grăbit pe străzile unde tocurile intrau în asfaltul moale. Din această hoinăreală stupidă, am rămas cu o amintire plăcută: intrând încă o dată în Pasajul Guèmes, m‑a învăluit brusc aroma de cafea, cu parfumu‑i aproape uitat în galeriile unde cafeaua era slabă şi fiartă a doua oară. Am băut două ceşti, fără zahăr, savurând‑o şi adulmecând‑o totodată, fericit că mă arde. Ceea ce urmă spre sfârşitul după‑amiezii avu un iz neobişnuit, până şi umezeala din centru avea o mireasmă aparte (m‑am întors pe jos acasă, cred că‑i promisesem mamei că iau cina cu ea), şi în aer se simţea un miros mai pur, mai intens, de săpun galben, cafea, tutun negru, tuş de tipar, frunză de ceai maté, un miros ce persista cu înverşunare, iar soarele şi cerul împrumutau parcă ceva din prospeţimea aerului. Câteva zile am uitat, aproape înciudat, de cartierul galeriilor, dar am traversat din nou Pasajul Guèmes (să fi fost atunci când cu insula? Poate că amestec două momente din aceeaşi perioadă, şi în realitate prea puţin contează) şi am invocat zadarnic aroma plăcută de cafea, dar mirosul ei mi s‑a părut a fi cel dintotdeauna, în schimb am recunoscut amestecul dulceag şi respingător de rumeguş şi bere râncedă, atât de specific barurilor din centru, pentru că‑mi doream s‑o întâlnesc din nou pe Josiane şi să aud că groaznica teroare şi ninsorile au luat sfârşit. Cred că în zilele acelea am început să bănuiesc că nu era de‑ajuns numai dorinţa, ca înainte, pentru ca lucrurile să decurgă firesc şi nu era de‑ajuns să‑mi propun s‑o apuc pe una din străzile ce duc spre Galeria Vivienne, ci că era posibil chiar ca, până la urmă, să mă supun docil şederii în vila de pe insulă, ca să n‑o întristez pe Irma şi să n‑o fac să bănuiască faptul că singurul loc unde mă odihneam cu adevărat era în altă parte; până când n‑am mai putut şi am revenit în oraş, plimbându‑mă până n‑am mai ştiut de mine, cu cămaşa lipită de corp, ducându‑mă prin baruri să beau bere, aşteptând nici eu nu ştiam prea bine ce. Iar când, la ieşirea din ultimul bar, am văzut că nu‑mi mai rămânea decât să iau colţul pentru a pătrunde în cartierul meu, bucuria s‑a amestecat cu oboseala şi cu obscura certitudine a eşecului, căci era de‑ajuns să priveşti oamenii în faţă ca să‑ţi dai seama că groaznica teroare era departe de a fi încetat, era suficient să apari în faţa Josianei la colţul ei de pe rue d'Uzes şi s‑o auzi cum se plânge că stăpânul în persoană se hotărâse s‑o protejeze de un posibil atac; îmi amintesc că între două sărutări l‑am zărit pe sudamerican la adăpostul unui portal, înfăşurat într‑o largă pelerină gri ce‑l apăra de lapoviţă. Josiane nu era dintre cele ce‑ţi reproşează absenţele, şi mă întreb dacă în fond realiza trecerea timpului. Ne‑am întors la braţ în Galeria Vivienne, ne‑am urcat la mansardă, dar am descoperit apoi că nu mai eram mulţumiţi ca înainte şi am pus acest lucru pe seama a tot ce îngrijora cartierul; războiul era inevitabil, bărbaţii trebuiau să se înroleze (ea rostea solemn aceste cuvinte, cu un plăcut şi ignorant respect), oamenilor le era frică şi ciudă, poliţia fusese incapabilă să‑l descopere pe Laurent. Se consolau ghilotinându‑i pe alţii, ca în dimineaţa asta când aveau să‑l execute pe otrăvitorul despre care vorbisem atâta în cafeneaua de pe rue des Jeuneurs, în zilele procesului; dar teroarea continua să stăpânească galeriile şi pasajele, nimic nu se schimbase de la ultima mea întâlnire cu Josiane, şi nici măcar nu încetase să mai ningă.
