F. M. Dostoievski
CRIMA ŞI PEDEAPSĂ

Roman în şase părţi cu epilog

PARTEA ÎNTÎI

Capitolul I

Într-una din zilele dogorîtoare de la începutul lunii iulie, un tânăr ieşi pe înserate din cămăruţa în care sta cu chirie la nişte locatari din ulicioara S. Şi, ajuns în stradă, se îndreptă încet şi oarecum nehotărât spre podul K.
Pe scară avusese noroc să se strecoare fără a se întâlni cu gazda. Cămăruţa lui se afla la mansarda unei cladiri înalte, cu patru etaje, şi semăna mai degrabă cu un dulap decât cu o odaie. Iar gazda care-i închiriase această chilie, cu masa şi curăţenia în preţ, locuia cu câteva trepte mai jos, într-un apartament separat. De câte ori ieşea din odaie, tânărul era nevoit să treacă prin faţa bucătăriei, a cărei uşă era mai întotdeauna larg deschisă spre scară, şi, de fiecare dată, avea o senzaţie bolnăvicioasă de teamă, de care îi era ruşine şi care îl făcea să se încrunte. Era dator vândut gazdei şi se temea să dea ochii cu ea.
Nu că ar fi fost laş sau sfios din fire, dimpotrivă, dar de la o vreme se afla într-o stare de încordare şi iritare nervoasă vecină cu ipohondria. Se închisese în el însuşi şi se izolase într-atâta de toată lumea, încât ajunsese să se teamă nu numai de întâlnirea cu gazda, dar de orice relaţii cu oamenii. Îl copleşea sărăcia, deşi în ultima vreme nici aceasta nu-l mai apăsa. Nu-şi mai vedea deloc de ocupaţiile zilnice, mai mult chiar: nici nu voia să mai ştie de ele. De fapt, nu se temea câtuşi de puţin de gazda, orice planuri ar fi clocit împotriva lui. Dar decât să se oprească pe scară, să asculte tot soiul de nerozii despre acele nimicuri ale vieţii de toate zilele, de care nu se sinchisea, şi să auda cererile insistente de a achita chiria, ameninţările, văicărelile ei, iar el să se scuze, să mintă, căutând să scape ― nu, mai bine să se strecoare ca o pisică pe scara şi s-o şteargă neobservat.
De altminteri, de astă dată, după ce ajunse în strada, el singur se mira de teama lui de a-şi întâlni creditoarea.
„Când te gândeşti ce faptă pun eu la cale, şi să-mi fie frica de asemenea fleacuri! se gândi el, zâmbind ciudat. Hm... da... Totul, totul e în mâinile omului şi el lasă totul să-i scape numai şi numai din pricina laşităţii... asta este o axiomă... Sunt curios să ştiu: de ce anume se tem mai tare oamenii? Să facă un pas nou, să rostească un cuvânt nou, nemairostit, de asta se tem ei mai tare!... Dar văd că am început să trăncănesc... Şi de aceea nu fac nimic, pentru că trăncănesc! S-ar putea însă sa fie tocmai pe dos: trăncănesc fiindcă nu fac nimic. Am ajuns un palavragiu în luna asta din urmă, de când tot zac zile întregi în ungherul meu şi mă gândesc la... fantasmagorii! Ia să vedem pentru ce am pornit-o la drum? Sunt eu în stare să fac asta? Să fie asta ceva serios? Nu, nu este deloc serios. E numai un joc al închipuirii, cu care caut să mă amăgesc: o nălucire! Da, s-ar putea să nu fie decât o nălucire!"
Afara era o căldură copleşitoare, zăpuşeala, lumea se înghesuia pe trotuare, pretutindeni se zăreau grămezi de var, de cărămizi, schele, praf, şi peste tot domnea acea putoare specifică din timpul verii, binecunoscută oricărui locuitor al Petersburgului, căruia nu-i da mâna să-şi închirieze o vila la ţara; acestea toate impresionară neplacut nervii şi aşa destul de zdruncinaţi ai tânărului. Duhoarea nesuferită a crâşmelor, foarte numeroase în acea parte a oraşului, şi beţivii, pe care-i întâlnea la tot pasul, deşi era zi de lucru, întăreau coloritul trist şi respingător al priveliştii. O clipă, trăsăturile fine ale tânărului oglindiră un sentiment de adânc dezgust. Era deosebit de frumos: înalt, cu trup subţire şi mladios, avea ochi negri, splendizi, şi părul blond-închis. El făcu doi, trei paşi, apoi căzu într-o adâncă visare, sau mai bine zis, într-un fel de toropeală; mergea înainte fără să vadă nimic în jurul lui şi, de altfel, nici nu voia să vada. Din când în când numai mormăia câte ceva, căci, după cum recunoscuse el singur mai înainte, luase obiceiul să monologheze. Totodată era conştient de faptul că gândurile i se încurcau uneori şi că era grozav de slabit: de două zile nu mâncase aproape nimic.
Era atât de prost îmbrăcat, încât altul în locul lui, fie chiar un om deprins cu haine mizere, desigur că s-ar fi ruşinat să iasă în strada, ziuă, cu astfel de zdrenţe. De altfel, cartierul era atât de sărăcăcios, încât ar fi fost greu să se mire cineva de orice fel de straie. Vecinătatea pieţei Sennaia, numeroasele localuri dubioase şi populaţia, alcătuită aproape numai din lucrători, mici meseriaşi, îngrămădită în străzile şi ulicioarele acestui cartier din centrul Petersburgului, scoteau uneori la iveală, împestriţând decorul, figuri atât de stranii încât nu te mai putea mira să întâlneşti una cât de ciudată. Iar în sufletul tânărului nostru se adunase atâta amar de dispreţ, atâta ură, încât, în pofida sensibilităţii sale exagerate, caracteristică la acea vârstă, nu se ruşina câtuşi de puţin de zdrenţele pe care le purta. Altceva ar fi fost dacă s-ar fi întâlnit cu prietenii sau cu colegii de altădată, pe care, în genere, îi ocolea... Cu toate acestea, când un beţiv ― care, cine ştie din ce pricina şi încotro, eră dus în clipa aceea pe strada într-o haraba cu un cal uriaş de povara ― îi strigă: „Hei, tu, pălarier neamţ!", răcnind cât îl ţinea gura şi arătându-l cu degetul, tânărul se opri locului şi duse mână la pălarie cu un gest febril. Era un ţilindru cumpărat de la Ţimmerman, dar ponosit, decolorat, numai găuri şi pete, fără boruri şi strâmbat caraghios într-o parte. Şi îl cuprinse nu ruşinea, ci un sentiment cu totul diferit, aproape de spaimă.
„Eram sigur, îngăimă el, zăpăcit, eram sigur! Nici nu se putea ceva mai rău! O prostie ca asta, un fleac fără însemnătate poate strica toate socotelile! Da, pălaria asta prea bate la ochi... E ridicola şi tocmai de aceea bate la ochi... La zdrenţele mele s-ar potrivi o şapca, şi chiar una pleoştită şi veche, în orice caz nu bazaconia astă. Nimeni nu poartă astfel de pălarii; asta atrage atenţia de la o poşta şi cine o vede o data n-o mai uita... da, o ţine minte, i se întipăreşte în cap, şi asta poate fi un indiciu care să te trădeze. într-o asemenea împrejurare trebuie să fii cât mai şters, să treci cât mai neobservat... Amănuntele sunt foarte importante, da, da, amănuntele!... Ele te dau întotdeauna de gol şi strică totul..."
Nu avea mult de mers; ştia câţi paşi avea de făcut din poarta casei lui până acolo: exact şapte sute treizeci. Într-o zi numărase paşii, pe vremea când visa numai despre acest lucru. Pe atunci, el însuşi nu credea că ar putea înfăptui acest vis, ci doar se lasa aţâţat de îndrăzneala lui monstruoasă şi atrăgătoare totodată. De atunci trecuse o lună, începuse să vada lucrurile altfel; şi cu toate monologurile biciuitoare despre şovăiala şi neputinţa lui, se obişnuise totuşi, fără voie, să privească visul „monstruos" ca pe ceva cu putinţă de împlinit, deşi tot se îndoia că ar fi în stare să-l înfăptuiască. De fapt, se ducea acum să facă o repetiţie a acţiunii sale, şi emoţia creştea în el cu fiecare pas. Tremurând nervos, cu inima pierită, se apropie de o casă enormă, care cu o latură dadea spre canal, iar cu cealaltă spre strada X. Era o casă de raport, alcătuită din apartamente mici, locuite de tot soiul de meseriaşi ― croitori, tâmplari, bucătărese, nişte nemţi, domnişoare fără ocupaţie precisă, mici funcţionari etc. Oamenii care intrau şi ieşeau mişunau sub cele două bolţi şi în cele două curţi interioare ale imobilului. Casa avea trei sau patru portari. Tânărul fu încântat de faptul că nu se întâlnise cu nici unul şi izbuti să se strecoare neobservat pe poartă şi pe scara din dreapta ― o scară îngustă şi întunecoasă, „de serviciu"; dar toate acestea le ştia mai dinainte, le studiase de mult, şi ambianţa îi convenea; în bezna care domnea pe scară nu erau de temut nici privirile cele mai iscoditoare. „Dacă de pe acum mi-e frică, ce-ar fi dacă aş veni într-adevăr aici pentru ceea ce vreau să fac?"... se întrebă el fără voie, urcând la etajul trei. Acolo, drumul îi fu tăiat de nişte hamali, foşti soldaţi, care scoteau mobilele dintr-o locuinţă. Ştia că apartamentul era ocupat de un funcţionar neamţ, familist. „Aşadar, neamţul se mută, şi la etajul trei, pe scara şi pe palierul acesta nu va mai rămâne cătva timp alt locatar decât bătrâna. E bine de ştiut... pentru orice întâmplare...", se gândi el din nou şi sună la uşa bătrânei. Soneria ţârâi atât de slab, de parcă ar fi fost de tinichea, nu de aramă. Aproape toate soneriile din apartamentele unor astfel de case sună la fel. Dar, de când nu mai fusese pe acolo, tânărul nostru îi uitase sunetul, şi acum clinchetul acesta ciudat îi aminti parca ceva, îl făcu să-şi închipuie clar... şi tresări: nervii îi erau foarte slabiţi. Peste puţin, uşa se întredeschise şi, prin crăpătura îngustă, locatara scruta cu vădită neîncredere pe noul venit; numai ochii îi străluceau în întuneric. Văzând lume multă pe scară, femeia prinse inimă şi deschise uşa. Tânărul trecu pragul unui antreţel întunecos, despărţit în doua de un paravan care ascundea o bucătărie minuscula. Tăcută, bătrâna se înfipse în faţa lui şi-l privea cercetător. Era de vreo şaizeci de ani, mărunţică, uscăţiva, cu un nas ascuţit şi nişte ochişori ageri, plini de răutate. Era cu capul gol, iar părul bălan, presărat ici-colo cu fire cărunte, era uns din belşug cu ulei. Gâtul, lung şi subţire, ca o labă de găină, şi-l înfăşurase într-o cârpă de flanela, iar pe umeri, cu toată zăpuşeala, i se bălangănea o scurteică de blană, ponosită şi decolorată. Bătrînica tuşea şi icnea întruna. Pesemne că tânărul îi aruncase o privire ciudată, căci aceeaşi neîncredere de mai înainte i se citi o clipă în ochi.
― Sunt Raskolnikov, student. Am fost la dumneavoastră acum o lună, se grăbi el să îngâne, înclinându-se uşor, fiindcă îşi amintise că trebuie să fie cât mai amabil.
― Ştiu, maică, ştiu, îmi amintesc foarte bine că ai mai fost pe aici, zise bătrâna răspicat, fără să-şi dezlipească privirea cercetătoare de pe obrazul lui.
― Da... Şi am venit pentru o treabă de acelaşi fel... urmă Raskolnikov, surprins şi tulburat de neîncrederea bătrânei.
„Poate că aşa e de felul ei, dar nu mi-am dat seama rândul trecut", se gândi el cu un sentiment neplacut.
Bătrâna tăcea, stând parca în cumpăna, apoi se dadu mai de o parte şi-i arăta uşa care da înspre odaie, făcându-i loc să treacă.
― Intră, maică.
Odaia în care pătrunse tânărul avea tapet galben, perdeluţe de muselina, muşcate la ferestre şi, în clipa aceea, era luminata din plin de razele soarelui asfinţit. „Şi, atunci, soarele o sa lumineze tot aşa!"... îi trecu involuntar prin minte, în timp ce-şi rotea grăbit privirea prin odaie, ca să studieze şi să memoreze, pe cât era cu putinţa, aşezarea lucrurilor. Camera nu avea însă nimic deosebit. Mobila de lemn galben, foarte veche, era alcătuita dintr-un divan cu spătar uriaş, o masă ovală în faţa divanului, o toaletă cu oglinjoara între cele două ferestre, câteva scaune înşirate de-a lungul pereţilor şi două-trei poze ieftine, în rame galbene, reprezentând nişte domnişoare nemţoaice cu porumbei în mâini. Asta era tot. În colţ, în faţa unei icoane mici, ardea o candela. Era foarte curat: şi mobila şi podelele erau lustruite, totul strălucea. „Munca Lizavetei", se gândi tânărul. În toata locuinţa nu ai fi putut găsi un fir de praf. „Numai la văduvele bătrâne şi răutăcioase se vede asemenea curăţenie", urmă el în gând şi se uită cu coada ochiului, cu curiozitate, la perdeluţa de stamba care ascundea uşa spre cea de-a doua odaiţă. în aceasta odaiţă, în care el nu pătrunsese niciodată, se aflau patul bătrânei şi scrinul. Apartamenul nu avea decât aceste două încăperi.
― Ce doreşti? întreba cu asprime bătrâna, intrând în odaie şi proptindu-se, ca şi mai înainte, în faţa lui, ca să-l poată privi drept în ochi.
― Am adus un amanet, iată-l!
Raskolnikov scoase din buzunar un ceas bătrânesc, plat, de argint. Pe capacul din spate era gravat globul terestru. Lanţul era de oţel.
― Păi şi sorocul celuilalt a trecut. Sunt trei zile de când a trecut luna.
― Am să vă platesc dobânda pe încă o lună; vă rog să mai aşteptaţi.
― Dacă vreau ― aştept, daca nu ― vând chiar azi amanetul, cum mi-o placea!
― Cât îmi daţi pe ceas, Aleona Ivanovna?
― Numai fleacuri aduci, maica, fleacuri, mai-mai că nu am ce da pe ele. Rândul trecut ţi-am dat pe inel două bumăşti, şi cu o rubla şi jumătate poţi cumpăra unul nou de la giuvaergiu.
― Daţi-mi patru ruble pe ceas, am să-l răscumpăr, este o amintire de la tatăl meu. În curând trebuie să capăt nişte bani.
― O rublă şi jumătate cu dobânda înainte, dacă vrei.
― O rublă şi jumătate! exclamă tânărul.
― Cum doreşti...
Şi bătrâna îi întinse ceasul. Tânărul îl luă, furios, gata să plece; dar se răzgândi: îşi aduse aminte că nu avea unde se duce şi că nu venise pentru bani.
― Daţi-mi banii! făcu el grosolan.
Bătrână vârî mâna în buzunar sa scoată cheile şi trecu în odaia de alaturi, după perdea. Rămas singur în mijlocul încăperii, Raskolnikov, foarte atent, trăgea cu urechea, urmărind-o în gând. O auzea pe bătrâna descuind scrinul. „Probabil sertarul de sus, cumpăni el. Cheile, aşadar, le poarta totdeauna în buzunarul drept... O singura legătură, pe un inel de oţel... Este una de trei ori mai mare decât celelalte, şi e dinţată; asta nu poate fi de la scrin... Trebuie să mai fie o cutie sau o ladiţă... Da, da, asta-i interesant de ştiut. Toate ladiţele au asemenea chei... De altfel, ce ticăloşie..."
Bătrâna se înapoie.
― Ţine, maică: dacă socotim dobânda zece copeici de rubla pe lună, pentru o rubla şi jumătate, pe o lună înainte, face cincisprezece copeici. Pentru cele două ruble de rândul trecut, socotind la fel, trebuie sa capăt douăzeci de copeici. Asta face cu totul treizeci şi cinci de copeici, aşa că mai ai de primit pentru ceas o rublă şi cincisprezece copeici. Na, ţine-le!
― Cum? Am ajuns la o rublă şi cincisprezece copeici?
― Taman atâta.
Raskolnikov, fără să mai discute, luă banii. Se uita ţintă la bătrână şi nu se grăbea să plece, ca şi cum ar fi vrut să mai spună sau să mai facă ceva, nici el nu ştia ce anume...
― Zilele acestea s-ar putea să vă măi aduc ceva, Aleona Ivanovna... ceva bun... de argint... o tabacheră... trebuie numai s-o iau de la un prieten... şi tăcu, încurcat.
― Om mai vorbi când ăi aduce-o, maica.
― Rămâneţi cu bine... Dumneavoastră tot singurica sunteţi acasă... surioara lipseşte? întreba el cât mai nepăsător, ieşind în antreţel.
― Ce treaba ai cu ea?
― Nimic deosebit. Am întrebat şi eu aşa, într-o doară. Şi dumneavoastră, gata... Rămâneţi cu bine, Aleona Ivănovna!
Tânărul părăsi locuinţa, foarte tulburat. Şi această tulburare sporea cu fiecare clipă. Pe scară se opri de câteva ori, ca şi cum l-ar fi mirat ceva pe neaşteptate. În sfârşit, ajuns în strada, exclamă:
„O, Doamne! Ce dezgustător!... Se poate ca eu... Nu, nu, este o prostie, o absurditate! adaugă el cu hotărâre. Cum a putut să-mi treacă prin minte o idee atât de monstruoasa? De ce infamie sunt capabil? Esenţial este că e o infamie, o ticăloşie, e mârşav, mîrşav!... Şi eu, o lună întreagă..."
Dar nici cuvintele, nici exclamaţiile nu-i puteau exprima emoţia. Senzaţia aceea de nemărginit dezgust, care-l apăsase şi-l tulburase încă de la venire, ajunsese la paroxism, era de-o intensitate atât de violenta, încât nu mai ştia ce să facă sa scape de acest chin. Mergea pe trotuar, clatinându-se ca un om beat, fără să vada trecătorii, lovindu-se de ei, şi nu se dezmetici decât în altă strada. Se uita primprejur şi văzu că se afla în dreptul unei cârciumi, un fel de hrubă, a cărei scara începea de-a dreptul din strada. În clipă aceea, doi beţivi ieşiră pe uşa şi, sprijinindu-se unul pe celalalt şi înjurându-se unul pe altul, începură sa urce scara. Fără să stea pe gânduri, Raskolnikov coborî în beci. Niciodată nu intrase într-o cârciumă, dar acum i se învârtea capul şi-l mai chinuia şi o sete arzătoare. Avea o poftă de o bere rece, cu atât mai mult cu cât trecea neaşteptata lui slabiciune pe seama foamei. Se aşeza într-un colţ întunecos şi murdar, la o masa slinoasă, ceru o sticla cu bere şi sorbi cu nesaţ primul pahar. Numaidecât îşi simţi inima mai uşoara şi mintea mai limpede. „Fleacuri! se gândi el plin de încredere. N-avea nici un rost să mă simt ruşinat! E o slabiciune fizica, nimic mai mult! Un singur pahar de bere, o bucată de pesmet şi mintea se luminează, gândurile se limpezesc, intenţiile se precizează! Ptiu, cât de neînsemnate sunt toate!"... Dar în pofida acestui scuipat plin de dispreţ, se înviorase, eliberat parcă dintr-o data de o povară îngrozitoare, şi îi privea prietenos pe cei ce se aflau în cârciuma. Şi totuşi, chiar în clipa aceea, simţea nelamurit ca pornirea aceasta de a interpreta lucrurile în bine era şi ea ceva bolnăvicios.
În cârciumă rămăsese lume puţina. În afara de cei doi beţivi cu care se întâlnise pe scara, un grup întreg ― vreo cinci bărbaţi şi o femeie, unul dintre ei cu o armonica - părăsi localul. După plecarea lor se făcu linişte, şi localul deveni mai spaţios. Nu se mai afla în sala decât un cetăţean cam afumat, târgoveţ, după înfăţişare, care şedea în faţa unei sticle de bere, şi tovarăşul lui, un individ gras, de statura uriaşa, cu barbă cărunta şi cojoc lung. Acesta se întrecuse cu băutura şi aţipise pe bancă; în răstimpuri, ca prin somn, îşi desfăcea braţele, pocnea din degete, îşi sălta partea de sus a trupului, fără să se ridice de pe laviţa, şi tot îngâna un cântecel nerod, cercând ― cu tot dinadinsul ― sa-şi amintească urmarea...
Of, un an, bătut pe muche, Soaţa mi-am iubit... Of, un an... sau, trezit din buimăceala, îngăima:
M-am tot dus pe o străduţă Şi-am găsit fosta-mi drăguţă...
Nimeni însă nu-i împărtăşea veselia; până şi tovarăşul lui îl asculta tăcut, privind toate aceste explozii de voioşie cu duşmănie şi neîncredere. în afara de aceştia doi, mai era un muşteriu, un fost slujbaş, după înfăţişare. Şedea la o altă masă, cu sticla în faţa, sorbind rar băutura şi privind în jur. Omul acesta părea şi el frământat de ceva.

Capitolul II

Raskolnikov nu era obişnuit cu lumea şi, după cum am mai spus, fugea de oameni, mai ales în ultima vreme. Acum, însă, se simţea atras de ei. În sufletul lui se petrecea ceva nou parca, şi totodată se trezea în el nevoia de a fi printre oameni. Ultima lună, plină de tristeţe, de încordare şi de apăsătoare nelinişte îl obosise atât de mult, încât dorea să răsufle măcar o clipă într-alt mediu, oricare ar fi fost, şi de aceea, cu toată murdaria ce-l înconjura, rămase cu placere în cârciumă.
Cârciumarul nu sta în sala, dar una-două intra în local, coborând dintr-altă încăpere pe o scară interioară, aşa că i se vedeau mai întâi cizmele elegante unse cu dohot, cu căptuşeala roşie răsfrântă peste carâmb. Purta o podiovcă şi o jiletca de atlaz negru, neînchipuit de soioasă; cravata nu avea, iar obrazul lui părea uns cu ulei, ca un lacăt de fier. La tejghea stătea un băieţandru de vreo paisprezece ani; altul, mai mic, servea muşteriii. Pe tejghea se zăreau nişte castraveţi tăiaţi mărunt, felii mici de peşte şi pesmeţi de pâine neagră; toate acestea răspândeau un miros greu. Aerul era înăbuşitor, aproape de nesuferit; duhnea atât de puternic a băutură, încât te puteai îmbăta numai de duhoare după cinci minute petrecute acolo.
Se întâmpla uneori în viaţa să întâlneşti oameni cu desăvârşire necunoscuţi care te interesează nitam-nisam de la prima vedere, mai înainte chiar de a fi schimbat o vorbă cu ei. Această impresie o făcu asupră lui Raskolnikov acel muşteriu care şedea singur la masa şi părea un fost slujbaş. Măi târziu, amintindu-şi de această primă impresie, o luă drept presimţire. Se uită mereu la el, poate din pricină că şi omul îl privea stăruitor şi părea dornic să intre în vorbă. Pe toţi ceilalţi din local, cu cârciumar cu tot, slujbaşul acesta îi privea cu nepăsare, ba chiar plictisit şi cam de sus, ca pe nişte oameni inferiori ca situaţie şi cultură, cu care nu ai ce vorbi. Omul acesta era trecut de cincizeci de ani, de statură mijlocie, îndesat, cu părul cărunt şi o chelie măre; avea obrazul buhăit şi gălbejit, aproape verzui, de beţiv inveterat, cu pleoapele umflate de sub care străluceau nişte ochişori roşii, mici ca două crăpături, dar plini de vioiciune; ceea ce te izbea în înfăţişarea lui era că în acei ochi inteligenţi, cu privirea plina de bun-simţ, se aprindeau uneori licăriri de exaltare vecina cu nebunia. Era îmbrăcat într-un frac negru, vechi, jerpelit şi fără nasturi; unul singur se mai ţinea, cu care îşi încheiase haina, voind, pesemne, să păstreze buna-cuviinţă. Jiletca de nanchin lasa sa se vada un plastron mototolit, murdar, pătat de băutura. Ca toţi slujbaşii, nu purta barbă, însă obrajii lui nu mai fuseseră bărbieriţi de multe zile, aşa încât erau năpădiţi de ţepi deşi, cenuşii. Până şi mişcările lui păstrau ceva din gravitatea funcţionărească. Părea însă tulburat; îşi ciufulea părul şi, uneori, parca prada unei nemărginite tristeţi, îşi sprijinea pe masa uda şi năclaită coatele rupte şi-şi lasa capul în palme. În sfârşit, omul se uita ţinta la Raskolnikov şi-i spuse cu glas tare, răspicat:
― Pot să-mi permit, stimate domn, să intru în vorbă cu domnia voastră? Căci sub haina modestă, ochiul meu încercat recunoaşte în persoana dumneavoastră un om cult şi neobişnuit cu băutură. Eu am preţuit întotdeauna cultura îmbinată cu sentimentele înalte, de altminteri sunt consilier titular. Mă numesc Marmeladov, consilier titular. Îmi îngăduiţi întrebarea: aţi fost funcţionar?
― Nu, eu studiez... răspunse tunarul; oarecum surprins de tonul ciudat, pompos al interlocutorului său şi de făptui că îi vorbea aşa, de-a dreptul.
Şi cu toate că numai cu câteva clipe în urmă simţise în treacăt dorinţă de a se apropia de oameni, oricine ar fi ei, la primul cuvânt ce-i fu adresat se trezi în el vechea senzaţie neplacută de enervare şi dezgust pe care o simţea de câte ori un străin intră sau numai încerca să intre în vorbă cu el.
― Aşadar, sunteţi student, sau aţi fost student! exclamă funcţionarul. Eram sigur! Experienţa, stimate domn, vechea mea experienţa! Şi, mulţumit de sine, îşi atinse fruntea cu degetul. Aţi fost student sau v-aţi ocupat în general de chestiuni ştiinţifice! Permiteţi...
El se scula, clatinându-se pe picioare, îşi lua sticluţa şi paharul şi se aşeză pieziş la măsuţa lui Raskolnikov. Era afumat, dar vorbea destul de vioi şi chiar emfatic, numai din când în când se încurca niţeluş sau lungea frazele. Se repezise spre Raskolnikov cu atâta aviditate de parcă nici el, de o luna întreagă, nu mai vorbise cu nimeni.
― Stimate domn, începu Marmeladov aproape solemn, sărăcia nu este un viciu, acesta este un adevăr. Mai ştiu, şi asta nu este mai puţin adevărat, că nici beţia nu este o virtute. Dar mizeria, stimate domn, mizeria este un viciu. În sărăcie mai păstrăm încă nobleţea sentimentelor înnăscute. În mizerie, însă, nu le mai păstrează nimeni şi niciodată. În mizerie, omul nici nu este măcar alungat din societatea umană cu băţul, ci măturat cu târnul, ca să fie şi mai umilitor. Şi pe bună dreptate, fiindcă în mizerie, chiar eu, cel dintâi, sunt gata orişicând să mă insult pe mine însumi. De aici ― cârciuma! Stimatul meu domn, acum o lună de zile domnul Lebeziatnikov a bătut-o pe soţia mea şi soţia mea nu-i de teapa mea! Pricepeţi? Şi apoi, permiteţi-mi să vă întreb, aşa, din pura curiozitate: aţi avut vreodată ocazia să vă petreceţi noaptea pe Neva, în şlepurile cu fân?
― Nu, n-am avut acest prilej, răspunse Raskolnikov. Ce sunt aceste şlepuri?
― Ei bine, eu vin de acolo, de cinci nopţi acolo dorm...
Omul îşi umplu paharul, îl dadu pe gât şi căzu pe gânduri. 
De hainele lui şi în păr se prinseseră, într-adevăr, ici-colo fire de iarbă uscată. După cât se vede, de cinci zile nu se dezbrăcase şi nu se spălase. îi erau murdare măi ales mâinile, roşii, unsuroase, cu unghiile îndoliate.
Toată sala ascultă vorbele lui, deşi nu cu prea multă atenţie. Băieţii începură să chicotească în dosul tejghelei. Cârciumarul coborî din odaia de sus, pesemne înadins ca să asculte ce va spune „măscăriciul", şi se aşeză deoparte, căscând alene, cu ifos. Măimeladov părea binecunoscut prin partea locului. De altminteri, şi felul lui de a vorbi, pompos, îl căpătase desigur în urmă numeroaselor discuţii cu diverşii necunoscuţi pe care-i întâlnea prin cârciumi. La unii beţivi acest obicei ajunge o necesitate, mai ales la beţivii care acasă la ei sunt ţinuţi din scurt, cu asprime. Şi tocmai de aceea, în societatea tovarăşilor de chef ei parcă încearcă mereu să se justifice şi, dacă se poate, să trezească chiar stimă.
― Măscăriciule! zise tare cârciumarul. De ce nu munceşti, de ce nu te duci la slujbă, dacă eşti funcţionar?
― De ce nu mă duc la slujbă, stimatul meu domn? răspunse Marmeladov, adresându-se lui Raskolnikov, ca şi cum acesta i-ar fi pus întrebarea. Pentru ce nu mă duc la slujbă? Credeţi oare că nu mă doare inima că mă târăsc fără rost ca un vierme în ţărână? Oare n-am suferit eu când, acum o lună, domnul Lebeziatnikov a snopit-o în bătaie pe soţia mea, iar eu zăceam beat ― n-am suferit eu oare? Permiteţi, tinere, vi s-a întâmplat vreodată... hm... de pilda, să cereţi un împrumut fără nici o speranţă?
― Mi s-ă întâmplat... adică, cum fără nici o speranţă?
― Cu desăvârşire fără speranţă, ştiind dinainte că nu vă veţi alege cu nimic. De pilda, ştiţi cât se poate de bine că cutare cetăţean, loial şi folositor societăţii, pentru nimic în lume n-o să vă dea băni, căci, permiteţi-mi să vă întreb, de ce vi i-ar da? Ştie prea bine că nu-i va mai vedea niciodată. Din mila? Dar domnul Lebeziatnikov, care e la curent cu ideile noi, ne-a explicat deunăzi că, în vremea noastră, mila este interzisă chiar de ştiinţa şi că se obişnuieşte acest lucru în Anglia, unde se aplica economia politică. Şi atunci, daţi-mi voie să vă întreb, pentru ce mi-ar da bani? Şi, uite, cu toate că ştii dinainte că n-are să-ţi dea nimic, totuşi te duci şi...
― La ce bun să te măi duci? îl întrerupse Raskolnikov.
― Păi, dacă nu ai la cine, daca nu ai unde să te duci? Căci orice om trebuie să aibă măcar un loc pe lume unde să se poată duce! Fiindcă vine o clipă când îţi trebuie neapărat o ieşire... Când propria mea fiică s-a dus pentru cea dintîia oară cu condicuţa, atunci m-am tot dus şi eu... (ştiţi, fie-mea are condicuţa...), adaugă el, în paranteză, aruncând o privire cam neliniştită tânărului. Nu-i nimic, stimate domn, nu-i nimic! se grăbi să declare numaidecât, cu linişte prefăcută, în timp ce băieţii de la tejghea pufneau de râs şi însuşi cârciumarul surâdea. Nu-i nimic! Nu mă ruşinez când văd că lumea da din cap, fiindcă lucrul e cunoscut de toţi, şi tot ce este ascuns se da în vileag; iar toate acestea nu mai trezesc în sufletul meu dispreţ, ci smerenie. Fie şi aşa! „Iată omul!" Permiteţi, tinere: aţi putea dumneavoastră... Dar nu, trebuie să exprim în cuvinte mai tari, mai plastice, nu ― aţi putea, ci ― aţi îndrăzni, uitaţi-vă acum la mine, să afirmaţi că nu sunt porc?
Tânărul nu răspunse.
― Bine, urmă grav oratorul, căutând să ia un aer cât mai demn cu putinţa şi aşteptând să se stingă în odaie chicoteala stârnită de vorbele lui. Fie, sunt un porc, dar ea e o cucoana! Eu sunt un animal, dar Katerina Ivanovna, soţia mea, este o persoana culta şi fiica de ofiţer de stat-major. Fie, eu sunt un ticălos, dar dânsa are un suflet mare, plin de sentimente nobile, este o persoană cu educaţie. Şi cu toate acestea... o, daca i-ar fi mila de mine! Bunul meu domn, bunul meu domn, trebuie doar ca omul să aibă măcar un singur locşor unde să găsească mila! Katerina Ivanovna, însă, cu toate că e o doamnă plină de mărinimie, este nedreaptă... Şi, cu toate că îmi dau seama singur că atunci când mă trage de păr o face din bunătatea inimii dumisale (căci, repet fără să mă ruşinez, nevasta mea mă trage de păr, tinere, stărui Marmeladov cu un aer şi mai demn, auzind aceleaşi chicoteli), dar, Doamne, ce s-ar întâmpla dacă măcar o data s-ar îndura... Dar, nu! Nu! Toate acestea sunt vorbe zadarnice şi nu face să mai vorbim! Ce sa mai vorbim!... Căci nu o singura data am avut ce mi-am dorit şi nu o data i-a fost mila de mine, dar... aşa sunt eu, sunt o bruta.
― Ba bine că nu! spuse cârciumarul, căscând.
Marmeladov izbi hotărât cu pumnul în masa.
― Aşa sunt eu! Ştiţi dumneavoastră, domnul meu, că eu i-am băut până şi ciorapii? Nu pantofii, căci asta poate că ar părea mai firesc, dar ciorapii! I-am băut ciorapii! I-am băut şi salutul din lână de angora, şăluţul care i-a fost daruit demult, şăluţul care era numai al ei şi nu al meu! Locuim într-o magherniţa friguroasă, şi în iarna asta ea a răcit şi a început să scuipe sânge. Avem trei copilaşi. Katerina Ivanovna munceşte din zori până în seara ― freacă, spala, curăţă copilaşii, fiindcă din tinereţe a fost învăţata cu curăţenia; şi are pieptul slab, e predispusa la oftica, şi eu simt toate acestea. Credeţi poate că nu le simt? Şi cu cât beau mai mult, cu atât simt mai tare. Tocmai de aceea beau, fiindcă băutura mă face sa simt şi să compătimesc... Beau, ca să sufăr mai tare! Şi, cuprins parca de deznădejde, omul îşi pleca fruntea pe masa. Tinere! urma el, ridicându-şi din nou capul. Pe chipul dumitale citesc o oarecare durere. Am citit-o de cum ai intrat şi de aceea ţi-am vorbit numaidecât. Căci, spunându-ţi povestea vieţii mele, n-am făcut-o ca să mă condamn la stâlpul infamiei în faţa acestor derbedei ce vor să se distreze şi care, de altminteri, cunosc povestea mea, ci fiindcă eu caut un om sensibil şi cult. Afla deci că soţia mea a fost crescută într-un pension aristocratic şi că la terminarea şcolii a dansat cu şalul în faţa guvernatorului şi a altor personalităţi oficiale, fapt pentru care a fost distinsa cu medalia de aur şi o diploma de onoare. Medalia... medalia am vândut-o... demult... Hm!... Cât despre diploma de onoare, o mai are şi astăzi şi o păstrează în sipet; chiar acum câteva zile a arătat-o gazdei noastre. Ele două se cearta mereu, dar i-a arătat-o, bucuroasă să se poată lauda şi ea în faţa cuiva şi sa vorbească despre zilele fericite de altădată. Eu n-o condamn, nu, căci e singurul lucru care i-a mai rămas ― amintirea, pe când din toate celelalte s-a ales praful şi pulberea. Da, da, este o doamnă ce se aprinde uşor, mândră şi neînduplecata. Spala pe jos, mănâncă pâine neagra, dar nu admite să se poarte cineva necuviincios cu dânsa. Tocmai de aceea n-a vrut sa înghită grosolania domnului Lebeziatnikov, şi când el a snopit-o în bătaie, a căzut la pat, dar nu din pricina bătăii, ci din pricina jignirii. Am luat-o văduva cu trei copii, unul mai mic decât celalalt. Se măritase întâia oara, din dragoste, cu un ofiţer de infanterie, şi fugise cu el din casa părinteasca, îl iubea nespus de mult, dar el a început să joace cărţi, a fost dat în judecata şi din asta i s-a tras şi moartea. Către sfârşitul vieţii o bătea; dar dânsa nu se lasa mai prejos, ştiu sigur, şi chiar am documente; totuşi, şi azi îl mai pomeneşte cu lacrimi în ochi, mă mustră din pricina lui şi mi-l da de pilda, iar eu mă bucur, mă bucur nespus, că măcar în închipuire crede că a fost fericita odată... După moartea lui, ea a rămas cu trei copii mici, într-un judeţ îndepărtat şi sălbatic, unde mă aflam şi eu pe vremea aceea: trăia într-o mizerie atât de neagra, că eu, care am văzut multe în viaţa, nu-s în stare s-o descriu. Familia o renegase. Şi apoi, era mândră, prea mândră... Atunci, bunul meu domn, eu, care eram văduv, ca şi dânsa, şi aveam de la prima soţie o fata de paisprezece ani, am cerut-o în căsătorie, căci n-am putut să trec nepăsător pe lângă atâta suferinţă. Va puteţi închipui cât de mare i-a fost nenorocirea, daca dânsa, instruită, bine crescută, dintr-o familie nobila, a primit să mă ia de bărbat! Şi m-a luat! Plângând, blestemând şi frângându-şi mâinile dar m-a luat! Căci n-avea unde să se ducă. înţelegeţi, stimate domn, ce înseamnă asta, sa nu mai ai unde te duce? Nu. încă nu puteţi înţelege ce înseamnă asta... Un an întreg mi-am făcut datoria cu sfinţenie şi nu m-am atins de... (el arata cu degetul litra de vin) căci am şi eu simţire. Dar nici aşa nu i-am putut fi pe plac; apoi mi-am pierdut postul şi nu din vina mea, ci fiindcă s-a redus schema, şi atunci am început iar!... E un an şi jumătate de când, după multe peregrinări şi nenoroace, am ajuns, în sfârşit, în această capitala măreaţa, împodobită cu nenumărate monumente. Şi aici am găsit un post... L-am găsit şi l-am pierdut. Înţelegeţi? De data asta l-am pierdut din vina mea, fiindcă m-a biruit năravul... Azi stăm într-un ungher pe care-l închiriem de la Amalia Lipevehsel, dar din ce trăim şi ce platim - nu ştiu. Acolo, în afara de noi, mai stă şi alta lume... O Sodoma respingătoare... hm... da... între timp a crescut şi fie-mea din prima căsătorie; cât a îndurat dânsa, fie-mea, din pricina mamei sale vitrege, am să trec sub tăcere. Căci, deşi Katerina Ivanovna e însăşi personificarea mărinimiei, este o fiinţă irascibila, se aprinde din te miri ce şi apoi da-i cu gura... Da! Ei, ce să mai vorbim despre toate astea!
După cum va puteţi lesne închipui, Sonia n-a învăţat mai nimic. Am încercat ― sunt patru ani de atunci - sa-i dau lecţii de geografie şi istorie universala; dar fiindcă nici eu nu eram prea tare în aceste materii şi-mi lipseau şi manualele potrivite, iar cărţile pe care le-am avut... hm... ei bine, acele cărţi nu le mai avem astăzi; aşa că ş-a isprăvit şi cu învăţătură ei. Ne-am oprit la Cirus, regele Persiei. Mai târziu, când s-a făcut mai mare, a citit câteva romane, iar acum, de curând, graţie domnului Lebeziatnikov, a mai citit o carte: Filozofia lui Lewes ― o cunoaşteţi? A citit-o cu mult interes, ba ne-a împărtăşit şi nouă frânturi din această lectură. Asta e toată cultura ei. Şi acum, bunul meu domn, să vă pun o întrebare, cum s-ar zice, particulara: mult poate să câştige o fata săracă şi cinstită muncind cinstit?... Chiar muncind din zori până în noapte, domnul meu, dacă este cinstita şi nu are cine ştie ce talent, nu poate câştiga nici cincisprezece copeici pe zi! Şi pe deasupra consilierul de stat Klopstok, Ivan Ivanovici ― poate-l cunoaşteţi? - nu numai ca nu i-a achitat nici până astăzi cusutul celor şase cămăşi de olanda, dar a insultat-o, a alungat-o, bătând din picior, şi i-a aruncat un cuvânt necuviincios, fiindcă ― zicea dânsul ― gulerul n-a fost croit pe măsura şi e strâmb. Iar acasă copilaşii sunt flamânzi... Katerina Ivanovna umbla prin odaie, frângându-şi mâinile, şi pe obraz îi apar pete roşii, cum se întâmpla la boala dumneaei, şi o ocărăşte: „Leneşo, stai aici la căldurică, mănânci şi bei!"... Da' ce mâncare, ce băutură, când uneori câte trei zile în şir nici copilaşii nu vad o coaja de pâine uscata?! Zăceam atunci... ei da, ce mai! Zăceam beat mort, şi am auzit-o pe Sonia mea întrebând (e tăcută din fire, nu răspunde niciodată şi are un glascior blajin... e bălaioară, cu obrăjorul slabuţ, palid): „Ce să fac, Katerina Ivanovna, cum să mă hotărâsc pentru treaba aceea?" Căci Daria Franţevna, o femeie stricata, binecunoscuta de poliţie, i-a pus gând rău; de vreo trei ori i-a tot trimis vorba prin gazda noastră. „Ei şi? i-a răspuns Katerina Ivanovna în bătaie de joc. Mare comoara, n-am ce zice! Ce s-o păzeşti atâta?!" Dar n-o învinuiţi, n-o învinuiţi, stimate domn! Ea nu judeca atunci, era nervoasă, bolnava, vedea copiii plângând de foame... a spus-o ca s-o jignească pe Sonia şi nicidecum ca s-o îndemne la rău... Aşa e firea Kaţerinei Ivanovna; daca, de pilda, copiii plâng, fie chiar de foame, ea îi ia la bătaie... Pe la orele şase, am văzut-o pe Sonia cum s-a sculat, şi-a pus băsmăluţa, pelerina şi a plecat de acasă, iar la nouă s-a întors înapoi. A venit, s-a apropiat de Katerina Ivanovna şi, fără o vorba, a pus pe masa în faţa ei treizeci de ruble. Măcar gura să fi deschis, măcar să se fi uitat la dânsa ― nimic; a luat broboada noastră verde, de ştofă subţire (avem noi o broboada de familie), şi-a tras-o peste cap, peste ochi, şi s-a culcat în pat, cu faţa la perete, numai umeraşii şi trupuşorul îi tresăreau uşor... Iar eu, ca şi măi înainte, zăceam beat mort... Şi am văzut atunci, tinere, am văzut-o pe Katerina Ivanovna apropiindu-se de patul Sonecikăi, tăcută, şi ramînând toata seară în genunchi la picioarele ei, şi sărutându-i picioarele, şi nevoind cu nici un preţ sa se scoale, şi le-am mai văzut până la urmă adormind amîndoua... îmbrăţişate... da... iar eu... eu zăceam beat mort... 
Marmeladov amuţi, de parcă i s-ar fi pus un nod în gât. Apoi îşi umplu grăbit paharul, îl bău pe nerăsuflate şi plescăi din limbă de placere.
― De atunci, stimate domn, urmă el după această tăcere, în urma unei împrejurări neplacute şi din pricina denunţului unor persoane răuvoitoare, la care a contribuit şi Daria Franţevna, pentru că, pretindea ea, nu i s-a arătat respectul cuvenit, fiică-mea, Sofia Semionovna, a fost silită să-şi scoată condicuţă şi n-a mai putut să rămână cu noi. Gazda noastră, Amalia Feodorovna, n-a vrut să admită sa mai stea cu noi (deşi tot ea fusese de partea Dariei Franţevna altădată), şi nici domnul Lebeziatnikov... hm... Tocmai din pricina Soniei s-a întâmplat şi povestea aceea dintre el şi Katerina Ivanovna. Pe vremuri, chiar domnul Lebeziatnikov i-a tot aţinut calea Sonecikăi, acum, însă, s-a pus deodată la ambiţie; zicea: „Cum adică, eu, un om cult, să stau în aceeaşi casă cu una ca ea?" Katerina Ivanovna n-a tăcut, i-a luat apărarea Soniei... şi atunci... Acum Sonecika vine pe la noi numai seara, de o ajută la treabă pe Katerina Ivanovna şi-i da cele de trebuinţă pentru trai, pe cât poate... Locuieşte la croitorul Kapernaumov, a subînchiriat la el o odaiţa; Kapernaumov e şchiop şi gângav, are o familie foarte numeroasa, şi toţi copiii lui sunt gângavi ca el... Până şi nevastă-sa e bâlbâită... Stau înghesuiţi într-o singura încăpere, iar Sonia îşi are acolo colţul ei, despărţit printr-un perete de scânduri... Hm... Sunt săraci lipiţi şi gângavi... da... A doua zi dimineaţa m-am sculat, mi-am pus zdrenţele, am întins mâinile către cer şi m-am dus la Excelenţa sa Ivan Afanasievici. Îl cunoaşteţi pe Excelenţa sa Ivan Afanasievici? Nu?... Ei, atunci nu ştiţi ce înseamnă pâinea lui Dumnezeu. Ceara, curata ceara în faţa Domnului nostru; se topeşte ca ceara!... După ce a binevoit să mă asculte, i-au venit lacrimi în ochi. „Fie, Marmeladov, mi-a zis, cu toate ca mi-ai înşelat încrederea... te iau încă o dată pe răspunderea mea personala, chiar aşa a spus, nu uita asta, şi acum - du-te!" Am sărutat praful de pe picioarele lui, în gând, fireşte, căci în realitate n-ar fi îngăduit aşa ceva, el fiind un demnitar cult şi cu idei moderne; m-am înapoiat acasă şi când am anunţat că din nou am un post şi voi primi leafa... Doamne, ce-a mai fost atunci!...
Marmeladov tăcu foarte tulburat. în clipa aceea, un grup de cheflii, beţi turta, intrau în local; în prag răsună o flaşneta, tocmită de ei, şi un glas de copil de şapte ani îngânând răguşit Sătucul. Cârciuma se umplu de larma. Cârciumarul şi băieţii se grăbiră să servească muşteriii. Fără să-i pese, Marmeladov îşi urma povestirea. Alcoolul i se urcase la cap şi, cu cât se afuma mai tare, cu atât era mai vorbăreţ. Amintirea succesului avut de curând la serviciu îl însufleţea şi-i lumina obrazul. Raskolnikov îl asculta cu atenţie.
― Asta a fost acum cinci săptămâni, stimate domn... da. Katerina Ivanovna şi Sonecika - cum au aflat, Doamne! - parcă ne-am văzut în împărăţia cerului! Altădată zăceam ca un animal şi nu auzeam decât vorbe grele! Acum, însă, umblau pe vârfuri, căutau să astâmpere copiii, cică: „Semion Zaharîci a ostenit la slujba, se odihneşte, ssst!" Când plecam la serviciu, îmi dadeau cafea cu caimac. Auzi dumneata, au făcut rost de caimac adevărat! Şi de unde au luat cele unsprezece ruble şi cincizeci de copeici ca să mă echipeze ca lumea ― nu ştiu! Mi-au luat cizme, plastroane de percal ― de-o frumuseţe! ― uniforma, şi astea toate în cea mai buna rânduiala, pentru unsprezece ruble şi cincizeci de copeici. În prima zi, când m-am înapoiat de la serviciu, Katerina Ivanovna a pregătit două feluri de mâncare: supă şi carne sărata cu sos de hrean, lucru nemaipomenit! Rochii nu are... n-are de nici unele, şi totuşi s-a gătit de parcă avea de gând să se ducă în vizită; şi nu cine ştie ce lucru mare, dar se pricepe să facă orice din nimic; se piaptănă, îşi pune un guleraş curat, manşete, şi parcă-i alta, întinereşte, se face mai frumoasa. Sonecika, porumbiţa tatii, ne ajuta numai cu banii; zicea că, până una alta, nu se cade să vina pe la noi mai des, doar poate pe înserate, ca să nu o vada nimeni. Auzi dumneata?! într-o zi, când am venit la prânz să mă odihnesc, m-am culcat şi - ce credeţi? Pe Katerina Ivanovna n-a mai răbdat-o inima, abia trecuse o săptămână de când se certase rău de tot cu gazda noastră, cu Amalia Feodorovna, şi acum o poftise la o cafea. Doua ceasuri au tot stat şi au tot şuşotit amândouă. Acu, zicea Katerina Ivanovna, Semion Zaharîci e la serviciu şi are leafă, ba s-a prezentat şi Excelenţei sale, iar Excelenţa sa a ieşit să-l întâmpine, a poruncit ca toată lumea să aştepte, şi pe Semion Zaharîci l-a condus de mână, înaintea celorlalţi, în cabinetul lui. Auzi, auzi dumneata? „Eu, fireşte, nu ţi-am uitat meritele, Semion Zaharîci, a spus Excelenţa sa; cu toate ca te-ai ţinut de patima aceea uşuratică, fiindcă îmi promiţi să te laşi de ea şi pentru că, pe deasupra, în lipsă dumitale, treburile au mers prost (auzi, dumneata!) am încredere, a zis, în cuvântul dumitale de onoare." Toate acestea Kăterina Ivanovna le-a născocit, drept să vă spun, dar nu din uşurinţă sau ca sa se laude, nu! Credea tot ce spunea, se alina cu născocirile ei, zău aşa! Şi eu n-o condamn, nu, n-o condamn!... Iar acum şase zile, când i-am adus prima mea leafă, douăzeci şi trei de ruble şi patruzeci de copeici (leafa mea întreagă) mi-a zis: „Drăgălaşul meu"! ― aşa a zis. Şi asta între patru ochi, mă înţelegi? Ce mai drăgălaş a găsit, ce soţ sunt eu? Şi totuşi, m-a ciupit de obraz şi mi-a zis „drăgălaşul meu"!
Marmeladov se opri, voi să zâmbească, dar bărbia începu deodată să-i tremure. Se stăpâni. Cârciuma, aspectul lui de om decăzut, cele cinci nopţi pe şlepurile cu fân, litra de votcă şi, totodată, dragostea lui bolnăvicioasă pentru nevastă, pentru familie, îl năuceau pe Raskolnikov. Îl asculta cu încordare, dar şi cu durere. Îi era ciuda că se rătăcise în localul acela.
― Stimate domn, stimate domn!... exclamă Marmeladov, după ce îşi măi stăpâni tulburarea. Toate acestea poate că au să vă pară vrednice de râs, aşa cum le par şi altora; poate că vă plictisesc numai, povestindu-vă amănuntele stupide şi nenorocite ale vieţii mele de familie, dar pentru mine n-au nimic de râs! Căci eu le simt pe toate... Toată ziulica aceea ruptă din rai, toată seara aceea am visat lucruri minunate: cum am să le orânduiesc toate, cum am sa-i îmbrac pe copilaşi şi am sa asigur liniştea neveste-mii, cum am să-mi smulg copila din braţele desfrâului şi am s-o readuc în sânul familiei... Şi multe, multe altele... Visurile astea nu pot fi condamnate, domnule! Ei, după toate astea (Marmeladov tresări deodată, ridica fruntea şi se uita ţintă la Raskolnikov), exact a două zi după ce am făurit aceste visuri (adică acum cinci zile şi cinci nopţi), pe înserate, am şterpelit prin vicleşug şi înşelaciune, ca un tâlhar de drumul mare, cheia de la sipetul Kăterinei Ivanovna, am luat de acolo tot ce a mai rămas din leafa (cât anume nu-mi amintesc), şi acum, priviţi-mă: asta-i tot! Sunt cinci zile şi cinci nopţi de când am fugit de acasă şi sunt căutat; s-a isprăvit cu slujba, uniforma a rămas la cârciuma de la Podul Eghipetski, în locul ei am căpătat zdrenţele astea... şi totul s-a sfârşit!
Marmeladov se izbi cu pumnul în frunte, scrâşni din dinţi, strînse pleoapele şi se sprijini greu cu cotul de masa. Dar, peste o clipă, chipul i se schimbă pe neaşteptate, el se uita la Raskolnikov cu un fel de şiretenie forţată, râse şi adaugă:
― Azi am fost la Sonia, m-am dus să-i cer bai de votca, să-mi treacă mahmureala! He-he-he !
― Şi ţi-a dat? striga unul dintre nou-veniţi, de la masa vecină, izbucnind într-un râs zgomotos. 
― Litra astă am cumpărat-o pe banii ei, zise Marmeladov, adresându-se numai lui Raskolnikov. Mi-a dat cu mâna ei treizeci de copeici, tot ce mai avea în casa, am văzut-o cu ochii mei... Nu mi-a spus nimic, m-a privit în tăcere, nimic mai mult... Nu pe pământ, colo sus... sunt asemenea ochi care îi plâng şi-i jelesc pe oamenii păcătoşi, îi plâng fără să-i dojenească, fără să-i dojenească! Şi când nu eşti dojenit te doare, te doare mai rău... Treizeci de copeici! Da. Şi doar avea nevoie de ele, nu-i aşa? Ce crezi dumneata, dragă domnule? Acum ea trebuie să fie curăţică. Şi curăţenia asta deosebita costa bani, pricepi dumneata? Pricepi? Trebuie să-şi cumpere şi ea dresuri, altfel nu se poate; are nevoie de fuste scrobite, de pantofiori mai acătării, să-şi poată arata picioruşul când trece peste o băltoacă. Pricepi, pricepi oare dumneata, domnule, ce înseamnă această curăţenie? Ei, şi eu, tatăl ei, i-am stors treizeci de copeici ca să-mi treacă mahmureala! Şi îi beau! Ba i-am şi băut!... Spune acum, spune, cui să-i fie mila de unul ca mine? Hai? Dumitale ţi-e mila de mine? Da sau ba? Spune, îţi este mila? He-he-he!
Făcu o mişcare să-şi umple paharul, dar nu mai avea cu ce.
Sticla era goala. 
― De ce i-ar fi mila de tine? striga cârciumarul, răsărind alaturi. Răsunară râsete şi chiar înjurături. Râdeau şi înjurau şi cei care ascultaseră şi cei care nu ascultaseră, văzând numai cum arata fostul funcţionar.
― Să-i fie mila! Pentru ce să-i fie mila? striga deodată Marmeladov, sculându-se în picioare, cu braţul întins înainte, cuprins de exaltare, ca şi cum abia ar fi aşteptat aceste cuvinte. De ce să-i fie mila de mine, zici tu? Ai dreptate, nu merit mila! Ar trebui să fiu răstignit, răstignit pe cruce şi nu daruit cu mila! Dară tu, judecătorule, răstigneşte-l pe păcătos, dar răstignindu-l, da-i mila ta! Atunci eu singur am să vin la tine ca sa fiu răstignit, căci nu mi-e sete de veselie, ci de lacrimi şi durere mi-e sete! Tu, negustorule, crezi poate că m-am înveselit cu litra ta de votca? Durere, durere am căutat în fundul cănii, durere şi lacrimi, şi le-am găsit şi le-am sorbit cu nesaţ! Iar mila are să aibă de noi acela carele pre toţi îi daruieşte cu mila lui şi carele pre toţi şi pre toate le înţelege, el, singurul judecător. Va veni ziua de apoi si el mă va întreba: „Unde este copila care s-a jertfit pentru mama ei vitregă, ofticoasă şi rea, şi pentru nişte copilaşi străini? Unde este copila care nu s-a îngrozit de netrebnicia tatălui ei pământesc, un beţiv fără căpătâi, şi a fost milostiva cu el?!" Şi va mai spune: „Vino în împărăţia mea. Te-am iertat o data... Te-am iertat o dată... Şi-ţi iert şi acum păcatele tale multe, pentru ca mult ai iubit..." Şi o va ierta pe Sonia mea, o va ierta, ştiu bine... Am simţit-o în inima mea când am fost deunăzi la ea!... Şi are să-i judece pre toţi si are sa-i ierte pre cei buni şi pre cei răi, şi pre cei înţelepţi şi pre cei smeriţi... Iar când va fi isprăvit cu toţi ceilalţi, va grăi către noi: „Veniţi şi voi, va spune, veniţi, voi beţivanilor, veniţi, voi cei slabi de înger, veniţi, voi păcătoşilor!" Şi noi vom ieşi şi ne vom opri în faţa lui fără frică. Şi va spune el: „Sunteţi nişte porci! Aveţi chip de animale şi apucături aidoma lor, dar veniţi şi voi în împărăţia mea!" Atunci vor grăi cei preaînţelepţi, vor grai cei deştepţi: „Doamne, pentru ce-i primeşti şi pe aceştia?" Şi va răspunde el: „Ii primesc, v-o spun vouă, preaînţe-lepţilor, îi primesc, v-o spun vouă celor cu minte multa, fiindcă nici unul dintre ei nu s-a crezut vrednic să fie primit...". Şi va întinde către noi braţele, şi ne vom arunca în braţele lui şi vom plânge... şi vom înţelege totul! Atunci abia vom înţelege totul!... Şi toţi vor înţelege... şi Katerina Ivanovna... va înţelege şi dânsa... Doamne, vie împărăţia ta!
Marmeladov se lasă pe banca, istovit, frânt, fără sa se uite la nimeni; uitase şi unde se afla şi rămase cufundat în gânduri. Vorbele lui făcură oarecare impresie; o clipa domni tăcerea, apoi răsunară aceleaşi râsete şi sudalmi de măi înainte:
― Ce mai deştept!
― Bate câmpii!
― Zi-i funcţionar şi pace! S.a.m.d., ş.a.m.d.
― Să mergem, domnule, îi zise deodată Marmeladov lui Raskolnikov, ridicând capul. Du-mă acasă... Casa lui Kosel, în curte. Trebuie sa mă duc... la Katerina Ivanovna.
Raskolnikov ar fi vrut să plece mai de mult şi se gândise si el să-l însoţească pe Marmeladov. Picioarele acestuia se împleticeau mai rău decât limba şi el se sprijini greu de braţul tânărului. Nu aveau de făcut măi mult de două-trei sute de paşi. Dar, pe măsura ce se apropia de casă, ruşinea şi teama puneau tot mai mult stăpânire pe sufletul beţivului.
― Eu nu mă tem de Katerina Ivanovna... îngâna el, neliniştit. Nu mă tem că are sa mă tragă de păr. Ce e trasul de păr? Un fleac! Ţi-o spun eu!... Ar fi chiar mai bine să mă înhaţe de păr; nu de asta mi-e frica... mă sperie... mi-e frica de... ochii ei... da... şi de petele roşii care îi ies în obraji mă tem... şi de respiraţia ei... Ai auzit vreodată cum respiră un bolnav de boala ei... când e tulburat? Şi mă mai tem de plânsul copiilor... Dacă Sonia nu le-a dus de mâncare, atunci... nu ştiu! Nu ştiu!... Dar de bătaie nu mă tem... Să ştii, domnule, ca pe mine nu mă doare când mă bate, nu, nu... mă bucura... Nici nu m-aş putea lipsi de bătaie... E mai bine. Să mă bata, să-şi aline durerea... e mai bine aşa... Iată casa. Casa lui Kosel, un lacătuş, un neamţ bogat... Du-mă acolo!
Pătrunseră în curte şi urcară la catul al treilea. Era aproape unsprezece seara şi cu toate că, în acel anotimp, la Petersburg nopţile sunt albe, cu cât urcau, cu atât scara era mai întunecoasă, iar sus de tot domnea bezna.
Uşa mică şi afumată din capătul scării eră deschisă. Un muc de luminare lumina o cămăruţă sărăcăcioasă, lungă de zece păşi; o vedeai toată de pe palier. Înăuntru era dezordine; zdrenţe de ale copiilor trântite peste tot, un cearceaf rupt atârnat în ungherul din fund, unde, pesemne, se afla patul. În odaie erau doua scaune şi un divan jerpelit, îmbrăcat în muşama, iar în faţa divanului o masă veche de bucătărie, din lemn de brad, nevopsită şi neacoperită. Pe marginea mesei ― un sfeşnic de metal cu un muc de luminare de seu, gata să se stingă. 	Aşadar, familia Marmeladov nu avea un ungher, ci o odaie, însă această odaie eră de trecere. Uşa spre celelalte încăperi, sau cuşti, în care era împărţit apartamentul Amaliei Lipevehsel era întredeschisă. De acolo se auzeau gălagie şi strigăte. Cineva râdea în hohote. Se vede că jucau cărţi şi beau ceai. Uneori răzbăteau expresii ţări.
Raskolnikov o recunoscu numaidecât pe Katerina Ivanovna. Era o femeie firavă, destul de înaltă şi mladioasă, dar grozav de slabită; avea părul blond-închis, încă foarte frumos, şi obrajii învăpăiaţi de două pete roşii. Umbla de colo până colo prin odaia aceea strimtă, cu mâinile strânse la piept, cu buzele arse şi răsuflarea scurtă şi grea. Ochii îi străluceau că de friguri, dar privirea era aspră şi fixă: la lumina ultimelor pâlpâiri ale mucului de luminare, chipul acesta ftizie şi frământat făcea o impresie dureroasă. Raskolnikov socoti că ea nu are mai mult de treizeci de ani şi că nu se potriveşte deloc cu Marmeladov... Femeia nu auzi, nu băgă de seamă sosirea lor: părea că umbla în neştire, fără să vada şi fără să auda. Aerul din odaie era înăbuşitor, dar ea nu deschidea fereastra; de pe scara venea un miros nesuferit, dar uşa dinspre scara rămânea deschisă: din încăperile din fund, prin uşa crăpată, pătrundeau valuri de fum: femeia tuşea, dar nu închidea uşa. Cea mai mică dintre fetiţe, de vreo şăşe ani, adormise chircită pe jos, cu capul înfundat în divan.
Un băieţel, cu un an măi mare, tremura şi plângea într-un colţ; pesemne abia fusese bătut. O fetiţă mai mărişoară, de vreo nouă ani, înăltuţă şi subţire ca un chibrit, într-o cămăşuţă zdrenţăroasă, iar pe umerii goi cu o pelerinuţă de postav, cusută cu vreo doi ani în urmă, probabil, căci nu-i mai acoperea genunchii, se afla în acelaşi colţ, lângă frăţiorul ei, şi-l ţinea de după gât cu braţu-i lung, uscat că un băţ. Se vede ca încerca sa-l potolească, îi şoptea ceva, îl alinta să nu măi plângă şi, în acelaşi timp, cu ochii ei mari şi negri, care păreau enormi pe obrăjorul slab şi speriat, o urmarea cu teama pe maică-sa. Fără să intre, Marmeladov îngenunche în prag şi-l împinse înainte pe Raskolnikov. Femeia, văzând un om necunoscut, se opri o clipa distrata în faţa lui, trezindu-se parcă şi cereînd să înţeleagă: ce căută el acolo? Apoi îşi închipui, pesemne, că se ducea la locatarii din fund, odaia lor fiind una de trecere, şi, fără să-i măi pese de prezenţă lui, se îndreptă spre uşă de la scară ca s-o închida şi, deodată, zărindu-l în prag pe bărbatul ei îngenuncheat, scoase un ţipat.
― A! striga ea ca scoasa din minţi. Te-ai întors! Ocnaşule! Călaule!... Unde sunt banii? Arată, ce ăi în buzunare?! Şi hainele sunt schimbate! Unde-ţi sunt hainele? Unde sunt banii? Vorbeşte!...
Se repezi să-l caute prin buzunare. Marmeladov, supus şi ascultător, îşi desfăcu braţele ca să uşureze percheziţia. Nu mai avea nici o leţcaie.
― Unde sunt banii? răcni femeia. O, Doamne, i-ai băut pe toţi! Mai erau douăsprezece ruble în sipet!...
Şi, deodată, cuprinsa de furie, îl apuca de păr şi-l trase în odaie. Ca să-i cruţe efortul, Marmeladov se târa, smerit, în genunchi după ea.
― Asta îmi face placere! Nu mă doare, mă bu-cu-ră, sti-ma-te domn! striga el, în timp ce ea îl trăgea de păr, scuturându-l, ba îl şi izbi cu capul de podea.
Copilul care dormea pe jos se trezi şi începu să plângă. Băieţelul nu se măi putu stăpâni în colţul lui, tresări, ţipa şi se repezi, îngrozit, la soră-sa, aproape zvârcolindu-se de spaimă. Fetiţa mai mare tremura ca varga.
― A băut! A băut tot, tot! ţipa femeia, deznădajduită. Şi hainele-s schimbate. Sunt flamânzi, lihniţi! (Şi frângându-şi mâinile, arătă spre copii). O, viaţă blestemată! Şi dumitale, nu ţi-e ruşine obrazului, se năpusti ea deodată asupra lui Raskolnikov. Vii de la cârciumă! Ai băut cu el, nu-i aşa? Ai băut cu el! Afară!
Tânărul se grăbi să plece, fără să scoată o vorbă. De altfel, uşa din fund se dadu la perete şi în prag se iviră câteva mutre curioase, batjocoritoare şi rânjite, cu ţigări şi lulele în gură, şi tichii în cap. Unii erau în halate descheiate, alţii atât de sumar îmbrăcaţi, că aproape sfidau buna-cuviinţă, câţiva ţineau în mână cărţile de joc. Ce-i distra şi-i făcea să râda pe toţi era că Marmeladov, în timp ce-l trăgea nevastă-să de păr, zbiera că asta îi face placere. Câţiva intrară chiar în odaie; în sfârşit, răsună o voce ascuţită şi ameninţătoare: însăşi Amalia Lipevehsel încerca să răzbească prin mulţime, ca să restabilească ordinea, aşa cum ştia dânsa! Adică pentru a suta oară s-o sperie pe biata femeie, poruncindu-i, printre înjurături, să părăsească chiar a două zi casa. Înainte de a pleca, Raskolnikov vârî mână în buzunar, scoase câteva monede de aramă, care-i rămăseseră din rubla schimbată la cârciuma, şi le puse, fără să fie văzut, pe prichiciul ferestrei. Ceva mai târziu, pe scară, îi păru rău şi voi să se întoarcă.
„Ce prostie, gândi el, ei o au pe Sonia, iar de bani am şi eu nevoie." Dar după o clipă de gândire înţelese că nu era cu putinţă să ia bănii înapoi şi ca în nici un caz n-ar face-o; dadu din mână a lehamite şi porni spre casă. „Sonia are nevoie de dresuri, se gândea el mergând pe strada şi zâmbind cu venin, curăţenia asta costă bani... Hm! Şi când te gândeşti că Sonecika s-ar putea să fi rămas şi ea cu mâna goala azi, fiindcă e vorba de noroc, ca la vânătoare... ca la minele de aur... şi atunci, fără banii mei, ar bate cu toţii din buze mâine... Bravo, Sonia! Ce izvor nesecat au descoperit totuşi. Şi se folosesc de el! Se folosesc! S-au obişnuit. Au plâns la început, şi apoi s-au obişnuit! Ticălosul de om se obişnuieşte cu toate!"
Căzu pe gânduri. „Dar dacă greşesc?! exclamă el deodată, fără să vrea. Dacă, în realitate, omul nu este ticălos ― omul în genere, seminţia umană -atunci toate celelalte nu sunt decât prejudecăţi, temeri scornite de mintea noastră, şi atunci nu mai este nici o stavila, toate sunt aşa cum trebuie să fie!"...