Ca să ne consolăm, am ieşit să ne plimbăm, sfidând frigul, căci Josiane avea un palton ce trebuia admirat într‑o serie de colţuri şi portaluri unde prietenele ei îşi aşteptau clienţii, frecându‑şi mâinile sau vârându‑şi‑le în buzunarele hainelor de piele. Rareori hoinăream atâta pe bulevarde, şi am ajuns să‑mi închipui că eram sensibili la protecţia oferită de vitrinele luminoase; intram pe oricare din străzile vecine (fiindcă şi Liliane trebuia să vadă paltonul, iar ceva mai încolo Francine), ne adânceam puţin câte puţin în spaimele noastre, până când paltonul fu suficient expus şi am propus atunci cafeneaua noastră, şi am alergat pe rue du Croissant am ocolit un grup de case şi ne‑am refugiat la căldură, lângă prieteni. Din fericire pentru toată lumea, ideea războiului se estompa la ora aceea în memoria noastră, nimănui nu‑i venea să repete obscenităţile împotriva prusacilor, ne simţeam tare bine cu paharele pline şi, la căldura sobei, clienţii ocazionali plecaseră şi rămăseserăm numai noi, prietenii patronului, grupul dintotdeauna şi vestea bună că roşcata îi ceruse iertare Josianei şi se împăcaseră cu sărutări şi lacrimi, ba chiar cu cadouri. Totul avea aspect de sărbătoare, cu ghirlande (dar ghirlandele pot fi şi funebre, am înţeles‑o mai târziu) şi cum afară erau zăpada şi Laurent, rămâneam cât mai mult în cafenea şi aflam spre miezul nopţii că palionul împlinea cincizeci de ani de muncă în spatele aceleaşi tejghele, şi trebuia să sărbătorim asta, şi aşa toate se legau, sticlele umpleau mesele, pentru că acum le oferea patronul şi nu puteai sa dezamăgeşti atâta prietenie şi atâta dăruire muncii, şl pe la trei şi jumătate dimineaţa, Kiki, ameţită cu totul, termina de cântat ariile cele mai frumoase din operetele la modă, în timp ce Josiane şi roşcata plângeau îmbrăţişate de fericire şi de atâta absint, şi Albert, aproape fără să dea vreo importanţă faptului, mai venea cu o idee, propunând să sfârşim noaptea la Roquette, unde urma să fie ghilotinat otrăvitorul la ora şase fix, şi patronul descoperea emoţionat că acest sfârşit de sărbătoare reprezenta încununarea celor cincizeci de ani de muncă cinstită şi‑şi lua angajamentul să închirieze două trăsuri pentru expediţia noastră, îmbrăţişându‑ne pe toţi şi vorbin‑du‑ne despre soţia lui moartă în Languedoc.