Capitolul III

A doua zi se trezi târziu, neodihnit după un somn agitat. Nu se simţea în largul lui, era nervos, înăcrit şi-şi privi cu ură odaiţa. Eră un fel de colivie minuscula, lunga de vreo şase paşi, căreia tapetul galben, scorojit şi plin de praf îi dadea un aspect mizer; şi apoi era atât de scunda, încât un om ceva mai înalt nu s-ar fi simţit la îndemână, s-ar fi temut mereu că se loveşte cu capul de tavan. Mobila se potrivea cu încăperea: trei scaune vechi şi hârbuite, în colţ, o masă vopsită, pe care zăceau câteva cărţi şi caiete acoperite de un strat gros de praf, ceea ce vădea limpede că nu se măi atinsese de ele de multă vreme nici o mână. În sfârşit, mai era şi o sofa mare, greoaie, care ocupa aproape un perete întreg şi jumătate din laţimea camerei; pe vremuri, sofa fusese îmbrăcata în stambă, acum, însă, eră numai zdrenţe şi servea drept pat. Raskolnikov dormea adeseori îmbrăcat aşa cum era, şi fără cearceaf, învelit cu paltonul lui vechi şi jerpelit de student, iar la cap cu o pernuţa mică, sub care punea ce-i mai rămăsese din rufe, curate sau murdare, numai să ridice un pic căpătâiul. În faţă sofalei se afla o măsuţa.
Ar fi fost greu să decada măi mult şi să ajungă mai lasător decât era, dar în starea lui sufletească, Raskolnikov se complacea în aceasta incurie. Se retrăsese ca o broască-ţestoasă în carapacea ei şi până şi mutra slujnicei, care trebuia să-l servească şi intra uneori în odaie, îl înfuria şi-l făcea să se crispeze dureros. Aşa se întâmpla cu unii monomani, obsedaţi de ideea lor fixă. De două săptămâni gazda încetase de a-i mai trimite prânzul şi el tot nu se învrednicise să se ducă la dânsa să-i ceară socoteala, deşi rămânea zile întregi nemâncat. Nastasia, bucătăreasa şi unica slujnică din casă, era încântată de aceasta stare de spirit a chiriaşului: nu mai grijea şi nu mai deretica în odaie decât o dată pe săptămână, când, din întâmplare, punea mâna pe matură. Tot ea îl trezi în dimineaţa aceea.
― Hai, scoala, ce tot dormi?! îi strigă la ureche. E noua trecute. Ţi-am adus ceai, vrei? Cred că eşti lihnit de foame!
Chiriaşul deschise ochii, tresări şi o recunoscu.
― Ceaiul e de la gazda? întrebă el, ridicându-se încet ca un bolnav.
― De la gazda?! Nici pomeneala!
Femeia aşeză în faţa lui propriul ei ceainic, crăpat, cu un rest spălacit de ceai şi două bucăţele gălbui de zahăr.
― Nastasia, te rog, ia asta... zise el, căutându-se prin buzunare (dormise îmbrăcat). Şi scoţând un pumn de monede de aramă: Du-te de-mi cumpără o franzela şi ia de la mezelarie nişte salam mai ieftin.
― Acuşica îţi aduc franzela: dar ia zi, în loc de salam, n-ai mânca mai bine oleacă de ciorbă? Ciorbă bună, rămasă de ieri. Ţi-am păstrat de la prânz, dar te-ai întors târziu. E foarte bună ciorba.
După ce-i aduse ciorba şi Raskolnikov se aşeză să mănânce, Nastasia îşi făcu loc lângă el pe sofa şi începu să-i turuie gura. Eră de la ţară şi foarte vorbăreaţă.
― Praskovia Pavlovna vrea să facă jalbă la poliţie împotrivă-ţi, zise femeia.
Raskolnikov se strâmbă.
― La poliţie? De ce?
― Că nu-i plateşti chiria şi nici nu te muţi. De ăsta.
― La naiba, asta mai lipsea, bombăni el, scrâşnind din dinţi. Nu... nu mă încântă de fel... acum... E o proastă... adaugă el tare. Am să trec chiar azi pe la dânsa să stăm de vorbă.
― Nu-i măi proastă ca mine; da tu, dacă eşti aşa deştept, de ce zaci colea ca un sac de tărâţe, de nu iese nici o socoteala din ce faci? Altădată ziceai că te duci să dai lecţii la copii, da' acu' de ce nu mai faci nimic?
― Fac eu... răspunse Raskolnikov cu asprime şi fără nici un chef de vorbă.
― Ce faci?
― Muncesc.
― Ce munceşti?
― Gândesc, rosti el serios, după o scurtă tăcere.
Nastasia se porni pe râs. Era dintre acele femei care râd uşor, şi, când se pornea, râdea încet, legănându-se şi cutremurându-se, până se satură şi ea de ătîtă râs.
― Şi câştigi mult cu gânditul? izbuti ea, în sfârşit, sa întrebe.
― Nu pot da lecţii la copii daca nu am cizme. Şi apoi, puţin îmi pasă!
― Ba să-ţi pese, că din asta trăieşti!
― Lecţiile nu sânt platite. Ce să fac cu câteva copeici? urmă el fără chef, vorbind măi mult cu el însuşi.
― Şi tu ai vrea să faci avere, aşa, dintr-o dată? Raskolnikov îi aruncă o privire stranie, rămase o clipă tăcut, apoi spuse hotărât:
― Da, vreau să fac avere dintr-o dată.
― Ia-o mai domol, că mă sperii, prea eşti fioros. Să mă duc după franzela, sau nu?
― Cum vrei.
― Na, că uitasem! Aseară, când nu erai acasă, ţi-a venit o scrisoare.
― O scrisoare! Mie! De la cine?
― Nu ştiu de la cine o fi. I-am dat poştaşului trei copeici. Mi le dai înapoi?
― Păi da-mi scrisoarea, da-mi-o, pentru numele lui Dumnezeu! strigă Raskolnikov, tulburat. O, Doamne!
Scrisoarea îi fu adusă pe dată. Fireşte, era de la mama lui, din gubernia R. Când o lua în mâna, tânărul păli. Trecuse atâta amar de vreme de când nu mai primise nici o scrisoare: dar acum mai era ceva care făcu deodată să i se strângă inima.
― Nastasia, pentru Dumnezeu, pleacă; ţine trei copeici şi du-te, du-te mai degrabă, pentru Dumnezeu!
Plicul îi tremura în mână; nu-i venea să-i rupă în faţa femeii, voia să rămână singur cu scrisoarea lui. După plecarea Nastasiei, duse plicul la buze şi-l săruta; apoi cercetă lung scrisul de pe adresa, scrisul acela cunoscut şi drag, mărunt şi niţel oblic, al mamei lui, care, cândva, îl învăţase să citească şi să scrie. Întârzia să rupă plicul; parca se temea de ceva. în sfârşit, desfăcu scrisoarea; era mare, groasa, grea; doua coli mari fuseseră acoperite cu un scris mărunt-mărunt:
Dragul meu Rodea,
scria mama, au trecut mai bine de două luni de când n-am mai stat de vorbă prin scris, ceea ce m-a făcut să sufăr şi chiar să nu dorm în unele nopţi, tot gândindu-mă la tine. Dar sunt sigură că n-ai să-mi iei în nume de rău această tăcere nedorită. Tu ştii cit te iubesc; noi, eu şi cu Dunia, nu te avem decât pe tine, tu eşti totul pentru noi, speranţă şi credinţa noastră în viitor. Ce a fost pe mine când am aflat că de câteva luni ai fost nevoit să părăseşti facultatea fiindcă n-ai măi avut din ce să te întreţii, că n-ai măi avut nici meditaţii, nici alte mijloace de câştig! Cu ce te puteam ajuta din cele o sută douăzeci de ruble pensie pe an? Cele cincisprezece ruble, pe care ţi le-am trimis acum patru luni, le-am împrumutat, după cum ştii şi tu, de la un negustor din oraşul nostru, Vaşili Ivanovici Văhruşin, garantând tot cu pensia mea. Văhruşin este un om tare bun şi a fost prieten cu tatăl tău. Dar devreme ce i-am dat o cesiune asupra pensiei mele trebuia să aştept până la achitarea datoriei, ceea ce s-a întâmplat abia acum, aşa încât, în răstimpul acesta, nu ţi-am putut trimite nimic. Astăzi, însă, slavă Domnului, cred că voi putea să-ţi mai trimit ceva, de altminteri cred că acum ne putem lauda că ne-a surâs şi nouă norocul, fapt despre care mă grăbesc să-ţi scriu. Mai întâi de toate, dragul meu Rodea, afla că sora ta este de şase săptămâni cu mine şi că de acum înainte nu ne vom mai despărţi niciodată. Slava Domnului, suferinţele ei au luat sfârşit! Dar să ţi le spun pe toate pe rând, că să ştii şi tu cum s-au petrecut lucrurile şi tot ce-am căutat să-ţi ascundem până astăzi. Acum două luni, când mi-ai scris că ai auzit nu ştiu de la cine că Dunia are de îndurat multe grosolanii în familia Svidrigailov şi mi-ai cerut lamuriri ― ce răspuns aş fi putut să-ţi dau? Dacă ţi-aş fi scris atunci adevărul, tu erai în stare şa laşi totul baltă şi să vii acasă, chiar de ar fi fost să vii pe jos, fiindcă eu îţi cunosc firea şi inima şi ştiu că tu n-ai fi putut răbda ca sora ta să fie jignită. Eram disperată, dar ce puteam să fac? Nici eu n-am ştiut tot adevărul. Iar greutatea cea mai mare era faptul ca Dunia, când a intrat anul trecut la copii în casă aceea, a luat un avans de o sută de ruble, cu condiţia să i se scada treptat din leafă în fiecare lună şi, prin urmare, nu-şi putea părăsi serviciul până la stingerea întregii datorii. Banii aceştia (acum îţi pot spune tot, scumpul meu Rodea), Dunecika îi luase în primul rând ca să-ţi poată expedia cele şaizeci de ruble de care aveai atâta nevoie pe vremea aceea şi pe care i-ai primit de la noi anul trecut. Atunci te-am minţit scriindu-ţi ca banii aceştia i-ar fi economisit măi înainte, dar asta nu era adevărat, pe când acum îţi spun cum a fost, fiindcă acum, din mila Domnului, toate ş-au schimbat pe neaşteptate în bine, şi eu vreau să ştii cât de mult te iubeşte Duniă şi ce suflet nepreţuit are. Fapt este că, la început, domnul Svidrigailov se purta cu dânsa foarte grosolan, iar la masă eră ironic şi chiar necuviincios... Dar nu vreau să-ţi măi dau toate aceste amănunte chinuitoare, că să nu te mai necăjeşti de pomană, acum, când totul a luat sfârşit. Pe scurt, cu toată atitudinea binevoitoare şi plină de nobleţe a Marfei Petrovnă, soţia domnului Svidrigailov, şi a tuturor celor din casă, Dunecikai îi venea cât se poate de greu, mai ales atunci când domnul Svidrigailov, care luase la regiment obiceiul de a bea, era sub influenţa lui Bachus. Şi ce crezi că s-ă aflat mai târziu? închipuieşţe-ţi că acest smintit s-a îndrăgostit de Dunia la primă vedere şi ă căutat să-şi ascunda pasiunea, purtându-se cu dânsa grosolan şi cu dispreţ. Poate că i-ă fost şi lui ruşine, poate s-ă îngrozit singur când s-ă văzut, om în etate şi cap de familie, nutrind asemenea sentimente uşuratice, şi tocmai de aceea să fi fost, fără voia lui, furios pe Dunia.
Se poate, pe de altă parte, că prin comportarea-i grosolană şi batjocoritoare, să fi vrut să ascunda adevărul de ceilalţi. Până la urmă, nu s-a mai putut stăpâni şi a îndrăznit să-i facă Duniei pe faţă propuneri mârşave; îi promitea mărea cu sarea şi chiar spunea că are să-şi părăsească familia ca să se ducă să trăiască cu dânsa într-un alt sat, sau, poate, în străinătate. Iţi dai seama cât a suferit dânsa! Nu putea să-şi părăsească slujba, asta nu numai din pricina datoriei, ci şi din mila pentru Marfa Petrovnă, care ar fi putut intră la bănuiala si astfel să se fi iscat discordie în familie. De altfel, şi pentru Dunecika ar fi fost o mare ruşine; poţi fi sigur că lucrurile nu s-ar fi petrecut fără scandal. Au măi fost şi alte multe cauze, aşa încât Dunia nu spera să scape din acea casă îngrozitoare înainte de şase săptămâni. Tu o cunoşti bine pe Dunia, ştii cât de deşteaptă este şi ce caracter dârz are. Dunecika poate să Îndure multe şi să găsească în inima ei ― până şi în cazurile cele măi critice - destula nobleţe ca să nu-şi piarda tăria sufletească. Mie nici nu mi-a scris totul, nevoind să mă necăjească, deşi ne scriam mereu una alteia. Dezlegarea a venit pe neaşteptate. Din întâmplare. Marfa Petrovnă l-a surprins pe bărbatul ei implorând-o pe Dunia în grădină şi, înţelegând toate de-a-ndoăseleă, a aruncat vină numai asupra surorii tale, crezind-o singura vinovată. Acolo, în grădină, a avut loc o scenă groaznică; Marfa Petrovnă chiar a pălmuit-o pe Dunia, n-a vrut să asculte nimic din ce-i spunea, a ţipat o oră întreagă şi, până la urmă, a poruncit ca Dunia să plece de îndată la mine, la oraş, cu o căruţă ţărănească, în care au fost aruncate claie peste grămada toate lucruşoarele ei, rufăria, rochiţele, tot, aşa cum se găseau neîmpachetate şi nelegate. Se pornise o ploaie cu găleată şi Dunia, înjosită şi ocărită, a trebuit să meargă cu un mujic, cale de şaptesprezece verste, într-o căruţă fără coviltir. Gândeşte-te acum ce ţi-aş fi putut scrie ca răspuns la scrisoarea pe care am primit-o de la tine acum două luni şi despre ce eră să-ţi scriu? Eram la căpătuiul puterilor; nu îndrăzneam să-ţi spun adevărul, fiindcă te-ai fi simţit prea nenorocit, te-ai fi necăjit, te-ai fi revoltat şi, apoi, ce puteai să faci? Poate doar să te nenoroceşti şi tu, prin cine ştie ce faptă necugetată... Pe deasupra, Dunecika mi-a interzis să-ţi scriu ceva. Nu puteam să-mi umplu scrisoarea cu tot felul de nimicuri, la întâmplare, când aveam atâta durere în suflet. O lună încheiată, tot oraşul a bârfit pe seamă noastră şi lumea a ajuns atât de departe, încât, din pricina privirilor dispreţuitoare şi a şuşotelilor (unii şi-au permis chiar să vorbească cu glas tare în prezenţă noastră), nu ne mai puteam arăta cu Dunia nici măcar la biserică. Toată lumea ne-a întors spatele, nimeni nu ne mai dadea bună ziua, şi am aflat chiar, din sursă sigură, că nişte vânzători şi nişte funcţionări se pregăteau să ne aducă o insultă josnică, ungând cu dohot poaria casei, aşa că şi proprietarul a cerut să ne mutăm.
Vina era a Marfei Petrovna, care a ponegrit-o şi a învinuiţ-o pe Dunia în toate casele. Dânsa cunoaşte pe toată lumea de aici din oraş şi, in luna aceea, venea aproape în fiecare zi de la ţară; de felul ei e cam limbută şi-i place să vorbească despre viaţa ei de familie şi, mai ales, să se plângă de bărbatul ei faţă de toţi acei care vor s-o asculte, ceea ce este foarte urât din partea ei; astfel, vestea s-a răspândit în scurt timp nu numai in tot oraşul, dar şi în tot judeţul. Eu am căzut la pat, şi Dunia, mititica, ş-a dovedit măi tare ca mine! Trebuia s-o vezi cum a îndurat toate, cum mă mângâia şi mă încuraja... Este un înger! Dar, din mila Celui-de-Sus, suferinţele noastre au luat sfârşit repede; domnul Svidrigailov s-a dezmeticit, s-a căit şi, probabil, făcându-i-se mila de Duniă, i-ă dat Marfei Petrovna dovezi de netăgăduit asupra nevinovăţiei Dunecikăi, precum ― scrisoarea pe care Dunia a fost silită să i-o scrie şi să i-o trimită, încă înainte de a-i fi surprins Marfa Petrovna în grădină, şi în care ea refuza orice explicaţie directă şi întâlnire intr-ascuns, pe care i le cerea dânsul. La plecarea Dunecikăi, această scrisoare a rămas în mâinile lui. În ea, Dunia îl dojenea cu asprime şi profunda indignare tocmai pentru lipsa de nobleţe a atitudinii sale faţă de Marfă Petrovna, îi punea în vedere că eră tată de familie şi om însurat, îi arătă cât de mârşav era din partea lui să chinuiască şi să nenorocească o fată şi aşa deştul de necăjită şi lipsită de apărare. Într-un cuvânt, dragul meu Rodea, scrisoarea aceasta vădeşte aţâţa frumuseţe sufletească şi este atât de înduioşătoare, încât am plâns ca un copil, citind-o, şi nici acum nu o pot reciti fără lacrimi. Apoi, în apărarea Duniei au venit şi mărturiile slugilor, care, aşa cum se întâmpla de obicei, văzuseră şi ştiuseră măi multe decât crezuse însuşi domnul Svidrigailov. Marfa Petrovna a rămas cu desăvârşire înmărmurită şi, după cum a mărturisit mai târziu, a fost din nou distrusa. În schimb s-a convins pe deplin de nevinovăţia Dunecikăi. A doua zi, fiind duminică, ea a venit de-a dreptul la catedrala şi, în genunchi, plângând amarnic, a rugat-o pe Sfânta Născătoare să-i dea putere să îndure această nouă încercare şi să-şi facă datoria până la capăt. Apoi, de la catedrala, fără să mai dea ochi cu cineva, a venit întins la noi, ne-a povestit totul şi, plină de căinţă, a îmbrăţişat-o pe Dunia, vărsând lacrimi amare, şi a implorat-o s-o ierte. În aceeaşi dimineaţă, fără să zăbovească, a pornit prin oraş şi, plângând, a restabilit pretutindeni, pe la toate casele, cu cele mai măgulitoare expresii, nevinovăţia Dunecikăi, nobleţea sentimentelor şi a comportării sale. Mai mult decât atât, a arătat tuturora şi a citit ea însăşi, cu glas tare,scrisoarea Dunecikăi către domnul Svidrigailov, ba chiar i-a lasat pe unii să copieze această scrisoare (ceea ce mi se pare de prisos). Astfel, dânsa s-a văzut silită să circule câteva zile prin oraş, fiindcă unii, văzând că alţii au avut precădere, s-au supărat. A trebuit să-şi facă un program şi se ştia dinainte ziua şi casa unde Marfă Petrovna avea să citească scrisoarea, iar la citire se adunau acolo şi cei care o mai auziseră de câteva ori la ei acasă şi într-alte părţi, după cum urmase rândul. După părerea mea multe, multe s-au exagerat, dar aşa e Marfa Petrovna din firea ei. Cel puţin a izbutit să restabilească pe deplin onoarea Dunecikăi şi întreaga mârşăvie a acestei întâmplari a căzut ca o pată de neşters pe bărbatul ei, singurul vinovat, aşa încât până la urmă mi-a fost şi mila de acest smintit, atât de aspru pedepsit. Dunia a fost numaidecât poftită să dea lecţii in unele case, dar ea a refuzat. În general, toată lumea a început deodată să-i arate o stimă deosebită.
Şi toate acestea au contribuit în chip hotărâtor la acea întâmplare neaşteptată care, pot să spun, schimbă acum întreaga noastră soartă. Afla deci, dragă Rodea, că Dunia ă fost cerută în căsătorie, şi că ea, a acceptat aceasta cerere, lucru pe care ţin sa ţi-l aduc la cunoştinţa cât de repede. A făcut această fără ă-ţi cere sfătui, dar îţi vei da seama că ne-a fost cu neputinţă să amânăm şi să aşteptăm până ce vom primi răspunsul tău. De altfel, tu nu ai fi putut cumpăni situaţia, nefiind aici. Iată cum s-au petrecut lucrurile. Piotr Petro viei Lujin este de pe acum consilier de curte şi se înrudeşte de departe cu Marfa Petrovna, care a contribuit mult la această logodnă. La început, el şi-a exprimat, printr-însa, dorinţa de a ne cunoaşte, a fost primit cum se cuvine, a luat o cafea, iar a doua zi a trimis o scrisoare prin care îşi expunea foarte cuviincios cererea în căsătorie şi ne ruga să-i dam răspunsul categoric şi prompt. Este un om de afaceri, foarte ocupat, şi se grăbeşte să plece la Petersburg, aşa încât fiecare clipa i se pare preţioasă. Bineînţeles, la început, am rămas uimite, pentru că toate acestea s-au petrecut prea repede şi ne-au luat prin surprindere. Toată ziuă am stat şi am chibzuit împreună. Domnul Lujin este un om serios, cu situaţie asigurată, ocupa doua posturi şi are de pe acum ceva avere. Ce-i drept, e de patruzeci de ani, dar e destul de bine ca înfăţişare şi poate încă să placă femeilor. În general, e foarte serios şi cumpătat, numai puţin cam posac şi parcă un pic îngâmfat. Dar s-ar putea să pară astfel doar la prima vedere. Şi te previn, dragă Rodea, când ai să-l vezi la Petersburg, fapt care se va petrece foarte curând, să nu judeci pripit şi cu patima, după cum ţi-e obiceiul, dacă la prima vedere n-o să-ţi placă ceva la el. Şi-o spun pentru orice întâmplare, deşi sunt încredinţată că are să-ţi facă impresie bună. În afara de aceasta, ca să cunoşti un om trebuie să te apropii de el treptat şi cu băgare de seama, ca să nu cazi în greşeala şi să-ţi formezi o idee preconcepută, care numai cu greu poate fi ştearsă şi reparată ulterior. Cât despre Piotr Petrovici, el, după toate aparenţele, este un om cât se poate de onorabil. De la prima lui vizită ne-a declarat ca e un om serios, dar ca împărtăşeşte in multe privinţe ideile „generaţiei noi", după cum s-a exprimat dânsul, şi este duşmanul tuturor prejudecăţilor. A mai spus multe, fiind un pic vanitos, pare-mi-se, şi placându-i să fie ascultat, ceea ce nu este un mare cusur. Eu, ce-i drept, nu prea am înţeles multe, dar Dunia m-a lamurit că, deşi nu este un om prea instruit, este deştept şi pare bun. Tu cunoşti firea surorii tale, Rodea. Este o fată curajoasă, deşteaptă, răbdatoare şi mărinimoasa, deşi are o inimă arzătoare, ceea ce ştiu de mult. Fireşte, nici din partea ei, nici din partea lui, nu poate fi vorba de dragoste, dar Dunia, în afară de faptul ca este o fată deşteaptă, este în acelaşi timp o fiinţa de-o nobleţe îngereasca, şi va socoti de datoria ei să facă fericirea bărbatului său, care, la rândul lui, se va îngriji de fericirea soţiei, fapt de care, deocamdată, nu avem nici un motiv sa ne îndoim, deşi recunosc că lucrurile s-au ticluit cam prea repede. Şi apoi, domnul Lujin este un om practic şi, desigur, vă înţelege că fericirea căsniciei lui vă fi cu alt măi trainică, cu cât Dunecika va fi mai fericită alaturi de el. Cât despre o oarecare instabilitate a caracterului, vechi deprinderi, sau chiar unele nepotriviri în păreri (lucru de care nu poţi scăpa nici în cele măi fericite căsnicii), Dunecika mi-a spus singura că ea se încrede în forţele ei, că nu e nici un motiv de îngrijorare şi că poate să îndure multe, cu condiţia, fireşte, ca raporturile care se vor stabili între ei să fie cinstite şi drepte. De pilda, mie, la început, mi-ă părut cam aspru; dar asta s-ar putea sa fie din pricină că e un om sincer şi, desigur, aşa şi este. Astfel, la cea de-ă doua vizită, după ce a primit răspunsul afirmativ la cererea lui în căsătorie, s-ă exprimat ca şi înainte de a o cunoaşte pe Dunia îşi propusese să ia o fată cinstită, fără zestre, şi neapărat una care a simţit pe pielea ei ce înseamnă greutăţile materiale: fiindcă, a spus el, bărbatul nu trebuie să-i datoreze nimic soţiei, dar e foarte bine că soţia să vada în bărbatul ei un binefăcător. Adaug că nu a folosit chiar aceste cuvinte, ci a vorbit măi drăguţ, dar eu am uitat cum a spus şi am reţinut numai ideea; de altfel, n-a spus-o cu premeditare ci, probabil, l-ă luat gură pe dinainte în toiul discuţiei, aşa încât, mai pe urmă, a încercat sa-şi îndrepte greşeala şi să şteargă impresia. Mie însă mi ş-ă părut cam tăios şi i-am spus mai târziu Duniei. Dar ea mi-a răspuns chiar cu ciuda că „vorbele nu-s totuna cu faptele", şi desigur, are dreptate. Înainte de a lua hotărârea, Dunecika n-a închis ochii deloc şi, socotind că eu dorm, s-a sculat din pat şi toată noaptea a umblat prin odaie; apoi a căzut în genunchi în faţa icoanei şi ş-a rugat mult, cu înflacărare, iar a două zi, dimineaţă, mi-ă spus că s-a hotărât.
Am mai pomenit că Piotr Petrovici pleacă la Petersburg. Are treburi importante şi vrea şă deschida un birou de avocatură. El se ocupă de multă vreme de diverse reclamaţii şi chestiuni de judecată şi acum câteva zile a câştigat un proces important. Acum trebuie să plece la Petersburg fiindcă are o chestiune importantă la senat. Aşadar, dragă Rodea, el ar putea să-ţi fie de mare folos, în toate privinţele, şi am stabilit cu Dunia că tu chiar de pe acum ăi putea să-ţi începi carieră şi să-ţi consideri soarta asigurată. O, dacă acest lucru s-ar realiza! Ar fi o fericire în care nu putem vedea altceva decât bunătatea Celui-de-Sus ce se revarsă asupra noastră. Dunia numai asta visează. Noi am şi îndrăznit să-i facem o aluzie lui Piotr Petrovici. El a răspuns cu prudenţă şi a spus că, fireşte, cum el nu se poate lipsi de secretar, este fără doar şi poate preferabil să platească leafă unei rude şi nu unui străin, dacă această ruda se va dovedi capabila să-şi îndeplinească serviciul (tu, şi să nu fii capabil!). Dar pe loc şi-ă exprimat îndoiala, zicând că studiile de facultate nu-ţi vor da răgaz să-ţi vezi de serviciu la biroul lui. N-am insistat mai mult, dar Dunia nu se gândeşte decât la asta. De câteva zile e parcă într-un fel de febră şi a şi făcut un plan după care ai putea mai târziu să devii tovarăşul şi chiar asociatul lui Piotr Petrovici în treburile lui avocăţeşti, cu atât mai mult cu cât urmezi Facultatea de drept. Eu, Rodea, sunt cu totul de aceeaşi părere, şi-i împărtăşesc toate planurile şi speranţele, pentru că îmi dau seama că sunt cât se poate de realizabile. Şi cu toate că Piotr Petrovici s-ă cam ferit să dea un răspuns hotărât (e explicabil, fiindcă nu te cunoaşte), Dunia e convinsă că va obţine toate acestea, folosindu-se de influenţă binefăcătoare pe care este sigură că o va avea asupra viitorului ei soţ. Fireşte, Iui Piotr Petrovici nu i-am pomenit nici un cuvânt despre aceste speranţe de viitor şi, mai ales, despre faptul că poate vei ajunge cândva asociatul Iui. Este un om serios şi s-ar fi putut să primească cu răceala toate acestea, socotindu-le doar nişte visuri. Tot aşa nici eu, nici Duniă nu i-am suflat o vorbă cu privire la marea noastră speranţă, ca ne va ajuta să te sprijinim cu bani, până când îţi vei isprăvi studiile; şi nu i-am vorbit, în primul rând, pentru că asta se va tace de la sine măi târziu, şi el, desigur, o va propune fără vorbe de prisos (parcă i-ar putea refuza Dunecikai atâta lucru!), cu atât mai mult cu cât ai putea ajunge mână lui dreaptă la birou şi să primeşti acest ajutor nu că o binefacere, ci ca un salariu binemeritat. Aşa vrea să aranjeze lucrurile Dunecika şi eu şunt în totul de aceeaşi părere. În ăl doilea rând, nu i-am spus, fiindcă doream că la apropiata voastră întâlnire să te pun pe picior de egalitate cu el. Când Dunia i-a vorbit cu admiraţie despre tine, el i-ă răspuns că înainte de a judeca un om trebuie să-l cunoşti cât mai aproape şi că-şi rezervă dreptul de a-şi formă o părere proprie, după ce te va cunoaşte. Ştii, nepreţuitul meu Rodea, mi se pare că sunt unele motive (care, de altfel, nu se refera la Piotr Petrovici, ci mai curând la unele capricii de ale mele, de femeie bătrână), care mă fac să cred că poate aş face mai bine că după căsătoria lor să nu stau cu dânşii şi să locuiesc singură, că până acum. Sunt convinsă că el este destul de nobil şi de delicat ca să-mi propună să nu mă mai despart de fiică-mea, şi dacă nu mi-a spus-o până acum, este, desigur, fiindcă asta se înţelege de la sine; dar eu am să refuz. Am văzut de multe ori în viaţă că soacrele nu prea sânt pe placul ginerilor, iar eu nu numai că nu vreau să fiu o povară pentru cineva, dar vreau să fiu absolut liberă, cât timp mai am o bucăţică de pâine ce-mi aparţine şi copii ca tine şi ca Dunecika. Daca se va putea, mă voi instala in apropierea voastră, a ta şi a ei, fiindcă, Rodea, ce a fost măi placut, am păstrat la sfârşit: afla deci, dragul meu, că s-ar putea ca foarte curând să fim iarăşi împreună şi să ne îmbrăţişăm tustrei după o despărţire de aproape trei ani! S-a stabilit categoric că Dunia şi cu mine plecăm la Petersburg. Când anume - nu ştiu, dar, în orice caz, foarte curând; s-ar putea chiar peste o săptămână. Totul depinde de dispoziţiile pe care le va da Piotr Petrovici, care, de îndată ce se va mai descurca la Petersburg, ne va da de ştire. Din unele considerente, ar vrea să grăbească, pe cât posibil, căsătoria şi chiar, dacă va fi cu putinţă, să facă nuntă înainte de postul care vine, iar dacă nu va fi cu putinţa, fiindcă a rămas prea puţin timp, atunci îndată după Sfântă Măria... O, ce fericită voi fi să te strâng la pieptul meu! Pe Dunia bucuria revederii o emoţionează nespus, şi într-o zi a zis, în glumă, că daca n-ar fi decât pentru atâta lucru, şi încă face să se mărite cu Piotr Petrovici. Este un înger! Ea nu adaugă nimic la scrisoarea mea şi m-a rugat să-ţi scriu ca are atât de multe să-ţi spună, încât n-ar izbuti sa le facă şa încapă în câteva rânduri şi n-ar face altceva decât să se necăjească; mi-a spus să te îmbrăţişez tare, tare şi să-ţi transmit nenumărate sărutări din partea ei. Dar cu toate ca s-ar putea ca noi să ne vedem personal, zilele acestea am să-ţi trimit ceva bani, cât am să pot măi mult. Acum, când lumea a aflat că Dunecika se mărită cu Piotr Petrovici, creditul meu a crescut pe neaşteptate şi ştiu sigur că Afanasi Ivanovici are să-mi dea, în contul pensiei, chiar şi şaptezeci şi cinci de ruble, aşa încât poate am să-ţi trimit vreo douăzeci şi cinci sau chiar treizeci de ruble. Ţi-aş trimite mai mult, dar mi-e frică de cheltuielile noastre de călatorie; şi cu toate că Piotr Petrovici ă fost atât de drăguţ, încât a luat asupră lui o parte din cheltuielile de călatorie în capitala, şi anume, a propus chiar el să trimită pe socoteala lui bagajele noastre şi lada cea mare (nu ştiu cum, prin nişte oameni cunoscuţi), totuşi, trebuie sa ţinem seama că la sosirea în Petersburg nu putem rămâne fără nici un ban, măcar în primele zile. De altfel, Dunecika şi cu mine am făcut socoteala exactă şi a ieşit că drumul n-are sa ne coste prea mult; de la noi până la calea ferată nu sânt decât nouăzeci de verste şi noi, pentru orice întâmplare, ne-am şi învoit cu un surugiu pe care-l cunoaştem; iar de acolo o să călatorim destul de bine cu clasă a treia. Astfel, poate n-am să-ţi trimit douăzeci şi cinci de ruble, ci, sigur, am să reuşesc să-ţi trimit treizeci. Dar ajunge, am umplut două coli cu întreaga noastră poveste şi nu măi am loc. Dar câte întâmplari s-au stins! Acum, nepreţuitul meu Rodea, te îmbrăţişez până la revederea apropiată şi te binecuvântez cu binecuvântarea mea de mamă. S-o iubeşti pe Dunia, pe sora ta, Rodea, s-o iubeşti cum te iubeşte şi însă, şi să ştii că te iubeşte nespus, chiar măi mult decât pe ea însăşi. Este un înger, Rodea, iar tu, tu eşti totul pentru noi, toată nădejdea noastră, toată credinţă noastră în viitor. Numai sa fii fericit şi o sa fim şi noi fericite. Oare te mai închini lui Dumnezeu, Rodea, aşa cum făceai altădată, şi crezi în bunătatea fără de margini a Creatorului şi Mântuitorului nostru? Tare mă tem, în sufletul meu, şa nu fi căzut şi tu în mrejele necredinţei, atât de răspândită astăzi! Dacă este aşa, eu mă rog pentru tine. Adu-ţi aminte, dragul meu, cum, pe vremea când erai copil, când trăia tatăl tău, gângureai rugile pe genunchii mei, şi cât de fericiţi eram cu toţii pe vremea aceea. Acum, te las cu bine, sau mai bine: la revedere! Te îmbrăţişez şi te sărut tare, de nenumărate ori.
A ta până la mormânt, Pulheria Raskolnikova
Aproape tot timpul cât a citit scrisoarea, de la primele rânduri, ochii lui Raskolnikov fura scăldaţi de lacrimi; dar când o sfârşi, un zâmbet amar şi răutăcios îi schimonosi faţa palida şi crispată. îşi puse capul pe perna turtită şi murdară şi rămase mult timp pe gânduri. Inima îi bătea cu putere şi gândurile i se învălmăşeau. În cele din urmă, simţi ca se înăbuşă în odaiţa lui strimtă, galbenă, care semăna mai curând cu un dulap său cu o lada. Şi trupul şi sufletul aveau nevoie de spaţiu. Îşi luă pălaria şi ieşi în strada, de data asta fără teama întâlnirilor de pe scară; uitase de ele. Se îndreptă spre Vasilievski Ostrov, trecând pe bulevardul V.; umbla repede, ca mânat de o treabă urgentă, dar înainta, după obiceiul lui, fără sa vada nimic, mormăind sau chiar vorbind singur, cu glas tare, ceea ce îi mira pe trecători. Mulţi îl crezură beat.

Capitolul IV

Scrisoarea mamei lui îl istovise. Dar cu privire la punctul principal, capital, cum s-ar spune, nu şovăise nici o clipă. Chiar în timpul cât citise scrisoarea, luase hotărârea şi hotărârea era decisiva: „Cât voi fi eu în viaţă, căsătoria asta nu va avea loc. La dracu' cu domnul Lujin!"
Situaţia e clară, mormăi el, rânjind răutăcios şi sărbătorind dinainte izbânda hotărârii lui. Nu, măicuţo, nu, Dunia, nu mă puteţi înşela!... Se mai şi scuză că nu mi-au cerut sfatul, ca au luat hotărârea fără mine! Fireşte! Credeţi că acum nu se mai poate desface? O să vedem noi dacă se poate său nu! Auzi dumneata, ce argument invoca - Piotr Petrovici este atât de ocupat, atât de ocupat, că nu se poate însura altfel decât din goană cailor, că să nu zic din goana trenului. Nu, Dunecika, ştiu şi-mi dau seamă ce sânt acele multe lucruri pe care ai să mi le spui; ştiu şi la ce te-ai gândit o noapte întreaga, umblând prin odaie, şi pentru ce te-ai rugat în faţa icoanei Maicii Domnului din Kazan, care se afla în iatacul măicuţei. E greu să urci Golgota. Hm... Şi aşa, te-ai hotărât definitiv, Avdotia Romanovna, să te măriţi cu un om de afaceri, practic, un om cu ceva avere (de pe acum are ceva avere, de... asta impune, e ceva serios!), care ocupă două posturi şi împărtăşeşte ideile generaţiei noastre noi (după cum scrie măicuţa), un om care pare bun, după cum spune chiar Dunecika. Acest pare sună grozav! Şi Dunecika se mărită pe temeiul acestui pare!... Minunat! Minunat!
Aş dori să ştiu pentru ce mi-a scris măicuţa despre nouă noastră generaţie ? Că să-l caracterizeze pe acest domn sau cu scopul de a mă îmbuna, de a pune o vorbă bună în favoarea domnului Lujin? O, viclenelor! Ar fi interesant, de asemenea, de lamurit încă ceva: cât au fost de sincere una faţa de cealaltă în ziua şi în noaptea care au precedat hotărârea şi în zilele care au urmat? Oare şi-au spus ele în cuvinte tot ce aveau pe suflet, ori, dându-şi seama că au amândouă aceleaşi gânduri şi sentimente, s-au înţeles atât de bine tacit, că orice vorba ar fi fost de prisos? Probabil că, într-o măsură, aşa a fost; se vede din scrisoarea măicuţei; el i-a părut cam tăios, un pic, şi naiva mea măicuţă s-ă apucat să-şi dezvăluie observaţiile Duniei. Iar dânsa, cum era de aşteptat, ş-a supărat şi i-a răspuns chiar cu ciuda. Fireşte! Cine nu s-ar înfuria (când totul este hotărât şi de la sine înţeles) dacă ar trebui sa mai răspunda şi la asemenea întrebări naive. Şi apoi ce-mi tot scrie: S-o iubeşti pe Dunia, Rodea, si să ştii că ea te iubeşte nespus, chiar mai mult decât pe ea însăşi... Nu cumva o mustră în taina conştiinţa fiindcă s-a învoit să-şi jertfească fiică în folosul băiatului? Tu eşti credinţă noastră în viitor, tu eşti totul pentru noi! O, măicuţo!"...
Furia din sufletul lui sporea din clipă în clipa, şi dacă ar fi dat ochi cu domnul Lujin, ar fi fost în stare poate chiar să-l ucida!
„Hm, este adevărat, îşi urma el gânduri le ce-i roiau în minte, este foarte adevărat că pentru a cunoaşte un om, trebuie să te apropii de el treptat şi cu băgare de seama; dar caracterul domnului Lujin nu-i greu de descifrat. Mai întâi de toate el este un om serios şi pare bun; auzi dumneata, a luat asupra lui transportul lazii celei mari şi a bagajelor! Se mai poate cineva îndoi de bunătatea lui ? Iar ele amândouă, logodnica şi cu mama, vor tocmi un surugiu şi vor călatori cu căruţa cu coviltir de rogojină (doar aşa am călatorit şi eu!). Ce are a face?! Nu sunt decât nouăzeci de verste, iar de acolo o să călatorim destul de bine cu clasa ă treia, cam vreo mie de verste. Au dreptate: se întind cât le este plapuma. Dar dumneata, domnule Lujin, n-ai nimic de zis? E doar logodnica dumitale... Şi apoi, nu se putea să nu ştii ca mama ia cu împrumut, în contul pensiei sale, ca să aibă bani de drum, nu-i aşa? Fireşte, dumneata şi Dunecika veţi alcătui o întreprindere comerciala, întemeiată pe avantaje reciproce şi contribuţie egala, deci cheltuielile se împart pe din doua: frate-frate, dar brânza-i pe bani, după cum spune proverbul. Dar până şi aici omul de afaceri a reuşit sa le tragă niţeluş pe sfoară: transportul bagajelor costă mai puţin decât călatoria, s-ar putea chiar sa fie gratuit. Dar atunci, nu văd ele ce se petrece său se prefac că nu văd? Căci sunt mulţumite, încântate! Şi când te gândeşti că astea-s floare la ureche pe lângă cele ce le aşteaptă în viitor! Ce-i măi grav în toată povestea asta nu este zgârcenia, nici meschinăria, ci tonul. Tonul care prevesteşte ce fel de raporturi se vor stabili între ei după căsătorie... Şi măicuţa, care risipeşte banii în stânga şi în dreapta! Cu ce are sa vina la Petersburg? Cu trei carboave în buzunar sau cu doua „bumăşti", cum spune cealaltă... bătrâna... hm! Din ce speră să trăiască măi târziu la Petersburg? Doar îşi da seama de pe acum, din cine ştie ce motive, că nu va putea sta cu Dunia după căsătoria ei, nici măcar la început. O fi scăpat vreo vorba, pesemne, drăguţul de logodnic, din care s-a luminat măicuţa, deşi cu nici un preţ n-ar mărturisi acest lucru şi zice: Am să refuz. Şi atunci, ce face, din ce speră să trăiască? Din cele o sută douăzeci de ruble pensie, din care se va scădea încă datoria către Afanasi Ivanovici? Acasă împletea băsmăluţe de iarna, cosea mânecuţe, stricându-şi ochii bătrâni. Dar acest lucru nu adaugă mai mult de douăzeci de ruble pe an la cele o suta douăzeci, asta o ştiu bine. Prin urmare, se bizui totuşi pe nobleţea sentimentelor domnului Lujin!: Are să-mi propună singur, are să mă roage. Aşteaptă! Aşa se întâmpla întotdeauna la aceste suflete admirabile, schilleriene: până în ultima clipă îl împăunează pe om, până la ultima clipă nădajduiesc că vor avea din partea lui numai bine, şi cu toate că presimt contrariul, pentru nimic în lume nu şi-o mărturisesc; se cutremură numai la simpla idee; se apără cu mâinile şi cu picioarele de adevăr, până când omul înzorzonat de ele, le da personal cu tifla. Ar fi interesant de ştiut dacă domnul Lujin are decoraţii? Sunt gata să pariez că are Ordinul Anna la butonieră şi că-l abordează când ia masa la diverşi antreprenori şi negustori. Poate că şi-l va pune şi la propria dumnealui nunta! Dar, lua-l-ar naiba!...
Ce să-i faci? Aşa e măicuţa... Dumnezeu s-o ţie... Dar Dunia? Dunecika, scumpa mea, eu te cunosc prea bine! Doar aveai nouăsprezece ani când ne-am văzut ultima oară şi ţi-am înţeles firea. Măicuţa scrie că Dunecika poate să îndure multe. Asta o ştiam. Asta am ştiut-o încă acum doi ani şi jumătate şi în aceşti doi ani şi jumătate mereu m-am gândit la asta, tocmai la faptul că Dunecika poate să îndure multe. Dacă l-a putut suporta pe domnul Svidrigailov cu tot ce a urmat, înseamnă că, într-adevăr, poate îndura multe, şi acum, dumneaei şi măicuţa şi-au închipuit că şi domnul Lujin poate fi suportat, domnul Lujin care-şi expune teoria cu privire la avantajul ce-l oferă soţiile luate din mizerie, pentru care bărbatul este un binefăcător, şi şi-o expune aproape la primă întâlnire. Să zicem că l-a luat gura pe dinainte, deşi e om chibzuit (aşa că s-ar putea prea bine să nu-l fi luat gura pe dinainte, ci să se fi grăbit să-şi afirme punctul de vedere), dar Dunia, Dunia? Ea doar vede limpede ce fel de om este Lujin şi ştie că va trebui să trăiască cu acest om. Dar şi eu ştiu că ea s-ar învoi mai curând sa se hrănească numai cu pâine neagră şi apă decât să-şi vânda sufletul, că nu şi-ar da libertatea sufletului în schimbul unui pic de confort. N-ar face-o nici pentru tot ducatul Schleswig-Holstein, darmite pentru domnul Lujin! Nu, Dunia era altfel din câte o ştiam eu şi cred că nu s-a schimbat nici acum!... Ce sa vorbim! E greu să-i suporţi pe Svidrigailovi! E greu să colinzi guberniile şi să munceşti o viaţă întreagă pentru doua sute de ruble pe an, şi totuşi, ştiu ca sora mea ar prefera sa duca viaţa unui negru din colonii, sau a unui lituanian în slujba unui neamţ din Ostsee, decât sa-şi pângărească sufletul şi să-şi încarce conştiinţa, legându-şi viaţa de un om pe care nu-l respecta şi cu care nu are nimic comun. Sa-şi lege viaţa pentru totdeauna, numai din interes! De-ar fi domnul Lujin din aur curat, sau o nestemată de nepreţuit şi tot n-ar primi să-i fie ibovnică cu cununie! De ce primeşte totuşi? Unde-i hiba? Care-i dezlegarea enigmei? E limpede: pentru ea, pentru confortul ei, nici chiar ca să scape de moarte nu s-ar vinde, dar pentru altul, uite că se vinde! Pentru o fiinţă dragă, adorată, s-ar vinde! iată unde-i hiba: pentru fratele ei, pentru mama ei e gata să se vânda. Pentru ei ar vinde orişice! O, dacă-i vorba de asta, ar fi în stare să-şi calce şi pe conştiinţa! Libertate, linişte, chiar şi conştiinţă, tot ar pune la bătaie! Calcă-se în picioare viaţa mea, numai fiinţele dragi să fie fericite! Măi mult decât atât, îşi va născoci o cazuistica proprie, luând pilda de la iezuiţi, şi pentru câtva timp va izbuti poate chiar să se liniştească, să se convingă că aşa trebuie să facă pentru realizarea acestui scop măreţ. Asta eşti tu, Dunia, şi totul e limpede ca lumina zilei. Rodion Romanovici Raskolnikov şi numai el e pe primul plan, asta este! Doamne, ar putea să-l fericească, să-l ţină la universitate, să-l facă asociat la biroul de avocatură, să-i asigure întreaga existenţă! Şi poate ca, odată şi odată, va ajunge un om bogat, cu vază, respectat, şi poate chiar un om cu renume! Dar mama? Păi e vorbă de Rodea, de nepreţuitul ei Rodea, de primul ei născut! Cum să nu-i jertfească acestui prim născut pe faţa ei, fie ea chiar Dunia! O, suflete duioase şi nedrepte! Ce mai: dacă-i vorba de Rodea, aţi fi în stare sa acceptaţi până şi soarta Sonecikăi! Sonecika, Sonecika Marmeladova, eterna Sonecika, a cărei soarta va dainui cât lumea şi pământul! Dar voi, aţi cântărit voi oare jertfa, aţi cântărit-o bine? Sigur? Nu vă întrece puterile? Şi merita oare?
Are rost? Ştii tu, Dunecika mea, ca traiul tău alaturi de domnul Lujin te pune pe aceeaşi treapta cu Sonecika? De dragoste nu poate fi vorba, scrie măicuţa. Dar daca în afară de dragoste nu poate fi vorba nici măcar de stima, ci dimpotrivă, exista de pe acum un sentiment de sila, de dispreţ, de dezgust, unde ajungem? Ajungem la acea curăţenie deosebită. Nu-i aşa? Va daţi voi seama, pricepeţi, înţelegeţi voi ce înseamnă aceasta curăţenie? V-aţi gândit ca aceasta curăţenie ceruta de Lujin nu se deosebeşte cu nimic de curăţenia ce se cere Sonecikăi, că poate este chiar mai groaznica, mai hidoasa, mai mârşavă, căci tu, Dunecika, totuşi, îţi faci socoteala că vei avea un pic de confort în plus, pe când dincolo e vorba de salvarea vieţii. Scump, scump se plateşte aceasta curăţenie, Dunecika! Dar dacă te vor trăda puterile, daca vei ajunge să te căieşti? Câtă durere, câtă suferinţă, câte lacrimi vărsate în taină, căci tu, tu nu eşti Marfa Petrovna! Şi mama? Ce va fi cu mama? Şi acum e neliniştita, se frământă, dar atunci când va vedea limpede cum stau lucrurile? Şi eu?... Cum de-aţi putut gândi aşa ceva despre mine? Nu vreau jertfa ta, Dunecika, nu o vreau, măicuţo! Şi cât trăiesc eu, căsătoria ăsta nu se va face! Mă opun!"
Raskolnikov se trezi din gândurile lui şi se opri.
„Nu se va face? Dar ce ai să faci tu ca să împiedici acest lucru? Ai să-i interzici? Cu ce drept? Ce le poţi promite, la rândul tău, ca să ai acest drept? Sa le închini toata viaţa, tot viitorul după ce vei isprăvi facultatea şi-ţi vei găsi un loc? Foarte frumos, ăsta-i viitorul, dar astăzi? E vorba că trebuie să faci ceva chiar acum, pricepi tu? Iar tu, ce faci? Le storci de parale. Ele îţi procura bani, punându-şi la poprire pensia de o suta de ruble pe an şi leafa domnilor Svidrigailov! De Svidrigailovi, de Afanasi Ivanovici Vahruşin cu ce le vei apăra, viitor milionar, Zeus care dispui de soarta lor? Peste zece ani? în zece ani mama va orbi tot împletind basmale şi poate şi din pricina lacrimilor; va cădea zdrobită de lipsurile ei fără de sfârşit; şi sora? Gândeşte-te, ce se poate întâmpla cu sora ta peste zece ani, sau în cursul acestor zece ani? Ai ghicit?"
Îşi sfâşia cu un fel de amara voluptate sufletul cu aceste întrebări, care, de altminteri, nu erau noi pentru el, ci vechi şi dureroase, căci şi le pusese de multe ori. De multa vreme îl frămîntau şi îi rupeau inima. Cândva, cine ştie când, în sufletul lui se născuse durerea ce-l macină azi, şi durerea crescuse, se adunase, iar în ultima vreme se copsese şi se concentrase, luând forma unei probleme îngrozitoare, absurde, fantastice, care îi zdrobea inima şi mintea, cerând neîncetat dezlegare. Scrisoarea mamei fusese ca o lovitura de trăsnet. Era limpede că nu mai putea să se frământe, sa sufere pasiv, cugetând la insolubilitatea întrebărilor, ci trebuia sa facă ceva, şi asta chiar îndată, pe loc. Trebuia să ia o hotărâre, orice s-ar întâmpla, oricum ar fi, sau...
„Să renunţ la viaţa! striga el deodată, cuprins de disperare. Să-mi primesc soarta aşa cum este; să înăbuş o dată pentru totdeauna orice năzuinţa; să renunţ cu desăvârşire la orice drept de a înfăptui, de a trai şi de a iubi!"
„Înţelegeţi oare, vă daţi seama, stimate domn, ce înseamnă să nu ai unde te duce? îşi aminti el deodată întrebarea pe care i-o pusese cu o zi înainte Marmelado. Căci orice om trebuie să aibă măcar un locşor unde să se poată duce..."
Deodată tresari: acelaşi gând ca şi în ajun îi trecu ca un fulger prin minte. Dar nu tresări fiindcă îi revenise acest gând. Ştiuse mai dinainte, presimţise că se va întoarce negreşit în mintea lui, şi-l aştepta. Căci gândul acesta nu era de ieri. Cu o singură diferenţă: acum o luna, ba poate chiar ieri, fusese doar un vis, pe când acum... acum apăruse nu ca un vis, ci sub un aspect nou, înspăimântător şi cu totul necunoscut... şi el deveni conştient de acest lucru... Simţi ca o izbitură de ciocan în creier şi i se întunecă în faţa ochilor.
Îşi roti privirile, căutând ceva. Ar fi vrut să se aşeze şi căută o bancă; traversa parcul K. în faţa lui, la vreo suta de paşi, se zarea o banca. Porni cât mai iute spre ea, dar în drum avu loc o întâmplare mărunta, care îi atrase câteva clipe întreaga atenţie.
Uitându-se spre bancă, văzu în faţa sa, cam la douăzeci de paşi, o femeie care mergea; la început, n-o luă în seama, cum nu lua în seama nici unul din lucrurile întâlnite în cale. I se întâmpla de pilda, de nenumărate ori, să ajungă acasă fără să-şi poată aminti drumul pe care a mers, căci, de obicei, umbla fără sa vada nimic. Dar femeia din faţa lui avea ceva atât de ciudat, ca sărea în ochi la prima vedere şi, puţin câte puţin, atenţia lui se opri asupra ei, mai întâi fără voie, oarecum contrariindu-l, apoi tot mai stăruitor. Ar fi vrut să înţeleagă ce anume era ciudat în femeia aceea? în primul rând, părea să fie foarte tânără, şi mergea pe arşiţa aceea cu capul gol, fără umbreluţă şi fără mănuşi, bălabănindu-şi comic braţele. Purta o rochiţa de mătase uşoară („mătăsică"), pusa de asemenea foarte ciudat, abia încheiata, iar la spate, în dreptul taliei, acolo de unde începea fusta, rupta de-a binelea, o fâşie întreaga se desprinsese şi atârna, fluturând. Avea în jurul gâtului gol o băsmăluţă, legata strâmb. Şi pe deasupra, fata înainta cu pas nesigur, se poticnea, ba chiar se clatină. Aceasta întâlnire trezi până la urma întreaga lui atenţie. O ajunse în dreptul băncii, unde ea se prăbuşi cu capul pe spetează şi închise ochii, părând sfârşită de oboseala. Cercetând-o, Raskolnikov îşi dadu pe loc seama ca era beata. Părea un lucru atât de ciudat şi de monstruos, încât se întrebă chiar daca nu-l înşela vederea. Avea în faţa lui aproape un copil, o fetişcană de cel mult şaisprezece ani, poate chiar numai de cincisprezece, micuţa, bălaie, drăgălaşa, dar aprinsa la faţă şi chiar un pic buhăită. Părea ca fata nu-şi mai dadea seama ce-i cu dânsa: sta picior peste picior, într-o atitudine nu tocmai cuviincioasă, şi se vedea că aproape nu ştia ce-i cu ea.
Raskolnikov nu se aşeza, dar nici nu-i venea sa plece; rămase nedumerit în faţa fetei. Parcul K. de obicei nu este prea frecventat, iar în ziua aceea, pe la orele doua după-amiază, pe arşiţă, era aproape pustiu. Totuşi, la vreo cincisprezece paşi, un domn se oprise la marginea aleii, vădit dornic de a se apropia de tânăra fata într-un anumit scop. O văzuse pesemne şi dânsul de departe şi o urmărise, dar prezenţa lui Raskolnikov îl stingherea. Arunca pe ascuns priviri furioase tânărului nostru şi aştepta, nerăbdator, plecarea acestui coate-goale nepoftit. Asta se vedea limpede. Domnul, foarte elegant îmbrăcat, era un om de vreo treizeci de ani, îndesat şi rotofei, cu obrajii roşii, buze rumene şi mustăcioara. Pe Raskolnikov îl apuca furia; simţi o dorinţă nestăvilită de a-l jigni pe acest filfizon gras. O părăsi pentru o clipă pe tânăra fata şi se apropie de el.
― Hei, Svidrigailov! Ce cauţi aici? striga el, strângând pumnii, cu gura strâmbata de rânjet şi spumegând de furie.
― Ce înseamnă asta? întreba răstit domnul, încruntat şi mirat în îngâmfarea lui.
― Cară-te, asta e!
― Cum îndrăzneşti, canalie?!...
Şi domnul ridică bastonul. Raskolnikov se năpusti cu pumnii asupra lui, fără să se gândească că domnul acesta gras putea să doboare doi ca el. Dar, în aceeaşi clipa, cineva îl apucă cu putere de braţe, pe la spate, şi între ei se aşeza un sergent de strada.
― Sfârşiţi, domnilor, nu vă luaţi la bătaie în gradina publică. Ce vrei dumneata? Cine eşti? îl întrebă el cu asprime pe Raskolnikov, văzându-l cam zdrenţăros.
Raskolnikov îl cercetă cu luare-aminte. Sergentul cu mustăţi şi favoriţi cărunţi avea o mutră cumsecade de soldat şi o privire inteligenta.
― Tocmai de dumneata aveam nevoie, strigă el, apucându-l de braţ. Sânt Raskolnikov, fost student... Asta nu strică s-o ştii şi dumneata... îi arunca el filfizonului, iar dumneata vino aici să-ţi arat ceva... Şi îl trase de mână până în dreptul băncii. Priveşte, e beata moarta, adineauri mergea pe alee; cine ştie cine este, dar nu pare să fie de meserie. Mai curând a îmbătat-o cineva şi şi-o fi bătut joc de ea... pentru prima oara... pricepi? Apoi a azvârlit-o în strada. Priveşte la rochia ei ruptă, priveşte cum e îmbrăcată: nu ş-a îmbrăcat singura, ci a fost îmbrăcată şi încă de nişte mâini nepricepute, de bărbat. E limpede. Şi acum, uită-te aici: la filfizonul, pe care era adineauri să-l iau la bătaie; nu-l cunosc, îl vad acum întâia oara. Dar şi el a văzut fata în drum, a văzut-o beata, în neştire, şi acum are poftă şa se apropie şi să pună mâna pe ea, profitând de starea ei, ca s-o duca cine ştie unde... Asta e sigur, crede-mă, nu mă înşel. L-am văzut cum se uita la ea şi cum a urmărit-o, dar l-am împiedicat, şi acum abia aşteaptă să plec. Ia te uită la el, s-a depărtat, s-a oprit şi se face că-şi răsuceşte o ţigară... Cum am face să-l împiedicăm? Cum am face s-o ducem acasă, gândeşte-te!
Sergentul pricepu situaţia numaidecât. Domnul cel gras, fireşte, nu era greu de înţeles, dar rămânea fata. Sergentul se apleca s-o vada mai bine şi o compătimire sinceră i se citi pe faţă.
― Ce păcat! zise el, dând din cap. E un copil... Şi-au bătut joc de ea, aşa e. Ascultă, domnişoară, încerca s-o trezească pe fata, unde stai?
Fata deschise ochii obosiţi, cu privirea împăienjenită, se uită la ei fără sa înţeleagă ce o întrebau şi le făcu semn cu mâna ş-o lase în pace.
― Ascultă, zise Raskolnikov, uite (se căută prin buzunare şi scoase douăzeci de copeici pe care le găsi că prin minune), ia banii, cheamă un birjar şi spune-i s-o duca acasă. Numai de-am putea afla unde stă!
― Domnişoara, ascultă, domnişoară, încercă sergentul după ce lua banii, am să strig un birjar şi am să te duc acasă chiar eu. Unde să te duc? Unde stai?
― Lasă-mă!... Ce vă legaţi de mine?... îngăimă copila, cu acelaşi gest de nerăbdare.
― Vai, vai, ce urât! Vai, ce ruşine! Ce ruşine, domnişoara! Sergentul da din cap cu dojana, cu mila şi cu revoltă. Ce bucluc, domnule! se întoarse el spre Raskolnikov, cercetându-l din nou, în treacăt, din cap până în picioare. Pesemne îi păru ciudat: un zdrenţăros care arunca banii!
― Unde aţi găsit-o, departe? întrebă.
― Nu ţi-am spus - mergea în faţă mea, clatinându-se, aici, prin parc. Cum a ajuns în dreptul băncii a căzut.
― Vai, ce ruşine, ce urâte lucruri se petrec pe lume acum, Doamne! Atât de tinerică şi beată! Şi-au bătut joc de ea, asta aşa e! Uite şi rochiţa e ruptă... Ce desfrâu e astăzi peste tot!... O fi de familie bună, dar scăpătată... Sunt multe în ziua de azi. Pare gingaşă, ca o domnişoara de neam bun... şi bătrânul se apleca din nou asupra fetei.
Poate ca şi el avea fete „gingaşe", care puteau fi luate drept nişte „domnişoare de neam bun", cu aerele lor de fete de familie, binecrescute şi cu toate fasoanele la moda.
― Totul este, se frământa Raskolnikov, să n-o lasăm să cada în mâna ticălosului acela! Altfel, are să-şi bata joc şi el de dânsa! Se vede cale de trei poşte ce vrea! Ia te uita, ticălosul, nu măi pleacă!
Raskolnikov vorbea tare şi-l arata cu mâna. Filfizonul îl auzi, fu cit pe-aici să se înfurie iarăşi, dar se răzgândi şi se mărgini să-i arunce o privire dipreţuitoare. Apoi mai făcu agale zece paşi şi se opri.
― Nu-l lasăm noi să pună mâna pe ea, răspunse sergentul, gânditor. Numai de-ar vrea ea să ne spună unde ş-o ducem, altfel... Domnişoară, asculta, domnişoara!
Şi omul se aplecă din nou spre ea.
Fata deschise ochii, se uita cu luare-aminte, păru că înţelege situaţia, se scula de pe bancă şi porni înapoi, în direcţia din care venise.
― Uf, neruşinaţilor, ce vă tot legaţi de mine? mormăi dânsa, făcând din nou acelaşi gest ca să fie lasată în pace.
Porni repede, clatinându-se tot atât de tare. Filfizonul o urmarea fără s-o piarda din ochi, dar de pe o altă alee.
― Fiţi liniştit, n-am să-l las, zise hotărât mustăciosul şi plecă după cei doi. Ce desfrâu e acum pe lume! repeta el, oftând.
În clipa aceea, Raskolnikov, ca înţepat de o viespe, îşi schimbă total gândul.
― Ascultă! strigă el în urmă mustăciosului. Sergentul se întoarse.
― Lasă! Ce-ţi pasă? Lasă! Să-şi facă de cap! şi-l arătă pe filfizon. Ce-ţi pasă dumitale?
Fără să înţeleagă, sergentul îl privea cu gura căscată. Raskolnikov se porni pe râs.
― O-oh! oftă sergentul şi, întorcându-i spatele, se luă după filfizon şi fata, socotind pesemne că Raskolnikov era un nebun, sau poate şi mai rău.
„Mi-a luat douăzeci de copeici, îşi zise Raskolnikov, furios, după ce rămase singur. Are să-i ia şi celuilalt s-o lase pe fata să se ducă cu dânsul, şi cu asta basta... Ce zor am avut să mă amestec, să vreau să ajut? Eu să ajut pe cineva? Am eu dreptul sa ajut? N-au decât să se mănânce de vii, ce-mi pasă mie? Şi apoi, cum am îndrăznit să-i dau aceste douăzeci de copeici? Erau oare ale mele?"
Dar, cu toate aceste cuvinte ciudate, îşi simţea inima grea. Se aşeză pe banca părăsită. I se destrămau gândurile... în clipa aceea îi venea greu să mai judece. Ar fi vrut să adoarmă, să uite tot, apoi să se trezească şi să înceapă o viaţă nouă...
„Biata copila! zise el, uitîndu-se la colţul băncii unde şezuse fata cu o clipa mai înainte. Are sa se dezmeticească şi are să plîngă, apoi are să afle maică-sa... Are s-o ia la palme, are s-o bată rău, are s-o facă de ruşine, poate chiar are s-o alunge din casă... Şi chiar daca n-are s-o alunge, o Daria Franţevna oarecare are să adulmece prada numaidecât şi fetiţa mea are să înceapă să treacă din mînă în mînă... Apoi va veni spitalul (asta li se întâmpla mai ales celor care trebuie sa se ascunda de mamele lor foarte cinstite şi-şi fac de cap pe ascuns), mai tîrziu - iarăşi spitalul... vinul... cîrciumile... şi iarăşi spitalul... iar peste doi-trei ani va ajunge o epava, aşa încât toata viaţa ei nu va număra mai mult de nouăsprezece, poate chiar numai optsprezece ani... Parca n-am mai văzut fete ca dînsa? Şi ele cum au ajuns ce au ajuns? Tot aşa... Ptiu! Ei, şi? Se zice că aşa trebuie, că un anumit procent pe an trebuie dat... diavolului, pesemne, ca sa asigure sănătatea şi liniştea celorlalţi. Atât la suta! Ce cuvinte curăţele, n-am ce zice, au născocit dumnealor! Vocabular ştiinţific, foarte liniştitor. Au zis: atâta la sută, şi gata, nu mai au ce să se alarmeze. Să fi fost alt cuvînt, da, fireşte, atunci... atunci poate ca ar fi mai neliniştitor... Poate Dunecika va fi cuprinsa şi ea în acest atât la suta!... Dacă nu al anului acestuia, atunci al celui viitor?
Dar eu încotro am pornit? se întreba el deodată. Ciudat. Doar mă duceam undeva. Am citit scrisoarea şi am plecat... Aha, stai, mă duceam spre Vasilievski Ostrov, la Razumihin mă duceam... acum îmi amintesc. Dar pentru ce? Şi cum de mi-a venit în cap să ma duc la Razumihin tocmai acum? Ciudat lucru!"
Era în culmea mirării. Razumihin era unul dintre foştii lui colegi de facultate. De notat că Raskolnikov, cât urmase la universitate, nu-şi făcuse prieteni printre colegi, îi ocolea pe toţi, nu se ducea nicăieri şi numai cu greu primea pe vreunul la el. De altfel, în scurt timp, toată lumea îi întorsese spatele. Nu lua niciodată parte la adunările studenţeşti, nici la discuţii, nici la petrecerile lor.
Învăţa sîrguincios, fără să-şi precupeţească forţele, de aceea era stimat, dar nu-l iubea nimeni. Era foarte sărac, mîndru, aproape până la trufie şi puţin comunicativ; parca ar fi ascuns o taină în sufletul lui. Unora dintre colegi li se părea că-i priveşte de sus, ca pe nişte copilandri, şi că-i socoteşte inferiori ca intelect, cultura, interese şi idei.
De Razumihin se apropiase totuşi, fără sa ştie de ce, adică nu ca ar fi legat prietenie, ci era cu el ceva mai comunicativ, mai deschis. Cu Razumihin nici nu puteai fi altfel. Era un băiat extraordinar de vesel, de expansiv şi bun până la naivitate. De altminteri, sub aceasta naivitate se ascundeau profunzimea sufletului şi demnitatea. Cei mai buni dintre colegii lui îşi dadeau seama de acest lucru şi toţi îl iubeau. Nu era prost defel, deşi uneori părea, întradevăr, cam naiv. Înfăţişarea lui nu trecea neobservată: era lung, deşirat, cu părul negru şi mai totdeauna prost bărbierit. Uneori era cam scandalagiu şi avea renume de om foarte puternic. într-o noapte, fiind într-un grup de cheflii, dintr-o singură lovitură îl doborîse pe un păzitor al ordinii publice, înalt de aproape doi metri. Putea sa bea fără sfârşit, dar putea sa nu pună picătură în gură; uneori îşi făcea de cap în chipul cel mai nepermis, dar putea să trăiască şi într-o sobrietate desăvîrşită. Ce mai era deosebit la el e că nici un fel de insuccese nu-l descurajau, şi condiţiile mizerabile ale vieţii nu izbuteau să-l deprime. Putea să locuiască chiar şi pe casă, să rabde foamea şi gerurile cele mai cumplite. Era foarte sărac şi se întreţinea absolut singur, prin munca lui. Cunoştea o mulţime de mijloace prin care putea totdeauna să-şi procure bani, bineînţeles, muncind. Într-o iarna nu făcuse de fel foc în casă, susţinînd că era chiar foarte placut, fiindcă omul doarme mai bine când e frig. În ultima vreme trebuise şi el să părăsească facultatea, dar se grăbea din răsputeri să-şi îndrepte situaţia financiara ca, în scurt timp, să poată urma mai departe. Raskolnikov nu mai fusese pe la el de vreo patru luni, iar Razumihin nu-i cunoştea adresa. Cu vreo doua luni în urma, se întîlniseră pe strada, dar Raskolnikov întorsese capul şi trecuse repede pe celalalt trotuar, ca sa nu fie văzut. Iar Razumihin, deşi îl văzuse, trecuse înainte, nevoind să-şi stingherească prietenul.