Şi am băut din nou vin, şi ne‑am amintit de mamele noastre şi de diverse episoade din copilărie, urmate apoi de o supă de ceapă, care căpătă un gust sublim, fiind pregătită la bucătărie de Josiane şi de roşcată, şi‑n tot acest timp, eu, Albert şi patronul ne promiteam prietenie veşnică şi juram moarte prusacilor. Supa şi brânzeturile au înăbuşit ceva din vehemenţa noastră, căci eram mai degrabă tăcuţi şi chiar supăraţi când a sosit ora închiderii cafenelei, cu un zgomot interminabil de druguri şi lanţuri, şi ne‑am urcat în trăsuri unde tot frigul din lume părea să ne aştepte. Ar fi trebuit, poate, să mergem cu toţii în aceeaşi trăsură, ca să ne mai încălzim, însă patronul avea principii umanitare în materie de cai şi se urcă în prima trăsură cu roşcata şi cu Albert, încredinţându‑mi‑le mie pe Kiki şi pe Josiane care, spunea el, erau ca fiicele lui. După ce ne‑am amuzat împreună cu vizitiii pe seama ultimei fraze, ne‑a venit inima la loc în timp ce urcam spre Popincourt printre simulări de galop, suspine de uşurare şi false biciuiri ale cailor. Patronul insistă să coborâm la o oarecare distanţă, invocând motive de discreţie pe care nu le‑nţelegeam, şi ţinându‑ne de braţ, ca să nu alunecăm prea tare pe zăpada îngheţată, am urcat pe rue de la Roquette, slab luminată de felinare izolate, printre umbre mişcătoare, care peste o clipă se transformau în calote de pălării, trăsuri la trap şi grupuri de oameni cu chipuri ascunse, ce se îngrămădeau spre o porţiune unde strada se lărgea, sub umbra mai înaltă şi mai întunecată a închisorii. O mulţime clandestină dădea din coate, îşi treceau unul altuia sticle, repetau o glumă care se transforma în hohot de râs ori în ţipete înăbuşite, ori chiar în tăceri bruşte şi în feţe luminate o clipă de un foc de amnar, în timp ce avansam cu greutate şi având grijă să nu ne pierdem de ceilalţi, ca şi cum fiecare ştiam că numai voinţa grupului putea să scuze prezenta noastră într‑un asemenea loc. Maşinăria se afla acolo, pe postamentul ei de piatră, şi întreg aparatul de justiţie aştepta nemişcat în micul spaţiu dintre ghilotină şi soldaţii ce stă4eau cu puştile sprijinite în pământ şi baionetele ridicate. Josiane îmi înfigea unghiile în braţ şi tremura în aşa hal, încât i‑am propus s‑o duc la o cafenea, dai mi se vedea nici o cafenea prin apropiere şi ea se încapăţâna să rămână. Agăţată de mine şi de Albert, sărea din când în când ca să vadă mai bine maşinăria, îmi înfigea iarăşi unghiile în carne, şi în fme, mă obligă să‑mi aplec capul până când buzele ei le întâlniră pe ale mele, mă muşcă isteric şoptind cuvinte pe care rareori le auzisem la ea şi care mă umplură de mândrie, ca şi cum, preţ de o clipă, aş fi fost eu stăpânul. Dintre noi toţi, însă, singurul amator să vadă era Albert în timp ce‑şi fuma ţigara, îşi omora timpul comparând ceremonii, imaginându‑şi comportamentul final al condamnatului, etapele ce se desfăşurau chiar în clipele acelea în interiorul închisorii, pe care le cunoştea în amănunt din motive ascunse. La început l‑am ascultat avid, dornic să aflu până şi cea mai neînsemnată parte din liturghie, însă, încetul cu încetul, independent de el şi de Josiane şi de sărbătorirea aniversării, ceva ca un fel de abandon puse stăpânire pe mine, sentimentul nedefinit că toate astea trebuiau sa se întâmple exact aşa cum se întâmplaseră, că ceva înlăuntrul meu ameninţă Jumea galeriilor şi a pasajelor, ba chiar mai rău, că fericirea mea pe această lume fusese un preludiu înşelător, o capcană de flori, de parcă de pe una din figurinele de ghips m‑ar fi atins o ghirlandă mincinoasă (şi în noaptea aceea mă gândisem că lucrurile se