Capitolul V

„Într-adevăr, acum câtva timp am vrut să-i cer lui Razumihin ceva de lucru, să-mi găsească nişte meditaţii sau poate altceva... îşi aminti Raskolnikov, dar cu ce m-ar putea ajuta acum? Să zicem că mi-ar face rost de meditaţii, să zicem că ar împărţi cu mine ultima copeică, presupunînd că el are aceasta copeică, aşa încât să-mi iau cizme şi să-mi repar hainele ca să ma pot duce la meditaţii... hm... Şi mai departe? Ce să fac cu nişte pitaci? De asta am nevoie acum? E chiar stupid că mă duc la Razumihin..."
Întrebarea - pentru ce o pornise la Razumihin - îl neliniştea mai mult decât şi-o mărturisea; alarmat, căuta să descopere un sens fatal acestui fapt în aparenţa atât de normal.
,,Oare să fi sperat sa mă salveze Razumihin din situaţia în care sunt? Să-mi fi pus toata nădejdea în el?" se întreba nedumerit.
Se gîndea, îşi freca fruntea şi (ciudat), pe neaşteptate, după îndelungata cugetare, îi răsări în minte o idee cât se poate de stranie.
„Hm... la Razumihin, rosti el deodată liniştit, ca şi cum ar fi luat o hotăîre nestrămutată, am să mă duc la Razumihin, asta fără doar şi poate... dar nu acum... Am sa mă duc la el... a doua zi după aceea, când se va sfîrşi cu aceea şi când totul are să pornească pe un făgaş nou..."
Se dezmetici brusc.
„După aceea! exclamă el, sărind de pe banca. Dar oare asta se va întâmpla? Se va întâmpla într-adevăr?"
Părăsi banca şi porni înainte, mai mult alergînd; ar fi vrut să se întoarcă înapoi acasă, dar simţi deodată că-i este sila să se întoarcă acolo; fiindcă în ungherul acela, în „dulapul" acela îngrozitor, mai bine de o luna, clocise asta; aşa încât porni încotro văzu cu ochii.
Treptat, tremurul nervos se preschimba în fiori puternici, de parcă l-ar fi scuturat frigurile; cu toata arşiţa, lui Raskolnikov îi era frig. Aproape fără să-şi dea seama, îmboldit de o nevoie launtrica, se străduia să cerceteze obiectele pe care le întîlnea în cale, ca şi cum ar fi căutat să-şi abată atenţia de la gândurile ce-l chinuiau, dar nu prea izbutea şi cădea mereu în prada lor. Iar atunci când, tresărind, îşi ridica fruntea şi se uita împrejur, uita imediat la ce se gîndise cu o clipa mai înainte şi chiar pe unde trecuse. Astfel străbătu Vasilievski Ostrov, ajunse la Malaia Neva, trecu podul şi coti spre Ostroave. Mai întâi verdeaţa şi aerul proaspăt îi mîngîiară privirea ostenita, obişnuita numai cu praful oraşului, cu varul şi casele uriaşe care te apasă şi te înăbuşă. Aici nu era nici arşiţă, nici duhoare, nici cîrciumi. Dar nu trecu mult şi aceste senzaţii noi, placute lasară locul altora, bolnăvicioase şi enervante. Uneori se oprea în faţa câte unei vile îmbrăcate în verdeaţa, privea în ograda, vedea de departe, pe balcoane şi terase, femei grăbite şi copii zbenguindu-se prin grădini. Îl atrăgeau mai ales florile; le privea lung. Întîlnea caleşti luxoase, călareţi şi amazoane; îi petrecea cu priviri curioase şi-i uita înainte sa-i piarda din văz. La un moment dat se opri să-şi numere banii; mai avea aproape treizeci de copeici. „Douăzeci i-am dat sergentului, trei Nastasiei pentru scrisoare... prin urmare, lui Marmeladov i-am lasat ieri patruzeci şi şapte sau chiar cincizeci de copeici, se gândi el; făcuse socoteala cu un scop anumit, dar uita numaidecât pentru ce scosese banii din buzunar. Îşi reaminti numai când ajunsese în faţa unui local, un fel de birt, şi simţi că îi era foame. Intra în birt, bău un păhărel de votca şi înghiţi câteva îmbucături de placinta umplută nici el nu ştia cu ce. Isprăvi de mîncat pe drum. Nu mai băuse votca de multă vreme şi, deşi nu luase decât un păhărel, acesta îşi făcu numaidecât efectul asupra lui. Picioarele i se îngreuiara şi simţi că-l trage la somn. Porni spre casa, dar, ajungînd la Petrovski Ostrov se opri, frînt de oboseala, paraşi drumul, se strecura în tufişuri, căzu pe iarba şi adormi pe loc.
Creierul bolnav făureşte adesea visuri extraordinar de precise şi de vii, care par grozav de reale. Uneori, imaginile ce se înfiripa sunt monstruoase, dar atmosfera din vis, împrejurările şi întregul proces al reprezentării sunt atât de veridice, pline de amănunte atât de subtile şi neaşteptate, care corespund şi întregesc într-o îmbinare atât de artistică întreagă plasmuire, încât, treaz fiind, acelaşi om nu le-ar putea închipui nici dacă ar fi un maestru de talia lui Puşkin sau Turgheniev. Aceste vise, vise bolnăvicioase, trăiesc de obicei multă vreme în conştiinţa şi impresionează puternic organismul şubrezit şi surescitat.
Raskolnikov avu un coşmar înfiorător. Se făcea că era copil şi se afla în oraşul natal. Avea şapte ani, era zi de sărbătoare, în amurg, şi se plimba cu tatăl său afara din oraş. Ziua era cenuşie, aerul greu, înăbuşitor; locurile erau tocmai ca acelea pe care le păstra în amintire; dar în mintea lui amănuntele erau mai şterse decât în vis. Orăşelul, deschis din toate părţile, se vedea ca în palmă, nicăieri nu era nici măcar o răchită; numai departe, la capătul pamîntului, orizontul părea tivit de dunga neagră a pădurii. La cîţiva păşi de ultima grădina se afla o circiuma mare, care îl impresiona totdeauna neplacut, ba îi inspiră chiar teama când trecea prin faţa ei în plimbările lui cu tata. Acolo se înghesuia întotdeauna atâta lume care urla, rîdeă tare, înjura ori cânta atât de urît şi de răguşit; se iscau şi bătăi; prin împrejurimi mişunau mutre fioroase, bete... Când le vedea, băiatul se lipea de tatăl lui şi tremura ca varga. De la cîrciumă se deschidea un drum de ţară, totdeauna plin de colb, un colb nemaipomenit de negru. Drumul şerpuia mai departe şi la vreo trei sute de paşi cotea la dreapta, de-a lungul cimitirului oraşului. În mijlocul cimitirului era o biserica de zid cu o turla verde, unde se ducea de doua ori pe an cu tatăl şi mama lui la liturghie, când se făcea parastasul pentru bunica moarta de multa vreme şi pe care el nu o văzuse niciodată. Cu acest prilej, aduceau de acasă un blid alb cu colivă, acoperit cu un şervet; coliva era dulce, cu orez şi cu stafide înfipte în formă de cruce. Îi erau dragi biserica şi icoanele ei vechi, cele măi multe fără rame, şi bătrînul preot, căruia îi tremura capul. Alaturi de lespedea care acoperea mormîntul bunicii se afla un mormînt mai mic, al frăţiorului său mort la şase luni, pe care, de asemenea, nu-l cunoscuse şi n-avea cum să-l ţină minte, dar i se spusese că a avut un frăţior şi de fiecare data când venea la cimitir îşi făcea cruce cu evlavie şi respect, se închina şi săruta crucea de pe mormînt. Acum se făcea ca merge cu tatăl său pe drumul cimitirului şi trece prin faţa cîrciumii; el se agaţă de mână tatii şi se uita speriat la cîrciumă. O scena ciudata îi atrage atenţia: păre să fie o petrecere, fiindcă în faţa cîrciumii se înghesuie tîrgoveţe gătite, femei cu bărbaţii lor şi tot soiul de haimanale. Toţi sunt beţi, toţi cânta tare, iar în faţa porţii sta o căruţa, dar o căruţa ciudata, mai bine zis un fel de camion, la care se înhamă cai mari de tracţiune şi se transporta mărfuri sau butoaie cu vin. De obicei îi placea grozav să privească aceşti cai uriaşi de tracţiune, cu coame lungi şi cu picioare groase, care păşeau măsurat şi liniştit şi cărau adevăraţi munţi de marfă, fără nici o sforţare, ca şi cum le-ar fi fost mai uşor să tragă cărui în urmă lor, decât să meargă fără el. De data aceasta, însă, ciudat lucru, la căruţa aceea mare era înhămată o mîrţoagă ţărăneasca, roşcata, mica şi prăpădita, dintre acelea care îşi dau sufletul până urnesc un car cu lemne de foc sau cu fân, mai ales daca roţile se împotmolesc în noroi sau în făgaşuri, şi sunt crunt bătute cu biciul de mujici, uneori chiar peste bot şi peste ochi; de câte ori n-a văzut el acest lucru şi i se făcea mila, atât de mila că era gata să izbucnească în lacrimi şi atunci măicuţa îl lua de la fereastra. Deodată, se iscă zarva măre: din cîrciumă ies, chiuind şi cântînd, cu balalaicile în mînă, nişte mujici zdraveni, beţi morţi, cu cămăşi roşii şi albastre şi sumane aruncate pe umeri.
― Urcaţi, urcaţi cu toţii! striga unul încă tânăr, cu grumazul gros si faţa cărnoasă, roşie ca sfecla. Urcaţi cu toţii, pe toţi va iau!
Din toate părţile se pornesc de îndată rîsete şi strigate.
― O mîrţoagă ca asta să ne duca!
― Ai căpiat, Mikolkă, de-ăi înhămat iepuşoara asta la aşa namila de car?
― Roaiba ăre pe puţin douăzeci de ani, fraţilor!
― Urcaţi, vă duc pe toţi! strigă din nou Mikolka, sare în căruţă, apuca hăţurile şi rămîne în picioare, în partea din faţă a carului. Matvei a plecat deunăzi cu murgul, strigă el din căruţă, iăr iapa asta, fraţilor, mi-a scos sufletul; îmi vine s-o omor, stric mîncarea de pomană pe ea! N-auziţi? Urcaţi-vă! O pornesc la galop! Are să meargă la galop!
Şi mujicul iă biciul în mînă, fericit să plesnească iapa.
― Urcaţi-vă, ce mai staţi! rîde mulţimea. N-auziţi: ăre să meargă la galop!
― N-o fi mers la galop de vreo zece ani!
― Are să meargă!
― Nu vă fie mila, fraţilor! Luaţi bice, pregătiţi-vă!
― Aşa e! Daţi în ea!
Rîzînd şi glumind, lumea se suie în căruţa lui Mikolka. S-au suit vreo şase, dar ar mai putea să încapă şi alţii. Chefliii urcă alaturi de ei o muiere zdravănă şi rumena. E îmbrăcată în stambă roşie ca focul, are o kicika* pe cap, cusuta cu mărgele, şi papuci în picioare: ronţăie alune şi chicoteşte; mulţimea râde şi ea, că are şi de ce: cum să ducă mîrţoăgă aceea prăpădită atâta greutate şi încă la galop? Doi flacăi din căruţă apucă număidecât câte un bici ca să-l ajute pe Mikolka. Răsună un „hi, hi!", mîrţoaga se opinteşte, trage din răsputeri, dar nu numai la galop, nici măcar la pas nu poate urni atâta greutate; se opinteşte în loc, icneşte, îşi îndoaie spinarea sub ploaia de lovituri a celor trei bice care cad peste ea ca grindină. Rîsul celor din căruţă şi al celor de pe laturi se înteţeşte; Mikolka e furios; plin de mînie, loveşte în neştire în iepuşoară, ca şi cum ar fi crezut cu adevărat că eă poate sa meargă la galop.
― Luaţi-mă şi pe mine, fraţilor! strigă un flacău din mulţime, doritor să iă parte şi el la petrecere.
― Urcă! Urcaţi cu toţii! zbiară Mikolka. Are să ne duca pe toţi! O omor în bătaie!
Şi loveşte, şi loveşte, şi, în furia lui, nu mai ştie cu ce să dea în cal.
― Tăticule, tăticule, ţipă Raskolnikov, tăticule, uită-te ce fac! Tăticule, uite cum bat bietul căluţ!
― Haide, haide să mergem! spuse tatăl. Ia, nişte beţivi, îşi fac de cap, proştii! Hai să mergem, nu te mai uita!
El vrea să-l ia de acolo, dar copilul se smulge din mâinile lui, şi, ieşindu-şi din fire, se repede la cal. Bietului căluţ i-a venit ceasul de pe urmă. Răsufla greu, se opreşte, se opinteşte iar, e gata să căda.
― Omorîţi-l! zbiară Mikolka. Dacă-i vorbă pe aşa, îl bat până îl omor!
― Dar tu nu eşti creştin, vîrcolacule?! striga un bătrîn din mulţime.
― Un' s-a mai văzut ca o mîrţoăgă ca astă să ducă atâta greutate? adaugă altul.
― Ai s-o dai gata! strigă ăl treilea.
― Nu te băga! E al meu! Fac ce vreau. Urcaţi în căruţă! Urcaţi cu toţii! Vreau să meargă la galop!...
Deodată izbucneşte o explozie de rîsete care acoperă totul: iepuşoăra n-a mai putut răbda atâtea lovituri şi, cu toată neputinţa ei, s-ă apucat să ăzvîrle din picioare. Până şi bătrînul nu-şi măi poate stăpîni zîmbetul: auzi dumneata, o mîrţoăgă prăpădită şi zvîrle din picioare!
Doi flacăi din mulţime înhaţă câte un bici şi se apropie în fugă să lovească calul din părţi, fiecare de partea lui.
― Plesneşte-l peste bot, peste ochi, peste ochi! strigă Mikolka.
― Cântaţi, fraţilor! urla cineva din căruţa, şi toata lumea i se alatură.
Răsună un cântec de chef, o dairea şi fluierăturile acompaniază refrenul. Muieruşcă din căruţă sparge alune în dinţi şi rîde.
Copilul aleargă pe lîngă căluţ, se repede în faţa lui, vede cum este lovit peste ochi, chiar peste ochi! Plînge. Inima i se rupe de durere, lacrimile îi curg şiroaie. Unul dintre bătăuşi îl atinge din greşeala peste faţă; dar el nu simte nimic, îşi frînge mâinile, ţipa, se repede la bătrînul cel cărunt, cu barba alba, care da din căp şi condamnă cele ce se petrec. O femeie îl iă de mînă şi încearcă şă-l duca de acolo; dar el şe smulge şi se repede din nou la căluţ.
Mîrţoaga e gata sa cada, dar mai încearcă o dată cu disperare sa zvîrle din picioare.
― Lua-te-ar naiba! urla, furios, Mikolka.
Aruncă biciul, se apleacă şi scoate din fundul căruţei o oişte lungă şi groasă, o apucă de un capăt cu amîndouă mâinile şi o ridică deasupra iepei.
* Podoaba pentru cap, caracteristica vechiului port rusesc, purtată de femeile măritate.

― O da gata! strigă lumea.
― E calul meu! zbiară Mikolka şi lasă cu toată greutatea oiştea pe spinarea calului.
Răsună o lovitură grea.
― Da-i, da-i! De ce te-ai oprit? striga câteva glasuri din mulţime.
― O omoară!
Mikola îşi face vînt pentru a doua oară şi o nouă lovitură cade cu putere pe spinarea bietei mîrţoage. Crupa i se lasă în jos, dar iapa se saltă din nou, se opinteşte, trage din răsputeri, se smuceşte când într-o parte, când într-alta, ca să urnească greutatea; dar şase bice o lovesc năprasnic din toate părţile, oiştea se ridică şi se lasă din nou, încă o dată şi încă o dată, cadenţat, greu. Mikolka e în culmea furiei că nu poate să doboare iapa dintr-o lovitură.
― Are viaţă în ea! strigă lumea.
― Acuşica are să cada, fraţilor, acuşica se ispăveşte! strigă altul.
― Da-i una cu toporul, ce mai stai! Doboar-o dintr-o dată! strigă altul.
― He-ei, mînca-te-ar puricii să te mănînce! Feriţi! răcneşte Mikolka. Azvîrle oiştea, se apleacă din nou în căruţă şi scoate de acolo o ranga de fier. Feriţi! urla el şi cu toată puterea izbeşte în sărmanul căluţ.
Lovitura spinteca aerul; căluţul se clatină, crupa i se lasă în jos; mai încearcă să se smucească o dată, dar ranga îi cade din nou, greu, pe spate, şi el se prăbuşeşte, ca şi când i s-ar fi retezat toate cele patru picioare deodată.
― Doboară-l! strigă Mikolka şi sare în neştire din căruţă. Cîţiva flacăi, roşii şi beţi ca şi el, apucă ce se nimereşte ― bice, beţe, oiştea ― şi se reped la căluţul ce-şi da sufletul. Mikolka se opreşte alaturi şi loveşte în neştire cu ranga în spinarea bietului animal. Căluţul întinde botul, sufla greu şi moare.
― L-a doborît! strigă mulţimea.
― Da' de ce n-a vrut să meargă la galop?
― E al meu! răcneşte Mikolka cu ranga în mînă, şi ochii îi sunt injectaţi de ură.
S-a oprit privind cu părere de rău că nu mai are în cine da.
― Omule, n-ai suflet de creştin! strigă mai multe glasuri. Bietul copil nu mai ştie ce face. Ţipînd, îşi croieşte drum prin mulţime, se repede la căluţ, îmbrăţişează botul mort, însîngerat şi-l sărută, sărută ochii, buzele... Apoi sare şi, nebun de mînie, se năpusteşte să-l lovească cu pumnişorii pe Mikolka. În clipa aceea, tatăl, care a tot încercat să-l prinda, pune în sfârşit, mână pe el şi-l scoate din mulţime.
― Hai, hai să plecam! îi spune tatăl. Să mergem acasă!
― Tăticule! Pentru ce... pentru ce au... omorît... bietul căluţ? plînge el, dar răsuflarea i se taie şi cuvintele izbucnesc din piept în frînturi de ţipăt.
― Beţivii îşi fac de cap, nu e treaba noastră, să mergem! spune tatăl.
Băiatul îl prinde cu braţele de gît, simţind o povară grea care îi apasă pieptul. Ar vrea să răsufle, să strige şi... se trezeşte.
Raskolnikov se trezi lac de sudoare, cu părul ud, gîfîind, şi se ridică îngrozit în capul 
oaselor.
„Slavă Domnului, n-a fost decât un vis! zise el, aşezîndu-se sub copac şi răsuflînd din adîncul pieptului. Dar ce-i asta? Nu cumva am febră? Ce vis oribil!"
Îşi simţea trupul zdrobit, iar sufletul întunecat şi neliniştit. îşi sprijini coatele pe genunchi şi-şi lasă capul în palme.
„Doamne! exclama el. Se poate oare, se poate să iau toporul, să lovesc, să-i sparg ţeasta... să alunec, călcând în sîngele cald, lipicios, să rup lacătul, să fur, să mă ascund, tremurând, plin de sînge... cu toporul?... Doamne, se poate oare? Tremura ca varga. Dar ce-i cu mine?! urma el, copleşit, cuprins iarăşi de nespusă uimire. Ştiu doar că n-am să fiu în stare, atunci de ce mă canonesc atât? Ieri încă, aseară, când m-am dus să fac... repetiţia aceea, am înţeles clar că este peste puterile mele... De ce atunci mă chinui din nou acum? De ce m-am îndoit pâna acum? Doar încă aseară, în timp ce coboram scara, mi-am spus că este o ticăloşie, o mîrşăvie, ca este josnic, josnic... Numai închipuindu-mi cum avea să fie în realitate, m-a cuprins scîrba şi groaza...
Nu, n-am să pot, n-am să fiu în stare, e peste puterile mele! Chiar daca toate argumentele mele ar înlatura orice îndoiala, chiar daca concluziile la care am ajuns în timpul acestei luni ar fi limpezi ca ziua, matematic exacte! Doamne, chiar aşa fiind, tot n-am să ma pot hotărî! Nu pot s-o fac, este peste puterile mele! Atunci de ce, de ce până... acum încă?"...
Se scula în picioare, privi mirat în juru-i, ca şi cum ar fi fost surprins că se găseşte acolo, şi porni spre podul T. Era palid, ochii îi ardeau ca în friguri, îşi simţea trupul frînt, şi totuşi parca răsufla mai uşor. Îşi dadea seama că azvîrlise de pe umeri povara înfiorătoare care-l ăpăsase atâta amar de vreme şi-şi simţea inima uşurată şi împăcata. „Doamne! se ruga el... Arata-mi calea şi am să renunţ la... visul acesta blestemat!"
În timp ce trecea podul, privi tăcut şi liniştit Neva şi asfinţitul soarelui învăpăiat şi strălucitor. Cu toată slabiciunea, nu se simţea obosit, ca şi cum buba care copsese în tot cursul lunii, în inima lui, s-ar fi spart. Era din nou liber, liber! Se smulsese din vraja aceea rea, din farmecele acelea, scăpase de ideea halucinantă!
Mai tîrziu, când îşi aducea aminte de seara aceasta şi de tot ce i se întîmplase în zilele acelea, clipa cu clipa, punct cu punct, trăsătura cu trăsătură, îl uimea până la superstiţie o împrejurare care n-avea nimic prea deosebit în sine, dar la care se gîndise adesea mai tîrziu, şi îi părea că avusese o înrîurire fatala asupra soartei lui. Şi anume: nu izbutea să înţeleagă şi sa-şi explice de ce, obosit şi frînt cum era, în loc să se întoarcă de-a dreptul acasă, pe drumul cel mai scurt, cum ar fi fost logic să facă, o luase prin piaţa Sennaia, unde nu avea nici o treaba şi nu-l atrăgea nimic. Nu era un ocol mare, dar era un ocol, şi absolut inutil. Fireşte, de zeci de ori se înapoiase acasă fără să-şi amintească străzile pe care mersese dar de ce, se întreba el întruna, de ce întîlnirea aceea atât de importanta, hotărîtoare pentru soarta lui şi în acelaşi timp cu totul întîmplatoare, pe care a avut-o în piaţa Sennaia (unde nu avusese nici un motiv să meargă), se nimerise să fie tocmai atunci, în acel ceas, în acea clipă ă vieţii, când - date fiind starea de spirit şi împrejurările în care se găsea - avea putinţa sa înrîureasca atât de hotărîtor şi irevocabil întreaga lui soarta? Ca şi cum ar fi fost un lucru predestinat! Era aproape ora nouă seară când trecu prin Sennaia. Negustorii din dughene, tarabe, băcănii şi prăvălioare trăgeau obloanele, cei cu tejghele sub cerul liber strîngeau marfa de pe mese şi, laolaltă cu cumpărătorii, se împrăştiau pe la casele lor. În jurul birturilor de la parterele caselor, precum şi în curţile murdare şi rău mirositoare, care dadeau în piăţă, şi mai cu seama prin faţa cîrciumilor, mişunau tot soiul de meseriaşi şi de telali. Lui Raskolnikov, când ieşea în strada fără un ţel anume, îi placea să treacă prin aceste locuri şi prin ulicioarele învecinate. Acolo nimeni nu se uită cu dispreţ la zdrenţele lui; puteai fi îmbrăcat oricum, nimeni nu se scandaliza. În apropiere de ulicioara K., în colţ, un tîrgoveţ şi nevastă-sa vindeau, pe două mese, diverse mărunţişuri: aţă, şireturi, basmale de stamba etc. Se pregăteau şi ei să plece acasă, dar mai întîrziaseră, stând de vorbă cu o cunoştinţă de-a lor, o femeie. Această era Lizavetă Ivanovna, sau - aşa cum îi zicea toata lumea - Lizavetă, sora mai mica a acelei bătrîne Aleona Ivanovna, văduvă de arhivar şi cămătăreasă, la care Raskolnikov fusese cu o zi mai înainte ca să-şi amaneteze ceasul şi sa facă repetiţia... De multa vreme aflase despre Lizavetă tot ce era de aflat, şi dînsa, de asemenea, îl cunoştea într-o oarecare măsură. Era o femeie slabă, stîngace, sfioasa şi supusa, de vreo treizeci şi cinci de ani, aproape tîmpită, robită cu desăvârşire de soră-sa, şi care muncea zi şi noapte pentru dînsa, tremura de frică ei şi se lasa chiar bătută de ea. Lizavetă sta gînditoare în faţa tîrgoveţului şi a nevestei lui, ţinînd în mână o legătură de boarfe, şi asculta cu atenţie. Aceştia îi vorbeau cu însufleţire. Când Raskolnikov o zări pe Lizavetă, o senzaţie ciudata, asemănătoare cu o profunda mirare, puse stăpînire pe el, deşi aceasta întîlnire nu avea nimic neobişnuit.
― Dumneata, Lizaveta Ivanovna, ai putea să hotărăşti după cum ţi―i voia, spunea cu glas tare tîrgoveţul. Vino mâine, pe la ceasurile şapte. Au sa vina şi dumnealor.
― Mâine? repeta Lizaveta, tărăgănat şi visător, că şi cum tot ar mai fi şovăit.
― Ia te uită cum te-ă băgat în sperieţi Aleona Ivanovna! îi tot da înainte nevasta tîrgoveţului, o muieruşcă iute foc. Mă uit la dumneata: parca ai fi o copiliţă. Ia te uita cum a pus stăpînire pe dumneata, şi nici nu-ţi este sora bună, ci numai vitregă!
― Să nu-i spui de asta data nimic Aleonei Ivanovna, o întrerupse bărbatul. Eu aşa te sfătuiesc! Sa vii la noi fără să-i spui. E o afacere foarte bună asta. Mai tîrziu are să-şi dea seama şi surioara.
― Să viu?
― Vino mâine pe la şapte seara; are sa vina şi din partea dumnealor şi o să vă învoiţi singuri cum îi măi bine.
― O să punem şi samovarul, adaugă nevastă-sa.
― Bine, am să viu, spuse Lizaveta, încă şovăind, şi se depărta încet.
Raskolnikov trecuse înainte şi nu auzise mai mult. Trecuse încet, neobservat, căutând sa nu-i scape o vorba. Uimirea, care-l cuprinsese la început, cedase treptat locul groazei, un fior îi trecu prin spate şi-l cutremură. Aflase, aflase pe neaşteptate, pe negîndite, că a doua zi, la ora şapte seara, Lizaveta, sora bătrînei şi unica ei tovarăşă de locuinţă, va lipsi de acasă şi că, deci, bătrîna, exact la ora şapte, va ramîne singură în casă.
Până la locuinţa lui nu mai erau decât cîţiva paşi. Intra în casa ca un condamnat la moarte. Nu se gîndea la nimic şi nici nu era în stare să gîndească; dar simţi deodată, cu întreaga-i fiinţă, ca nu mai avea voinţă, nici putere de a judeca, că totul era definitiv hotărît.
Fireşte, chiar daca ar fi aşteptat ani de zile, cu planul gata făcut, o ocazie prielnică, tot n-ar fi putut, desigur, să dea peste o împrejurare mai favorabila reuşitei acestui plan, decât aceea ce i se prezenta acum. În orice caz, ar fi fost foarte greu să afle din ajun, atât de sigur, de exact şi fără de risc, fără sa pună întrebări primejdioase, fără să facă cercetări că, ă două zi, la cutare oră, bătrîna cutare, împotriva căreia planuia atentatul, va rămîne acasă singura de tot.

Capitolul VI

Mai tîrziu, Raskolnikov afla, din întâmplare, pentru ce anume tîrgoveţul şi nevasta-sa o invitaseră pe Lizaveta în ziua aceea. Nu era nimic neobişnuit, afacerea fiind dintre cele mai simple. O familie venită din provincie scăpătăse şi-şi vindea unele lucruri, haine etc, numai îmbrăcăminte de femeie. Şi fiindcă nu era avantajos să le vînda în piaţa, familia respectiva căuta o precupeaţă, iar Lizaveta se ocupa de afaceri de acest fel: lua comisioane, ducea tratative şi avea clientela mare, fiindcă era foarte cinstita şi spunea ultimul preţ, nu se tocmea. Vorbea puţin, după cum am mai spus, şi era o femeie supusă şi sperioăsă...
În ultima vreme, însă, Raskolnikov devenise superstiţios, şi aceasta tendinţa stărui în el multa vreme. Iar mai apoi, era totdeauna înclinat să creada că se întîmplase datorita unor influenţe şi coincidenţe ciudate şi misterioase. Încă în iarnă, Pokorev, un student pe care-l cunoştea, plecând la Harkov, îi daduse adresa bătrînei Aleona Ivanovna, în cazul că ar vrea să amaneteze ceva. Multa vreme Raskolnikov nu se dusese la adresa indicata fiindcă mai avea meditaţii şi izbutea să facă faţa cumva cheltuielilor. Numai cu o luna şi jumătate în urmă îşi adusese aminte de bătrîna; avea doua obiecte de amanetat: un ceas vechi, de argint, al tatălui său şi un ineluş de aur, cu trei pietricele roşii, pe care i-l daduse ca amintire sora lui. Se gândi să duca ineluşul; găsi bătrîna şi, de la prima vedere, fără să ştie încă nimic despre ea, simţi ca se naşte în el o Puternica aversiune; luă de la dînsa doua „bumăşti" şi, la înapoiere, "intra într-un local de mână a treia. Ceru un ceai, se aşeză la masa şi căzu pe gînduri. O idee ciudata îşi făcea loc în mintea lui şi-l frămînta în întregime.
Alaturi de el, la o măsuţă vecina, şedea un student, pe care nu-şi amintea să-l fi cunoscut, şi un tânăr ofiţer. Cei doi făcuseră o partida de biliard şi acum se aşezaseră să bea ceai. Deodată, Raskolnikov îl auzi pe student vorbind ofiţerului despre o cămătăreasă, Aleonă Ivănovna, văduva de arhivar şi îi dadu adresa ei. Până şi acest fapt îi păru destul de ciudat; tocmai venea de la femeia aceea şi deodată auzea vorbindu-se despre dînsa. O simpla coincidenţă, fireşte, totuşi, se întâmpla că el este obsedat de o impresie foarte stranie şi iată cineva, parcă anume, ar vrea să-i bătă în strună: studentul începe să vorbească despre această Aleona Ivănovna şi să-i dea prietenului său fel de fel de amănunte asupra ei.
― E mare lucru femeia asta! spunea studentul. Poţi oricând să-ţi faci rost de bani de la ea; e putred de bogată, ar putea sa dea şi cinci mii dintr-o data, cu toate astea primeşte şi amanete de o rubla. Mulţi studenţi se duc la dînsa. Dar e şi scorpie...
Îîncepu să povestească cât e de rea şi cu toane, că e de ajuns să întîrzii o zi şi obiectul amanetat e pierdut. Da numai un sfert din preţul obiectului şi ia cinci, sau chiar şapte la suta pe lună... etc... Studentului nu-i măi tăcea gura: povesti, între altele, că bătrîna are o soră, Lizaveta, pe care ea, aşa pirpirie şi pricăjita cum este, o ţine ca pe o sclava, o bate din te miri ce, ca pe un copil mic, deşi Lizaveta e înalta de un stînjen.
― Şi Lizaveta asta este un tip! spuse studentul, rîzînd tare.
Şi convorbirea urmă numai despre Lizaveta. Studentul vorbea cu vădita placere şi rîdea întruna, iar ofiţerul îl asculta cu mult interes şi-l ruga s-o trimită la el să-i cîrpească rufăriă. Raskolnikov nu scăpă nici un cuvânt din ce vorbeau cei doi tineri şi afla multe lucruri: Lizaveta era sora mai mică, vitregă (de la alta mama) a bătrînei; trecuse de treizeci şi cinci de ani. Muncea zi şi noapte pentru sora ei, îi ţinea loc şi de bucătăreasa şi de spălatoreasă şi, în afară de aceasta, cosea pentru negustorii de haine gata, ba chiar se ducea să spele pe jos, şi tot ce cîştiga îi dadea soră-sii. Nu îndrăznea să ia o comanda sau sa primească ceva de lucru fără învoiala bătrînei. Iar bătrînă îşi făcuse testamentul, fapt pe care Lizaveta îl ştia, şi prin acest testament nu-i lasa nici o para chioara, ci numai mobila, scăunele etc; toţi banii îi lasa unei mînăstiri din gubernia N., pentru veşnica ei pomenire. Lizaveta n-avea cinul de nevasta de arhivar, ca soră-sa. înalta ca o prăjină, prost alcătuita, cu picioare enorme, lungi şi parcă răsucite, purta nişte ghete scîlciate, de piele de capra, nu se găsise nimeni s-o ia de nevastă şi rămăsese o simpla tîrgoveaţă, dar întotdeauna foarte curăţică. Ceea ce îl miră şi stîrnea mai ales ilaritatea studentului era că Lizaveta rămînea mereu însărcinata...
― Păi zici că e urîtă! spuse ofiţerul.
― E negricioasă, ca un soldat costumat în femeie, dar ştii, nu-i de fel urîtă. Are o faţa şi nişte ochi plini de bunătate, şi o privire blînda. Dovada - place multora. E liniştita, blînda, sfioasă, supusa, poţi să faci cu ea tot ce vrei. Şi are un zîmbet frumos chiar.
― Mi se pare că-ţi place şi ţie? rîse ofiţerul.
― Da, de ciudata ce e. Cât despre blestemata aceea de bătrînă, aş ucide-o şi aş jefui-o şi te încredinţez că nu m-ar mustra conştiinţă nici ătîtica, adaugă studentul cu înflacărare.
Ofiţerul se porni pe rîs, iar Raskolnikov tresari. Cât de ciudat se împleteau aceste vorbe cu gîndurile lui!
― Stai, da-mi voie să-ţi pun o întrebare serioasa, spuse studentul, tot mai întărîtăt. Fireşte, am glumit adineauri, dar gîndeşte-te; pe de o parte avem o babă tîmpită, inutila, o fiinţa de nimic, răutăcioasa şi bolnava, de care nimeni nu are nevoie şi care, dimpotrivă, mai face şi rău tuturora, care nu ştie nici ea pentru ce trăieşte şi care azi, mâine o să moară de moarte naturala. înţelegi?... Ai înţeles?
― Înţeleg, raspunse ofiţerul, privindu-şi ţinta tovarăşul tot mai înflacărat.
― Ascultă acum: pe de alta parte, avem forţe tinere, pline de vlagă, care se prăpădesc de pomană, fără sprijin, şi asta cu miile, peste tot locul! Câte fapte bune nu s-ar putea face, câte lucruri nu s-ar putea înfăptui sau îndrepta cu banii pe care bătrînă i-a hărăzit mînăstirii! Sute, poate chiar mii de existenţe îndreptate pe calea cea buna; zeci de familii salvate din ghearele mizeriei, din desfrîu, de la pieire, de la viciu, de la spitalele de boli venerice ― şi toate acestea cu banii batrînei. S-o omori, să-i iei banii, ca mai tîrziu, cu ajutorul lor, să te consacri binelui omenirii şi cauzei comune; nu crezi tu că mii de binefaceri ar justifica o crimă, o singură crimă neînsemnată? Mii de vieţi salvate de mizerie şi descompunere cu preţul unei singure vieţi. O singură moarte şi, în schimb, sute de vieţi salvate ― nu vezi, e aproape o chestiune de aritmetică! Şi, la urma urmelor, cât trage pe cântarul vieţii existenţa acestei babe ofticoase, proaste şi răutăcioase? Nici cât viaţa unui păduche, a unui gîndac, nici aţîta măcar, căci bătrîna este daunătoare pentru semenii ei. Strică viaţa altora: deunăzi, de pilda, a muşcat-o de deget pe Lizaveta, cîţ pe ce s-o lase fără el.
― Fireşte, ea nu merita să trăiască, răspunse ofiţerul, dar ce vrei, natura...
― Eh, frate, natura o poţi corecta şi îndrepta, altfel ne-am îneca în prejudecăţi. Altfel n-ar fi existat nici un om mare. Zicem: „datorie, conştiinţa" ― n-am nimic împotrivă! Dar ce înţeles le dam? Stai, să-ţi mai pun o întrebare. Ascultă!
― Nu, acum ascultă tu, vreau şi eu să-ţi pun o întrebare. Ascultă!
― Ei?
― Tu vorbeşti, faci pe oratorul, dar ia spune: tu însuţi ai putea s-o ucizi pe bătrînă sau nu?
― Bineînţeles că nu! Am vorbit din punct de vedere al dreptăţii... Nu despre mine e vorba...
― După părerea mea, dacă tu însuţi nu te poţi hotărî la una ca asta, atunci toată vorbăria despre dreptate e de prisos! Hai să mai facem o partida.
Raskolnikov era grozav de tulburat. Fireşte, nu erau decât aceleaşi discuţii şi idei tinereşti pe care le auzise adesea, sub altă formă şi pe altă temă. Dar de ce, de ce tocmai acum se întîmpla să auda exprimate aceste idei, tocmai în clipa când şi în mintea lui se năşteau... exact aceleaşi gînduri? De ce tocmai acum, când abia ieşise din odaia batrînei cu germenul acestui gînd se nimerise să auda vorbindu-se despre ea? întotdeauna i s-a părut stranie coinci-
denţa! Şi, într-adevăr, parca era scris ca discuţia aceasta banala, auzită în local, să aibă o înrîurie covîrşitoare asupra desfăşurării ulterioare a lucrurilor şi a întregii lui sorţi...
Întorcându-se acasă din piaţa Sennaia, Raskolnikov se trînti pe divan şi rămase nemişcat o ora întreagă. Între timp, afară se întunecase; nu avea luminare şi chiar de-ar fi avut nu i-ar fi trecut prin minte s-o aprinda. Mai tîrziu îi fu cu neputinţa să-şi reamintească dacă în timpul acesta se gîndise la ceva sau nu. În sfîrşit, simţind din nou că-l apucă frisoanele, îşi dadu seama cu mulţumire că putea să se întinda pe divan. Peste puţin îl copleşi un somn greu, apăsător, ca de plumb.
Dormi neobişnuit de mult şi nu visa nimic. Nastasia, care intrase a doua zi pe la zece dimineaţa în odaia lui, abia reuşi să-l trezească. Îi aduse ceai şi pîine. Un ceai spălacit, ce mai rămăsese în ceainicul ei.
― Ia te uita cum mai doarme! strigă dînsa, revoltată. Doarme şi iar doarme!
Raskolnikov se săltă cu greu. îl durea capul; se scula în picioare, încerca să se mişte prin odaie, dar căzu din nou pe divan.
― Iar te culci? strigă Nastasia. Nu cumva eşti bolnav? Raskolnikov nu-i răspunse.
― Vrei ceai?
― Mai tîrziu, şopti el cu greu, închizînd ochii şi răsucindu-se cu faţa la perete. Nastasia rămase în picioare alaturi.
― Te pomeneşti că-i bolnav, zise femeia, dar îl lasă şi pleca.
Pe la ceasurile doua se întoarse în odaie şi îi aduse supa. Raskolnikov zăcea pe divan în aceeaşi poziţie. Nu se atinsese de ceai. Nastasia se înfurie şi începu să-l scuture cu răutate.
― Ce tot dormi? striga dînsa, privindu-l în sila. Raskolnikov se ridica, se aşeza în capul oaselor, dar nu-i răspunse nimic şi rămase cu ochii pironiţi în podea.
― Eşti bolnav? întrebă Nastasia, dar nici de data aceasta nu Primi nici un răspuns.
― Barem mai du-te oleacă şi te plimbă, zise eă după o scurtă tăcere, să mai iei aer. Ai să mănînci, au ba?
― Mai tîrziu... rosti el abia auzit. Du-te! şi-i făcu semn să plece. Femeia mai stătu câteva clipe, privindu-l cu mila, apoi ieşi din odaie.
Peste câteva minute Raskolnikov ridica ochii şi privi lung ceaiul şi supa. Apoi luă pîinea, o lingura şi începu şă mănînce.
Mîncă puţin, ăbiă două-trei linguri, înghiţite fără pofta, aproape mecanic. Capul nu-l mai durea atât de rău. După ce mîncă, se culcă din nou pe divan cu faţa în jos, dar nu mai putu să adoarmă, ci zăcu nemişcat, cu obrazul înfundat în pernă. Visă întruna nişte vise foarte stranii: se făcea că e în Africa, în Egipt, într-o oază. Caravana se odihneşte, cămilele stau culcate, liniştite; de jur împrejur se înalţă palmierii roată, toată lumea prînzeşte. Iar el bea apa de-a dreptul din izvorul care curge şi şopoteşte alaturi. Ce apă rece, minunată, albastră, proaspătă şi răcoritoare curge pe pietricelele multicolore şi pe nisipul curat, cu scânteieri de aur!... Deodată, auzi limpede bătaia unui ceas. Tresări, se dezmetici, înălţa capul, se uita pe fereastra, cautînd să-şi dea seama cit e ceasul şi, trezit de-a binelea, sări în sus, că şi când cineva i-ar fi dat brînci. Se apropie în vîrful picioarelor de uşă, o întredeschise uşurel şi trase cu urechea. Inima îi bătea cu putere. Pe scară eră linişte, că şi cum toată căsă ar fi adormit... îi păru ciudat, absurd, cum de putuse să doarmă, cufundat într-un fel de amorţeala, din ajun şi pînă în clipa aceea, când mai erau atâtea de făcut şi nimic nu fusese pregătit... Poate că bătuse ora şase? O agitaţie extraordinară, febrila puse stăpînire pe el, luînd locul amorţirii şi toropelii somnului. De altfel, nu avea prea multe pregătiri de făcut. Caută din răsputeri să-şi adune gîndurile, să nu uite nimic; dar inima îi zvîcnea atât de tare, încât răsufla cu greu. În primul rând, trebuia să făcă un laţ şi să-l coasă de pardesiu: asta n-avea să-i ia decât un minut. Vîrî mână sub perna, căută prin rufăria îndesată acolo şi găsi o cămăşă veche, ruptă, nespălată. Rupse din ea o fîşie lată de vreo cinci centimetri şi lungă de vreo treizeci. O îndoi, scoase de pe el pardesiul lung, bun încă, făcut dintr-un material tare, de bumbac (singurul lui palton) şi începu să coasă cele două capete ale fîşiei pe dinăuntru, sub braţul stîng. Mîinile îi tremurau, dar se stăpîni şi-şi duse treaba la bun sfîrşit, aşa încât atunci când îşi puse pardesiul nu se vedea de loc cusătura. Acul şi aţa fuseseră pregătite măi demult şi se aflau în sertarul mesei, într-o hîrtiuţă. Cât despre laţ, era o idee a lui, foarte iscusită: laţul acesta era făcut pentru topor. Doar nu putea să meargă pe strada cu toporul în mînă, iar dacă l-ăr fi ascuns sub pardesiu, ar fi trebuit să-l ţină cu mînă şi aşa ar fi bătut la ochi. Cu ajutorul laţului însă, era de ajuns să introducă înăuntru tăişul şi toporul va atîrna liniştit sub braţ, tot drumul. Daca bagă mână în buzunar poate să ţină toporişca să nu se clatine; şi cum pardesiul era foarte larg, un adevărat sac, nu s-ar observa că ţine ceva prin buzunar. Acest laţ îl născocise cu două săptămîni înainte.
După ce isprăvi pregătirile, vîrî degetele în crăpătură dintre divanul lui „turcesc" şi podea, bîjbîi în colţul stîng şi scoase amanetul demult pregătit şi ascuns acolo. De altfel, nu era vorba de un amanet adevărat, ci de o bucăţică de lemn, bine geluită, de mărimea şi grosimea unei tabachere de argint. O găsise întîmplator într-una din plimbările lui, într-o curte unde, într-o aripă ă casei, se afla un atelier de tîmplarie. Mai tîrziu îi adaugase o bucăţica subţire şi neteda de tabla - o bucăţica ruptă de la cine ştie ce şi pe care o găsise în aceeaşi zi pe strada. Prinsese cele două placuţe una peste cealaltă, cruciş, cu un fir de aţa, cea de fier fiind mai mica decât cea de lemn; apoi le învelise elegant într-o bucată albă de hîrtie şi legase pachetul cu un nod complicat. Asta ca sa ocupe câteva momente atenţia bătrînei şi sa poată prinde clipă prielnică, în timp ce va încerca să dezlege pachetul. Adaugase placuţa de metal pentru ca pachetul să cântărească mai greu şi bătrîna să nu-şi dea seama de la început că „obiectul" era de lemn. Toate acestea le păstrase sub divan pentru momentul oportun. în clipa în care scoase amanetul, cineva striga în curte:
― Ehe, e trecut de mult de şase!
― De mult! Doamne!
Raskolnikov se repezi la uşă, trase cu urechea, îşi luă pălaria şi începu să coboare, atent şi uşor ca o pisică, cele treisprezece trepte ce-l despărţeau de gazda lui. Avea de făcut lucrul cel mai important: sa fure toporul din bucătărie. Ca trebuia s-o facă cu toporul, hotărîse demult. Mai avea şi un cuţit de grădinărie; dar nu se putea bizui pe cuţit şi mai ales pe puterile lui; tocmai de aceea îşi fixase definitiv alegerea asupra toporului. Trebuie sa vorbim în treacăt despre o particularitate ciudată pe care o aveau toate hotărîrile definitive pe care le lua: cu cât erau mai definitive, cu atât păreau mai absurde şi mai monstruoase. Cu toată lupta launtrică, chinuitoare, în tot răstimpul acesta n-a putut niciodată, nici o clipa, să creada că proiectele lui ar putea fi aduse la îndeplinire, cu adevărat.
Şi chiar daca s-ar fi întîmplat ca totul sa fie ticluit şi hotărît pînă la ultimul punct şi n-ar mai fi existat nici un dubiu, probabil ca totuşi ar fi renunţat, parându-i ceva absurd, monstruos şi imposibil. Dar mai rămăseseră o sumedenie de puncte nerezolvate, iar îndoielile persistau. In ceea ce priveşte însă toporul şi procurarea lui, nu se neliniştea câtuşi de puţin, fiindcă era din cale-afară de uşor de rezolvat. Nastasia lipsea întruna de acasă, mai ales seara; dadea fuga ba la o vecina, ba la băcănie, iar uşa o lasa deschisă. Gazda o certa mereu pentru asta. Aşadar, atunci când va sosi clipa hotărîtoare, nu avea decât să intre pe furiş în bucătărie şi să ia toporul, iar mai tîrziu, peste un ceas (când totul va fi sfîrşit), sa intre din nou şi să-l pună la loc. Fireşte, se poate ca totul sa nu meargă pe roate; de pilda, s-ar putea ca, venind peste o oră să pună toporul la locul lui, să dea peste Nastasia care putea să se întoarcă între timp. Atunci trebuia să urce în odaia lui să aştepte pînă va pleca din nou. Dar daca între timp ea are nevoie de topor, observa că lipseşte şi începe să facă gălagie? Ar putea să-l bănuiască, sau, cel puţin, ar avea motiv să-l bănuiască.
Dar toate acestea erau amănunte la care nu voia încă şi nici nu avea timp să se gîndească. Se gîndea la ceea ce era mai important, lasînd amănuntele pentru clipă când se va hotărî definitiv. Dar asta părea absolut irealizabil. Cel puţin aşa credea. De pilda, nu-şi putea închipui că într-o buna zi va înceta de a gîndi, se va scula şi se va duce acolo... Pînă şi repetiţia din zilele trecute (adică vizita pe care o făcuse cu gîndul de a repera definitiv locul acţiunii) nu fusese o repetiţie serioasa, ci doar aşa: „Hai să mă duc, să văd, ce să tot visez!", şi nici nu avusese puterea s-o duca la capăt; se lasase păgubaş şi fugise, indignat de el însuşi. Cu toate acestea, din punct de vedere etic, socotea problema soluţionată: cazuistica lui se ascuţise ca o lama de brici şi nu mai găsea în mintea lui obiecţiuni raţionale; dar, n-avea încredere nici în raţiunea lui şi căuta cu încăpăţînare, ca un rob neputincios, obiecţii din afară, bîjbîind ca şi cum cineva l-ar fi obligat şi împins s-o facă. Ziua din ajun, plină de evenimente neprevăzute şi hotărîtoare, rezolvase dintr-o dată toata problema şi lucra asupra lui aproape mecanic: parca l-ar fi împins de la spate o putere oarba şi neînduplecata, de neînvins. Ca şi cum din nebăgare de seama i s-ar fi prins poalele hainei într-o curea de transmisie şi acum îl trăgea şi pe el sub roata maşinii.
La început ― de altfel, era mult de atunci ― îl preocupase o întrebare: de ce aproape toate crimele ies la iveala şi se descoperă atât de uşor, de ce urmele lasate de mai toţi criminalii sînţ atîţ de evidenţe? Treptat, ajunsese la diverse concluzii interesante şi ― după părerea lui - cauza principala nu consta atât în posibilitatea de a tăinui crima, cât în însăşi persoana criminalului; acesta, adică mai toţi criminalii, în momentul crimei suferă de un fel de paralizie a voinţei şi raţiunii, şi de aceea se poartă cu o neglijenţă şi uşurinţă fenomenala, copilarească, şi asta tocmai în clipele când agerimea minţii şi prudenţa sunt indispensabile. După părerea lui, aceasta eclipsa a raţiunii şi paralizie parţiala a voinţei se datorau unei stări bolnăvicioase, morbide, care se dezvolta treptat şi ajunge la paroxism cu puţin înainte de săvîrşirea crimei, persista cu aceeaşi intensitate în momentul crimei şi câtva timp încă, mai lung sau mai scurt, depinde - de la individ la individ ― după crima: mai tîrziu, aceasta stare morbida trece, ca orice boala. În ceea ce priveşte întrebarea dacă boala este aceea care generează crimă, său crima în sine, prin natura ei speciala, este întotdeauna însoţita de fenomene morbide - nu se simţea în stare s-o rezolve.
Ajuns la aceste concluzii, hotărîse că el personal, în aceasta Privinţa, nu se va lasa prada acestor fenomene bolnăvicioase, că va rămîne stăpîn pe raţiunea şi pe voinţa lui în tot timpul acţiunii, şi asta pentru simpul motiv că acţiunea lui „nu era o crima"... Vom lasa deoparte procesul datorită căruia ajunsese la aceasta concluzie; şi aşa am făcut destule digresiuni... să adaugam numai că greutăţile efective, pur materiale, în genere, jucau în mintea lui un rol secundar. „Este de ajuns sa-ţi păstrezi prezenţa de spirit şi întreaga putere de voinţa, şi obstacolele vor fi învinse la timpul lor, pe măsură ce le voi studia mai în amănunt..." Dar acţiunea nu începea. El nu înceta de a se îndoi de hotărîrile lui definitive şi, când a bătut ceasul, totul s-a petrecut altfel decât a crezut, întîmplator, aproape pe neaşteptate.
Un fapt mărunt, cu totul neînsemnat, îl încurca grozav încă înainte de a fi coborît scara. Ajuns în dreptul bucătăriei, a cărei uşa era ca de obicei data de perete, trase cu ochiul cu grija, ca să studieze în prealabil situaţia: în primul rând, să se convingă că, în lipsa Nastasiei, gazda nu intrase în bucătărie, iar daca intrase, atunci să vada daca uşa ce da în odaia ei era bine închisă şi dînsa nu putea să-l vada când va intra să ia toporul. Cât de mare îi fu însă mirarea când constată că de data aceasta Nastasia nu numai că era acasă, în bucătărie, dar făcea şi treabă: scotea rufele dintr-un coş şi le întindea pe frînghie! Zărindu-l, femeia îşi întrerupse munca, se întoarse spre el şi-l urmări cu privirea când trecu prin faţa uşii. Raskolnikov se făcu că nu o vede şi trecu că şi cum n-ar fi observat nimic. Dar se isprăvise: nu avea topor! Şi acest fapt îl descumpăni.
„De ce-oi fi crezut eu, se gîndeă el, ajungînd în gang, că tocmai în clipa necesara ea va lipsi de acasă? De ce, de unde mi-a intrat ideea asta în cap?"... Era profund contrariat, se simţea chiar umilit într-un fel. De ciuda, îi venea să se batjocorească singur. O mînie sălbatică se aprinse în sufletul lui.
În gang se opri, îngîndurat. îi era sila să iasă în strada numai de ochii lumii, să se plimbe; şi-i era şi mai sila sa se înapoieze în odaia lui. „Ce ocazie unica am pierdut!", mormăi el, stînd fără nici un rost în gang în dreptul cămăruţei întunecate a portarului, a cărei uşă era larg deschisa. Deodată, tresari. Sub laviţa din dreapta din odaiţa portarului, care se afla la doi paşi de el, strălucea ceva... Se uita împrejur - nu se zarea nimeni.
Pe vîrfuri, se apropie de odaie, coborî două trepte şi-l strigă încetişor pe portar. „Aşa şi este ― nu-i acasă. De altfel, trebuie să fie pe undeva pe aproape, prin curte, pentru că a lasat uşa deschisa." Se repezi la topor (ceea ce strălucise eră într-ădevăr un topor), îl trase de sub laviţa unde zăcea între doua bucăţi de lemne, îl prinse pe loc în laţ, vîrî amîndouă mîinile în buzunare şi ieşi din odaie; nimeni nu-l văzuse! „Aici nu raţiunea, ci dracul a fost la mijloc!" se gîndi el, zîmbind ciudat. întîmplarea îi dadu un curaj nemăsurat.
Porni la drum, mergînd încet, stăpînit, fără nici o graba, ca să nu trezească vreo bănuiala. Nu se prea uita la trecători, căută chiar să nu-şi oprească ochii pe nici o faţa şi să treacă neobservat. Deodată, îşi aduse aminte de pălaria lui. „Doamne-Dumnezeule! Acum două zile am avut bani şi nu mi-am luat o şapca!" Un blestem îi scăpa printre dinţi.
Se uita întîmplator, cu coada ochiului, într-o prăvălioară şi văzu că pendula arăta şapte şi zece minute. Trebuia să se grăbească şi, cu toate acestea, trebuia să facă un ocol: să se apropie de casă din partea cealaltă...
Altădată, când i se întîmpla să-şi închipuie cum aveau să fie toate acestea, se gîndea uneori că-i va fi grozav de frica. Acum însă nu se prea temea, ba chiar nu se temea de fel. În clipa aceasta îi veneau gînduri care nu aveau nici o legătură cu ceea ce făcea; gînduri care nu stăruiau multa vreme. Astfel, trecând prin faţa grădinii Iusupov, îi veni ideea construirii unor fîntîni arteziene şi-şi închipui cât de bine ar răcori ele aerul din toate pieţele. Treptat, ajunse la convingerea că Gradina de Vară ar trebui extinsa peste Cîmpul lui Marte şi chiar unita cu Gradină Mihailovski, a palatului; ar fi frumos şi extraordinar de folositor oraşului. Apoi îl preocupa deodată întrebarea de ce tocmai în oraşele mari, omul, nu din simpla necesitate, ci parcă anume, tinde să se aşeze în acele cartiere unde nu sunt nici grădini, nici fîntîni arteziene, şi unde domnesc murdaria, putoarea şi toate porcăriile din lume. Apoi îşi aminti deodată de plimbările pe care el însuşi avea obiceiul sa le facă prin Piaţa Sennaia şi se dezmetici pentru o clipa. „Ce aiureala! gîndi el. Nu, e mai bine să nu mă gîndesc la nimic!"
 „Şi condamnaţii la moarte, când sunt duşi la locul de osînda, poate că se agaţă cu gîndul de toate obiectele pe care le întîlnesc în cale", îi trecu deodată prin minte, ca un fulger; alungă numaidecât acest gînd... Acum se apropia: iată casa, iată poarta. Undeva, cine ştie unde, ceasul bătu o singura data. „Ce-i asta? Să fie şapte şi jumătate? Nu se poate, a luat-o înainte ceasul."
Spre norocul lui, în gang totul merse din nou de minune. Mai mult încă, parca anume, cu o clipa înainte, un car uriaş cu fîn intrase pe poarta, ascunzîndu-l pe Raskolnikov în timp ce străbătea gangul şi, de îndată ce carul intra în curte, el se strecură pe scara din dreapta. De partea cealaltă a carului, câteva glasuri ţipau şi se ciorovăiau, dar nu-l observă nimeni şi nu întîlni pe nimeni în calea lui. Multe ferestre care dadeau în curtea aceea uriaşa, pătrata, erau deschise, dar el nu-şi ridică ochii spre ele; nu se simţea în stare s-o facă. Scara care ducea spre apartamentul bătrînei era aproape, în dreapta gangului. Apuca pe scara...
Răsufla ădînc, îşi apăsă cu mână inima care zvîcnea cu putere, pipăi toporul, îl îndreptă şi începu să urce încet, trăgînd cu urechea la toate zgomotele. Dar şi scara era absolut pustie; toate uşile erau încuiate; nu întîlni pe nimeni. La primul etaj, ce-i drept, uşa unui apartament era dată de perete; acolo lucrau nişte zugravi, dar aceştia nu-i dadură nici o atenţie. Raskolnikov stătu locului, şe gîndi şi sui mai departe. „Fireşte, ar fi fost mai bine daca nu erau aici, dar... mai sunt doua etaje."
Iata şi etajul trei, iată uşa, iată apartamentul de vizavi, cel neocupat. La etajul doi, locuinţa de sub apartamentul bătrînei părea de asemeni neocupata; cartea de vizita bătută în cuişoăre era scoasa, locatarul se mutase!... Raskolnikov se sufoca. Pentru o clipă îi trecu prin minte o idee: „N-ar fi mai bine să plec?" Dar nu-i dadu importanţă şi începu să asculte ce se petrecea în apartamentul bătrînei: acolo domnea o tăcere mormîntala. Trase cu urechea spre scara, asculta mult, atent... Se mai uita o data de jur împrejur, îşi luă inima în dinţi, se îndrepta de spate, controla dacă toporul se ţinea bine în laţ. „N-oi fi prea... palid? se întreba el. N-oi fi prea emoţionat? E bănuitoare... Să mai aştept... să se ăstîmpere inima!"
Dar inima nu se astîmpăra, dimpotrivă, parca dinadins bătea tot mai tare, tot mai tare... Nu se mai putu stăpîni, întinse încet braţul spre clopoţel şi sună. Peşte câteva clipe mai suna o data, ceva mai tare.
Nici un răspuns. N-avea rost să mai sune, de altfel, ar fi fost nepotrivit. Bătrîna, desigur, era acasă, dar era bănuitoare şi era singura, îi cunoştea întrucâtva obiceiul... şi-şi lipi din nou urechea de uşă. Oare simţurile să i se fi ascuţit într-atât (ceea ce era greu de admis) sau se auzea în adevăr... dar desluşi deodată, de partea cealaltă a uşii, un foşnet uşor, ca şi cum cineva ar fi pus cu precauţie mână pe clanţa şi o rochie s-ar fi atins de uşă. Cineva stătea cu mână pe zăvor, căutînd şă rămînă neobservat şi asculta, pîndindu-l dinăuntru, ca şi dînsul, de afara şi poate cu urechea lipită de uşă...
Dinadins, făcu o mişcare mai zgomotoasa, mormăi ceva ca să nu dea impresia că se ascunde; apoi mai sună o dată, fără grabă, fără nerăbdare, ca un om aşezat. Mai tîrziu, când îşi aducea aminte de toate, aceasta clipă îi rămăsese deosebit de limpede şi de viu întipărită în minte; niciodată nu şi-a putut explica mai tîrziu de unde luase atâta viclenie, cu atât mai mult cu cât, din pricina emoţiei, mintea i se întuneca din când în când şi aproape nu-şi mai simţea trupul... O clipă mai tîrziu auzi trăgîndu-se zăvorul.
Capitolul VII

Ca şi rândul trecut, uşa se întredeschise puţin de tot şi doi ochişori ageri şi bănuitori îl fixară din întuneric. Atunci Raskolnikov se zăpăci şi făcu o mare greşeala.
De teama şă nu se sperie bătrîna, văzînd că sunt singuri şi gândind că aspectul lui n-ăre să inspire încredere, puse mână pe clanţă Si trase uşa spre el, ca nu cumva baba să i-o închida în nas. Văzînd aceasta, batrîna nu smuci uşa spre ea, dar nici nu luă mina de pe clanţă, aşa încât Raskolnikov fu cât pe aci s-o tragă afară, pe scară, cu uşă cu tot. Iar când văzu că ea rămîne în prag, închizîndu-i trecerea, şi nu-l lasă să intre, porni înainte fără să ţină seama de ea. Femeia, speriata, sări într-o parte, voi să spună ceva, dar nu izbuti şi doar îl privea cu ochii mari.
― Buna ziua, Aleona Ivanovna (începu el cu tonul cel mai firesc cu putinţa, dar glasul nu i se supunea, se frînse şi începu să-i tremure), v-am adus... un obiect... dar, haideţi mai bine... la lumina...
Şi, lasînd-o pe bătrînă acolo unde se afla, intră în odaie, fără să mai aştepte să-l poftească. Bătrîna se repezi pe urmele lui; limba i se dezlegă.
― Doamne! Ce vrei?... Cine eşti? Ce doreşti?
― Vai de mine, Aleona Ivanovna... doar mă cunoaşteţi... sunt Raskolnikov... uitaţi-vă, v-am adus amanetul despre care v-am vorbit acum câteva zile.
Şi îi întinse amanetul.
Bătrîna se uită la pachet, dar numaidecât ridica iar ochii şi-i pironi asupra musafirului nepoftit, cu o privire pătrunzătoare, ciudoasă şi bănuitoare. Un minut şe scurse; lui Raskolnikov i se păru chiar că citeşte în ochii ei un fel de ironie, ca şi cum femeia i-ar fi ghicit intenţiile. Simţi că-şi pierde cumpătul, că aproape se teme, şi chiar atât de tare, încât ar fi în stare - dacă-l mai priveşte aşa, fără să sufle o vorba, încă vreo câteva secunde - s-o ia la goana.
― Ce vă uitaţi la mine de parcă nu m-aţi cunoaşte?! se răsti el furios. Dacă vreţi ― luaţi amanetul, dacă nu ― mă duc la altcineva. N-am vreme de pierdut!
Nici nu se gîndise să spună aceste vorbe, izbucniseră din gură de la sine, pe neaşteptate.
Batrîna se dezmetici, iar tonul hotărît al musafirului pesemne îi dadu curaj.
― Păi şi dumneata, maică, ce te... ce-i asta? întreba ea, privind amanetul.
― O tabachera de argint; doar v-am spus rândul trecut.
Femeia întinse mână.
― De ce eşti aşa alb la faţa? Şi-ţi tremura mîinile! Ai fost cumva
la baie?
― Friguri, răspunse Raskolnikov tăios. Păleşti, vrei-nu vrei... dacă nu ai ce mînca, adaugă el, abia rostind cuvintele.
Puterile îl părăseau iarăşi. Dar răspunsul părea verosimil; batrîna lua amanetul.
― Ce-i asta? repeta dînsa, cercetîndu-l din nou cu atenţie şi cântărind pacheţelul în mînă.
― Un obiect... O tabacheră... de argint... uitaţi-vă la ea.
― Nu prea pare să fie de argint... Ia te uită ce-a mai înfăşurat-o! Tot trudindu-se să dezlege sforicică, se îndreptă spre fereastră, la lumină (toate ferestrele erau închise, deşi era zăpuşeala) şi, întorcându-i spatele, câteva clipe nu se mai ocupa deloc de el. Raskolnikov descheie pardesiul, desfăcu toporul din laţ, dar nu-l scoase de tot, îl ţinea cu mână dreapta sub haina. Mîinile îi erau grozav de slabe; simţea cu fiecare clipa cum se înţepenesc şi şe răcesc mai mult. Se temea că va scăpa toporul... deodată capul începu să i se învîrtească.
― Ce-ai înfăşurat aici? exclama, înciudata, batrîna, făcând o mişcare spre el.
Nu mai era nici o clipa de pierdut. Scoase toporul, îl ridică cu amîndouă mîinile, abia dîndu-şi seama ce face, şi, aproape fără nici o sforţare, aproape mecanic, îl lasă să cada cu muchia pe creştetul bătrînei. Era la capătul puterilor. Dar de îndată ce lovi cu toporul, îi reveni şi puterea.
Bătrîna, după obiceiul ei, era cu capul gol. Părul bălan, uşor încărunţit şi rar, uns din belşug cu ulei, era strîns împletit într-o coada subţire, ca o coada de şoricel, prinşă la ceafa cu o bucăţică de pieptene de baga. Lovitura nimerise drept în moalele capului, ceea ce se datora staturii sale mici. Femeia scoase un ţipat slab, foarte slab, şi deodată se lasă în jos; totuşi mai avu timp să ducă mîinile la cap. Într-una din ele mai ţinea încă „amanetul". Atunci Raskolnikov o lovi cu toata puterea, o data, de două ori, tot cu muchia toporului, şi tot în creştetul capului. Sîngele porni să curgă ca dintr-un pahar răsturnat şi trupul se prăbuşi pe spate. Raskolnikov făcu un pas înapoi, o lasă să cada şi se apleca numaidecât asupra ei; femeia murise. Ochii îi erau bulbucaţi, ca şi cum ar fi vrut să-i sară din căp, obrazul şi fruntea ― încreţite şi schimonosite spasmodic.
Raskolnikov puse toporul jos, alaturi de moartă, şi vîrî numaidecât mână în buzunarul ei, căutînd sa nu se murdarească de sîngele care curgea încă; scotocea în buzunarul drept, cel din care femeia scosese cheile rândul trecut. Era perfect lucid, nu mai simţea nici o ameţeala, capul nu i se mai învîrtea, numai mîinile îi mai tremurau încă. Mai tîrziu, îşi amintea ca fusese cât se poate de atent şi de prudent, dîndu-şi osteneala să nu se murdarească de sînge... Scoase cheile numaidecât: ca şi data cealaltă erau prinse toate la un loc pe un ineluş de oţel. Alergă în dormitor. Eră o odaie mica, cu un iconostas mare, cu icoane multe. Lîngă peretele opus se afla un pat, foarte curat, cu plapuma vătuita din peticele de mătase. în faţa celuilalt perete se afla scrinul. Ciudat: de îndată ce încercă să potrivească cheile la scrin, de îndată ce le auzi clinchetul, simţi un fior în spate. Fu din nou cuprins de dorinţa de a lasă totul balta şi de a pleca. Dar ăsta nu ţinu decât o clipă; eră prea tîrziu ca să mai dea înapoi. Zîmbi chiar, fiindca-i trecuse aşa ceva prin cap, apoi îl fulgera un gînd neliniştitor. I şe năzări deodată că bătrîna poate tot mai trăia încă şi putea să-şi vină în fire. Lasă cheile şi scrinul şi alerga înapoi, acolo unde zăcea cadavrul, apuca toporul, îl ridică, dar nu-l lasă să cada. Nu era nici o îndoiala că bătrîna murise. Se aplecă şi, cercetînd-o de aproape, văzu limpede că craniul fusese sfărîmăt şi osul din creştet uşor strîmbăt într-o parte. Voi să-l pipăie cu degetul, dar îşi trase mână înapoi; şi aşa se vedea clar. Între timp, în jurul capului bătrînei se făcuse o băltoaca de sînge. Raskolnikov observă deodată un şnuruleţ care atîrna de gîtul bătrînei; trase de el, dar şnuruleţul era tare şi nu voia să se rupă; era ud de sînge. Raskolnikov încercă sa scoată din sîn obiectul prins de şnur, fără să-l mai rupă, dar ceva îl împiedică să iasă. Nerăbdator, ridică din nou toporul gata sa taie şnurul pe loc, pe trup, dar nu îndrăzni şi cu greu, după doua minute, murdarindu-şi mîinile şi toporul izbuti sa taie şnurul fără să se atingă de trupul neînsufleţit; nu greşise ― era o pungă. De şnur erau prinse doua cruciuliţe, una de chiparos şi una de aramă, şi o iconiţă smălţuita; alaturi se afla un fel de pungă-port-moneu de antilopa, soioasă şi în partea de sus cu o margine şi un inel din metal. Punga era bine umflata; Raskolnikov o vîrî în buzunar fară s-o cerceteze, zvîrli cruciuliţele pe pieptul bătrînei şi, luînd de data aceasta toporul cu el, se repezi din nou în iatac.
Era grozav de grăbit, apucă cheile şi încerca din nou să deschida scrinul. Dar nu izbutea; cheile nu intrau în broasca. Nu că i-ar fi tremurat mîinile, dar greşea întruna: de pilda, vedea bine că cheia nu se potriveşte şi totuşi o baga în broască. Deodată îşi aduse aminte şi înţelese că cheia cea mare, cu limba zimţată, care se tot legăna printre cele mici, nici nu era de la scrin (aşa se gîndise şi rândul trecut), ci negreşit de la vreo ladiţă şi că tocmai în ladiţa aceea poate că erau ascunse lucrurile de preţ. Lasă scrinul şi şe vîrî şub pat, ştiind că bătrînele ău obiceiul să ţină astfel de ladiţe sub pat. Într-ădevăr, găsi acolo o ladiţă destul de mare, ceva mai lunga de şaptezeci de centimetri, cu capacul bombat, îmbrăcata în safian roşu şi împodobita cu ţintişoare de oţel. Cheia zimţată şe potrivea la broasca şi o deschise numaidecât. Deasupra, învelita într-un cearşaf alb, se afla o haina de postav roşu, îmblanită cu iepure; dedesubt - o rochie de mătase; apoi un şal, iar mai jos, pînă la fund, nu părea să fie decât tot soiul de boarfe. Mai întîi, Raskolnikov încercă să-şi şteargă mîinile de sînge pe postavul roşu al hainei. „Tot e roşu, şi pe roşu sîngele nu se cunoaşte, se gîndi el, apoi îşi veni în fire. Doamne, nu cumva îmi pierd minţile?" îşi zise îngrozit.
Răscoli un pic boarfele din lada; de sub haina îmblanita aluneca un ceas de aur. Atunci se repezi să scotocească lucrurile. Întradevăr, printre ele erau amestecate obiecte de aur ― brăţări, lanţişoare, cercei, ace de cravată etc. Unele erau în cutioarele lor, altele numai învelite în ziar, dar înfăşurate cu grijă, în foi puse în două şi legate cu sforicele. Fără să întîrzie, îşi umplu buzunarele pantalonilor şi ale pardesiului, fără să mai aleagă, fără să desfacă pacheţelele şi cutioarele; dar nu avu timp sa adune multe...
Nişte paşi uşori răsunară în odaia în care zăcea bătrîna. Se opri şi rămase împietrit ca un mort. Dar pesemne i se năzărise numai că aude paşi, căci liniştea era perfectă. Apoi, foarte discret, se auzi un ţipăt uşor, ca şi când cineva ar fi gemut încet, întretăiat, şi ar fi amuţit. Din nou se aşternu o tăcere de mormînt; se scurse un minut, poate două. Raskolnikov şedea pe vine lingă ladiţa deschisă şi aştepta cu răsuflarea tăiată; deodată sări în sus, apuca toporul şi dadu buzna afară din iătăc. În mijlocul odaii se afla Lizaveta, cu o legătură măre în braţe ― era ălbă că varul; n-avea putere nici sa strige şi-o privea încremenită pe soră ei ucisa. Când îl văzu năvălind în odaie se înfiora, o cuprinse tremurul şi faţa i se schimonosi de groază; ridică încet braţul în sus, deschise gura fară să scoată un sunet şi, încet de tot, se retrase de-a-ndaratelea într-un colţ al odaii, unde se ghemui fără să-şi ia ochii de la el, fără să poată striga, ca şi cum n-ar mai fi avut suflare. Raskolnikov se repezi asupra ei cu toporul; buzele Lizavetei se strîmbară jalnic, ca ale unui copil mic când se sperie la vederea unui lucru care-l îngrozeşte şi se pregăteşte să ţipe. Nenorocita de Lizaveta era într-atât de naiva, bătuta de soartă şi fusese întotdeauna atât de terorizată, incit nu-şi ridică braţul să-şi apere faţa, cum ar fi fost natural, căci toporul era acum în dreptul obrazului ei. Îşi ridică numai uşor mina stingă, dar nu pînă în dreptul feţei, şi o întinse încet înainte, ca şi cum ar fi vrut să-l depărteze. Lovitura o nimeri drept în ţeastă şi tăişul despică fruntea aproape pînă în creştet. Femeia se prăbuşi. Raskolnikov, pierzîndu-şi capul, apuca legătura pe care o ţinuse ea în mînă, apoi o zvîrli cit colo şi fugi în antreu.
Groaza îl cuprindea din ce în ce mai mult, mai ales după acest al doilea omor, cu totul neprevăzut. Ar fi vrut să fugă cât măi repede. Şi dacă în clipa aceea ar fi fost în stare să-şi dea seama, să judece limpede şi să cumpănească toată greutatea situaţiei în care se afla, să vada cât eră de disperata, de hidoasă şi de absurda, să înţeleagă totodată prin ce greutăţi mai avea de trecut şi câte fărădelegi va trebui poate să mai comită ca să scape de acolo şi să ăjunga acasă, se prea poate că ăr fi lasat totul baltă şi s-ar fi dus imediat să se denunţe singur. Şi aceasta nu din teama pentru el însuşi, ci de groaza şi dezgust faţa de ceea ce făptuise. Mai ales senzaţia aceasta de dezgust se ridica şi creştea în sufletul lui cu fiecare clipa ce trecea. Pentru nimic în lume nu s-ar fi apropiat de ladiţă şi nici nu ar fi intrat în odaie.
Treptat însă îl cuprinse un fel de toropeala, o stare de visare puse stăpînire pe sufletul lui; avea clipe de amnezie, sau, mai bine zis, uita ce era mai important şi se gîndea la fleacuri. De altfel, când îşi vîrî capul în bucătărie şi văzu pe banca o găleata pe jumătate plină cu apă, înţelese că trebuia să se spele pe mîini şi să spele toporul. Mîinile îi erau lipicioase şi pline de sînge. Vîrî tăişul în apă, apucă o bucăţica de săpun, care se afla pe prichiciul ferestrei, într-un ciob de farfurioara, şi începu să se spele chiar în găleata. După ce se curăţă bine, trase afară toporul, spăla fierul şi frecă îndelung - timp de vreo trei minute - coada toporului, pe care se închegase sîngele; încerca chiar să-l cureţe cu săpun. Apoi şterse totul cu rufele, care se uscau pe frînghia întinsă de-ă curmezişul bucătăriei, şi cercetă atent toporul la fereastra. Nu rămăsese nici o urmă, doar lemnul era încă ud. Prinse cu grija toporul la locul lui, în laţul de sub braţ, apoi, pe cât se putea vedea în lumina slabă din bucătărie, îşi cerceta pardesiul, pantalonii şi cizmele. La prima vedere nu descoperi nimic suspect; numai câteva pete pe cizme. Muie o cîrpă în găleată şi-şi şterse cizmele. Îşi dadeă seama că nu se vedea bine şi că s-ar putea să mai fi rămas pete care să băta la ochi şi pe care să nu le fi observat el. Rămase, nehotărît, în mijlocul încăperii. O idee chinuitoare, întunecata, ideea că poate înnebuneşte şi că în clipa aceea nu mai este în stare să ia o hotărîre, să se apere, ca poate trebuia să facă cu totul altceva decât ceea ce făcea acum, se ridica încet din străfundul sufletului său... „Doamne! Trebuie să fug, să fug!" şopti el şi se repezi în antreu. Dar aici îl pândea ceva atât de înfiorător, o groaza atât de cumplita, cum nu simţise niciodată în viaţă.
Rămase stană de piătră fără să-şi creada ochilor: uşa, uşa de la intrare, uşa care dadea din antreu pe scara, acea uşă la care sunase puţin mai înainte şi prin care pătrunsese în locuinţă, era acum descuiata, ba chiar crăpata de-o palmă. Nici lacăt, nici zăvor - tot timpul, în tot acest răstimp! Bătrîna poate nu încuiase din prudenţă. Dar, Doamne Dumnezeule! O văzuse doar ceva mai tîrziu pe Lizaveta! Şi cum de a putut, cum de a putut să nu-şi deă seama că intrase pe uşă! Că doar nu trecuse prin zid!
Se repezi la usă şi puse zăvorul.
― Dar nu, iar nu fac ceea ce trebuie! Trebuie să plec, să plec...
Ridică zăvorul, deschise uşă şi trase cu urechea la cele ce se petreceau pe scără.
Ascultă un timp. Undeva departe, jos, în gang, probabil, două glasuri răcneau, certîndu-se şi înjurându-se între ele... „Ce vor'?"... Aşteptă cu răbdare. Apoi larmă se potoli, ca şi cum cineva ar fi înăbuşit-o dintr-o dată; Oamenii se depărtaseră. Voi să iăsă, dar, în aceeaşi clipă, o uşă care da spre scară la etajul doi se dadu de perete cu zgomot şi cineva începu să coboare, fredonînd un cântec. „Câtă gălagie făc cu toţii!" şe gîndi el. închise uşă şi mai aşteptă puţin. în sfîrşit, totul se potoli, nici o mişcare, nu măi eră nimeni. Puse piciorul pe scară, dar din nou auzi paşi.
Zgomotul venea de departe, de la capătul de jos al scării. Mai tîrziu, îşi aducea aminte cum bănuise, dintru început, fără să ştie de ce, că aceşti păşi, se îndreptau neapărat acolo, spre etajul trei, la bătrînă. De unde îi venise această presimţire? Să fi fost atât de deosebit şi de semnificativ sunetul acestor paşi? Erau paşi grei, egali, omul nu se grăbea defel. Iată-l că a trecut de etajul întîi, iată-l mai sus, paşii răsună tot mai tare şi mai tare! Se aude şi respiraţia grea ă celui care urcă. Iată-l la etajul doi... A început să urce la trei... Vine aici! Raskolnikov simţi că înlemneşte, ca în unele coşmaruri, când ai impresia că eşti urmărit de aproape de cineva care vrea să te omoare, că acuşi te ajunge, şi totuşi rămîi ţintuit locului şi nu-ţi poţi mişcă nici măcar un deget.
În şfîrşit, când omul era aproape de etajul trei, Raskolnikov tresări şi izbuti şă se strecoare la iuţeala înapoi în locuinţă şi şă tragă uşa. Puse mână pe zăvor şi-l împinse binişor, fără zgomot. Îl ajută instinctul. Apoi se pitula lîngă uşă, ţinîndu-şi răsuflarea. Musafirul nepoftit ajunse la uşă. Amîndoi stăteau acum faţă în faţă, aşa cum stătuse el adineauri cu bătrîna, când îi despărţea numai uşa şi el trăgea cu urechea.
Musafirul răsufla greu de câteva ori. „Trebuie sa fie gras şi mare", se gîndi Raskolnikov, strîngînd toporul în mînă. Avea impresia că doarme şi visează. Musafirul trase de clopoţel şi sună tare.
De îndată ce clopoţelul de tinichea ţîrîi răguşit, i se păru că mişcă cineva în odaie. Câteva clipe ascultă foarte încordat. Necunoscutul trase din nou de clopoţel, aşteptă puţin şi, nerăbdator, începu sa zgîlţîie din răsputeri clanţa. Raskolnikov privea, îngrozit, cum saltă zăvorul şi, înfricoşat de moarte, aşteptă şă-l vada sărind. Şi, într-ădevăr, asta s-ar fi putut întîmpla, ătît de tare se zgîlţîiă uşa. Se gîndi să ţină zăvorul cu mână, dar celalalt ar fi putut să-şi deă şeăma. Capul parcă începuse din nou să i se învîrteăscă. „Am să cad!" îi fulgeră prin minte, dar necunoscutul începu să vorbească şi Raskolnikov se dezmetici.
― Ce faceţi acolo, dormiţi, ori v-a sugrumat cineva? Afurisitelor! răcni el înfundat, ca din butoi. Hei, Aleona Ivanovnă, vrăjitoare bătrîna! Lizaveta Ivanovnă, frumoasa mea zînă! Deschideţi! Uf, afurisitelor, ce dracu, aţi adormit?
Furios, omul trase de vreo zece ori la rând de clopoţel cu toată puterea. Pesemne că era un om autoritar, care se simţea acolo ca la el acasă. În aceeaşi clipă, alţi păşi mărunţi şi grăbiţi răsunară pe scară. Mai venea cineva. Raskolnikov nici nu-i auzi la început.
― Să nu fie nimeni acăsă? strigă noul sosit cu un glas sonor şi vesel, intrând în vorbă cu primul vizitator care tot mai trăgea de clopoţel. Bună ziua, Koh!
„Judecind după glas, trebuie să fie un om foarte tânăr", se gîndi deodată Raskolnikov.
― Dracu să ştie ce-i cu ele, cât pe aci să sparg uşa, răspunse Koh. dumneata de unde mă cunoşti?
― Asta-i bună! Acum două zile la „Gambrinus" ţi-am cîştigat la rând trei partide de biliard.
― Aaa!...
― Va să zică ele nu sunt acasă? Ciudat. Ei, comedie! Unde s-a putut duce baborniţa? Am treabă cu ea.
― Pai şi eu am treabă cu ea, frăţioare!
― Ce-i de făcut atunci? Să plecăm. Păcat! Am crezut că o să fac rost de ceva bani! exclamă tânărul.
― Fireşte că trebuie să plecăm, dar atunci de ce mi-a spus să vin? Chiar eă, vrăjitoarea, mi-a fixat oră. Am făcut un ocol. Şi apoi nu înţeleg, pe unde dracu' hoinăreşte! Tot anul şade acasă vrăjitoarea, cloceşte, zice că o dor picioarele, şi acu ― poftim! A apucat-o dorul de ducă!
― Să întrebăm la portar?
― Ce să întrebăm?
― Unde s-a dus şi când se întoarce.
― Hm... drace... să întrebăm... Da ea nu se duce niciodată nicăieri... Omul mai trase o dată de clanţă. Drace, nimic de făcut, să mergem!
― Stai! strigă deodată tânărul. Ia te uită! Vezi cum se crapă uşa dacă tragi de clanţă?
― Ei, şi!
― Prin urmare, uşa nu este încuiată. Este închisă cu zăvorul, sau e pus cârligul! N-auzi cum sună zăvorul?
― Ei şi?
― Păi cum de nu pricepi? Astă înseamnă că ună dintre ele este acasă. Dacă ăr fi plecat amîndouă, ar fi încuiat uşa pe dinafară cu cheia şi n-ar fi putut pune zăvorul pe dinăuntru. Pe când acum, n-ăuzi ! cum sună? Ca să pui zăvorul pe dinăuntru trebuie să fii acasă, pricepi dumneata? Prin urmare, ele stau acasă şi nu vor să deschida!
― Bre, omule, să ştii că ăi dreptate, strigă Koh, plin de uimire. Păi atunci ce tot fac ele acolo?!
Şi începu să zgîlţîie furios uşa.
― Stai! strigă din nou tânărul. Nu mai trage! Aici e ceva... Doar ai sunat, ai tras de uşă şi ele n-au deschis; prin urmare ― ori au leşinat, ori...
― Ce?
― Uite ce: hai să-l chemăm pe portar; să le trezească el.
― Bun!
Şi amîndoi o luară din loc.
― Stai! Rămîi aici, iar eu am să dau fuga jos după portar.
― De ce să rămîn?
― Cine ştie...
― Mda... poate...
― Eu mă pregătesc să fiu judecător de instrucţie! Este clar, absolut clar, că aici s-a întîmplat ceva! strigă cu înflacărare tânărul şi porni în fugă jos pe scară. Koh rămase locului, mai atinse iar, încetişor, clopoţelul, care sună o singură dată; apoi liniştit ca şi cum ar fi cântărit ceva şi ar fi încercat să cerceteze nu ştiu ce, mişcă clanţa, ba trăgînd-o spre el, bă dîndu-i drumul că să se încredinţeze că uşă nu eră închisă decât cu zăvorul. Gîfîind, se aplecă şi încercă să se uite pe gaura cheii: dar cheia era în broască, pe dinăuntru, şi prin urmare nu se vedea nimic.
Raskolnikov sta ţintuit şi strîngea toporul în mînă. I se părea că delirează. Ar fi fost gata să se ia la bătaie cu cei care vor intra. În timpul cât cei doi băteau la uşă şi se înţelegeau între ei, îi venise de câteva ori ideea să isprăvească totul dintr-o data şi sa le strige de după uşă. Uneori îi venea să-i înjure şi să-şi bătă joc de ei pînă vor deschide uşa. „Numai de-ar veni mai repede", îi fulgeră prin minte.
― Ei, drăcie! Astă... începu Koh şi se întrerupse.
Timpul trecea, se scurse un minut, încă unul şi nu venea nimeni. Koh începu să se agite.
― Ei, drăcia dracului! urla el deodată plin de nerăbdare şi, Părăsindu-şi postul de pază, porni în jos grăbit, bocănind cu cizmele pe scără. Zgomotul paşilor se stinse.
,,Doamne, ce-i de făcut?!"
Raskolnikov trase zăvorul, deschise uşa; nu se auzea nimic; apoi, fără să mai stea pe gînduri, ieşi, închise uşa cit mai bine şi porni în jos.
Coborî trei trepte când, cu un etaj mai jos, se auzi un zgomot asurzitor: unde sa se mai ascunda'?... Nu avea unde. Se întoarse în goana mare şi dadu din nou buzna în locuinţa bătrînei.
― Hei, diavole, drace! Pune mână pe el!
Jos, cineva ţîşni dintr-un apartament şi nu alergă, ci parca se dadu de-ă dura pe scară, urlînd cât îl ţinea gura:
― Mitka! Mitkă! Mitka! Mitka! Mitka! Arză-te-ar focul! Strigătul se sfîrşi într-o notă piţigăiată; ultimele sunete se auziră din curte; apoi se făcu linişte. Dar în acea clipa cîţiva oameni, care vorbeau tare şi repede, începură să urce cu zgomot scara. Erau trei său patru. Raskolnikov auzea desluşit glasul sonor al tânărului. „Ei sunt!"
Disperat, văzînd că nu mai e scăpare, porni în întîmpinarea lor: fie ce-o fi! Dacă-l vor opri, s-a dus pe copcă, dacă-l vor lasa să treacă, tot e pierdut; îşi vor aduce aminte că l-ău întîlnit pe scară. Erau aproape; îi mai despărţea numai un etaj şi deodată ― se văzu salvat! Câteva trepte mai jos, la dreapta, se afla un apartament gol, deschis, acel apartament de la etajul întîi unde lucrau nişte zugravi, care tocmai plecaseră, parcă anume. Probabil că ei fugiseră adineauri, făcând atâta gălagie. Podelele fuseseră abia vopsite. în mijlocul camerei se afla un butoiaş, un ciob cu vopsea şi pensule. Cât ai clipi, Raskolnikov se strecură prin uşa deschisă şi se lipi de perete. Eră şi timpul: ceilalţi se aflau pe palier. Apoi cotiră în sus, trecură prin faţa lui, urcând la etajul trei, tot discutînd cu glas tare. Raskolnikov aştepta puţin, ieşi pe vîrfuri şi alerga jos.
Nici un om pe scară! Nici un om în gang. Trecu în graba prin gang şi coti la stînga, pe strada.
Ştia perfect de bine că, în clipa aceea, ceilalţi se aflau în locuinţă şi se mirau că ău găsit uşa deschisă, deşi numai cu puţin înainte fusese încuiată: că se uitau la cele două cadavre şi că nu va trece mai mult de un minut şi-şi vor da seama şi vor înţelege perfect că numai cu câteva clipe în urma fusese acolo un ucigaş, care izbutise să se ascunda, sa se strecoare pe lîngă ei, să fuga, vor înţelege că ucigaşul se pitise în apartamentul gol, în vreme ce ei urcau scara. Şi cu toate acestea, cu nici un preţ nu trebuia să grăbească pasul, deşi pînă la primă cotitură mai rămîneău o suta de paşi. „Poate că ăr fi măi bine să mă furişez în vreun gang, să aştept pe scara vreunei case necunoscute? Nu, e bucluc! Să arunc toporul? Sa iau un birjar? Bucluc, bucluc!"
Iată, în sfîrşit, şi ulicioara; dadu colţul mai mult mort decât viu: era pe jumătate salvat şi înţelegea acest lucru: acolo mişuna lume multă, el se pierdea în mulţime că un fir de nisip şi deci era greu să fie bănuit. Dar emoţiile îl istoviseră, abia de se măi ţinea pe picioare. Era numai broboane de sudoare, gîtul îi era ud leoarcă.
― E beat turtă! strigă cineva când ajunse în dreptul canalului.
Acum nu-şi putea da seamă ce se petrece cu el; şi cu cât trecea timpul, cu atât se simţea măi prost. Ştia numai că atunci când ajunsese la canal se speriase că acolo era lume mai puţină şi că ăr putea fi observat mai uşor, ca fusese gata să se înapoieze în ulicioară. Cu toate că abia îl mai ţineau picioarele, făcu un ocol şi ajunse acasă, venind din cu totul altă direcţie.
Nici când pătrunse în gangul casei lui nu-şi revenise; cel puţin, abia după ce ajunse pe scară îşi aduse aminte de topor. Era o problemă importantă de rezolvat: trebuia să-l pună la loc şi astă fără să-l vada nimeni. Fireşte, el nu mai eră în stare să judece că poate ar fi fost mult mai bine să nu pună toporul la locul lui, ci să-l arunce, fie chiar mai tîrziu, în vreo curte străină.
Dar avu noroc. Uşa de la odaiţa portarului era închisa, dar nu încuiata, deci era probabil că portarul se întorsese acasă. Raskolnikov îşi pierduse însă pînă într-atâtă capacitatea de a raţiona, că se duse de-a dreptul la uşă şi o deschise larg. Daca portarul l-ar fi întrebat: „Ce doreşti?", poate că i-ar fi întins pur şi simplu toporul. Dar portarul lipsea şi de data aceasta şi Raskolnikov avu timp să pună toporul la locul lui sub banca; ba chiar aşeză o bucătă de lemn deă-supra, aşa cum fusese când l-a luat. În drum spre odaia lui nu întîlni pe nimeni; uşa gazdei era încuiată. Ajuns sus în odaia lui, se aruncă pe divan, îmbrăcat cum era. Nu adormi, dar căzu aproape în nesimţire. Dacă cineva ar fi intrat atunci, ar fi sărit în picioare şi ar fi ţipat. Frînturi de gînduri i se îmbulzeau în minte, dar nu putea să prinda, nu putea urmări nici unul, oricât se străduia...