împleteau ca florile într‑o ghirlandă), pentru a reveni treptat la Laurent şi la beţia inocentă a Galeriei Vivienne şi la mansarda Josianei, iar apoi ajungeam încet la groaznica teroare, la zăpadă, la inevitabilul război, la apoteoza celor cincizeci de ani ai patronului, la trăsurile înţepenite de frig, în zori, la braţul rigid al Josianei care‑şi promitea să nu privească execuţia şl căuta un loc la pieptul meu, unde să‑şi ascundă faţa în momentul final. Mi se păru (în clipa aceea gratiile începeau să se dea la o parte şi se auzi vocea autoritară a ofiţerului gărzii) că, într‑un fel, acesta era sfârşitul, şi nu ştiam prea bine de ce, pentru că ld urma urmei eu aveam să trăiesc în continuare, aveam să lucrez la Bursă şi să‑i văd din când în când pe Josiane, pe Albert şi Kiki, care acum începuse să mă lovească isteric în umăr, şi deşi nu voiam să‑mi iau ochii de pe gratiile ce tocmai se deschiseseră, a trebuit să‑i acord atenţie‑ o clipă şi, urmă‑rindu‑i privirea pe jumătate surprinsă, pe jumătate ironică, am reuşit să disting lângă patron silueta puţin încovoiată a sud-americanului, înfăşurat într‑o mantie largă, neagră şi, curios, m‑am gândit că şi asta făcea parte, într‑un fel, din ghirlandă şi că pe undeva, era ca şi cum o mână tocmai îi adăuga
floarea ce în zori avea să se închidă. Şi am încetat să mai gândesc, pentru că Josiane s‑a lipit de mine gemând, şi în umbră, acolo unde două felinare se legănau deasupra uşii fără s‑o înspăimânte, pata albă a unei cămăşi pluti între două siluete negre, apărând şi dispărând de fiecare dată când o a treia umbră voluminoasă se apleca asupra ei cu gesturile celui ce îmbrăţişează sau admonestează, ori spune ceva la ureche, ori dă să se sărute ceva, până când umbra se dădu la o parte şi pata albă se văzu mai bine, mai aproape, înconjurată de un grup de oameni cu pălării înalte şi paltoane negre, şi fu ca o prestidigitaţie accelerată, pata albă răpită de cele două figuri care până atunci păreau să facă parte din maşinăria aceea, gestul de a scoate de pe umeri un palton acum inutil, o mişcare grăbită înainte, un strigăt înăbuşit, care ar fi putut aparţine oricui, şi Josiane congestionată lângă mine, şi pata albă ce aluneca sub armătura unde ceva părea să fi scăpat din lanţuri cu un trosnet şi o lovitură aproape simultane. Am crezut că Josiane va leşina, o simţeam alunecând cu toată greutatea trupului peste mine, tot aşa cum celălalt trup aluneca spre neant, şi m‑am aplecat s‑o susţin, în timp ce un cor de voci se dezlănţuia într‑un sfârşit de liturghie, în sunetul orgii pierdut spre înălţimi (era de fapt un cal ce necheza, simţind mirosul sângelui) şi mulţimea adunată ne împinse, printre ţipete şi ordine militare. Pe deasupra pălăriei purtată de Josiane, care începuse să plângă compătimitor lângă mine, am izbutit să‑l recunosc pe patron emoţionat, pe Albert în culmea fericirii, şi profilul sudamericanului pierdut în contemplarea inegală a maşinăriei pe care spatele soldaţilor şi strădania slujitorilor justiţiei o desfăceau în bucăţi distincte, printre pardesie şi braţe, în dorinţa generală de mişcare, de vin fiert şi de vise, asemeni nouă îngrămădiţi ceva mai târziu într‑o trăsură care ne aducea înapoi în cartier, comentând fiecare ce crezuse că a văzut şi versiunea fiecăruia era alta şi noi n‑aveam să mai fim niciodată aceiaşi şi ne simţeam mai bine pentru că între rue de la Roquette şi cartierul Bursei aveam timp să reconstituim ceremonia, s‑o discutăm, să ne surprindem contrazicându‑ne, să ne lăudăm fiecare cu vederea lui mai ageră ori cu nervii lui mai stăpâniţi, spre admiraţia de ultimă oră a timidelor noastre prietene.
Nici nu putea să mă surprindă faptul că în perioada aceea mama găsea că sunt mai slăbit ca ori‑când şi se plângea, fără s‑o ascundă, de indiferenţa mea inexplicabilă, care o făcea să sufere pe biata mea logodnică, şi de înstrăinarea prietenilor defunctului meu tată, graţie protecţiei cărora îmi croiam un drum în mediul Bursei. La asemenea fraze nu puteam să răspund decât prin tăcere, şi să apar peste câteva zile cu o nouă plantă decorativă ori cu câteva sculuri de lână cumpărate la un preţ redus. Irma era mai înţelegătoare, avea probabil încredere în căsătoria apropiată, care avea să mă readucă la normal, şi în perioada aceea eram cât pe ce să‑i dau dreptate, dar îmi era imposibil să renunţ la speranţa că groaznica teroare va înceta odată în cartierul galeriilor, iar întoarcerea mea acasă va semăna cu o fugă, cu nevoia de protecţie ce avea să dispară de îndată ce mama mă va privi suspinând, în vreme ce Irma îmi va întinde ceaşca de cafea cu zâmbetu‑i de logodnică răbdătoare. Ne aflam pe vremea aceea în plină dictatură militară, încă una din nesfârşita serie, dar lumea se interesa îndeosebi de iminentul deznodământ al războiului mondial şi aproape în fiecare zi aveau loc în centrul manifestări neaşteptate pentru a sărbători înaintarea aliaţilor şi eliberarea capitalelor europene, în timp ce poliţia persecuta studenţii şi femeile, prăvăliile îşi coborau erăbite obloanele iar eu, care mă alăturasem prin forţa împrejurărilor unui grup oprit în faţa sediului ziarului "La Prensa", mă întrebam dacă voi fi în stare să rezist mult timp zâmbetului consecvent al bietei Irma şi transpiraţiei ce o simţeam prin cămaşă, între runde şi runde de cotizaţii. Am început să simt că acum cartierul galeriilor nu mai reprezenta, ca înainte, satisfacerea unei dorinţe, ca atunci când era suficient să te plimbi pe orice stradă pentru ca într‑un colţ, totul să se învârtă într‑un ritm ameţitor şi să mă apropii fără efort de Place des Victoires unde era atât de plăcut să zăboveşti pe străduţele cu prăvălii şi ganguri prăfuite, şi la ora cea mai potrivită să intru în Galeria Vivienne în căutarea Josianei, doar dacă n‑aveam chef să trec mai întâi prin Passage des Panoramas sau prin Passage des Princes ca să mă întorc apoi, dând un ocol puţin pervers pe lângă Bursă. Acum, în schimb, fără să mai am nici măcar consolarea că recunosc, ca în dimineaţa aceea, aroma puternică a cafelei în Pasajul Guèmes (mirosea a rumeguş, a leşie), am început să admit, şi încă de mult, că acest cartier al galeriilor nu mai era oaza mea de odihnă, deşi mai credeam încă în posibilitatea de a mă elibera de serviciul meu şi de Irma, de a ajunge fără efort în colţul unde stătea Josiane. În fiece clipă mă cuprindea dorinţa de a mă întoarce; în faţa sediilor ziarelor unde stăteam cu prietenii, în curtea interioară a casei, mai ales pe înserat, la ora când acolo se aprindeau felinarele cu gaz. Ceva mă obliga însă să zăbovesc lângă mama şi Irma, o vagă intuiţie îmi spunea că în cartierul galeriilor nu mă mai aşteptau ca înainte, că teroarea era mai groaznică ca orieând. Intram în bănci şi în casele de comerţ ca un automat, suportând obligaţia cotidiana de a cumpăra şi vinde valori, ascultam cum tropăie caii poliţiştilor care se năpusteau asupra poporului ce sărbătorea victoriile aliaţilor, şi speram atât de puţin că am să mă pot elibera de toate astea, încât atunci când am ajuns în cartierul galeriilor aproape ca mina fost teamă, m‑am simţit străin şi diferit de ei toţi, sentiment pe care nu‑l mai încercasem niciodată până atunci, m‑am refugiat lângă poarta