PARTEA A DOUA

Capitolul I

Aşa zăcu multă vreme. Uneori se trezea şi atunci îşi dadea seama că noaptea se lasase de mult, dar nu-i trecea prin minte să se scoale. La un moment dat, observă că se luminează de ziuă. Zăcea pe divan culcat pe spate, năuc, fără să se poată descleşta din toropeala ce-l copleşise. Nişte urlete înfiorătoare, deznădajduite, venite din strada, îi ajunseră la ureche; de altfel le auzea în fiecare noapte pe la ceasurile trei. Ele îl treziră şi de data aceasta. „Beţivii ies din cîrciumi, se gîndi el, e aproape trei... Şi sări în sus, ca şi cum cineva l-ar fi smuls de pe divan. Cum! E aproape trei?" Se aşeză în capul oaselor şi, deodată, îşi aduse aminte de toate!
Mai întîi crezu că înnebuneşte. Simţi că îngheaţă; dar nu era numai frisonul accesului de friguri care-l apucase încă din somn, de data aceasta îl scuturau nişte fiori de-i clanţăneau dinţii şi se zgîlţîiau toate în el. Deschise uşa şi ascultă: toată casa dormea. Se uită, uimit, la el însuşi, cercetă odaia fără să înţeleagă: cum de a putut aseară să lase uşa descuiată, fără să pună cîrligul, cum de a putut să se arunce pe divan nu numai îmbrăcat, dar chiar cu pălaria pe cap; pălaria căzuse pe jos şi zăcea alaturi de pernă. „Dacă intra cineva, ce-ar fi crezut? Că sunt beat, dar..." Se repezi la fereastră. Era destula lumină şi el începu în grabă să-şi inspecteze, din cap pînă în picioare, îmbrăcămintea, ca să vada dacă nu cumva rămăsese vreo urmă. Dar nu, aşa era bine: clanţănind din dinţi se dezbrăcă şi cercetă totul. Întoarse tot, pînă la ultimul fir de aţă, pînă la ultima zdreanţă şi, neîncrezător, repetă inspecţia de trei ori. Nu era nimic, părea să nu fi rămas nici o urmă; numai jos, acolo unde manşeta pantalonului se rosese şi se destramase, firele care atîrnau purtau urme groase de sînge închegat. Raskolnikov apuca un briceag mare şi reteză franjurile. Asta părea să fie tot. Deodată, îşi aminti că punga şi obiectele pe care le scosese din lada bătrînei se mai aflau în buzunarele lui! Nici măcar nu se gîndise să le scoată şi să le ascunda! Nu-şi adusese aminte de ele nici în timpul când îşi cercetase hainele! Cum era cu putinţa? Se grăbi numaidecât sa le scoată şi le arunca pe masă. După ce-şi goli buzunarele, le întoarse pe dos, ca să se încredinţeze că nu mai rămăsese nimic, apoi căra toată grămada într-un ungher. Acolo, jos, în colţ, tapetul era rupt şi desprins de perete; el înghesui toate obiectele în gaură de sub hîrtie. „Au intrat, ău dispărut din văz cu punga cu tot!" se gîndi el uşurat, ridicându-se şi privind prosteşte colţul cu gaura care se căscase şi măi mult. Deodată însă tresari îngrozit. „Doamne! şopti el, deznădajduit. Ce fac eu? Asta înseamnă să ascunzi? Aşa se ascunde un lucru?"
Ce-i drept, nu se gîndise la obiecte; crezuse că nu va găsi decât bani şi de aceea pregătise dinainte o ascunzătoare. „Dar acum, de ce mă bucur acum? se gîndi el. Aşa se ascund lucrurile? Se vede ca-mi pierd minţile!" Istovit, se aşeza pe divan şi îndată îl zgîlţîi acelaşi frison. Automat, trase paltonul lui străvechi de student, călduros, dar aproape numai zdrenţe, care se găsea alaturi, pe un scaun, şi se acoperi. Apoi, pierzîndu-şi cu desăvîrşire cunoştinţă, se scufunda într-un somn cu delir.
Dar nu trecură nici cinci minute şi se trezi iar, disperat, şi apuca din nou hainele. „Cum de am putut să adorm când nimic nu-i făcut?! Fireşte, poftim: pînă acum nici n-am scos laţul de sub braţ! Am uitat, am uitat un lucru atât de important! O dovada atât de serioasă." Smulse laţul şi începu sa sfîşie pînza în fîşii mici, pe care le vîra sub perna, printre rufe. „Fîşii de pînză ruptă în nici un caz nu pot trezi vreo bănuiala; aşa cred, da, aşa cred!" repetă el, stînd în mijlocul camerei şi cercetînd din nou, cu o dureroasa sforţare de atenţie, totul în jurul lui, pe podea, pretutindeni, ca sa vada dacă n-a mai uitat ceva. Convingerea ca toate simţurile, pînă şi memoria, pînă şi simpla putinţa de a judeca îl trădează, îl chinuia nespus.
Oare a şi început, oare a şi început pedeapsa, de pe acum? Fireşte, fireşte, aşa e!" într-adevăr, firele destrămate, pe care le tăiase de la pantaloni, zăceau pe podea în mijlocul odaii şi putea să le văda primul venit! „Unde mi-e capul? Ce se petrece cu mine?" exclamă el din nou, pierdut.
Apoi îi veni în minte ideea ciudată ca s-ar putea ca şi hainele lui să fie pătate de sînge, ca s-ar putea să fie pete multe şi el să nu le vada, fiindcă facultăţile lui mintale sunt slabite, fărîmiţăte... fiindcă i se întunecă mintea... şi deodată îşi aminti că văzuse sînge pe punga. „Vai de mine! Asta înseamnă că şi buzunarul trebuie să fie murdar de sînge pentru că am vîrît înăuntru punga încă uda!" întoarse îndată buzunarul pe dos: aşa şi era! Căptuşeala era pătata de sînge! „Aşadar mintea nu m-a părăsit cu totul, aşadar mai funcţionează şi raţiunea şi memoria, daca eu singur mi-am dat seama de toate astea!" se gîndi el, victorios, fericit, răsuflînd adînc, din străfundul plamînilor. „Nu-i decât o slabiciune de-o clipă, pricinuita de friguri, de delir" îşi zise el şi smulse toata căptuşeala buzunarului stâng... în aceeaşi clipă, o rază de soare îi lumină cizma stîngă: ciorapul care ieşea din căputa găurită părea pătat. Se descălţă: „Aşa şi este, urme de sînge! Tot vîrful ciorapului e năclait de sânge; oi fi călcat din greşeala în băltoacă... Dar acum ce să fac cu ciorapul? Unde să pun acest ciorap, franjurile tăiate de la pantaloni, buzunarul?"
Le strînse în pumn şi rămase în mijlocul camerei. „în soba? Dar ei în primul rând acolo vor căuta. Să le ard? Dar cum? Nici n-am chibrituri! Nu, mai bine să mă duc să le arunc undeva. Da! Mai bine să le arunc! repeta el, aşezîndu-se pe divan. Să le arunc imediat, chiar în clipa asta, fără zăbavă!"... Dar, în loc să făcă aşa, capul îi căzu pe pernă; frisonul chinurilor îi îngheţă din nou trupul; trase iarăşi mantaua şi se înveli. Mult timp, câtevă ore în şir, îl chinui în răstimpuri acelaşi gînd: „Acum, chiar acum, fără zgomot, trebuie să mă duc şi să le arunc undeva pe toate, să nu le mai vad în faţa ochilor, cât mai repede, cât mai repede!" încerca sa se ridice de pe divan, să se scoale în picioare, dar nu avea putere. O bătaie puternica în uşă îl trezi de-ă binelea.
― Deschide odată, ce, ai murit? Doarme şi doarme! ţipa Nastasia, bătînd cu pumnul în uşa. Zile întregi doarme ca un cîine! Adevărat cîine! Deschide odată. E trecut de zece.
― Poate ca nici nu este acasă, rosti un glas de bărbat. „Vai de mine! E vocea portarului... Ce-o fi vrând?" Raskolnikov sari în sus şi se aşeza în capul oaselor. Inima îi bătea atât de tare, ca-l durea.
― Atunci cine a pus cîrligul? răspunse Nastasia. Ia te uita la el, se încuie! S-o fi temînd să nu-l fure cineva? Deschide, omule, trezeşte-te!
„Ce-or fi vrând? Pentru ce a venit portarul? Au aflat tot! Sa opun rezistenţă sau să deschid? Ei, fie ce-o fi"...
Se ridică, se apleca înainte şi săltă cîrligul.
Odaia era atât de mica, încât putea să salte cîrligul fără să se mişte din pat.
Nu greşise: în prag era portarul cu Nastasia.
Aceasta îi arunca o privire ciudata. Iar el se uită sfidator şi deznădajduit la portarul care îi întindea în tăcere o foaie de hîrtie cenuşie, îndoita şi sigilata cu ceară.
― O citaţie de la secţie, spuse el, dîndu-i hîrtia.
― Care secţie?
― Eşti chemat la poliţie, la secţie, cum s-ar zice. Se ştie ce fel de secţie.
― La poliţie?... Pentru ce?...
― De un' să ştiu? Eşti chemat - du-te.
Şi portarul îl privi cercetător, apoi îşi roti privirile prin odaie şi dadu să plece.
― Nu cumva te-ai îmbolnăvit de-a binelea? întreba Nastasia, care nu-şi mai lua ochii de la el. Portarul întoarse şi el capul o clipa. De ieri are fierbinţeli, adaugă dînsa.
Raskolnikov nu răspunse: ţinea hîrtia în mînă, fără s-o deschida.
― Nu te mai scula din pat, urma Nastasia, înduioşată, văzînd că-şi lasă picioarele jos din pat. Daca eşti bolnav, poţi să nu te duci, că n-o fi foc. Ce tot ţii acolo în mînă?
Raskolnikov se uită şi el: în mână dreapta ţinea franjurile tăiate de la pantalon, ciorapul şi căptuşeala ruptă a buzunarului. Dormise cu ele. Mai tîrziu, gîndindu-se la toate acestea, îşi aduse aminte că, în cursul accesului de friguri, când se trezea din delir, le strîngea tare în mînă şi adormea din nou.
― Ia te uita la el: a strîns nişte zdrenţe şi doarme cu ele, de parca ar fi cine ştie ce comoara...
Şi Nastasia rîse aşa cum îi era obiceiul, isteric, bolnăvicios. Raskolnikov vîrî în graba zdrenţele sub manta şi-şi aţinti privirile iscoditoare asupra ei. Deşi în clipa aceea nu-i era mintea limpede, simţea că nu aşa se poarta lumea cu unul care trebuie să fie arestat. „Totuşi... poliţia?"
― Ar trebui să bei un ceai. Vrei? îţi aduc, că mi-ă rămas...
― Nu... mă duc, mă duc chiar acum, mormăi el sculîndu-se în picioare.
― Dar poţi să cobori scara?
― Mă duc...
― Cum vrei.
Femeia ieşi după portar. Raskolnikov se repezi numaidecât la lumina să cerceteze ciorapul şi firele tăiate de la pantalon. „Pete exista, dar nu se observa; totul e murdar, şters, decolorat. Cine nu ştie dinainte, nu poate să vada mare lucru. Prin urmare, nici Nastasia n-a putut să observe de la distanţa, slavă Domnului!"
Apoi, cu mîinile tremurânde, desfăcu citaţia şi începu să citească: o citi de câteva ori şi, în sfîrşit, pricepu. Era o citaţie obişnuita, emisă de circumscripţia de poliţie, prin care era invitat să se prezinte în ziua aceea, la orele noua şi jumătate, în biroul comisarului.
„Când s-a mai întîmplat una ca asta? N-am nici un fel de treburi cu poliţia! Şi de ce tocmai azi? se gîndea el, chinuit de nedumerire. Doamne, de s-ar isprăvi măi repede! Căzu în genunchi ca sa se roage, şi-i veni să rîda - nu de rugăciune, ci de el însuşi. Dacă-mi este scris să merg la pierzanie, fie, îmi e totuna! Să-mi pun ciorapul! se gîndi el deodată. Are să se murdarească de praf şi ău să dispară urmele. Îşi puse ciorapul, dar pe loc îl smulse din picior, dezgustat şi îngrozit. Apoi îşi zise că tot nu are altul, îl puse din nou şi rîse. Toate astea sunt relative, neconcludente, n-ar fi decât simple aparenţe, nimic mai mult, îşi spuse el, cercând să se agate de un gînd, dar tremurând din tot trupul. Uite ca l-am încălţat! Am sfîrşit prin a mă încălţa cu el!" De altfel, deznădejdea îi curmă rîsul numaidecât. „Nu, nu mă simt în stare"... se gîndi el. Picioarele îi tremurau. ,,De frică, şopti el. Capul i se învîrtea şi-l durea din pricina febrei. Asta este un vicleşug! Vor să mă atragă printr-un vicleşug şi apoi sa mă prinda în plasă, urmă el, ieşind pe scară. Cel mai rău este că aproape aiurez... sunt în stare să îndrug acolo cine ştie ce prostii..." Pe scară îşi aminti că lasase obiectele în gaura tapetului. „Şi tocmai acum, în lipsa mea, ar putea să facă o percheziţie" îşi zise, şi se opri. Dar atât de mare îi era deznădejdea, atât de cinic, dacă se poate spune astfel, ajunsese să admită că se duce la prăbuşire sigură, încât renunţă să se mai gîndească şi porni la drum.
„De s-ar isprăvi mai repede!"
Afară domnea o arşiţă de nesuferit: nici un strop de ploaie nu căzuse în ultimele zile. Iarăşi praf, cărămizi şi var, din nou putoarea cîrciumilor şi a băcăniilor, aceiaşi beţivi, aceiaşi zarzavagii ambulanţi şi birjari moţăind în birjele lor. Lumina soarelui îl izbi dureros în ochi, capul începu să i se învîrteasca, aşa cum se întîmpla bolnavilor de friguri, când ies în strada pe o zi însorită.
Ajuns la colţul străzii din ajun, se uită cu o nelinişte chinuitoare spre casa aceea... şi pe loc întoarse ochii.
„Dacă mă întreabă, poate că am să mărturisesc", se gîndi el, apropiindu-se de poliţie.
Secţia era la un sfert de verstă. Abia se mutase acolo, într-o căsă nouă, la etajul trei. în localul vechi fusese o singură dată, măi demult. Intrând în gang, văzu în dreapta o scară pe care cobora un mujic cu un registru în mînă. „Un portar: aşadar, secţia e aici..." Şi începu să urce la întîmplare. N-avea chef să întrebe de drum.
„Am să intru, am să cad în genunchi şi am să spun tot..." se gîndi, ăjungînd la etajul trei.
Scara era îngustă, foarte abruptă şi murdară. Bucătăriile celor trei etaje dadeau pe aceasta scară şi stăteau cu uşile deschise aproape toată ziua. De aceea pe scara domnea o căldură înăbuşitoare. Urcau şi coborau portarii cu registrele sub braţ, curieri şi diverse persoane de ambele sexe, pe care-i aducea nevoia. Uşa secţiei era de asemenea larg deschisă. Raskolnikov pătrunse în sala, unde aşteptau în picioare cîţiva bărbaţi, şi se opri. Şi aici era o căldură înăbuşitoare, la care se adaugă mirosul greţos de vopsea proaspătă, încă neuscătă, duhnind a ulei rînced, din odaile abia zugrăvite. Raskolnikov aşteptă puţin, apoi se hotărî să înainteze şi trecu în odaia vecină. Erau un şir de odaiţe mici, cu tavanul jos. O nerăbdare febrila îl împingea înainte. Nimeni nu-l băga în seamă. În cea de a doua odaiţă şedeau contopiştii căre-şi vedeau de scripte; nu erau îmbrăcaţi nici ei mult mai bine decât el şi aveau un aspect destul de ciudat. Raskolnikov se apropie de unul.
― Ce vrei?
Arătă citaţia trimisă de poliţie.
― Sunteţi student? întrebă conţopistul, uitîndu-se la citaţie.
― Da, fost student.
Conţopistul îl cercetă din ochi, de altfel, fără pic de curiozitate. Era un omuleţ cu părul ciufulit, care părea preocupat numai de-ale lui.
„De la asta nu poţi afla mare lucru, fiindcă lui totul îi este indiferent", se gîndi Raskolnikov.
― Duceţi-vă dincolo, la secretar, zise conţopistul, arătînd cu degetul spre cea din urmă odaie.
Raskolnikov intra în această cameră (a patra la rând) strimtă şi plină de lume, o lume ceva mai bine îmbrăcată decât în celelalte odai. Printre solicitatori se aflau două femei. Una, în doliu, îmbrăcată sărăcăcios, şedea la masă în faţa secretarului şi scria ceea ce îi dicta acesta. Cealaltă, foarte grasă, cu pete stocojii pe obraz, arătoasă şi cam luxos îmbrăcată, cu o broşa cât o farfurioară de ceai prinsă în piept, stă deoparte, în aştepare. Raskolnikov întinse secretarului citaţia. Acesta o privi în treacăt şi zise: „Aşteptaţi". Apoi se ocupă măi departe de femeia în doliu.
Raskolnikov răsufla uşurat. „Trebuie sa fie altceva la mijloc!" Puţin câte puţin, începu să prinda curaj: încerca pe cât cu putinţa să se îmbărbăteze şi să se dezmeticească.
„Orice prostie, o imprudenţa cât de mica şi pot sa mă dau de gol! Hm... Păcat ca aici nu-i aer, adaugă el în gînd. Ce zăpuşeala!... Mi se învîrteşte şi mai rău capul... şi mintea de asemenea."
Îşi simţea întreaga fiinţă răscolită şi se temea să nu-şi piarda stăpînirea de sine. Caută să-şi fixeze gândurile asupra unui obiect oarecare, sa se gîndească la orice altceva, dar nu izbutea. De altfel, îl interesa nespus de mult secretarul: ar fi vrut să ghicească, după fizionomia lui, ce gânduri ascunde. Era un om foarte tânăr, de vreo douăzeci şi doi de ani, cu o faţă oacheşa şi mobila, cam trecuta pentru vîrsta lui. Îmbrăcat după ultima moda, ferchezuit şi pomădat, părul pieptănat cu cărare dusă pînă la ceafă, purta o mulţime de inele pe degetele albe, foarte îngrijite, şi lanţişoare de aur la jiletcă. Schimbase chiar vreo doua vorbe pe franţuzeşte cu un străin ce se afla în odaie şi le pronunţase destul de corect.
― Dumneata de ce nu iei loc, Luiza Ivanovna? zise el în treacăt cucoanei stocojii, gătită foc, care tot mai stătea în picioare, ca şi cum n-ar fi îndrăznit să se aşeze fără să fie poftită, deşi scaunul era alaturi.
― Ich danke, răspunse dînsa şi, în foşnet de mătăsuri, se lasă încet pe scaun.
Rochia ei azurie, garnisita cu dantela albă, învălui scaunul ca un val de spume, ocupînd mai bine de jumătate din camera. în aer se răspîndi un miros puternic de parfum. Dar cucoana zîmbea cu teamă şi îndrăzneala totodată, şi era vădit îngrijorata, părea că se sfieşte de faptul că ocupa atâta loc şi că miroase atât de tare a parfum.
Doamna în doliu isprăvi de scris şi se ridică. Deodată, intra în odaie un ofiţer: părea că sfidează pe toata lumea cu mersul şi felul lui de a-şi răsuci umerii la fiecare pas. Îşi arunca pe masă chipiul cu cocarda şi se aşeza în fotoliu. Vazîndu-l, doamna gătită sări în sus şi îi făcu o reverenţă cu un deosebit respect; ofiţerul, însă, nu-i dadu nici o atenţie, iar dînsa nu mai îndrăzni sa se aşeze în prezenţa lui. Era ajutorul comisarului; avea mustăţi lungi, roşcate, care stăteau ţepene, orizontal, sub nas, şi nişte trasaturi foarte mărunte, banale, care nu exprimau nimic, decât poate o oarecare impertinenţă, fiindcă, cu toata modestia atitudinii, expresia feţei nu cadra cu îmbrăcămintea lui ponosita: fără să-şi dea seama, Raskolnikov îl privise prea lung şi prea fix, aşa încât ofiţerul se simţi jignit.
― Ce vrei? striga el, pesemne mirat că un coate-goale ca Raskolnikov îndrăzneşte să nu intre în pămînt în faţa privirii sale scăpărătoare.
― Am fost chemat... cu o citaţie... îngînă Raskolnikov.
― Este în legătură cu reclamaţia pentru neplata banilor de către domnul student, se grăbi să spună secretarul, smulgîndu-se dintre hîrtiile sale. Poftim (şi-i arunca un caiet, arătîndu-i un anumit pasaj), citeşte!
„Banii? Ce fel de bani? se gîndea Raskolnikov. Dar... atunci nu este vorba de... nu, cu siguranţa!" Tresari de bucurie. îşi simţi inima uşoara, nespus de uşoara. Parca i se luase toată greutatea de pe piept.
― La ce oră erai citat să te prezinţi, stimate domn? striga locotenentul, simţindu-se fără nici un motiv, din ce în ce mai jignit. Ai fost citat pentru ora noua şi jumătate şi acum e trecut de unsprezece !
― Citaţia mi-a fost predata abia acum un sfert de oră, răspunse Raskolnikov cu glas tare, peste umăr, înfuriindu-se şi el deodată, spre mirarea lui, şi chiar lasîndu-se cu placere în voia acestei furii. Nu-i destul că am venit bolnav, în toiul unui acces de friguri!!
― Te rog să nu ţipi!
― Nici nu mă gîndesc să ţip, vorbesc foarte liniştit, dumneata eşti acela care-ţi permiţi să ţipi la mine. Sunt student şi nu permit nimănui să se răstească la mine.
Auzind acestea, ajutorul de comisar se aprinse atât de tare, că în prima clipa nu putu scoate un cuvînt, doar stropi de saliva îi ţîşneau din gura. Sări ars.
― Te poftesc sa taci! Te afli într-o instituţie publică. Să nu te obrăzniceşti, domnule!
― Şi dumneata te afli într-o instituţie publica! exclama Raskolnikov. Şi în afară de faptul că ţipi, mai şi fumezi, şi prin urmare arăţi că ne desconsideri pe toţi.
Spunînd această, Raskolnikov simţi o nespusa satisfacţie. Secretarul îl privea, zîmbind. Ofiţerul cel iute din fire rămase cu gura căscată.
― Asta nu te priveşte pe dumneata! răspunse el, în sfîrşit, nefiresc de tare. Poftim de răspunde la întrebarea ce ţi se pune. Arată-i despre ce este vorba, Alexandr Grigorievici. Se plînge lumea de dumneata! Nu vrei să plateşti! Ia te uită ce grozav e dumnealui!
Dar Raskolnikov nici nu-l măi ascultă şi, apucând iute hîrtia, căuta să afle cât măi repede despre ce este vorbă. Citi o data, de doua ori, şi nu înţelese nimic.
― Ce-i asta? îl întrebă el pe secretar.
― Sunteţi pus sub urmărire pentru neplata unei datorii pentru care aţi dat o poliţa. Trebuie ori să achitaţi datoria, toate cheltuielile, penalizările etc, ori să răspundeţi în scris, specificând când veţi putea achita datoria şi totodată să vă luăţi obligaţia de a nu părăsi capitala pînă la achitarea ei, de a nu înstrăina şi de a nu tăinui averea ce o posedaţi. Creditorul este liber să vă scoată averea la mezat şi sa procedeze conform legilor în vigoare.
― Dar eu... eu nu sunt dator nimănui!
― Asta nu ne priveşte. Noi am primit pentru urmărire o poliţă a cărei scadenţă a trecut de mult şi care a fost protestată conform legilor: poliţa este în valoare de o suta cincisprezece ruble şi a fost dată văduvei asesorului de colegiu Zărniţînă acum nouă luni; de la văduva Zarniţîna acest înscris a trecut spre încasare la consilierul de curte Cebărov şi noi vă invităm să răspundeţi la această sesizare.
― Dar Zarniţîna este gazda mea.
― Şi ce-i daca va este gazda?
Secretarul privea de sus, cu un zîmbet plin de compătimire şi, totodată, oarecum victorios, pe acest novice prins pentru prima oară în cleştele procedurii juridice. Părea ca zice: „Ei, cum te mai simţi acum?" Dar ce-i păsa, ce-i pasă acum lui Raskolnikov de poliţa şi de urmărire pentru neplata! Făcea oare să te nelinişteşti pentru ătîtă lucru, făcea oare să-i dai cea mai mica atenţie?! Sta, citea, asculta, răspundea, întreba chiar, dar toate acestea le făcea în chip mecanic. Triumful instictului de conservare, senzaţia de a fi scăpat de un pericol iminent - iată ce-i umplea în clipa de faţa întreaga fiinţa: şi aceasta, fără presimţiri, fără analiză, fără încercări de a ghici ce se va întîmpla mai departe, fără îndoieli şi fără întrebări. Era clipa unei fericiri absolute, spontane, pur animalice. Dar tocmai atunci se petrecu în odaie ceva asemănător cu o furtuna cu fulgere şi tunete. Ofiţerul, încă zguduit de lipsa de respect ce i se arătase, fierbînd probabil de indignare şi voind pesemne sa-şi satisfacă amorul propriu atins, se năpusti cu tunete şi fulgere la nefericita „doamna îmbrăcata luxos", care-l privea din clipa intrării cu zîmbetul cel măi nătîng pe buze.
― Ia asculta, dezmăţato! zbiera el deodată cât îl ţinea gura (doamna îndoliata părăsise biroul). Ce s-a întîmplat la tine noaptea trecută? Hăi? Dezmăţ, scandal, de a răsunat toata strada. Iar bătaie şi beţie? Vrei să ajungi la răcoare? Ţi-am spus, te-am prevenit de zeci de ori că daca se mai întîmpla o data, nu te mai iert! Şi tot nu te astîmperi, destrăbălato!
Hîrtia scăpă din mîinile lui Raskolnikov; o privea cu ochii căscaţi pe doamnă ceă luxoasa, luata în primire atât de brutal: curând însă se dumiri despre ce eră vorbă şi toată povestea începu să-l distreze. Asculta cu placere, ba chiar îi venea să rîda, sa rîda cu hohote... Toţi nervii îi vibrau.
― Ilia Petrovici! începu grijuliu secretarul, dar se opri sa aştepte clipa prielnică, fiindcă ştia din experienţă că ofiţerul, odată înfuriat, nu măi putea fi potolit decât doar cu forţa.
Cât priveşte pe doamna cea luxoasa, la început aceste fulgere şi trăsnete o făcură să tremure; dar ciudat: cu cât injuriile se înteţeau, cu atât ea se făcea mai mieroasa, şi zîmbetul cu care îi zîmbea neîncetat fiorosului ofiţer era mai fermecător. Se învîrteă pe loc, făcea nesfîrşite reverenţe, aşteptînd cu nerăbdare să i se îngăduie, în sfîrşit, sa spună şi ea un cuvînt; pînă la urma prinse momentul:
― La mine n-a fost nici un fel de gălagie şi bătăi, domnule capiten, începu să turuie deodată, cu iuţeala boabelor de mazăre ce se răstoarnă din sac; vorbea curgător ruseşte, dar cu un puternic accent german. Nici un scandal, nici unul, dumnealui a venit beat şi eu spus tot cum a fost, domnule capiten, eu nu sunt vinovat... eu am casă onorabila, domnule capiten, cu purtări onorabil, eu nu vrei niciodată, niciodată la mine şcăndal. Dumnealui a venit beat de tot şi a cerut trei butilca, apoi a ridicat picior şi a început cânta pian cu picior si asta nu-i frumos într-o casa onorabil şi el a spart ganz piano şi asta înseamnă lipsă de manieren şi eu am zis la el acest lucru. Iar dumnealui a luat butilca şi a bătut pe toţi la spate cu butilcă. Atunci eu am chemat repede portar şi când Karl a venit dumnealui a învineţit ochi la Karl, şi la Henriet a învineţit ochi, şi a dat de cinci ori la mine peste obraz. Asta e nedelicat într-o casă onorabil, domnule capiten, şi eu am ţipat: „ajutor!" Dumnealui atunci a deschis fereastra care dai la canal şi a început guiţat ca un purcel: ruşine. Cum se poate guiţat la fereastră în strada ca un purcel? Pfui, pfui, pfui! Karl a luat la el de la spate de frac şi a tras la el, ăsta adevărat, domnule capiten, Kărl a rupt la dînsul seinen Rocki Aivmci dumnealui a ţipat că man muss ihm cincisprezece carboave amenda platim. Eu, domnule capiten, singur am dat la el cinci carboave pentru seinen Rock. A fost un muşteriu neonorabil, domnule Capiten, şi dumnealui tot felul de scandal a făcut! Dumnealui a zis că ăre să publice eine grosse Satire despre mine pentru că dumnealui putut scrie în toate gazetele.
― Un scriitor, prin urmare?
― Da, domnule capiten, şi ce muşteriu neonorabil, domnule capiten, dacă într-o casă onorabil...
― Haide, haide! Ajunge! Ţi-ăm spus, ţi-a spus...
― Ilia Petrovici!! rosti din nou semnificativ secretarul. Ofiţerul îi aruncă o privire iute; secretarul îşi înclina uşor capul.
― ...Asculta, stimată Laviza Ivanovna, ţi-o spun pentru cea din urma oară, auzi dumneata? urmă ofiţerul. Dacă în casa ta onorabila va mai avea loc un singur scandal, am să te bag la ţuhaus, cum se spune în limbaj nobil. Ai auzit? Auzi dumneata: un literat, un scriitor ia cinci ruble pentru pulpană ruptă într-o... „Căsă onorabila"! Auzi ce sunt în stare aceşti scriitori? şi ofiţerul îi aruncă lui Răskolnikov o privire dispreţuitoare. Acum două zile, la tractir, s-a întîmplat aceeaşi poveste: un individ a mîncat, a băut şi n-a vrut să platească. Cică „am sa fac o satiră". Săptămână trecută un altul pe vapor ă insultat cu vorbe murdare familia unui onorabil consilier de stat, pe soţia şi pe fiica lui. Deunăzi unul a fost dat afară pe brînci dintr-o cofetărie. Iătă ce fel de oameni sunt aceşti studenţi, scriitori, propovăduitori de tot soiul... ptiu! Hai, cară-te! într-o zi am să trec chiar eu pe la tine... atunci să te fereşti! Auzi?
Cu o amabilitate febrila, făcând reverenţe în toate părţile, Luiza Ivanovna se retrase de-a-ndaratelea spre uşa: dar în prag dadu cu spatele peste un ofiţer prezentabil, cu faţa proaspăta, deschisa, şi cu nişte superbi favoriţi blonzi. Era Nikodim Fomici, comisarul de circumscripţie în persoană. Luiza Ivanovna se grăbi să facă o reverenţă pînă la pămînt şi, cu paşi mărunţi şi săltăreţi, o zbughi afară.
― Iar gălagie, iar tunete şi trăsnete, vijelie, urăgan! vorbi amabil şi prietenos Nikodim Fomici către Ilia Petrovici. Iar te-ai enervat, iar te-ai aprins! Am auzit încă de pe scara.
― Ce să măi vorbim! răspunse Ilia Petrovici cu un aer de superioară plictiseala (nici măcar nu rosti „ce să mai vorbim", ci părea un fel de ,,e-e-es-măi-orbim") şi se muta cu hîrtiile în mînă la o altă măsă. Străbătînd odaiă, îşi tot mişcă teatral umerii: un paş, o mişcare, încă un păş, încă o mişcare. Iătă acest domn literat, pardon, student, adică fost student, nu-şi plateşte chiria, da poliţe peste poliţe, nu vrea să se mute, primim întruna plîngeri împotriva dumnealui şi acest domn se scandalizează fiindcă mi-am aprins ţigara în prezenţă dumnealui! Când pretinzi să fii respectat nu faci incorectitudini şi iă priviţi-l, vă rog, cum arată, cât este de vrednic de respect!
― Sărăcia nu-i un viciu, dar ce să mai vorbim! Ne cunoaştem, eşti ca dinamita, te aprinzi dintr-o nimica. Iar dumneata, pesemne că te-ai simţit jignit de ceva şi nu te-ăi mai putut ştăpîni, urmă Nikodim Fomici vorbind amabil lui Răskolnikov. Să ştii înşă că n-ăi avut dreptate; e un om cum rar se găsesc, dar dinamită, curat dinamită! Se aprinde, sare în sus, arde ― şi gata! A trecut. Rămîne o inima de aur şi atâta tot! La regiment l-au poreclit: „locotenentul dinamită"...
― Şi ce regiment, ce regiment! exclamă Ilia Petrovici, foarte mulţumit că fusese ătît de placut măgulit, dar tot măi făcând pe supăratul.
Raskolnikov simţi deodată dorinţa de a le spune ceva cât se poate de placut.
― Vai de mine, domnule căpitan, începu el deodată să-i vorbească lui Nikodim Fomici, cu exagerată familiaritate, gîndiţi-vă puţin la situaţia mea... Sunt gata să-i cer scuze domnului locotenent dacă cumva nu i-am arătat destul respect... Sunt un biet student, sărman şi bolnav, deprimat (chiar aşa a spus „deprimat") de sărăcie. Fost student, fiindcă nu mă măi pot întreţine, dar am să primesc bani... Am mamă şi soră în gubernia X... Au să-mi trimită şi... am să achit tot. Gazda mea este o femeie cumsecade, dar fiindcă mi-am pierdut meditaţiile şi de trei luni nu-i platesc, s-a supărat pe mine, aşa că nici prînzul nu mi-l mai trimite... Nu înţeleg ce-i cu poliţa asta! Mi se cere să achit această poliţă? Pot eu să platesc? Judecaţi şi dumneavoastră!...
― Asta nu ne priveşte... încercă din nou să intervină secretarul.
― Daţi-mi voie, daţi-mi voie, sunt absolut de acord cu dumneavoastră, dar permiteţi-mi să va explic (reîncepu Raskolnikov nu către secretar, ci tot către Nikodim Fomici, străduindu-se din răsputeri să intre în vorbă şi cu Ilia Petrovici, cu toate ca acesta scotocea cu încăpăţînare printre hîrtii şi, dispreţuitor, nu-i dadea nici o atenţie), permiteţi-mi la rândul meu să vă explic că locuiesc la dînsa de aproape trei ani, de la venirea mea din provincie şi că altădată... altădată... dar, în sfîrşit, de ce n-aş recunoaşte deschis la rândul meu că, la început, îi promisesem să ma însor cu fiică dumneaei; o promisiune verbala, absolut liberă... Era o fată... de altfel, îmi placea chiar... deşi nu eram îndrăgostit de dânsa... într-un cuvînt: tinereţe, adică vreau să spun că gazda mea, pe vremea aceea, îmi acorda un credit nelimitat şi că, într-o oarecare măsură, am dus o viaţă... am fost cam uşuratic...
― Nimeni nu va cere să ne relataţi astfel de intimităţi, stimate domn, şi nici nu avem vreme de pierdut, îl întrerupse grosolan şi triumfător Ilia Petrovici, dar Raskolnikov îl opri, înflacărat, cu toate că simţi deodată că-i vine foarte greu să măi vorbească.
― Daţi-mi voie, daţi-mi voie să vă explic la rândul meu cât de cât... cum s-au petrecut lucrurile... cu toate că sunt de acord cu dumneavoastră că este de prisos să spun toate acestea: dar, acum un an, aceasta domnişoară a murit de tifos exantematic, iar eu am rămas chiriaş, aşa cum am fost. Şi când gazda mea s-a mutat în apartamentul pe care-l ocupa acum, dînsa mi-a spus... şi mi-a spus prieteneşte... că ăre încredere absoluta în mine şi toate celelalte... dar ca daca n-am nimic împotriva să-i dau această poliţă, în valoare de o suta cincisprezece ruble, cât aprecia dînsa datoria mea. Permiteţi: dînsa mi-a spus tocmai că daca îi dau aceasta hîrtie are să mă crediteze din nou cât poftesc şi niciodată, niciodată ― sunt propriile ei cuvinte - nu se va folosi de acest act pînă ce nu voi plati de bunăvoie... şi acum, când mi-am pierdut meditaţiile şi nu mai am ce mînca, cere să fiu pus sub urmărire pentru neplata?... Ce pot spune?
― Toate aceste amănunte sentimentale, domnule, nu ne privesc, i-o reteză brutal Ilia Petrovici. Dumneata trebuie să ne dai o declaraţie şi să semnezi obligaţia, cât despre făptui că ai fost îndrăgostit şi toate celelalte peripeţii tragice, ele nu ne interesează câtuşi de puţin.
― Haide, haide, eşti prea... crud, murmura Nikodim Fomici, luînd loc la masă şi începînd şi el să semneze hîrtii.
Părea ruşinat.
― Scrieţi, îi spuse secretarul lui Raskolnikov.
― Ce să scriu? întrebă tăios.
― Am să vă dictez.
Raskolnikov avu impresia că, după spovedania lui, secretarul parca începuse să-i vorbească măi de sus şi mai dispreţuitor, dar, ciudat, simţi deodată că nu-i mai pasa de părerea nimănui şi că aceasta schimbare se petrecuse într-o clipa. Daca ar fi vrut să se gîndească câtuşi de puţin, atunci, fireşte, s-ar fi mirat singur de faptul ca putuse chiar să le impună să-i înţeleagă sentimentele. De unde se iviseră aceste sentimente? Acum, chiar daca odaia ar fi fost plina nu de ofiţeri de poliţie, ci de cei măi intimi prieteni ai lui, nu ar fi putut rosti un singur cuvânt omenos, atât de secată îi eră inimă. Senzaţia apăsătoare a unei izolari şi a unei înstrăinări chinuitoare, nesfîrşite, puse stăpînire pe sufletul lui, şi era pe deplin conştient de acest lucru. Nici josnicia confidenţelor lui sentimentale în faţa lui Ilia Petrovici, nici josnicia triumfului locotenentului nu stîrniseră în el această schimbare. O, ce-i păsa de propria lui ticăloşie, de toate aceste ambiţii, de toţi aceşti locotenenţi, nemţoaice, urmăriri pentru neplata, poliţe etc, etc? În acea clipă, dacă l-ar fi condamnat să fie ars de viu, nici atunci nu ar fi crîcnit măcar, ba chiar poate că nici nu ar fi ascultat cu atenţie sentinţă pînă la capăt. Se petrecea în el ceva cu totul nou, straniu, neaşteptat, ceva ce nu mai cunoscuse până atunci. Înţelegea sau, mai bine zis, avea senzaţia limpede, simţea cu toată fiinţa lui că, de acum înainte, orice mărturisire sentimentala ca cea de adineauri, ba chiar orice convorbire de la om la om nu-i mai erau îngăduite, şi nu numai cu aceşti funcţionari de poliţie, dar nici chiar cu cei apropiaţi lui, soră şi mamă, nu va mai putea vorbi deschis. Niciodată pînă atunci nu încercase o senzaţie atât de stranie şi de cumplita. Şi ceea ce era şi măi chinuitor, e că era mai curând o senzaţie decât un gînd conştient, desluşit: o senzaţie vie, cea mai chinuitoare din câte avusese pînă atunci.
Secretarul îi dictă o declaraţie obişnuita în astfel de cazuri: „nu pot achita, promit să achit pe data de... (cândva), nu voi părăsi oraşul, nu voi vinde şi nu voi înstrăina averea mea" ş.a.m.d.
― Văd că ăbiă poţi să scrii, îţi cade tocul din mînă, spuse secretarul, cercetîndu-l cu atenţie. Eşti bolnav?
― Da... mi se învîrteşte capul... spuneţi mai departe!
― Asta-i tot: semnează.
Secretarul îi luă hîrtia şi trecu la alţi solicitatori.
Raskolnikov îi dadu tocul, dar în loc sa se scoale şi să plece, îşi puse coatele pe masă şi-şi strînse capul în mîini. Parcă îi sfredelea cineva creierul cu un burghiu. Deodată, îi veni o idee ciudată: să se ridice, să se apropie de Nikodim Fomici şi să-i spună tot ce s-a petrecut ieri, să-i spună tot, tot, cu toate amănuntele, şi apoi să meargă împreună la locuinţă lui şi să-i arate obiectele ascunse în colţ în gaura de sub tapet. „N-ar fi mai bine să mă mai socotesc o clipă? îi trecu prin minte. Nu, măi bine să nu mă gîndesc, să isprăvesc o dată pentru totdeauna." Deodată însă se opri înmărmurit ― Nikodim Fomici vorbea cu însufleţire cu Ilia Petrovici, şi următoarele cuvinte ajunseră la urechile lui:
― Nu se poate, au să-i elibereze pe amîndoi. în primul rând, totul e neverosimil. Judeca şi dumneata: dacă ei ăr fi făcut treabă ăstă, de ce au chemat portarul? Să se denunţe singuri? Din viclenie? Nu, prea ar fi viclean! Şi apoi, studentul Pestreakov a fost văzut, în clipa când intra în gang, de doi portari şi o tîrgoveaţă: era însoţit de trei prieteni, s-a despărţit de ei la intrare şi, de faţă cu prietenii lui, l-a întrebat pe portar unde locuieşte bătrîna. Ar fi întrebat el unde locuieşte bătrînă dacă ar fi venit cu intenţia de a o ucide? Cât despre Koh, el, înainte de a urca la bătrînă, a stat o jumătate de oră jos la argintar şi a plecat de la el exact la ora opt fără un sfert. Acum judeca şi dumneata...
― Dar, daţi-mi voie, cum explicaţi atunci contradicţia: ei spun că atunci când au bătut la uşă, ea fusese încuiată, iar peste trei minute, când au venit cu portarul, uşa era deschisa?
― Aici e aici! Ucigaşul era înăuntru şi pusese zăvorul: şi ei ar fi pus mână pe el daca Koh n-ar fi făcut prostia să se ducă şi el după portar. În vremea asta ucigaşul a izbutit să coboare şi să se furişeze pe lîngă ei. Koh îşi face cruce cu amîndouă mîinile: „Dacă ăş fi rămăs acolo, zice, ar fi sărit la mine şi m-ar fi ucis cu toporul". Vrea să deă un acatist, după obiceiul rusesc, he-he!
― Şi ucigaşul n-a fost văzut de nimeni?
― Cum să-l vada? Casa este o adevărată arcă a lui Noe, se amestecă în vorba secretarul, care asculta discuţia de la locul lui.
― E clar, este absolut clar! repetă aprins Nikodim Fomici.
― Nu, nu este deloc clar, obiecta Ilia Petrovici. Raskolnikov îşi luă pălariă şi porni spre uşă, dar nu ajunse pînă la eă...
Când îşi reveni, văzu că şăde pe un scaun, că este susţinut la dreapta de un om, că în stîngă lui se afla altul, cu un pahar galben plin de apă gălbuie, şi Nikodim Fomici stă în faţa lui şi-l priveşte ţintă: Raskolnikov se scula.
― Ce ai, eşti bolnav? întrebă destul de tăios Nikodim Fomici.
― Pe când semna declaraţia, abia ţinea tocul în mână, observă secretarul, aşezîndu-se la locul lui şi reluîndu-şi hîrtiile.
― De mult eşti bolnav? îi strigă Ilia Petrovici de la masa lui, răsfoind de asemenea nişte acte.
Se apropiase şi el, bineînţeles, de bolnav, în timpul leşinului, dar se depărtaseră de îndată ce acesta îşi revenise.
― De aseară... bîigui Raskolnikov drept răspuns.
― Ieri ai ieşit din căsă?
― Am ieşit.
― Bolnav?
― Da.
― Pe la ce oră?
― Pe la opt seara.
― Şi unde te-ai dus, dacă îmi dai voie să te întreb?
― M-am plimbat.
― Scurt şi cuprinzător!
Răskolnikov, ălb că vărul, răspundea răspicat, scurt şi nu-şi cobora ochii negri, aprinşi de febră, sub privirea lui Ilia Petrovici.
― Omul abia se ţine pe picioare, şi tu... începu Nikodim Fomici.
― Nu-i nimic! făcu Ilia Petrovici cu o intonaţie deosebită. Nikodim Fomici voi să măi adauge ceva, dar se uită la secretar, care de asemenea îl fixa atent, şi tăcu. Toţi tăcură deodată în odaie, ceea ce eră destul de ciudat.
― Bine, încheie Ilia Petrovici, nu vă măi reţinem. Răskolnikov ieşi. Auzi în urmă lui discuţia însufleţită ce se încinsese între ei; cel mai clar răsuna glasul întrebător ăl lui Nikodim Fomici... Abia în strada se dezmetici de-a bineleă.
„Percheziţie, percheziţie, ău să facă percheziţie chiar acum! repeta el, grăbind spre casă. Tîlharii! Mă bănuiesc." Groaza de adineauri îl cuprinse din nou, zguduindu-l din cap până în picioare.