ce dădea spre curte şi am lăsat să treacă timpul şi oamenii, pentru prima oară nevoit să accept treptat‑treptat tot ceea ce înainte îmi aparţinuse, străzile şi vehiculele, hainele şi mănuşile, zăpada din curţile interioare şi glasurile din prăvălii, şi toate acestea până veni vestea cea mare, când am întâlnit‑o pe Josiane în Galeria Colbert şi am aflat, printre sărutări şi salturi de bucurie, că Laurent nu mai exista, şi cartierul sărbătorise noapte de noapte sfârşitul coşmarului, şi toată lumea întrebase de mine, şi că în sfârşit nu mai e Laurent, dar unde naiba mă ascunsesem de nu aflasem nimic, şi sărutări şi câte şi mai câte. Niciodată n‑o dorisem atât şi niciodată nu nenam iubit mai bine sub acoperişul cămăruţei ei, pe care‑l puteam atinge cu mâna din pat. Mângâieri, bârfe, plăcute amintiri ale zilelor trecute, în timp ce noaptea pătrundea în mansardă. Laurent? Un marsiliez cu părul creţ, un laş nenorocit care se baricadase în podul casei unde tocmai omorâse o femeie şi ceruse cu disperare îndurare, pe cmd poliţia spărgea uşa. Şi se numea Paul, monstrul, până şi asta, imaginează‑ţi, şi tocmai ucisese a noua victimă, şi‑l târâseră spre închisoare în timp ce toată poliţia celui de‑al doilea arondisment îl proteja fără nici un chef de mulţimea care altfel l‑ar fi sfâşiat. Jo‑siane avusese timp să se obişnuiască, să‑l îngroape pe Laurent în memoria ei care nu păstra prea îndelung imaginile, dur pentru mine era prea mult şi nu‑mi venea să cred cu adevărat, până când veselia ei mă convinse că într‑adevăr n‑avea să mai existe nici un Laurent, că vom putea hoinări din nou prin pasaje şi pe străzi fără să ne mai temem de portaluri. A trebuit să ieşim împreună să sărbătorim eliberarea, şi cum ninsoarea se oprise, Josiane a vrut să meargă la rotonda de la Palais Royal, pe care n‑o frecventasem niciodată pe vremea lai Laurent. Mi‑am promis, în timp ce coboram cântând pe rue des Petits Champs, că o voi duce chiar în noaptea aceea pe Josiane la cabaretele de pe bulevard, şi că în cele din urmă o să ne oprim la cafeneaua noastră, unde, datorită vinului alb, îmi vor fi iertate atâta ingratitudine şi atâta absenţă.
În câteva ore am băut până la fund timpul fericit petrecut în galerii, şi am ajuns să mă conving că sfârşitul cumplitei terori mă reda teafăr şi nevătămat cerului meu de stuc şi ghirlande; dansând cu Josiane în rotondă, m‑am eliberat de starea apăsătoare din acest interval incert, am revenit la cea mai fericită dintre vieţile mele posibile, atât de departe de salonul Irmei, de curtea casei, de slaba consolare a Pasajului Guèmes. Nici măcar atunci când, mai târziu, sporovăind despre atâtea lucruri vesele cu Kiki, cu Josiane şi cu patronul, am aflat despre sfârşitul sudamericanului, nici măcar atunci n‑am bănuit că trăiam o amânare, o ultimă favoare; mai mult, ei vorbeau despre sudamerican cu o indiferenţă ironică, ca despre orice altă extravaganţă a cartierului, ce izbuteşte să umple un gol într‑o conversaţie care va dezbate în curând teme mai pasionante, şi faptul că sudamericanul tocmai murise într‑o cameră de hotel abia dacă era ceva mai mult decât o informaţie oarecare, şi Kiki începuse să vorbească despre petrecerile ce se pregăteau într‑o moară din Butte, şi abia am putut s‑o întrerup, să‑i cer câteva amănunte, fără a şti nici eu prea bine de ce i le ceream. Prin Kiki am izbutit să aflu puţine lucruri, numele sudamericanului care, la urma urmei, era an nume francez pe care l‑am şi uitat imediat, boala lui neaşteptată în rue du Faubourg Montmartre, unde Kiki avea un prieten care‑i povestise