Capitolul II

„Dar daca au şi făcut percheziţia? Daca dau peste ei acasă?" Iată şi odaia. Nimic şi nimeni; nimeni nu intrase în odaie în lipsa lui, nici măcar Nastasia nu se atinsese de nimic. Dar, Doamne Dumnezeule, cum de a putut adineauri să lase toate lucrurile în gaura aceea?
Se repezi în colţul odaii, vîrî mînă sub tapet, scoase lucrurile şi începu să-şi încarce cu ele buzunarele. Erau opt bucăţi: doua cutiuţe mici cu cercei, sau altceva de felul asta, nu prea văzu bine; apoi patru cutiuţe de marochin, ceva mai mari, un lanţ înfăşurat numai într-un ziar. încă ceva, tot învelit în ziar, o decoraţie parcă...
Îşi umplu buzunarele pardesiului şi buzunarul drept al pantalonului, rămas întreg, căutînd să le aşeze aşa ca şă se observe cât mai puţin. Luă şi punga. Apoi ieşi din odaie, de data asta lasînd uşa deschisa de-a binelea.
Porni repede, cu pas hotărît şi, deşi se simţea frînt, era perfect lucid. Se temea că va fi pus sub observaţie, se temea că pînă într-o jumătate de ora, pînă într-un sfert de oră chiar, se va da ordin să fie urmărit şi deci trebuia neapărat ― cât mai era timp ― să şteargă urmele. Trebuia să facă tot ce avea de făcut, atât timp cât mai avea putere şi era în stare, cât de cât, să judece... Dar unde să meargă?
Hotărîse dinainte: „Am să arunc totul în canal şi aşa am să şterg orice urma, gata!"
Hotărîse acest lucru noaptea trecută, în delir, în clipele când i se limpezea memoria, încercase mereu sa se scoale şi şă plece. „Mai repede, mai repede, să arunc totul." Dar nu era aşa de uşor să arunci totul.
Rătăcea pe cheiul canalului Ekaterinski de mai bine de o jumătate de ceas şi se tot uita la treptele care duceau jos, la apă, peste tot unde dadea de ele. Dar nici gînd să-şi poată duce intenţia la bun sfîrşit: la capătul scărilor erau şapte plute, pe care spălatoresele spălau rufe, sau barei; pretutindeni foiau oameni, şi apoi, de pretutindeni, din toate părţile cheiului putea fi văzut, observat. Oare nu ar fi părut suspect omul care ar fi coborît treptele anume ca să se oprească să arunce ceva în apă? Şi daca cutiile, în loc să căda la fund, vor pluti pe apă? Ceea ce se va întîmpla fără îndoiala. Astfel, oricine ar putea să le vada! Şi fără de asta toată lumea se uita la el, îl cercetează, de parcă n-ar avea alta treaba de făcut. „De ce oare? Sau poate mi se pare mie?" se întrebă el.
În sfîrşit, se gîndi că poate e măi bine să se duca la Nevă. Acolo e lume puţină, va trece mai neobservat. în orice caz, e mai simplu pentru el şi ― ceea ce-i mai important ― e mai departe de cartierul lui. Deodată, se întrebă mirat cum de a putut să rătăcească o jumătate de ceas, covîrşit de durere şi de nelinişte, prin locurile acestea primejdioase, şi nu s-a gîndit mai înainte să se ducă la Nevă! Pierduse în chip absurd mai bine de jumătate de ceas numai pentru că aşa i se năzărise în somn, în delir. Era din ce în ce mai distrat şi mai uituc, şi-şi dadea seama de acest lucru. Hotărît, trebuie să se grăbească!
Porni spre Neva, pe bulevardul V.; pe drum însă, îi veni altă idee: „De ce să mă duc la Neva? Pentru ce sa arunc lucrurile în apă? N-ar fi mai bine să mă duc undeva, foarte departe, fie şi la Ostroave, şi acolo, într-un loc pustiu, în pădure, sub vreun tufiş, să le îngrop pe toate şi să însemn copacul?" Şi cu toate că simţea că nu este în stare sa judece limpede în clipa aceea, ideea îi păru foarte buna.
Dar era sortit să nu ajungă nici la Ostroave, căci ceva îi schimba planul. Părăsind bulevardul ca să ajungă în piaţa, zări deodată, pe stînga, intrarea unei curţi înconjurată de ziduri înalte, oarbe. La dreapta intrării în curte şi pînă în fundul ei, se întindea calcanul casei vecine cu trei etaje. La stînga, paralel cu acest perete, şi începînd de asemenea de la intrare, se înălţa un gard de uluci, care după douăzeci de paşi cotea brusc la stînga. Era un loc părăsit, îngrădit din toate părţile, unde zăceau grămada fel de fel de materiale, în fundul curţii, de după gardul de uluci, se zărea colţul unei magazii de piatră, afumată şi scunda, pesemne aripa unui atelier oarecare, unul de trăsuri său de lacătuşerie, său altceva de felul asta; pretutindeni, începînd de la intrare, pămîntul era înnegrit de praful de cărbune. „Aici ăr fi bine să arunc lucrurile şi să plec!" se gîndi el deodată. Nevăzînd pe nimeni în curte, străbătu gangul şi zări chiar la intrare, lîngă gard, un jgheab (aşa cum se fac adesea în casele unde stau mulţi muncitori din fabrici, meseriaşi, birjari etc); deasupra jgheabului, pe acelaşi gard de uluci, se putea citi obişnuita comică inscripţie, făcuta cu cretă: Murdaria oprita! Aşadar, faptul că intrase în curte şi se apropiase de acel loc nu putea trezi nici o bănuiala. „Să arunc aici totul grămada şi să plec!" Rotindu-şi privirea în jur, vîrî mână în buzunar, când, deodată, lîngă peretele exterior, între poarta şi jgheab, unde distanţa nu trecea de un arşin, observa o piatra mare, necioplită, cam de un pud şi jumătate, lipita de peretele de afara. Dincolo era strada, trotuarul, se auzeau paşii trecătorilor care mişunau totdeauna pe acolo în număr măre; ascuns de poartă, nimeni nu l-ăr fi putut vedea, decât dacă ar fi intrat în curte din strada, ceea ce se putea întîmpla uşor şi deci trebuia să se grăbească.
Se apleca peste piatră, o apucă de vîrf cu ămîndouă mîinile, îşi adună toate puterile şi o răsturnă. Dedesubt se vedea o adîncitura mică, în care aruncă pe dată tot ce avea prin buzunare. Puse şi punga deasupra şi totuşi adîncitura nu se umplu. Apoi apucă din nou piatră şi dintr-o smucitură o aşeză la loc; piatra reveni exact la locul ei, doar că, poate, părea ceva mai înaltă. Raskolnikov adună pămînt în jurul ei şi-l bătători cu piciorul. Nu se mai vedea nimic.
Ieşi, se îndrepta spre piaţa şi, ca şi adineauri, la poliţie, aceeaşi bucurie puternică, nestăvilită puse stăpinire o clipa pe sufletul lui. „Am şters toate urmele! Cui, cui să-i treacă prin minte să vină aici sa caute sub acest pietroi? Poate ca zace acolo de când s-a ridicat casa şi are să măi zacă încă pe atâta. Şi chiar daca le-ar găsi: cine să mă bănuiască pe mine? S-a isprăvit! Nici o urma!" Se porni pe rîs. Da, mai tîrziu îşi aminti că rîsese nervos, chicotind lung, aproape neauzit, tot timpul cât străbătuse piaţa. Dar ajuns în bulevardul K., unde acum doua zile o întîlnise pe fată aceea, rîsul i se curmă deodată. Alte gînduri i se îmbulzeau în minte. Îi era nesuferită ideea să treacă prin faţa acelei bănci pe care şezuse şi se gîndise atunci, după plecarea fetei, şi îl înfiora gîndul că ăr putea să dea ochii cu mustăciosul căruia îi daduse atunci douăzeci de copeici. „Luă-l-ar năibă!"
Mergea, aruncând priviri furioase şi distrate. Toate gîndurile i se învîrteau în jurul unui punct principal, a cărui importanţă şi-o mărturisea el însuşi: simţea ca abia acum, pentru prima oară, în aceste doua luni din urmă, rămînea faţa în faţă cu aceasta chestiune.
„La dracu' cu toate! gîndi el, cuprins deodată de un acces de mînie oarbă. Începutul e făcut. N-am încotro! La dracu' şi cu viaţa asta noua! Cât de absurde sunt toate, Doamne!... Cât am minţit, cât de ticălos m-am purtat astăzi! Cât de dezgustător, cât de slugarnic i-arn vorbit adineauri scîrbosului acela de Ilia Petrovici, cât m-am gudurat pe lîngă el! De altfel, toate acestea sunt fleacuri! Nu-mi pasă de nimeni, nu-mi pasă că m-am gudurat, că i-am vorbit slugarnic! Nu despre asta este vorba! Nu despre asta este vorba..."
Se opri deodată; o întrebare nouă, cu totul neaşteptată şi extraordinar de simpla, îl zăpăci, îl urmări, îl amărî:
„Dacă într-adevăr am făcut totul conştient şi nu prosteşte, dacă am avut într-adevăr un ţel determinat, precis, cum şe face că pînă în clipa asta nici nu m-am uitat în pungă, ca să ştiu ce am dobîndit, pentru ce m-am chinuit, pentru ce am făcut o treabă ătît de ticăloasă, ătît de mîrşăvă, atât de josnică? Adineauri am vrut să arunc în apă punga cu toate celelalte obiecte, pe care nici nu le-am văzut măcar... Cum vine asta?
Da, aşa era. De altfel, ştiuse toate acestea de mai înainte şi întrebarea nu era nicidecum nouă; chiar în noaptea trecută, când hotărîse să arunce totul în apă, hotărîreă fusese luată fără şovăire şi fără obiecţii, ca şi cum aşa trebuia să fie, ca şi cum altfel nici nu se putea... Da, ştia şi-şi amintea de toate acestea; aproape că luase această hotărîre încă de ieri, pe când sta aplecat deasupra lăzii şi scotea afară cutiuţele... Şi totuşi aşa era!...
„Asta e pentru că sunt foarte bolnav, conchise el în cele din urma, mohorât, m-am chinuit şi m-am frămîntat fără răgaz şi acum nu ştiu nici eu ce făc... Şi aseară, şi acum două zile, şi în tot răstimpul acesta din urma m-am chinuit... Am să mă fac bine şi... n-am şă mă măi chinuiesc... Dar dacă n-am să mă fac bine? Doamne, cât m-am saturat de toate astea!"... Mergea înainte fără să se oprească. Ar fi vrut să găsească o distracţie, dar nu ştia ce să facă, încotro s-o apuce. O senzaţie nouă, de neînvins, îl stăpînea tot mai tare: era un fel de dezgust fără margini, aproape fizic, faţă de tot ce vedea, faţă de tot ce-l înconjură, o senzaţie stăruitoare, violentă, plina de ură. Îl dezgustau toţi acei pe care îi întîlnea în cale, îl dezgustau chipurile lor, mişcările lor. Dacă cineva ar fi încercat să-i spună o vorba, l-ar fi scuipat sau poate chiar l-ar fi muşcat...
Ajuns pe cheiul Malaia Neva, din Vasilievski Ostrov, se opri în apropiere de pod. „Stă aici, în casa asta, se gîndi el. Doamne, nu cumva am ajuns la Razumihin? Aceeaşi poveste ca şi data trecută... Si totuşi, e curios: am venit pentru că am vrut să vin sau am mers şi am tot mers şi am ajuns aici din întîmplare? Ce-mi pasă? Doar am spus... acum două zile... că după aceea, a doua zi, am să mă duc la el, iacătă, mă duc! Ce, n-am voie să mă duc la el?"...
Urca la etajul patru, unde locuia Razumihin.
Razumihin era acasă, în cămăruţa lui, şi în clipa aceea învaţă sau scria ceva; îi deschise chiar el. Nu se văzuseră de vreo patru luni. Razumihin, într-un halat ponosit, aproape numai zdrenţe, cu picioarele goale în papuci, era ciufulit, nebărbierit şi nespălat. Pe chipul lui se citea mirarea.
― Ce-i cu tine? strigă el, cercetîndu-şi prietenul din cap pînă în picioare; apoi tăcu şi fluieră uşor. Aşă de rău îţi merge? Măi frăţioare, ne-ai întrecut pe toţi, adauga el, privindu-i zdrenţele. Şezi, oi fi obosit! Şi când Raskolnikov se lasă pe divanul turcesc îmbrăcat cu muşama, care era şi mai prost decât cel pe care dormea el, Razumihin îşi dadu deodată seama că musafirul lui era bolnav. Eşti grav bolnav, ştii asta?
Îi pipăi pulsul; Raskolnikov îşi şmulşe mână.
― Lasă... zise el. Am venit... uite despre ce e vorba: n-am nici o meditaţie... am vrut... dar nu... n-am nevoie de meditaţii...
― Asculta, măi, tu aiurezi! observă Razumihin, care-l cerceta atent.
― Nu, nu aiurez... Raskolnikov se ridică de pe divan. Urcând la Razumihin nu se gîndise că va trebui sa se întîlnească cu el faţă în faţa. Acum însă, într-o singura clipă, ghici din experienţa că nu era câtuşi de puţin dispus să se întîlneăscă faţa în faţă cu nimeni, în toata lumea asta. De mânie, văzu negru înaintea ochilor. De îndată ce trecuse pragul, furia împotriva lui însuşi aproape că îl sufocă...
― Rămîi cu bine! zise el pe neaşteptate şi porni spre uşă.
― Stai, stai, om sucit ce eşti!
― Lasă! repetă Raskolnikov, smulgîndu-şi din nou mână.
― Dar atunci la ce dracu' ai mai venit aici? Ai căpiat? E... aproape jignitor pentru mine. N-am să te las sa pleci.
― Ascultă atunci: am venit la tine pentru că în afara de tine nu cunosc pe nimeni care m-ar putea ajuta... să încep... pentru că tu eşti mai bun decât toţi, adică mai deştept şi poţi sa judeci... Acum însă vad că n-am nevoie de nimic, auzi, n-am nevoie de nimic, de nimic... de nici un fel de servicii şi ajutorări... Eu... singur pot... Hai, ajunge! Lasaţi-mă în pace!
― Stai o clipa, omule, ce tot îndrugi? Curat nebun! După mine -fă cum ştii. Vezi tu: nici eu n-am meditaţii, dar nici nu-mi pasă! Şi apoi, la Tolkucii este un librar, unul Heruvimov, care îmi ţine loc de orice lecţie particulara. Nu l-aş da nici pe cinci meditaţii în casele negustorilor. Heruvimov scoate nişte ediţii, nişte broşurele ştiinţifice ieftine, care se vînd ca pîinea calda! Şi ce titluri le mai găseşte! Tu spuneai întotdeauna că eu sunt un prost, dar zău ca pe lume sunt şi oameni mai proşti decât mine! Acum s-a vîrît în probleme sociale, curente; nu pricepe o iotă, ei, şi eu, bineînţeles, îl încurajez. Uite aici: două coli şi mai bine de text german ― după părerea mea este cel mai grosolan şarlatanism: într-un cuvînt, autorul analizează întrebarea daca femeia este sau nu o fiinţă omeneasca... Şi, bineînţeles, dovedeşte solemn că femeia este o fiinţă omenească. Heruvimov pregăteşte această broşură în vederea dezbaterii problemei feminine; eu o traduc; el are să lungească aceste doua coli şi jumătate pînă la şase coli, o să născocim un titlu pompos, care să ocupe măi bine de jumătate de pagina, şi-i dam drumul cu cincizeci de copeici bucata; are să se vînda pînă la una, te asigur. Pentru traducere sunt platit cu şase carboave de coala, prin urmare, pentru întreaga lucrare am sa iau vreo cincisprezece ruble; şi am luat şase ruble avans. După ce isprăvim cu asta, o să traducem ceva despre balene, apoi din partea a doua din Confesiuni unde am notat nişte intrigi plicticoase; o să le traducem şi pe ele; nu ştiu cine i-a spus lui Heruvimov ca Rousseau este un fel de Radişcev. Eu, bineînţeles, nu-l contrazic, la naiba! Vrei să traduci a doua coala din Femeia este o fiinţă omenească, sau nu? Dacă vrei, ia textul, peniţe, hârtie - astea-s pe spezele lui - ia trei ruble, de vreme ce eu pentru toata traducerea am luat şase ruble avans, adică pentru coala întîi şi a doua, deci partea ta revine exact trei ruble. Când isprăveşti, mai capeţi trei ruble. Şi, încă ceva, să nu-ţi închipui cumva că-ţi făc un serviciu. Dimpotrivă, cum ai intrat, mi-am şi făcut socoteala ca ai să-mi fii de folos. În primul rând, stau prost cu ortografia şi, în al doilea rând, la germana sunt cam chinez, aşa încât uneori mai mult născocesc decât traduc şi mă mîngîi şi eu cu gîndul că poate chiar astfel înfrumuseţez lucrarea. Deşi, cine ştie, poate că mă înşel şi iese mai prost... Ei zi, primeşti?
Raskolnikov luă în tăcere articolul german, luă cele trei ruble şi ieşi fără să spună un cuvînt. Razumihin se uita mirat în urma lui. Dar ajuns în prima strada din Vasilievski Ostrov, Raskolnikov se întoarse brusc, urcă din nou la Razumihin şi, după ce puse textul german şi cele trei ruble pe masa, ieşi iarăşi fără sa spună o vorba.
― Ce dracu', ai înnebunit?! urla Razumihin, furios. Ce-mi faci figuri din astea? Mă scoţi din fire! Pentru ce dracu' ai mai venit aici?
― N-am nevoie... de traduceri... mormăi Raskolnikov, coborând scara.
― Atunci de ce naiba ai nevoie? striga de sus Razumihin. Raskolnikov cobora înainte în tăcere.
― Hei, tu? Spune cel puţin unde stai?
Nu primi nici un răspuns.
― Ei, du-te la dracu'!
Dar Raskolnikov ajunsese în strada. Pe podul Nikolaevski se dezmetici deodată brusc din pricina unei întîmplari cât se poate de neplacute pentru dînsul. Vizitiul unei căleşti îl plesni tare cu biciul peste spate, pentru că era cât pe ce să-l calce, cu toate ca vizitiul îi strigase de trei sau de patru ori să se ferească. Lovitura îl înfurie atât de rău, că sari înspre parapet (cine ştie de ce mergea pe mijlocul podului, unde trec trasurile şi nu oamenii) şi scrîşni mînios, de-i clanţăniră dinţii în gură. Bineînţeles, în jurul lui răsunară rîsete.
― Aşa-i trebuie!
― Vreun neisprăvit.
― Aşa e: se prefac că-s beţi şi se vîră dinadins sub roţi, iar omul trebuie sa răspunda pentru ei.
― Din asta trăiesc, stimabile, din asta...
Dar pe când sta rezemat de parapet, uitîndu-se furios şi pierdut pe urmele caleştii care se depărta şi frecându-şi spinarea, simţi deodată ca cineva îi vîră bani în mînă. Se uita: era o negustoreasa, o femeie în vîrstă cu boneta cum poarta negustoresele şi cu ghete de piele de capra, iar alaturi de ea o fată cu pălarioara în cap şi umbreluţa verde, probabil fie-sa. „Ia, maică, în numele lui Christos." Raskolnikov luă, şi femeile trecură mai departe. Erau douăzeci de copeici. După aspect şi după haine îl putuse foarte bine lua drept un cerşetor, drept un adevărat cerşetor de strada, iăr făptui ca i se daduseră douăzeci de copeici se datora pesemne loviturii de bici, care le înduioşase pe cele două femei.
Raskolnikov strânse moneda în pumn, făcu zece paşi şi se întoarse cu faţa spre Neva, în direcţia palatului. Cerul era senin, nu se zărea nici urma de nor, iar apa părea albastră, lucru care se întîmpla atât de rar Nevei. Cupola catedralei, care de nicăieri nu se vede mai bine decât din locul acela, de pe pod, la douăzeci de păşi de paraclis, strălucea puternic, şi prin văzduhul străveziu puteai să desluşeşti limpede fiecare ornament. Durerea pricinuita de bici trecuse, şi Raskolnikov o uitase de mult; un singur gînd nelamurit şi neliniştitor îl preocupa acum. Se opri şi multa vreme privi cu luare-aminte în depărtare. Locul îi era deosebit de cunoscut. Pe vremea când mergea la facultate ― mai ales la înapoierea acasă ― i se întîmplase adesea, poate de o sută de ori, sa se oprească tocmai în acest punct şi să privească intens imensa panorama cu adevărat superbă; şi aproape de fiecare dată încercase cu mirare aceeaşi impresie nelamurita: din priveliştea aceasta splendida nu se răsfrîngea pentru el decât o inexplicabila răceala; somptuosul tablou îi părea neînsufleţit şi pustiu... Aceasta impresie sumbra şi enigmatica îl mirase de fiecare dată, dar, din lipsa de încredere în sine, amânăse mereu să-i caute dezlegarea. Acum îşi aminti deodată de problemele şi de nedumeririle lui de altădată şi i se păru că nu întîmplator îşi adusese aminte de ele. Pînă şi faptul ca se oprise exact în acelaşi loc, ca şi altădată, îi părea ciudat şi absurd, ca şi cum şi-ar fi putut închipui că ar fi capabil şa mai gândească şi sa judece ca pe vremuri, să se intereseze de aceleaşi teme şi tablouri care îl interesaseră... nu demult. Aproape că-i venea sa râda şi, în acelaşi timp, simţea că inima i se strînge dureros. I se părea că vede ca-n ceaţa acest trecut, gîndurile şi problemele, temele şi impresiile de altădată, întreaga panorama ce se desfăşura în faţa ochilor lui, pe el însuşi şi tot, tot... undeva departe, la picioarele lui, într-un abis fară fund. Ai fi zis că-şi luase zborul în tarii şi ca toate se ştergeau din văzul lui... Făcu o mişcare involuntară cu mînă şi simţi deodată moneda pe care o strîngea în pumn. Desfăcu pumnul, privi atent bănuţul, ridica braţul şi-l azvîrli în apă; apoi se întoarse şi porni spre casa. I se păru că în clipa aceea tăiase trecutul cu foarfecă, desparţind propria lui existenţa de toţi şi de toate. Ajunse acasă pe înserate; umblase deci vreo şase ceasuri, dar pe unde fusese şi pe ce drum se înapoiase - nu ştia. Se dezbracă şi, tremurând ca un cal istovit de fugă, se culcă pe divan, trase mantaua şi adormi pe loc... Se întunecase de-a binelea când îl treziră nişte ţipete înfiorătoare. Doamne, ce ţipete! Strigate atât de grozave, asemenea urlete, răcnete, scrîşniri, plînsete, lovituri şi înjuraturi nu auzise şi nu văzuse niciodată în viaţa lui. Nici nu şi-ar fi putut închipui atâta brutalitate şi sălbăticie. Cuprins de groaza, se ridică în capul oaselor, cu răsuflarea tăiată, chinuit. Loviturile, strigatele şi înjuraturile se înteţeau mereu. Apoi, spre nespusa lui mirare, recunoscu glasul gazdei. Femeia urla, plîngea, se tînguia, vorbea foarte iute, cuvinte învălmăşite îi ţîşneau din gură, aşa încât nu le puteai desluşi, implora ― pesemne să nu măi fie bătută, căci tocmai dînsa era crunt bătuta de cineva pe scara. Cel ce o bătea răcnea şi el fioros, cu atâta mînie şi răutate, că nu se înţelegea ce spunea, gîtuit de furie. Deodată, Raskolnikov începu să tremure ca varga ― recunoscu glasul: era al lui Ilia Petrovici. Ilia Petrovici venise acolo si o bătea pe gazda lui! O izbea cu picioarele, o pocnea cu capul de trepte! Auzea clar, îşi dadea seama după lovituri, după ţipetele femeii! Dar ce-i asta, nu cumva s-a întors lumea pe dos? La toate etajele, pe întreaga scară se strînsese lume multa, se auzeau glasuri, exclamaţii, unii urcau, alţii coborau, alergau, trînteau uşile. „Dar pentru ce, pentru ce şi cum se poate?! repeta el, temîndu-se cu adevărat că-şi pierde minţile. Dar nu, prea se aude desluşit!... Şi dacă-i aşa, atunci vor ajunge îndată şi la el, vor ajunge pentru că... e pentru aceeaşi pricină... pentru cele ce s-au întîmplat ieri... Doamne!" Ar fi vrut să pună cîrligul la uşă, dar n-avea putere să mişte braţul... şi apoi, era inutil! Groaza îi strîngea inima într-o încleştare de gheaţa, îl înţepenea, îl chinuia... Dar iată că gălagia, care ţinuse cel puţin zece minute, începu să se potolească. Gazda gemea şi suspina. Ilia Petrovici tot mai ameninţa şi înjura... în sfîrşit, iată că s-ă potolit şi el; nu i se mai aude glasul. „Să fi plecat? O, Doamne!" Iătă că se duce şi gazda, pleacă, suspinînd şi plîngînd... uşa de la apartamentul ei se trînteşte cu zgomot... Lumea de pe scara se împrăştie, oamenii discută, oftează, se strigă; glasurile lor când se ridică pînă la ţipăt, când coboară pînă la şoaptă. Trebuie să fi fost mulţi: se adunaseră aproape toţi chiriaşii. „Da, Doamne, să fie cu putinţă? Şi apoi, pentru ce, pentru ce a venit aici?"
Istovit, Raskolnikov căzu pe divan, dar nu măi putu închide ochii; zăcu, astfel, ca o jumătate de ceas, prada unei suferinţe şi unei spaime fără margini şi atât de cumplite cum nu simţise încă niciodată. Deodată, o lumină puternică îi umplu odaiă: Nastasia intră ăducând o luminare aprinsă şi o farfurie cu supă. îl privi cu atenţie şi, văzînd că nu doarme, puse sfeşnicul pe masă şi începu să aşeze alaturi cele aduse: pîine, sare, o farfurie, o lingură.
― N-ai fi mîncat de ieri. Ai hoinărit toată ziuă şi doar te scutură frigurile.
― Nastasia... pentru ce au bătut-o pe gazda? Femeia îl privi lung.
― Cine a bătut-o?
― Adineauri... acum o jumătate de oră. Ilia Petrovici, ajutorul de comisar, pe scară... Pentru ce a bătut-o atât de rău? Şi... pentru ce a. venit aici?
Nastasia îl privi, tăcuta şi încruntată, multa vreme. Privirea ei îl tulbura, bă chiar îl sperie.
― De ce taci, Nastasia? întrebă el, în sfîrşit, cu glas stins.
― Asta-i din pricină sângelui, rosti încet femeia, că şi cum şi-ar fi vorbit sieşi.
― Sângele?... Ce sânge?... mormăi el, pălind şi lipindu-se de perete.
Nastasia îl privea mai departe în tăcere.
― Nimeni n-a bătut-o pe stăpână, spuse ea în cele din urmă cu glas sever şi hotărît.
El o privea abia răsuflînd.
― Dar am auzit eu... nu dormeam... eram aşezat pe pat, zise el cu şi mai multă sfiala. Am ascultat mult timp... A fost aici ajutorul de comisar... Toată lumea s-a adunat pe scară, toţi chiriaşii, din toate apartamentele...
― Nimeni n-a fost pe aici. Astă-i sângele care striga în tine. Sângele când nu-şi găseşte ieşire şi începe să se închege, atunci ţi se năzare fel de fel... Vrei sa mănînci sau ba?
Raskolnikov nu răspunse. Nastasia stătea, uitîndu-se fix la el şi nu pleca.
― Dă-mi să beau... Nastasiuşka.
Femeia coborî în bucătărie şi peşte vreo două minute se înapoie, aducând apă într-o cană albă de faianţă; de aici încolo el nu mai ştiu nimic... îşi amintea numai că sorbise o singura înghiţitură de ăpă rece şi că restul i se vărsase pe piept, apoi îşi pierduse cunoştinţa. 

Capitolul III

Cu toate acestea, nu se poate spune că a fost inconştient tot timpul cât a ţinut boala: erau un fel de friguri cu stări de delir şi stări de semiconştienţă. De multe lucruri îşi amintea mai tîrziu. Ba i se părea că în jurul lui se adună lume multă, că vor să-l scoată din odaie şi să-l ducă nu ştiu unde, că se ceartă şi se ocărăsc în privinţa lui. Apoi i se năzărea că e singur în odaie, că toată lumea a plecat, că oamenii se tem de el şi numai din când în când crapă uşa să-l privească de departe, că-l ameninţa, se sfătuiesc între ei, râd şi-l întărîtă. îşi aducea aminte că o văzuse de multe ori pe Nastasia stând la căpătîiul lui; şi încă pe un om, care îi părea foarte cunoscut, dar nu-şi putea da seama cu nici un preţ cine era, şi acest lucru îl chinuia pînă la lacrimi. Uneori, i se părea că zace de o lună încheiata; alteori, că nu trecuse nici măcar o zi. Dar despre lucrul acela uitase cu desăvîrşire; e drept că îşi amintea mereu că uitase ceva ce n-ar fi trebuit să uite, şi se chinuia, se frămînta, se căznea să-şi amintească, gemea, îl apuca furia sau era covîrşit de o groază cumplita, de neîndurat. Atunci se ridica brusc în pat şi voia să fugă, dar era totdeauna cineva care-l oprea cu forţa, şi atunci îl cuprindea o slabiciune şi îşi pierdea iarăşi cunoştinţa. În sfîrşit, îşi veni în fire. Asta s-a întîmplat într-o dimineaţa, pe la orele zece. La aceasta oră, în zilele senine, soarele arunca un mănunchi larg de raze pe peretele din dreapta şi lumina colţul de lîngă uşă. La patul lui se afla Nastasia şi încă cineva, un om care-l cerceta cu curiozitate şi pe care el nu-l cunoştea. Era un flacău cu caftan şi bărbuţă, care aducea cu un muncitor de artei. Gazda îşi vîrîse capul prin uşa întredeschisă. Raskolnikov se ridica într-un cot.
― Cine e, Nastasia? întreba el, arătînd spre flacău.
― Ia te uite, s-a trezit! zise dînsa.
― S-a trezit, spuse şi flacăul.
Dându-şi seama că şi-a venit în fire, gazda închise uşa şi dispăru. Fusese întotdeauna sfioasa şi nu-i placeau discuţiile şi explicaţiile; avea vreo patruzeci de ani, era grasă, aproape obeză, cu sprîncenele şi ochii negri, destul de placută la înfăţişare şi foarte blajina, aşa cum sunt de obicei oamenii graşi şi leneşi; şi pe deasupra era ruşinoasa din cale-afară.
― Cine eşti... dumneata? îl întrebă Raskolnikov, de asta data de-a dreptul pe flacău.
Dar în aceeaşi clipa uşa se dadu de perete şi, aplecându-se puţin din pricina înălţimii, intra Razumihin.
― Ce cabina de vapor! strigă el, intrând. Mă lovesc întotdeauna cu capul de pragul de sus. Şi asta se cheamă locuinţa! Te-ai trezit, frăţioare? Chiar acum mi-a spus Paşenka.
― S-a trezit, zise Nastasia.
― Chiar acum, întări flacăul, zîmbind dulceag.
― Dar dumneata cine eşti? întreba deodată Razumihin. Eu, cu voia matale, sunt Vrazumihin; nu Razumihin, cum mi se spune, ci Vrazumihin*, student, nobil, iar dumnealui, prietenul meu. Acum spune, cine eşti dumneata?
― Eu sunt de la canţelaria negustorului Şelopaev, şi am fost trimis anume aici.
― Poftim de ia loc pe scaun. Razumihin se aşeza pe alt scaun, de partea cealaltă a măsuţei. Bine ai făcut, frăţioare, că te-ai trezit, urmă el către Raskolnikov. De trei zile n-ai pus nimic în gura. Numai niţel ceai, pe care ţi l-am daţ cu lunguriţa. De doua ori l-am adus pe Zosimov. îţi mai aminteşti de Zosimov? Te-a consultat cu atenţie şi a spus că nu-i nimic grav, da-i ceva care te-a atins la cap. O febra nervoasă, un fleac, zice, alimentaţia a fost proasta, ţi s-a dat prea puţină bere şi hrean, de aceea te-ai îmbolnăvit, dar că nu-i nimic, are să-ţi treacă. Halal băiat Zosimov! A prins grozav meseria. Şi aşa, ca să nu-ţi pierzi timpul, spuse el, întorcându-se către flacău, binevoieşte de spune ce treaba ai? Să ştii, Rodea, că e al doilea trimis care vine din canţelaria lor. Numai ca rândul trecut a venit altul; cu acela ne-am lamurit. Cine a fost cel care a venit înaintea dumitale?
― Trebuie să fi fost acum două zile, aşa e. Alexei Semionovici o fi fost, tot de la noi, de la canţelarie.
― Dumnealui părea un om mai cu scaun la cap decât dumneata, ce zici?
― Aşa e, dumnealui e mai serios.
― Laudabil; hai, da-i drumul. Ce treaba ai?
― Iata: Afanasi Ivanovici Vahruşin, despre care cred ca aţi auzit vorbindu-se de multe ori, în urma rugăminţii măicuţei dumneavoastră, a trimis la canţelaria noastră nişte bani pe care trebuie să vi-i înmînăm, începu flacăul, vorbind de-a dreptul lui Raskolnikov. Dacă v-aţi revenit în fire, trebuie sa va înmînăm treizeci şi cinci de ruble, deoarece Semion Semionovici a fost înştiinţat despre aceasta de Afanasi Ivanovici, la rugămintea măicuţei dumneavoastră, după cum s-a mai făcut şi altă data. Ştiaţi?...
― Da... îmi amintesc... Vahruşin... zise Raskolnikov visător.
― Ai auzit? Il cunoşti pe Vahruşin! striga Razumihin. Cum să nu-şi fi venit în fire? De altfel, acum bag de seama ca şi dumneata eşti un om cu scaun la cap. Da. E placut sa auzi vorbe înţelepte.
― Chiar despre dumnealui e vorba, despre Vahruşin, Afanasi Ivanovici, care, la rugămintea măicuţei dumneavoastră, v-a trimis şi altă data, în acelaşi fel, banii, aşa ca dumnealui n-a refuzat-o nici de data aceasta şi l-a încunoştinţat zilele trecute pe Semion Semionovici cum ca sa va dea treizeci şi cinci de ruble, în aşteptarea vremurilor mai bune.
― Aşa, „în aşteptarea vremurilor mai bune", ai potrivit-o foarte bine; n-a fost rău nici ceea ce ai spus despre „măicuţa dumneavoastră". Şi acum, ce zici: şi-a revenit sau nu?
― După mine aşa o fi. Numai chitanţă să-mi dea.
― Are să-ţi dea. Ce ai acolo, registrul? 
― Da.
― Ada-l încoace. Haide, Rodea, scoala! Am să te ajut; ia tocul şi iscăleşte, căci banii, frăţioare, ne sunt acum mai dulci ca mierea.
― Nu trebuie, zise Raskolnikov, dînd deoparte tocul.
—	Ce nu trebuie?

* Joc de cuvinte:Vrazumihin - numele deriva de la verbul vrazumit= a convinge, a povăţui; iar Razumihin - de la substantivul razum = raţiune.

― N-am să semnez.
― Ptiu, drace! Dar cum vrei să iei banii? Fără chitanţa?
― N-am nevoie... de bani.
― N-ai nevoie de bani! Ba să avem iertare, frăţioare, eu sunt martor! Nu te nelinişti, e numai aşa, iar aiurează. De altfel, aşa ceva i se întîmpla şi când nu este bolnav... 
Eşti om cu judecata, o să-l ajutăm, adică, mai bine zis, o să-i ducem mâna şi are să semneze. Hai, ia tocul...
― Aş putea sa vin alta data...
― Nu, nu; ce să te mai oboseşti! Doar eşti om cu judecată... Haide, Rodea, de ce-l ţii pe musafirul nostru?... Nu vezi, te aşteaptă!
Şi Razumihin voi cu dinadinsul să ducă mână lui Raskolnikov, silindu-l să semneze.
― Lasă... am să semnez singur, rosti acesta, luînd tocul şi semnînd în registru.
Flacăul puse banii pe masa şi pleca.
― Bravo! Şi acum, frăţioare, ţi-e foame?
― Da, răspunse Raskolnikov.
― Nasţasia, ai supa?
― A rămas de ieri, zise Nasţasia, care stătuse tot timpul alaturi.
― Cu cartofi şi cu orez?
― Cu cartofi şi cu orez.
― Eram sigur de asta! Hai, adu supa şi adu şi un ceai.
― Bine, acuşica.
Raskolnikov privea toate acestea cu nespusa mirare, înfricoşat şi năucit. Hotărîse sa tacă şi să aştepte, sa vada ce are să se mai întîmple. „Mi se pare că nu aiurez, se gîndea el, totul pare să fie real..."
Nastasia se înapoie peste două minute cu supa şi anunţă că acuşi soseşte şi ceaiul. La supă aduse doua linguri, doua farfurii şi tot tacâmul: solniţă, piper, muştar pentru carne etc. Atâta ordine nu mai văzuse de multa vreme. Faţa de masă era curata.
― Nastasiuşka, n-ar fi rău ca Praskovia Pavlovna sa ne trimită vreo două sticluţe de bere. Le-om dovedi noi.
― Ian te uita la el, ce-i trebuie! bodogăni Nastasia şi ieşi să-i împlinească porunca.
Încordat şi rătăcit, Raskolnikov se uita la tot ce se petrecea în jurul lui. în timpul asta, Razumihin se muta pe divan şi, cuprinzîndu-l stîngaci, ca un urs, cu mână stîngă pe după gît, deşi Raskolnikov ar fi putut sa se ridice şi singur, apropie cu dreapta o lingura de supa de gura lui, după ce sufla de vreo doua ori în ea ca să nu frigă. Dar supa era abia călduţă. Raskolnikov înghiţi lacom o lingura, apoi încă una şi încă una. Dar după ce-i dadu câteva linguri, Razumihin se opri deodată şi declară că mai mult nu-i poate da pînă nu-l întreabă pe doctor.
Tocmai atunci sosi Nastasia, aducând doua sticle de bere.
― Vrei ceai?
― Vreau.
― Ada ceai, Nastasia, repede, fiindcă, în ce priveşte ceaiul, cred că nu-i nevoie de aprobarea facultăţii. Iată şi berea!
Razumihin se muta pe scaun, trase supa şi carnea în faţa lui şi începu să înfulece cu o poftă de parcă n-ar fi mîncat de trei zile.
― Eu, frate Rodea, mănînc la voi în fiecare zi, bolborosi cât îi îngăduia gura plină de carne, şi toate acestea datorită Paşenkăi, gazdei tale, dânsa trebăluieşte şi mă cinsteşte din toată inima. Eu, fireşte, nu zic nimic, dar nici nu protestez. Iată şi Nastasia cu ceaiul. Ia te uită ce femeie vrednică! Nastenka, vrei bere?
― Du-te încolo!
― Dar ceai? -Fie.
― Toarnă. Stai să-ţi torn eu; şezi la masă.
Şi, făcând pe gazda, umplu o cană cu ceai, apoi încă una; îşi lasă prînzul şi se mută din nou pe divan. Ca şi mai înainte îl cuprinse pe bolnav cu braţul pe după gît, îl săltă pe perne şi începu să-i dea ceai cu linguriţa, suflînd de zor în el, ca şi cum ăr fi fost lucrul cel mai important, salvator chiar pentru întremarea acestuia. Raskolnikov se lasă dadacit fără să scoată o vorbă, cu toate că se simţea în stare să se ridice şi să se aşeze în pat, fără ajutor străin, şi destul de stăpîn pe mâinile lui ca să ţină linguriţa sau ceaşca, şi poate chiar în stare să meargă. Dar un instinct ciudat, viclean, aproape animalic, îl sfătuia să-şi tăinuiască deocamdată puterile, sa rămînă la pînda, să se prefacă chiar, la nevoie, că n-are capul încă limpede şi, între timp, sa tragă cu urechea şi să afle ce se petrece. De altfel, nu-şi putu stăpîni multă vreme dezgustul; după ce înghiţi vreo zece linguriţe de ceai, întoarse capul, respinse capricios linguriţa şi recăzu pe pernă. Sub capul lui erau perne adevărate, de puf, cu feţe de perna curate; băgase de seamă cu mirare acest lucru.
― Paşenka trebuie sa ne trimită chiar astăzi dulceaţă de zmeură, să-i putem pregăti o băutura bolnavului, zise Razumihin, aşezîndu-se la locul lui şi începînd iar să mănînce supa şi să beă bere.
― De unde să ia zmeură? întrebă Nastasia, ţinînd în cele cinci degete răşchirate farfurioara cu ceai şi sorbindu-l „prin zahăr".
― Zmeura, draga mea, o va lua de la băcănie. Vezi tu, Rodea, cât timp ai fost bolnav, aici s-au întîmplat multe. După ce ai şters-o de la mine ca un hoţ, fără să-mi spui unde stai, m-am înfuriat atât de rău, încât m-am hotărît să te găsesc şi să te pedepsesc cum se cuvine. M-am pus sa te caut chiar în aceeaşi zi. Am umblat, am umblat şi am tot întrebat. Uitasem unde stai acum; de altfel, nici n-am ştiut vreodată, dar mi-am adus aminte de locuinţa de altădată, ştiam că e lîngă Cinci Colţuri, în casa lui Harlamov. Ce-am măi căutat casa aceea a lui Harlamov! Pînă la urmă am aflat că nici nu era a lui Harlamov, ci a lui Buh. Auzi dumneata ce încurcătură în mintea mea! Eram tare furios. Aşa de furios, că a doua zi m-am dus -fie ce-o fi - la biroul de adrese şi închipuieşte-ţi: în mai puţin de două minute mi te-au găsit acolo. Eşti înscris în registru.
― Înscris în registru?
― Fireşte; pe generalul Kobelev însă nu l-au putut găsi cât am fost acolo. Ei, dar asta e o poveste lungă. Şi aşa, cum am dat buzna aici, ţi-am aflat toate treburile; ştiu tot, tot, frăţioare; să-ţi spună şi dînsa; l-am cunoscut şi pe Nikodim Fomici şi pe Ilia Petrovici mi l-au arătat, l-am cunoscut şi pe portar şi pe domnul Zametov, Alexandr Grigorievici, secretar la circumscripţie şi, în sfîrşit, ce-i mai straşnic... am cunoscut-o pe Paşenka însăşi; întreab-o pe Nastasia...
― Ai îmblînzit-o, spuse Nastasia, zîmbind cu subînţeles.
― De ce nu-ţi pui zahăr în ceai, Nastasia Nikiforovnă?
― Tii, drace! strigă Nastasia, pufnind în râs. Şi nici măcar nu-s Nikiforovnă, ci Petrovna, adaugă dînsa după ce-şi curmă râsul.
― O să ţinem minte dată viitoare. Şi aşa, frăţioare, ca să nu lungim vorba, am vrut mai întîi să-i scutur niţel că să distrug toate prejudecăţile din partea locului; dar Paşenka a învins. Eu, frăţioare, nici nu mă aşteptam să fie atât de... avenantă, ce zici? Ce crezi?
Raskolnikov tăcuse şi nu-şi luase nici o clipă privirea neliniştită de la el, tăcea şi acum, şi-l privea mai departe ţintă.
― Chiar foarte drăguţă, urma Razumihin; tăcerea lui Raskolnikov părea că nu-l tulbura defel, dimpotrivă, ai fi zis că întărea spusele lui. E foarte bine în toate privinţele.
― Ce lighioană! exclamă din nou Nastasia, căreia, pesemne, îi făcea o neasemuită placere să-l asculte.
― Ce e prost, frate, e că n-ai ştiut de la început cum s-o iei. Cu dânsa trebuia să procedezi altfel. Se poate spune ca are un caracter ciudat! Dar despre caracter o să vorbim alta dată... însă cum ai izbutit, de pilda, să împingi lucrurile pînă acolo, încât să îndrăznească să nu-ţi trimită de mîncăre? Sau, cum a fost cu poliţa aceea? Ai înnebunit de te-ai apucat să dai poliţe? Sau, acel plan de căsătorie de pe vremea când trăia fie-sa, Nătalia Egorovna... Ştiu tot! De altfel, acesta este un punct delicat şi eu sunt un măgar că m-ating de el; iartă-mă, te rog. Dar, a propos de prostie, nu găseşti, frăţioare, că Praskovia Pavlovna e mai puţin proastă decât s-ar putea crede la prima vedere? Ce zici?
― M-da, strecura printre dinţi Raskolnikov, privind într-o parte, înţelegînd că era mai bine să întreţină conversaţia.
― Nu-i aşa? strigă Razumihin, fericit că i s-a răspuns. Dar nici prea deşteaptă nu este, hai? Un caracter cu totul, cu totul neobişnuit! Eu, să-ţi spun drept, frate, nu înţeleg... zău aşa... Are cel puţin patruzeci de ani. Susţine însă că ar avea treizeci şi şase şi are tot dreptul s-o facă. De altfel, îţi jur că o judec mai ales cerebral, metafizic, cum s-ar zice, trebuie să-ţi spun că s-au legat aici între noi nişte relaţii teribil de încurcate! Nu pricep nimic! Dar toate acestea sunt fleacuri, cât despre dânsa, văzînd că nu mai eşti student, că ţi-ai pierdut hainele şi meditaţiile, şi că o dată ce a murit fiica ei nu mai avea nici un rost să te ţină ca pe o ruda, s-a speriat; şi cum tu, pe de alta parte, trăiai în colţul tău, fără să cauţi să păstrezi relaţiile de mai înainte, i-a venit ideea să te dea afară din casa. Intenţia o avusese de mult, dar nu voia să piărda poliţa aceea. Şi apoi, chiar tu ai asigurat-o că ăre s-o achite maică-ta...
― Asta a fost o ticăloşie din partea mea... Mama numai ca nu cerşeşte... am minţit numai pentru ca să mă ţină în casă... şi şă-mi dea de mîncare, zise tare şi răspicat Raskolnikov.
― Da, bine ai făcut. Dar vezi tu, tocmai atunci apare domnul Cebarov, consilier de curte şi om de afaceri. Fără dânsul, Paşenka n-ar fi făcut nimic împotriva ta, prea-i sfioasa din fire; dar omul de afaceri nu-i de fel sfios şi în primul rând, fireşte, a pus întrebarea: exista vreo speranţa ca poliţa sa fie platită? Răspuns: exista, fiindcă exista o oarecare mămică, o mamă, care, din cele o suta douăzeci şi cinci de ruble pensie, mai bine ar muri ea de foame decât să-l lase în încurcătura pe Rodenka al ei, şi mai exista şi o surioară, care pentru frăţiorul ei este gata să se vânda ca roabă. Pe asta s-a bizuit omul nostru... Ce te frămînţi? Eu, frăţioare, am aflat acum tot adevărul despre tine, nu degeaba ţi-ai deschis sufletul în faţa Paşenkăi pe vremea când vă socoteaţi rude, şi acum ţi-o spun frăţeşte... Aşa-i viaţa: omul cinstit şi cu sufletul sensibil vorbeşte deschis, iar omul de afaceri ascultă şi la timpul prielnic te înhaţă. Şi dînsa i-a cedat poliţa aceea, chipurile, contră plată, iăr Cebarov a cerut formal achitarea ei, fără să se sfiască de fel. Când am prins de veste, am vrut mai întîi, pentru liniştea sufletului meu, să-l scutur niţel şi pe dînsul, dar tocmai atunci s-a stabilit armonia între mine şi Paşenka, şi am pus-o să înăbuşe acţiunea în faşă, garantîndu-i că ai să-i plateşti tot. Am garantat pentru tine, auzi, frăţioare? L-am chemat pe Cebarov, i-am vîrît zece carboave sub nas, i-am luat hîrtia şi acum am cinstea să ţi-o prezint. Acum eşti dator numai pe cuvînt! Poftim, ia-o; am şi anulat-o, aşa cum scrie la carte.
Razumihin puse pe masa poliţa. Raskolnikov o privi şi se întoarse la perete, fără a scoate un cuvînt. Razumihin păru nemulţumit.
― Văd, frate, zise el peste o clipa, că iar am nimerit prost. Am vrut să te distrez, să te înveselesc cu palavrele mele şi mi se pare că n-am reuşit decât să te amărăsc.
― Tu erai cel pe care nu-l puteam recunoaşte în timp ce deliram? întrebă Raskolnikov, după un minut de tăcere, fără să întoarcă spre el capul.
― Eu, ba chiar te-au apucat furiile din pricina asta, mai ales atunci când l-am adus pe Zametov.
― Pe Zametov?... Pe secretar?... Pentru ce?
Raskolnikov se întoarse brusc şi-şi pironi ochii asupra lui Razumihin.
― Ce ai?... De ce te sperii? Omul voia să te cunoască; chiar el şi-a exprimat dorinţa, pentru ca i-am vorbit mult despre tine... Altfel, de la cine aş fi aflat atâtea despre tine? Bun băiat, măi frate, un om minunat... în felul lui, fireşte. Azi suntem prieteni, ne vedem mai în fiecare zi. Căci m-am mutat în cartierul asta. Nu ţi-am spus? M-am mutat de curând. Am fost de doua ori împreună cu el la Laviza. îţi aduci aminte de ea, de Laviza Ivanovna?
― Am bătut câmpii în timp ce deliram?
― S-ar fi putut altfel? Nici nu mai ştiai pe ce lume eşti!
― Şi ce-am spus?
― Asta-i acum! Ce-ai vorbit? Se ştie câte bazaconii spun oamenii în delir... Şi acum, frate, ca să nu pierdem vremea de pomană, hai să ne vedem de treaba.
Razumihin se scula şi puse mână pe şapca.
― Ce-am vorbit când deliram?
― Ia te uită, o ţine una şi bună: ce-am vorbit, ce-am vorbit. Nu cumva ţi-e frică să nu fi trădat vreun secret? Nu te teme, n-ai scăpat nici un cuvînt despre contesă. În schimb, ai tot vorbit despre un buldog, despre nişte cercei şi lanţişoare, despre ostrovul Krestovski, despre nu ştiu care portar, despre Nikodim Fomici, Ilia Petrovici, ajutorul de comisar. Apoi te-a preocupat grozav propriul tău ciorap, grozav te mai interesai de el! Cereai întruna: daţi-mi ciorapul! Zametov, el însuşi, a răscolit prin toate ungherele în căutarea ciorapului tău, ba chiar ţi-a dat porcăria aceea cu propriile lui mînuţe, împodobite cu inele şi spălate cu parfum. Abia atunci te-ai potolit şi o noapte ai ţinut porcăria asta în mână: nu mai puteam să ţi-o smulgem. Şi acum cred că măi zace undeva pe sub plapuma. Apoi ai cerut să-ţi dam franjurile tăiate de la pantaloni, şi ce te-ai mai rugat, cu lacrimi în ochi! Am încercat să te descoasem: ce-i cu franjurile acelea? Dar n-am putut pricepe nimic... Şi acum, la treaba. Uite aici treizeci şi cinci de ruble: iau din ei zece şi peste vreo doua ore am să-ţi prezint socoteala. Între timp, am să-l înştiinţez pe Zosimov, cu toate că şi aşa trebuie sa vină, că-i trecut de unsprezece. Dumneata, Nastenka, în lipsa mea, să vii cât mai des să vezi ce face, daca vrea să bea sau poate are nevoie de altceva... Paşenkăi am să-i spun chiar eu îndată tot ce e de trebuinţa. La revedere!
― Auzi dumneata: îi zice Paşenka! Al naibii ştrengar! mormăi Nastasia în urma lui; apoi deschise uşa, trase cu urechea, dar nu se mai putu stăpîni şi fugi jos.
Era prea curioasa să afle ce-i spune stăpînă-sii; se vedea limpede că Razumihin o fermecase de-a binelea şi pe ea.
De îndată ce uşa se trînti după Nastasia, bolnavul aruncă plapuma şi sări ca un nebun din pat. Aşteptase cu o nerăbdare febrila să-i vada plecând pentru ca, în lipsa lor, să se apuce de treabă. Dar ce treaba? Tocmai acum, ca un făcut, uitase despre ce era vorba. „Doamne, spune-mi un singur lucru: ei ştiu sau încă nu ştiu? Dacă ştiu şi doar se prefac că nu ştiu, mă păsuiesc cât sunt în pat şi apoi, când m-oi întrema, vor intra la mine şi vor spune că ştiu de mult tot şi că doar s-au prefăcut că nu ştiu... Ce voiam să fac? Am uitat, am uitat, parca e un făcut; am uitat, cu toate că abia acum câteva clipe ştiam ce trebuie să fac... "
Sta în mijlocul încăperii şi, cuprins de o chinuitoare nedumerire, îşi rotea privirile înjur; se apropie de uşă, o deschise, trase cu urechea; nu, altceva trebuia sa facă. Apoi, ca şi cum şi-ar fi adus aminte, se repezi în colţul unde tapetul era rupt, îl cerceta, vîrî mână înăuntru, bîjbîi, dar nu, nu era asta! Se apropie de soba, o deschise, răscoli cenuşa; firele tăiate de la pantaloni şi zdrenţele buzunarului rupt zăceau înăuntru aşă cum le azvîrlise în ziua aceea, prin urmare nu le văzuse nimeni. Apoi îşi aminti de ciorapul despre care tocmai îi vorbise Razumihin. Iată-l pe divan, sub plapumă, dar îl frecase şi îl murdarise într-atât, încât, fireşte, Zametov nu putuse să observe nimic.
„Zametov?... Secţia!... Pentru ce mă cheamă la secţie? Unde este citaţia? Stai... am încurcat: nu mă cheamă acum, m-au chemat atunci! Şi atunci mi-am cercetat ciorapul, iar acum... acum am fost bolnav. Dar pentru ce a venit Zametov? Pentru ce l-a adus aici Razumihin? mormăi el, neputincios, aşezîndu-se pe divan. Ce-i asta? Tot mai stăruie delirul sau totul e aievea? Pare să fie aievea... Stai, mi-am adus aminte: trebuie să fug! Să fug cât mai repede, să fug neapărat! Da... dar încotro? Unde-mi sunt hainele? N-am cizme! Le-au luat! Le-au ascuns! înţeleg! Paltonul însă l-au uitat aici! Iata şi banii pe masa, slavă Domnului! Iată şi poliţa... Am să iau banii şi am să plec, am să închiriez o ăltă camera şi aşa au să-mi piarda urma!... Dar biroul de adrese? Au să mă descopere. Razumihin are să mă găsească. Mai bine să fug de tot... departe... în America, şi să nu-mi mai pese de ei! Să iau poliţa... are să-mi prinda bine acolo. Ce să mai iau? Ei mă cred bolnav! Ei nu ştiu că pot să merg, he-he-he!... Am ghicit după ochii lor că ştiu tot! Numai să cobor scara! Dar dacă acolo au pus poliţişti de pază? Ce-i asta, ceai? Uite că a mai rămas şi bere, aproape o jumătate de sticla şi e rece!"
Apucă sticla în care mai rămăsese un pahar de bere şi o bău cu nesaţ, dintr-o singura sorbitura, ca şi cum ar fi vrut să-şi stingă jarul din piept. Dar nu trecu nici un minut şi berea i se urcă la cap, apoi un fior plăcut îi străbătu spatele. Se culcă şi trase plapuma. Gîndurile bolnave şi dezlînate i se învălmăşiră şi mai tare, apoi îl cuprinse o toropeala uşoara, placută. îşi îngropa cu desfătare capul în pernă, se înveli strîns cu plapuma moale de vată, care luase locul mantalei studenţeşti rupte, de altădată, oftă şi căzu într-un somn adînc, greu, binefăcător. Se trezi auzind ca cineva intrase în odaie. Deschise ochii şi-l văzu pe Razumihin, care daduse uşa de perete şi ramăsese nedumerit în prag, neştiind dacă să intre sau să plece. Raskolnikov se ridică repede pe divan şi-l privi fix, ca şi cum ar fi încercat să-şi aducă aminte ceva.
― A, nu dormi, uite că am sosit şi eu! Nastasia, adu legătura! striga Razumihin în jos, pe scara. Acuşi am să-ţi dau socoteala...
― Cât e ceasul? întreba Raskolnikov, uitîndu-se neliniştit în jurul sau.
― Ai dormit pe cinste, frate; s-a înserat, o fi şase. Ai dormit vreo şase ceasuri...
― Doamne! Ce-i cu mine?...
― Şi ce-i dacă ăi dormit? Să-ţi fie de bine! Unde te grăbeşti? Să nu întîrzii la întîlnire? Timpul e al nostru. Te aştept de trei ore, de doua ori am urcat pînă aici, dar tu dormeai. Am fost de doua ori la Zosimov: nu-i acasă, şi pace. Eu m-am mutat azi, m-am mutat cu totul, împreuna cu unchiu-meu. Acum am şi eu un unchi. Dar să lasam astea, la treaba!... Nastenka, adu legătură. Acuşi o să vedem noi... Cum te simţi, frate?
― Sunt sănătos tun, nu mai sunt bolnav... Razumihin, eşti de mult aici?
― Nu ţi-am spus? Te aştept de trei ceasuri.
― Nu despre asta e vorba, când ai ajuns aici?
― Când am ajuns aici?
― De când tot vii pe aici?
― Păi ţi-am spus adineauri, sau nu-ţi mai aminteşti? Raskolnikov căzu pe gînduri. Ca prin vis îşi amintea discuţia de mai înainte. Singur nu-şi putea aduce aminte şi-l privi întrebător pe Razumihin.
― Hm, ai uitat! zise acesta. Mi s-a părut mie că încă nu eşti în apele tale... Acu, după somn, te-ai mai refăcut... Zău, arăţi mult măi bine. Bravo! Hai la treabă! Acuşi ai să-ţi aduci aminte de toate. Priveşte mai bine aici, omule!
Razumihin desfăcu legătura, care deocamdată îl interesa cel mai mult.
― Vezi tu, frăţioare, tocmai asta mă frămîntă cel mai tare. Pentru ca trebuie să facem om din tine. Să o luam dară de la început: de sus. Vezi şapca asta? începu el, scoţînd din legătura o şapca destul de drăguţa, dar în acelaşi timp foarte obişnuita şi ieftina. Hai s-o încercam.
― Măi tîrziu, ăltă dată, zise Raskolnikov, dîndu-i enervat mână deoparte.
― Ba, frate Rodea, tu să nu mi te opui, măi tîrziu ăre să fie prea tîrziu; şi apoi n-am sa închid ochii toata noaptea, fiindcă am cumparat-o fără să-ţi iau măsura, pe ghicite. Perfect! exclamă el, triumfător, încercându-i-o. Ca de comanda! Pălaria, dragul meu, este lucrul cel mai important în îmbrăcămintea noastră, un fel de scrisoare de recomandare. Tolstiakov, un prieten de al meu, de fiece dată când intră într-un local public, este nevoit să-şi scoată „capacul" de pe cap, cu toate că ceilalţi poarta pălarii şi şepci. Toată lumea crede că o face din slugărnicie, adevărul este că se ruşinează de cuibul de pasăre ce-l poarta pe cap; e foarte ruşinos din fire! Poftim, Nastenka, cele două pălarii; acest palmerston (Razumihin scoase dintr-un ungher ţilindrul diform al lui Raskolnikov, căruia cine ştie de ce îi spunea palmerston) şi acest giuvaier! Preţuieşte-o, Rodea, cam cât crezi că am dat pe ea? Nastasiuşka, dumneata ce spui? se întoarse el spre femeie, văzînd că Raskolnikov nu-i răspunde.
―Ar fi dat şi tu douăzeci de copeci, răspunse Nastasia.
―Proasto, douăzeci de copeci! strigă Razumihin. Azi cu douăzeci de copeci nu te-aş putea cumpăra nici măcăr pe tine! Optzeci de copeici. Şi numai pentru că ă fost purtata. Ce-i drept, m-am înţeles cu vînzătorii: dacă se rupe, la anu', îţi da alta gratis, zău! Şi acum, să trecem la Statele Unite ale Americii, cum le spuneam noi când eram în liceu. Te previn, mă mîndresc cu pantalonii (şi el desfăcu în faţa lui Raskolnikov o pereche de pantaloni gri de stofă de vară), nici o păta, nici o rosătură şi cât şe poate de buni, deşi cam purtaţi, la fel jiletca, la culoare, după cum cere moda. E chiar mai bine că au mai fost purtate: sunt mai moi, mai fine... Vezi tu, Rodea, ca sa faci carieră în lume, este suficient, după părerea mea, să te ţii în pas cu sezonul; daca n-ai să ceri în ianuarie sparanghel, îţi păstrezi câteva ruble în buzunar, acelaşi lucru şi în privinţa cumpărăturilor mele. Acum e sezonul de vară şi am făcut cumpăraturi de vară, fiindcă la toamna şi aşa sezonul va cere un material mai călduros şi va trebui să-ţi arunci hainele... cu atât mai mult cu cât, pînă atunci, se vor rupe de la sine. Hai, preţuieşte! Cât fac după părerea ta? Doua ruble şi douăzeci şi cinci de copeici! Şi ţine minte, le-am luat cu aceeaşi condiţie: îi uzezi pe ăştia, la anul primeşti altă pereche pe de gratis! La prăvălia lui Fedeaev nici nu se mai vinde altfel: plateşti o data şi-ţi ajunge pentru toată viaţa, pentru ca a doua oara nu mai calci pe acolo. Hai acum şă trecem la cizme ― ce spui, cum sunt? Se vede că-s purtate şi materialul este de asemenea străin: le-a vîndut şăptamână trecuta, la hala de vechituri, secretarul legaţiei engleze; nu le-a purtat decât şase zile, dar avea omul mare nevoie de bani. Preţul: o rubla şi cincizeci de copeci. E bine?
―Poate că nu-s pe măsura lui! se amesteca Nastasia.
― Nu sunt pe măsură! Dar asta ce-i? Razumihin scoase din buzunar cizma lui Raskolnikov, veche, găurită, scorojită, plină de noroi uscat. M-am dus pregătit. După hîzenia ăsta, vînzătorii ău dedus adevărată măsură. Toată treaba s-a făcut cu inima bună. Cât despre rufărie, ne-am înţeles cu gazda. În primul rând, trei cămăşi de pînză, dar cu partea de sus la moda... Şi aşa: optzeci de copeici şapca, doua ruble douăzeci şi cinci restul hainelor, asta face trei ruble şi cinci copeici; o rubla şi jumătate cizmele, că-s tare bune, face patru ruble cincizeci şi cinci de copeci şi cinci ruble rufăria, ne-am înţeles angro aşadar: exact nouă ruble cincizeci şi cinci de copeici. Poftim patruzeci şi cinci de copeici, rest în pitaci de aramă, şi aşa, dragul meu Rodea, îmbrăcămintea a fost reconstituită pentru că, după părerea mea, paltonul nu numai că mai poate să te servească, dar are chiar un aspect deosebit de distins; aşa e când îţi comanzi hainele la Charmeur! Cât despre ciorapi şi toate celelalte, le las în seama ta; mai avem douăzeci şi cinci de ruble; în privinţa Paşenkăi şi a chiriei, sa nu te nelinişteşti; ţi-am spus doar că ne bucurăm de un credit nelimitat. Şi acum, frăţioare, da-mi voie să te primenesc, că s-ar putea ca boala să zacă acum tocmai în cămaşa...
― Lasă! Nu vreau! îl respinse Raskolnikov, care ascultase în sila relatarea forţat glumeaţă cu privire la cumpărarea hainelor...
― Nu se poate, frăţioare! Pentru ce atunci mi-am rupt eu pingelele? stărui Razumihin. Nastasiuşka, nu te ruşina, da-mi o mînă de ajutor, uite aşa!
Şi, cu toată împotrivirea lui Raskolnikov, Razumihin îl primeni. Bolnavul căzu pe perna şi vreo două minute nu scoase o vorbă. „Când au să mă lase în pace?" se gîndea el.
― Cu ce bani ai cumpărat toate astea? întreba el, în sfîrşit, privind peretele.
― Bani? Asta-i buna! Păi, cu banii tăi. De dimineaţă a fost pe aici omul lui Vahruşin, ţi-a trimis mama banii, ori ai uitat?
― Acum îmi amintesc... rosti Raskolnikov, după o lungă şi ursuză tăcere.
Razumihin se încruntă şi-l privi îngrijorat.
Uşa se deschise şi intră în odaie un bărbat înalt şi trupeş, care îi păru cunoscut lui Raskolnikov.
― Zosimov! în sfîrşit! strigă Razumihin, fericit.