toate astea; singurătatea, lumânarea arzând pe consola înţesată de cărţi şi de hârtii, pisica gri pe care o luase prietenul lui, furia patronului hotelului căruia i se întâmplase aşa ceva tocmai când aştepta vizita unor politicieni, înmormântarea anonimă, uitarea, petrecerile de la moara din Butte, arestarea lui Paul marsiliezul, insoleaţa prusacilor, cărora în sfârşit li se dădea lecţia pe care o meritau. Şi din toate astea eu separam, asemeni cuiva care aruncă două flori veştede dintr‑o ghirlandă, cele două morţi care, într‑un fel anume, îmi apăreau simetrice, cea a sudamericanului şi a lui Laurent, unul în camera lui de hotel, celălalt dizolvându‑se în neant spre a‑i ceda locul lui Paul marsiliezul, şi era aproape aceeaşi moarte, ceva ce se ştergea pentru totdeauna din memoria cartierului. În noaptea aceea mai credeam că totul avea să fie ca înainte de groaznica teroare, şi Josiane a fost încă o dată a mea în mansarda ei şi la trezire ne‑am promis petreceri şi excursii, o dată cu venirea verii. Dar străzile erau îngheţate, iar ştirile despre război impuneau prezenţa mea la Bursă la nouă dimineaţa cu un efort pe care atunci l‑am creznut meritoriu, am refuzat să mă gândesc la cerul meu recucerit, şi după ce am lucrat până mi s‑a făcut greaţă, am prânzit cu mama şi i‑am fost recunoscător că mă găsea mai bine. Săptămâna aceea am petrecut‑o în plină luptă cu Bursa, fără să am timp pentru altceva, alergând acasă ca să fac un duş şi să‑mi schimb cămaşa udă cu alta, care după un timp era şi mai transpirată. Bomba căzu peste Hiroshima şi totul fu confuzie printre clienţii mei, a trebuit să mă zbat grozav ca să salvez valorile cele mai compromise şi să găsesc o cale potrivită în lumea asta, pentru care fiecare zi reprezenta o nouă derută nazistă şi o canonadă, inutilă reacţie a dictaturii împotriva ireparabilului. Când nemţii s‑au predat şi poporul a ieşit în stradă la Buenos Aires, m‑am gândit ca aş putea să mă odihnesc puţin, dar în fiece dimineaţă mă aşteptau noi probleme. În săptămânile acelea m‑am căsătorit cu Irma, după ce tatăl meu vitreg avusese un atac de cord şi toată familia dăduse bineînţeles vina pe mine. De multe ori m‑am întrebat de ce, dacă cumplita teroare încetase în cartierul galeriilor, nu mai venea ora să mă întâlnesc cu Josiane, să ne plimbăm din nou sub cerul nostru de ghips. Presupun că serviciul şi obligaţiile familiale mă împiedicau să fac toate astea, ştiu doar că uneori mă plimbam drept consolare prin Pasajul Guèmes, privind absent în sus, bând cafea şi amintindu‑mi, de fiecare dată cu mai puţină convingere, de serile când ar fi fost de‑ajuns să hoinăresc o vreme fără ţinta fixă, ca să ajung în cartierul meu şi să mă întâlnesc cu Josiane în vreun colţ, pe înserat. Niciodată n‑am putut să admit că ghirlanda era definitiv încheiată şi că n‑aveam să mă mai întâlnesc vreodată cu Josiane prin pasaje sau pe bulevarde. Uneori mă gândesc la sudamerican şi în acest gând searbăd încerc să‑mi inventez o consolare, ca şi cum el ne‑ar fi omorât pe mine şi pe Laurent cu propria‑i moarte: din fericire, îmi spun că nu, că exagerez, că într‑o bună zi o să intru din nou în cartierul galeriilor şi o voi întâlni pe Josiane, surprinsă de atâta absenţă. Şi între un gând şi altul, rămân în casă să beau ceai maté, s‑o ascult pe Irma care va naşte în decembrie, şi mă întreb, nu prea entuziasmat, dacă la alegeri am să‑l votez pe Peron sau pe Tamborini, dacă voi lăsa foaia albă sau pur şi simplu voi rămâne acasă, bând ceai maté şi privind‑o pe Irma şi plantele din curte.
--------------------------------