Capitol IV

Zosimov era un bărbat de douăzeci şi şapte de ani, înalt şi gras, cu obrazul umflat şi palid, bine ras, cu părul blond spălacit, lins, cu ochelari şi inel mare de aur pe degetul plinuţ. Purta un pardesiu larg, bine croit, pantaloni de vară de culoare deschisă; în general, toate hainele lui erau largi, îngrijite şi elegante; rufăria ― ireproşabila. Lanţul de la ceas - masiv. Vorbea încet, moale şi, în acelaşi timp, cu un ton sigur, bine studiat; afectarea, de altfel tăinuită cu grijă, se făcea simţită în fiecare clipă. Toţi cei care-l cunoşteau găseau că era un om greu de mistuit, dar că-şi cunoştea meseria.
― Am fost de două ori la tine, frate... S-a trezit, vezi! strigă Razumihin.
― Văd, văd; şi cum ne simţim acum? îl întrebă Zosimov pe Raskolnikov, privindu-l ţintă şi aşezîndu-se pe divan la picioarele lui, unde se instala îndată cât se poate de comod.
― E prost dispus, urmă Razumihin. L-am primenit adineauri şi era cât pe-aci să plîngă.
― Nu-i de mirare; puteaţi să mai aşteptaţi cu rufăria, dacă nu avea poftă să se schimbe... Pulsul e bun. Capul tot mai doare încă, hai?
― Sunt sănătos, sunt sănătos tun! stărui cu încăpăţînare şi enervare Raskolnikov şi, zicând aceste vorbe, se ridică în capul oaselor, fulgerând-l cu privirea, dar pe loc recăzu pe pernă şi se întoarse cu faţa la perete.
Zosimov îl observa atent.
― Foarte bine... merge strună, rosti el moale. A mâncat ceva? Razumihin îi spuse ce şi cum, şi-l întrebă ce putea să-i mai dea de mâncare.
― Poţi să-i dai tot ce vrei... supă, ceai... în afară de ciuperci şi castraveţi, bineînţeles... şi nici carne să nu-i dai, şi nici... dar e de prisos să mai vorbim... şi-l privi cu înţeles pe Razumihin. Anulam doctoria, anulam toate celelalte; am să văd mâine ce mai e de făcut... N-ar fi rău nici azi... ei, da...
― Mâine seară am să-l scot la plimbare în parcul Iusupov! hotărî Razumihin. Apoi o să intrăm la „Palais de Cristal".
― Eu nu l-aş scoate deloc mâine, sau... poate, puţin... ei, dar asta o să vedem.
― Ce rău îmi pare. Tocmai astăzi îmi sărbătoresc mutarea şi stau la doi paşi de aici; m-ar bucura să vină şi el. Măcar şă stea culcat pe divan în mijlocul nostru! Tu vii? îl întrebă Razumihin. Să nu uiţi, mi-ai promis.
― Poate ceva mai tîrziu. Ce ai organizat acolo?
― Mai nimic: ceai, votcă, hering. O să fie şi placintă; ne adunăm mai mulţi prieteni.
― Cine anume?
― Sunt mai toţi de prin partea locului şi aproape toţi cunoştinţe noi, în afară de bătrînul meu unchi, dar şi el e nou printre noi, fiindcă a sosit abia ieri la Petersburg cu nu ştiu ce trebusoare de-ale lui; ne vedem o dată la cinci ani.
― Cine e?
― Eh, el şi-a făcut veacul prin provincie, ca diriginte de poştă... Acum are o pensioară, şaizeci şi cinci de ani, ce să mai vorbim... De altfel, mi-e tare drag. Are să vină Porfiri Petrovici, comisarul anchetelor din oraşul nostru, un bun cunoscător al legilor. De altfel, tu-l cunoşti...
― Mi se pare că şi el îţi este ruda?
― De departe; ce te încrunţi? Ştiu, v-aţi certat într-o zi. Eşti în stare să nu vii din pricina lui?
― Nici nu-mi pasă de el...
― Cu atât mai bine. Au să mai fie nişte studenţi, un profesor, un funcţionar, un muzicant, un ofiţer, Zametov...
― Spune-mi, te rog, ce legătura poate fi între tine sau dînsul, Zosimov arata cu capul spre Raskolnikov, si un Zametov oarecare?
― Of, ce ţi-e si cu oamenii aceştia superiori! Principii!... Eşti căptuşit tot numai de principii; nici nu îndrăzneşti să faci un pas după cum ţi-e voia; iar eu spun: omul să fie bun, ăsta-i principiul, de rest nu-mi pasă. Iar Zametov este un om minunat.
― Da, ia mita.
― Şi ce dacă ia? Nu mă interesează! Ce-i dacă ia? strigă deodată Razumihin, înfierbîntîndu-se. Parcă eu ţi l-am laudat fiindcă ia mită? Am spus numai că e bun în felul lui! Iar dacă ar fi să judecăm lumea sub toate aspectele, cîţi oameni cumsecade ar mai rămîne în picioare? Sunt convins că în acest caz lumea n-ar da pe mine, cu haine cu tot, mai mult de o ceapa degerată şi încă ăsta numai în cazul când i s-ar oferi şi persoana ta pe deasupra!...
― Prea puţin; eu aş da pentru tine doua cepe...
― Iar eu pentru tine n-aş da decât una! Să mai faci spirite şi altă dată! Zametov e un puşti, mai trebuie tras de urechi, şi tocmai de aceea e bine să-l atragem şi nu să-l respingem. Nu îndrepţi niciodată omul respingîndu-l, mai ales când e vorba de un băieţăndru. Cu un puştan trebuie să te porţi de două ori mai cu băgare de seama. Eh, voi încuiaţilor, cu idei progresiste, nu pricepeţi nimic! Respecta, ca să fii respectat! Daca vrei să ştii, apoi noi doi avem şi o preocupare comună.
― Aş fi curios să aflu care anume?
― Tot în legătura cu zugravul, adică cu vopsitorul acela... îl scoatem noi din bucluc. De altfel, nici n-are să fie greu. Căzui lui este clar, clar de tot. Noi doar o să-i grăbim eliberarea.
― Care vopsitor?
― Cum, nu ţi-am spus nimic? Nu? Ba mi se pare că începusem să-ţi povestesc... e în legătură cu asasinarea bătrînei cămătărese, a văduvei arhivarului acela... acum a fost arestat un vopsitor...
― Despre acel asasinat am auzit înainte să-mi vorbeşti tu, şi cazul mă interesează... într-o anumita măsură... fiindcă... în sfîrşit, am citit în ziare! Dar despre...
― Au ucis-o şi pe Lizaveta! se amesteca Nastasia, vorbindu-i lui Raskolnikov.
Rămăsese toata vremea în odaie, rezemată de uşă, şi ascultase ce se vorbea.
― Pe Lizaveta? repetă Raskolnikov, abia auzit.
― Pe Lizaveta, precupeaţa, n-o cunoşti? Venea aici, jos. Ţi-a dres o cămaşa.
Raskolnikov se întoarse spre perete, alese pe tapetul galben cu floricele albe una mai aparte, cu nişte liniuţe cafenii, şi începu s-o studieze atent: câte petale are, cum sunt crestate, câte liniuţe sunt? Simţea că-i amorţesc mîinile şi picioarele, parcă nici nu măi erau ale lui, dar nu încerca să facă vreo mişcare, tot privind cu încăpăţînare floricica.
― Ce-i cu vopsitorul? întrerupse Zosimov, cu vădită enervare, vorbăria Nastasiei.
Femeia oftă şi tăcu.
― Păi, l-au înscris şi pe el pe lista prezumtivilor ucigaşi! urmă cu însufleţire Razumihin.
― Sunt dovezi?
― Dovezi! Pe dracu! De altfel, îl suspectează pe temeiul unui indiciu, dar acest indiciu nu este o dovada, şi asta trebuie demonstrat! Aceeaşi poveste ca atunci când i-au luat şi i-au interogat mai întîi pe cei doi, cum le zice... da, Koh şi Pestreakov. Vai, ce anchetă stupida! Chiar dacă eşti cu totul străin de chestia ăsta, dar tot te revolta! S-ar putea ca şi Pestreakov să vină azi la mine... Dar, Rodea, cunoşti şi tu povestea, s-a întîmplat înainte de a te îmbolnăvi, chiar în ajunul zilei când ai leşinat la secţie, tocmai se vorbea despre asta...
Zosimov privi atent la Raskolnikov: acesta nu făcu nici o mişcare.
― Ştii ceva, Razumihin? Mă uit la tine şi mă gîndesc: prea te amesteci tu în treburile altora! spuse Zosimov.
― Ei, şi o să-l scoatem totuşi din bucluc! strigă Razumihin, izbind cu pumnul în masă. Ştii ce mă supară mai cu seamă? Nu că se înşala, greşeala poate fi iertata; greşeala poate duce la adevăr. Nu mă revoltă faptul că oamenii aceştia şe înşala şi sunt atât de încrezuţi, încât nu vor să admită ca pot greşi. Am toată stima pentru Porfiri, dar... Ştii ce i-a zăpăcit în primul rând? Uşa era închisă, iar atunci când au adus portarul - au găsit-o deschisă; prin urmare, Koh şi Pestreakov au ucis! Auzi logică!
― Nu te aprinde; au fost reţinuţi, şi atâta tot; nu se putea altfel... Ştii, l-am mai întîlnit pe acest Koh: cumpăra de la bătrîna amanetele nerăscumpărate, ştiai?
― Un şnapan! Cumpăra şi poliţe. Frumoasă meserie, lua-l-ar dracii, nu-mi pasă de el! Ştii de ce mă înfurii? Mă revoltă rutina lor învechită, anchilozată... era momentul, în cazul acesta, s-o dea deoparte şi să se deschida un drum nou. Numai folosind datele psihologice se poate da de urma ucigaşului. „Avem fapte!" spun ei. Dar faptele nu înseamnă totul; felul de a le interpreta e cel puţin tot atât de important pentru a reuşi să descoperi adevărul!
 Dar tu ştii sa le interpretezi?
― Nu se poate să taci când simţi, simţi în adîncul tău, că ai putea să ajuţi să se descopere... Ehe!... Cunoşti toate amănuntele?
― Aştept să aud ce e cu vopsitorul acela.
― Atunci ascultă: exact a treia zi după asasinat, dimineaţa, pe când ei tot se mai căzneau cu interogatoriul lui Koh şi Pestreakov, cu toate că amîndoi au putut să dovedească pas cu pas tot ce au făcut (era limpede ca ziua), a ieşit la iveala un fapt cu totul neaşteptat. Un oarecare ţăran Duşkin, proprietarul cîrciumii din faţa casei în care s-a petrecut crima, se prezintă la secţie, aducând o cutiuţa cu nişte cercei de aur, şi spune o întreaga poveste: „Alaltăieri, zice, pe înserate, să fi trecut puţin de ora opt (de reţinut ziua şi ora! îţi dai seama?), lucrătorul zugrav Nikolai, care a mai fost pe la mine ziua, a venit în fuga mare şi mi-a adus cutiuţa cu cercei de aur şi pietricele, şi mi-a cerut să-i dau două ruble şi să i le primesc amanet, iar la întrebarea mea: de unde ai luat-o? a răspuns ca a găsit cutiuţa pe trotuar. Eu nu l-am descusut (aşa spune Duşkin), i-am dat o bumaşcă (o rubla adică), fiindcă m-am gîndit că dacă n-o amanetează la mine, o şă şe duca la altul şi tot are să-i dea bani, aşa ca-i mai bine sa fie în mîinile mele, că de: daca pui bine, ai de unde luă mai tîrziu, iar daca se afla ceva sau se zvoneşte cine ştie ce, o înfăţişez eu un se cuvine." Fireşte, minciuni gogonate, fiindcă eu îl cunosc pe Duşkin: e cămătar, tăinuitor de obiecte furate şi, de bună seamă, nu l-a jefuit pe Nikolai de un obiect de treizeci de ruble cu scopul de a-l „înfăţişa". S-a speriat, asta e. Dar, la dracu, asculta mai departe - iată ce-a mai spus acest Duşkin: „Pe mujicul asta, adicătelea pe Mikolai Dementiev, îl cunosc de când era copil, e din părţile noastre, din Zaraiski, că şi noi tot din gubernia Reazan suntem. Nikolai nu are darul beţiei, dar bea şi el când are cu ce, şi ştiu că a lucrat în seara aceea ca zugrav împreuna cu Mitrei, că şi Mitrei îi tot dintr-un sat cu dînsul. Cum a căpătat bumaşca, a schimbat-o pe loc, a băut două păhărele unul după altul, a luat restul, şi dus a fost; pe Mitrei nu l-am văzut atuncea cu dînsul. A doua zi, aflai că Aleona Ivanovna şi surioara dumneaei, Lizaveta Ivanovna, au fost ucise cu toporul: le cunoşteam şi atunci am intrat la bănuiala cu privire la cercei, fiindcă ştiam că răposata dadea bani pe amanet. M-am dus la casa aceea şi i-am descusut pe ai casei, aşa ca pentru mine, pe îndelete, iar cea dintîi întrebare mi-a fost daca Mikolai mai era acolo? Şi mi-a zis Mitrei că Mikolai ş-a pus pe băutură, că a venit acasă în zori, beat turtă, a stat ca la vreo zece minute şi a plecat iar; de atunci Mitrei nu l-a mai văzut şi isprăvea lucrarea singur. Lucrau amîndoi pe aceeaşi scara cu femeile ucise, la etajul unu. Auzind astea toate, n-am spus nimănui nimic (aşa zicea Duşkin), dar am căutat şă aflu despre crima aceea tot ce am putut; şi m-am înapoiat acasă, bănuindu-l şi mai tare. Azi-dimineaţă, pe la orele opt (a treia zi, pricepi tu?), numai ce vad că vine la mine Mikolai, bine afumat, dar nu beat cât şă nu priceapă ce-i spun. Se aşază pe laviţă, stă şi tace. Afara de el, în circiuma nu era decât un om străin şi încă unul, pe care-l cunosc bine, şi-l lasasem să doărmă pe laviţa. Mai erau şi doi băieţi de-ăi noştri. «L-ai văzut pe Mitrei?» zic. «Nu, zice, nu l-am văzut.» «Şi nici nu ai fost pe aici?» «Nu, zice, n-am mai fost de două zile.» «Şi unde ai mers noaptea asta?» «Apoi, zice, la Peski, la cei din Colomna.» «Da cerceii, zic, de unde i-ai luat?» «I-am găsit pe trotuar.» Şi a spus-o aşa, nu ştiu cum, de nu puteai să-l crezi, şi fără să mi se uite în faţa. «Da', zic, ai auzit ce s-a întîmplat în seara aceea şi în ceasul acela, pe aceeaşi scara?» «Nu, zice, n-am auzit nimic.» îi spun ce şi cum, iar el mă asculta cu ochii holbaţi, şi şe făcuse alb ca varul la faţa, şi numai ce-l văd că pune mână pe şapca şi da să plece. Am vrut să-l opresc pe loc: «Stai, Mikolai, zic, nu vrei să bei ceva?» şi i-am făcut semn cu ochiul băiatului, să ţină uşa, iar eu am ieşit de după tejghea. Aş! A ţîşnit pe lîngă mine, a zbughit-o în strada şi fuga în ulicioară; şi dus a fost. De atuncea nu m-am îndoit defel că el e vinovatul, numai el..."
― Fireşte!... rosti Zosimov.
― Stai! Ascultă pînă la sfîrşit. Bineînţeles, ai noştri au pornit în goană să-l caute pe Mikolai; pe Duşkin l-au reţinut, au făcut o percheziţie, l-au reţinut şi pe Mitrei; i-au luat la trei păzeşte şi pe cei din Colomna şi acum două zile iată că mi-l aduc şi pe Mikolai: puseseră mână pe el în apropiere de bariera X., la han. Venise acolo, îşi scosese crucea de argint de la gît şi în schimbul ei ceruse un păhăruţ. I-au dat. Ceva mai târziu, o femeie s-a dus să mulgă vaca şi vede, prin crăpătură, că Mikolai al nostru a legat cureaua de o grinda în şura de alaturi, s-a suit pe un lemn şi da să-şi pună ştreangul de gât; femeia a început să urle ca o smintită şi s-a adunat lumea: „Aha, de aştia-mi eşti!" „Duceţi-mă, zice, la cutare secţie de poliţie, vreau să spun tot." Şi mi l-au înfăţişat cu onorurile cuvenite la secţia respectivă, adică aici, în cartierul nostru. Încep sa-l întrebe: „Cine eşti?", „ce eşti?", „cîţi ani ai?", „douăzeci şi doi" etc. I-au pus întrebarea: „Când ai lucrat cu Mitrei, n-ai văzut cumva pe cineva pe scară în ziua de, la ora cutare?". Şi el a răspuns: „Poate să fi trecut careva, dar nu am băgat de seama". „Nu cumva ai auzit vreun zgomot sau altceva?" „N-am auzit nimic deosebit." „Dar tu, Mikolai, ai ştiut în ziua cutare, că văduva cutare şi sora ei au fost ucise şi jefuite în ziua cutare, la ora cutare?" „Nici n-am ştiut, nici n-am auzit. Abia a treia zi am aflat de la Afanasi Pavlîci, la circiumă." „Da' cerceii de unde i-ai luat?" „I-am găsit pe trotuar." „Da' a doua zi de ce n-ai venit la lucru cu Mitrei?" „Fiindcă m-am pus pe băutura." „Unde?" „Acolo şi acolo." „Da' de la Duşkin de ce ai fugit?" „M-am speriat tare." „De ce te-ai speriat?" „Ca mă băga la răcoare." „Pai de ce te-ai speriat dacă nu te simţi vinovat cu nimic?"... Mă crezi sau nu mă crezi, Zosimov, dar întrebarea i-a fost pusa literalmente în aceşti termeni, ştiu precis, că mi-a fost redată exact! Ce zici? Ai?
― Ce vrei, probele totuşi există.
― Eu nu-ţi vorbesc acum de probe, eu îţi spun despre felul cum a fost pusă întrebarea, despre felul în care îşi înţeleg ei rolul! Ei, drace!... Şi mi l-au strâns, şi mi l-au strâns cu uşa pînă a recunoscut. „N-am găsit cerceii pe trotuar, i-am găsit în locuinţa pe care o vopseam împreuna cu Mitrei." „Cum i-ai găsit?" „Iac-aşa. Am vopsit toată ziua aceea cu Mitrei, pînă pe la opt, şi ne pregăteam să plecăm acasă. Mitrei a luat pensula şi mi-a dat una peste bot cu vopsea, şi pe urmă a luat-o la fuga, iară eu după el. Am fugit şi am tot ţipat ca un apucat, iar când am ajuns din scara în gang, am dat, din fuga, peste un portar şi nişte domni. Cîţi erau ― nu ştiu. Portarul m-a suduit şi un alt portar de asemenea, apoi a ieşit şi muierea portarului şi ne-a suduit şi ea, şi ne-a mai ocărât şi un domn cu o cucoană, care taman atunci intrau în gang, fiindcă m-am pus cu Mitka de-a curmezişul drumului: eu l-am apucat de păr şi l-am trîntit pe jos şi îi căram la pumni, iar Mitka, de sub mine, m-a apucat şi el de păr şi-mi căra la pumni, dar nu cu răutate, ci din joaca, ne hîrjoneam şi noi aşa. Apoi Mitka a scăpat de sub mine şi a fugit în strada, iar eu după el, dar nu l-ăm mai putut prinde, şi m-am înapoiat în locuinţă singur, fiindcă trebuia să-mi strîng lucrurile de acolo. Strîngeam şi-l tot aşteptam pe Mitrei, credeam că se întoarce. La uşa ce da în săliţă, în colţ, lîngă perete, calc peste o cutiuţa. O ridic şi văd că-i înfăşurată în hîrtie. Scot hîrtia şi văd nişte cîrligaşe mititele, scot cîrligaşele acelea şi ce să vezi: în cutiuţă erau nişte cercei..."
― După uşă? Erau în dosul uşii? În dosul uşii? strigă deodată Raskolnikov, privind cu ochii îngroziţi şi tulburi la Razumihin şi ridicându-se încet, în coate, pe divan.
― Da... şi ce-i? Ce-i cu tine? De ce ai sărit aşa? Razumihin se ridică şi el de la locul lui.
― Nimic! răspunse cu glas stins Raskolnikov, lasîndu-se pe pernă şi întorcându-se din nou cu faţa la perete.
Toţi trei tăcură un răstimp.
― A aţipit pesemne şi o fi tresărit din somn, zise, în sfîrşit, Razumihin, privindu-l întrebător pe Zosimov.
Acesta clatină uşor din cap, în semn că n-ar fi chiar convins.
― Haide, zi, spuse el, şi ce a fost mai departe?
― Ce să fie ? Cum a văzut cerceii, a uitat şi de locuinţa, şi de Mitka, şi-a luat şapca şi a fugit la Duşkin şi, după cum ţi-am mai spus, a luat de la el o rubla, minţindu-l că-i găsise pe trotuar. Cum a luat banii, s-a şi pus pe băut. Cât despre asasinat, o ţine una şi bună: „Nici n-am ştiut, nici n-am auzit: abia a treia zi mi s-a spus". „Atunci de ce nu te-ai prezentat până astăzi?" „De frică!" „Şi de ce ai vrut să te spînzuri?" „De gînduri negre." „Ce fel de gînduri negre?" „Că au să mă bage la ocnă." Asta-i toata povestea. Acu, tu ce crezi, ce au dedus ei din toată istoria asta? - Ce să cred, e o prezumţie, oricum ar fi ea. Asta-i faptul. Cum ar fi putut să-i dea drumul vopsitorului tău?
― Păi, ei l-au şi înscris de-a dreptul pe lista ucigaşilor! Ei nu mai au nici o îndoiala.
― Stai, că nu-i chiar aşa. Ce te aprinzi? Şi cerceii? Trebuie să recunoşti ca dacă tocmai în aceeaşi zi şi cam la aceeaşi oră cu asasinatul, nişte cercei nimeresc din lada bătrînei în mîinile lui Mikolai, pesemne că, într-un fel oarecare, au ajuns la el, nu-i aşa? Asta nu-i puţin lucru pentru ancheta.
― Cum au nimerit? Auzi întrebare: cum au nimerit?! strigă Razumihin. Şi tu, medic, tu, care în primul rând eşti dator sa studiezi omul şi ai prilejul mai bine ca oricare altul să cunoşti firea omului, tocmai tu nu vezi din toate aceste date ce fel de fire are acest Mikolai? Nu vezi tu dintru început că tot ce a mărturisit la interogatorii este adevărul curat? Cerceii au ajuns în mîinile lui exact aşa cum a spus. A călcat pe cutie şi a ridicat-o!
― Adevărul curat! Dar a recunoscut chiar el că a minţit întîiaşi data!
― Ascultă-mă. Asculta atent. Şi portarul, şi Koh, şi Pestreakov, şi celalalt portar, şi soţia primului portar, şi tîrgoveaţa, care tocmai atunci se afla în odaiţa portarului, şi consilierul de curte Kriukov, care în clipa aceea coborâse din trăsură şi străbătuse gangul la braţ cu o doamna ― toţi, adică opt sau zece martori au declarat în unanimitate ca Mikolai îl trîntise jos pe Dmitri, şi-i căra la pumni, iăr celalalt îl trăgea de par şi îi căra şi el la pumni. Se tăvăleau amîndoi de-a curmezişul drumului şi închideau trecerea; toata lumea îi înjura, iar ei „ca doi copii mici" (expresie exactă a martorilor) tăbăra unul pe celalalt, se bat, ţipă şi rîd, şi rîd care mai de care, cu nişte mutre caraghioase, şi apoi o iau la fuga pe strada ca nişte copii. Auzi? Acum bagă de seama: sus cadavrele mai erau calde, auzi tu: calde, aşa au fost găsite! Dacă femeile au fost ucise de ei, sau numai de Mikolai, iar lăzile sparte şi jefuite, sau daca numai au fost complici la acest jaf, atunci da-mi voie să-ţi pun o întrebare: corespunde starea lor sufleteasca, adică ţipetele, rîsetele, hîrjoana de copii din gang, cu topoare, sînge, viclenie de criminal, prudenţa, jaf? Au ucis şi nu trec nici cinci sau zece minute ― aşa reiese, fiindcă trupurile mai erau calde ― părăsesc cadavrele şi locuinţa larg deschisă şi, ştiind că lumea s-a dus într-acolo, îşi lasă prada şi se bat în drum ca nişte copii, râd de se prăpădesc, atrag atenţia tuturora şi toate acestea sunt confirmate în unanimitate de zece martori!
― Fireşte, e cam ciudat! Pare ceva cu neputinţa, dar...
― Nu, frate, nu este nici un dar, iar daca cerceii care au ajuns în mîinile lui Mikolai tocmai în aceeaşi zi, şi la aceeaşi oră a crimei, reprezintă o importantă proba materiala împotriva lui, fapt pe care el totuşi îl explica în declaraţia lui, şi prin urmare este o prezumţie discutabila, trebuie să luam în consideraţie şi faptele justificative, cu atât mai mult cu cât acestea sunt incontestabile. Dar, judecând după spiritul dreptului nostru, vor accepta judecătorii noştri, sau vor fi ei în stare să accepte un fapt întemeiat numai pe imposibilitatea psihologică, pe starea sufleteasca ― ca un argument incontestabil care da peste cap probele materiale ale acuzării, oricare ar fi ele? Nu, nu vor accepta, nu vor accepta pentru nimic în lume, din pricina că Mikolai a găsit cutiuţa şi a vrut să se spînzure, fapt „care nu s-ar fi întîmplat daca omul nu s-ar fi simţit vinovat!" Iată problema capitala, iată pentru ce-mi ies din fire. înţelege odată!
― Văd eu că te aprinzi şi-ţi ieşi din fire. Stai, am uitat sa te întreb: s-a dovedit că în adevăr cutiuţa cu cerceii provenea din lada bătrînei?
― S-a dovedit, răspunse Razumihin, încruntîndu-se şi vorbind în sila parca. Koh a recunoscut obiectul şi l-a numit pe cel care l-a amanetat, iar individul a dovedit fără putinţa de tăgada că obiectul îi aparţine.
― Prost. Şi acum spune-mi: nu cumva l-a văzut cineva pe Mikolai în timpul când Koh şi Pestreakov urcau scara, şi nu s-ar putea dovedi într-un fel unde se afla?
― Aici e buba: nu l-a văzut nimeni, răspunse Razumihin cu ciuda, tocmai asta e prost; nici măcar Koh şi Pestreakov nu i-au observat pe cei doi zugravi, în vreme ce urcau sus, cu toate că mărturia lor nu ar avea mare greutate. „Am văzut, spun ei, o locuinţă deschisa, ne-am dat seama că acolo probabil lucrează cineva, dar, trecând prin faţa ei, n-am dat atenţie şi nu ne amintim exact dacă în momentul acela lucrătorii erau înăuntru sau nu."
― Hm! Prin urmare, nu au alta justificare decât că se băteau şi rîdeau în hohote. Într-adevăr, este o dovada serioasa, dar... Da-mi voie: tu cum îţi explici întreaga întîmplare? Cum îţi explici găsirea cerceilor, dacă, într-adevăr, i-ă găsit ăşă după cum spune?
― Cum îmi explic? Ce să-mi explic? E clar! Cel puţin calea care trebuie urmată în anchetarea cazului este clară şi dovedita, şi tocmai cutiuţa o confirmă. Adevăratul ucigaş a pierdut aceşti cercei. În vreme ce Koh şi Pestreakov băteau la uşa, ucigaşul era sus, închis înăuntru. Koh a făcut prostia sa se ducă jos; atunci ucigaşul a tulit-o din locuinţa şi a alergat jos, fiindcă nu avea altă ieşire. Pe scără s-a ascuns de Koh, Pestreakov şi portar în apartamentul gol, tocmai în clipa când Dmitri şi Mikolai se fugăreau pe afara. A stat în dosul uşii în vreme ce portarul şi ceilalţi urcau sus, a aşteptat să se stingă zgomotul paşilor şi a coborât cât se poate de liniştit, tocmai când Dmitri şi Mikolai fugiseră în strada, lumea se împrăştiase şi în gang nu mai rămăsese nimeni. Chiar daca l-a văzut cineva, nu i-a dat nici o atenţie; câtă lume nu mişuna pe acolo? Cât despre cutiuţă, a scăpat-o din buzunar în timp ce sta ascuns după uşa, şi nu a băgat de seamă că ă scăpat-o, pentru că atunci avea alte griji mai mari. Cutiuţa însă dovedeşte clar ca ucigaşul s-a ascuns acolo. Şi asta e tot.
― Ingenios! Nu, frate, e prea ingenios. Asta-i mai ingenios ca toate.
― Dar de ce? De ce?
― Fiindcă prea se îmbină toate... se îmbină... se potrivesc ca la teatru.
― Ehe! exclamă Razumihin, dar în clipa aceea uşa se deschise şi intră în odaie un nou musafir, pe care nici unul dintre cei de faţă nu-l cunoştea.

Capitolul V

Era un domn între doua vârste, prezentabil, ţanţoş, cu o fizionomie circumspectă şi dispreţuitoare; acesta mai întâi se opri în prag, rotindu-şi în jur privirile, a căror expresie de mirare aproape jignitoare nici nu încerca s-o ascunda! „Unde am nimerit?" părea el să se întrebe. Cerceta cu neîncredere „cabina de vapor" a lui Raskolnikov, scunda şi strîmtă, afectînd o atitudine speriată, ba chiar de om oarecum ofensat. Cu aceeaşi mirare îşi opri privirea asupra lui Raskolnikov, care zăcea dezbrăcat, nespălat, cu părul vâlvoi, pe divanul lui mizer şi murdar. Raskolnikov, fără să se mişte, îl privea şi el ţintă pe noul venit. Acesta, tot atât de nedumerit, îşi mută privirea cercetătoare asupra părului ciufulit, ne-pieptănat, asupra obrazului neras al lui Razumihin, care, la rândul sau, îl măsura cu privirea obraznic şi întrebător, fără a se clinti din loc. Tăcerea încordata stărui un minut, apoi, după cum era de aşteptat, se petrecu o mica schimbare de mimică. Dându-şi seama după unele semne, de altfel destul de vădite, ca în aceasta „cabină de vapor" ifosele lui nu impresionau pe nimeni, domnul se mai îmblînzi şi-l întreba politicos, deşi tot cam de sus, pe Zosimov, rostind răspicat fiecare silaba:
― Domnul Rodion Romanici Raskolnikov, student, sau fost student?
Zosimov se foi uşor pe divan şi poate ca i-ar fi răspuns, daca Razumihin, căruia, de fapt, nu-i fusese pusă întrebarea, nu i-ar fi luat-o înainte:
― Uite-l colea, pe divan! Dar dumneata ce vrei?
Acest familiar „ce vrei?!" îi luă piuitul domnului afectat; făcu chiar o mişcare către cel care vorbea, dar se stapîni la timp şi se întoarse cât mai repede spre Zosimov.
― Acesta-i Raskolnikov! mormăi Zosimov, arătând cu capul spre bolnav, apoi căsca de-şi strîmbă falca şi, ducând mâna alene la buzunarul jiletcii, scoase un ceas uriaş de aur, cu capacul bombat, îl deschise, se uită, şi tot atât de încet şi leneş îl puse la loc în buzunar.
În timpul acesta, Raskolnikov zăcea, tăcut, pe spate şi-l privea ţintă, străruitor, deşi fără nici o expresie, pe noul venit. De când îşi luase privirea de la floricica de pe tapet, chipul lui, extrem de palid, exprima o nespusa suferinţă, ca şi cum abia ar fi trecut printr-o operaţie chinuitoare sau ar fi fost slobozit din nişte cazne grele. Dar, încetul cu încetul, domnul care intrase în odaie începu să-i trezească tot mai mult atenţia - întâi nedumerire, apoi neîncredere şi, în sfîrşit, aproape teamă. Iar când Zosimov îl arătă, spunînd: „Acesta-i Raskolnikov", el se ridică deodată, de parca l-ar fi împins cineva, se aşeza în capul oaselor şi rosti cu un ton aproape sfidator, deşi cu glas slab, întretăiat:
― Da! Eu sunt Raskolnikov! Ce doriţi?
Musafirul îl privi cu luare-aminte şi rosti cu demnitate:
― Piotr Petrovici Lujin. Sper ca numele meu nu vă este cu totul necunoscut.
Dar Raskolnikov, care se aşteptase la cu totul altceva, îl privi tăcut şi năuc, că şi cum ar fi auzit pentru prima oara de acest nume.
― Cum, e posibil să nu fi primit încă nici o înştiinţare? întreba Piotr Petrovici, oarecum jignit. Drept răspuns, Raskolnikov se lasă încet pe pernă, îşi puse mîinile sub cap şi-şi aţinti ochii în tavan. Se vedea pe faţa lui Lujin că era încurcat. Zosimov şi Razumihin îl priveau cu şi mai multa curiozitate, aşa că pînă la urma izbutiră sa-l descumpănească cu totul.
― Socoteam, eram sigur... bâigui el, că scrisoarea expediata de mine de zece zile, aproape de doua săptămîni...
― Ascultă, ce stai în prag? îl întrerupse deodată Razumihin. Daca ai ceva de spus, şezi colea; ca nu încăpeţi amîndoi, dumneata şi cu Nastasia, în uşă. Năstasiuşka, da-te la o parte, fă-i loc să treacă! Hai, intră înăuntru, poftim un scaun. Haide, strecoară-te odată!
Razumihin îşi trase îndarăt scaunul, făcând puţin loc între masa şi genunchi, şi aştepta în aceasta poziţie incomoda ca musafirul să se „strecoare" prin strâmtoarea aceea. Propunerea fusese astfel făcută, încât era greu să refuze, şi musafirul, poticnindu-se, se grăbi să treacă până la scaun prin spaţiul acela îngust şi, după ce se aşeza, îl privi neliniştit pe Razumihin.
― Nu te sfii, îl lua acesta în primire. Rodea e bolnav de cinci zile, trei zile a delirat, dar acum s-a trezit şi chiar a mîncat cu pofta. Cel de colo e medicul lui, l-a examinat chiar acum, iar eu sunt colegul lui Rodea, fost student ca şi el, şi acum îl dadacesc; aşa că nu trebuie să ţii seama de noi şi poţi să spui ce ai de spus.
― Mulţumesc. Dar prezenţa mea şi convorbirea n-au să-l obosească oare pe bolnav? îl întrebă Piotr Petrovici pe Zosimov.
― Nu, nu, gîngăvi Zosimov. Dimpotrivă, s-ar putea chiar să-l distreze, şi căsca din nou.
― O, şi-a revenit de mult, încă de azi-dimineaţă! urma Razumihin, a cărui familiaritate avea un aer de candoare atât de sincera, încât Piotr Petrovici, după o clipa de şovăiala, începu sa se simtă niţel mai la îndemâna, poate pentru că acest coate-goale necuviincios apucase să se prezinte că fost student.
― Măicuţa dumneavoastră... începu Lujin.
― Hm! făcu tare Razumihin şi Lujin îl privi întrebător.
― Nu-i nimic, da-i drumul... Lujin ridica din umeri.
― ...Măicuţa dumneavoastră, încă pe vremea şederii mele în orăşelul dumnealor, începuse să vă scrie o scrisoare. După sosirea mea aici, am lasat anume să treacă vreo câteva zile fără să vin pe la dumneavoastră, ca să fiu sigur că aţi fost informat despre toate; acum însă, spre mirarea mea, vad ca...
― Ştiu, ştiu! îl întrerupse Raskolnikov, vădit înciudat şi nerăbdator. Dumneata eşti ginerică?... Ştiu... ajunge!...
Piotr Petrovici se simţi profund jignit, dar tăcu. Căuta să priceapă ce însemnau toate acestea. O clipă se aşternu tăcerea.
În vremea aceasta Raskolnikov, care se întorsese pe jumătate spre dânsul ca sa-i răspunda, reîncepu să-l examineze cu cea mai mare atenţie, cu o deosebita curiozitate, ca şi cum adineauri n-ar fi avut timpul sa-l vada bine, sau ar fi descoperit acum în el, pe neaşteptate, ceva nou, care îl uimea; în acest scop, se săltă chiar puţin pe pernă, sprijinindu-se ca să-l vada mai bine. Înfăţişarea lui Piotr Petrovici avea într-adevăr ceva deosebit, ceva care te izbea de la prima vedere şi justifica pe deplin titlul de „ginerică", ce-i fusese trîntit în obraz. în primul rând, se vedea clar, prea clar poate, că Piotr Petrovici, în aşteptarea logodnicei, se grăbise să folosească cele câteva zile de şedere în capitala pentru a se ferchezui şi a se face cât mai frumos, lucru, de altfel, destul de nevinovat şi de înţeles. Pînă şi faptul că-şi arăta prea pe faţă, poate, mulţumirea şi încrederea în sine, pricinuite de schimbarea în bine ce se petrecuse în înfăţişarea lui, i se putea ierta dat fiind că Piotr Petrovici se pregătea de însurătoare. Hainele lui, abia scoase de la croitor, erau frumoase şi nu li se putea reproşa nimic, poate doar faptul că erau prea noi şi mărturiseau prea deschis un anumit scop. Şi melonul elegant, nou-nouţ, pe care-l mânuia cu atât respect şi-l ţinea cu o deosebită atenţie, mărturisea acelaşi lucru; şi mănuşile liliachii superbe, veritabile mănuşi Jouvăins, spuneau acelaşi lucru, numai prin faptul că nu le purta, ci le ţinea de formă în mână. În îmbrăcămintea lui Piotr Petrovici precumpăneau culorile deschise, tinereşti. Avea un surtuc de vară foarte elegant, cafeniu-deschis, pantaloni uşori, de culoare deschisă, jiletcă asortată, rufărie fină, abia cumpărată, şi o cravată subţire, de batist, cu dungi roz, şi culmea: toate îi veneau perfect. Chipul lui proaspăt, frumos chiar, nu arătă cei patruzeci şi cinci de ani pe care îi avea. Favoriţii negri, bogaţi îi încadrau frumos obrazul şi făceau să reiasă în chip placut albeaţa strălucitoare a bărbiei, îngrijit rasă. Iar părul, abia încărunţit, pieptănat şi frizat la bărbier, nu-i dadea totuşi acel aer caraghios şi prostănac de mire neamţ, pe care-l au îndeobşte bărbaţii care-şi dau capul pe mâna coaforului. Şi daca fizionomia lui, destul de frumoasă şi impunătoare, avea într-adevăr ceva neplacut şi respingător, apoi acest lucru era din alte pricini. După ce-l studie în voie pe domnul Lujin, Raskolnikov zîmbi sarcastic, se lasă pe perna şi-şi aţinti din nou privirile în bagdadie.
Dar domnul Lujin se stăpîni, părea hotărât să nu deă deocamdată nici o atenţie acestor ciudaţenii.
― Îmi pare foarte, foarte rău că vă găsesc în aceasta stare, începu el, ca să curme tăcerea. Daca aş fi ştiut că sunteţi bolnav, aş fi venit mai curând. Dar, ştiţi, treburile... Afară de asta, în legătură cu activitatea mea de avocat, am la Curtea de Casaţie un proces de mare importanţă, fără să mai vorbesc despre acele griji pe care le bănuiţi desigur şi dumneavoastră. Aştept din clipă în clipa sosirea măicuţei şi a surioarei dumneavoastră...
Raskolnikov făcu o mişcare, de parca ar fi vrut să spună ceva; pe faţa lui se citea o oarecare emoţie. Piotr Petrovici se întrerupse, aştepta, dar, văzînd că Raskolnikov tace, urma:
― Mda... din clipă în clipă. Le-ăm găsit şi o locuinţă unde să stea pînă una-alta...
― Unde? întrebă cu voce slabă Raskolnikov.
― Foarte aproape de aici, în casa lui Bakaleev...
― E pe Voznesenski, îl întrerupse Razumihin. Doua etaje de camere mobilate; le ţine negustorul Iuşin; am fost pe acolo.
― Da, camere mobilate...
― O porcărie nemaipomenită; murdarie, putoare, o casă rău famată; s-au petrecut în ea diverse chestii urîte; dracu ştie cine locuieşte acolo!... Am fost în casa aceea cu ocazia unei afaceri scandaloase. De altfel, odaile sunt destul de ieftine.
― Fiind de puţina vreme în oraş, n-am putut, fireşte, avea atâtea informaţii, obiecta, înţepat, Piotr Petrovici. Sunt doua odaiţe cât se poate de curate şi pe urmă nu le-am închiriat decât pentru scurtă vreme... Am şi găsit o locuinţă adevărată, adică viitoarea noastră locuinţă, se întoarse el spre Raskolnikov. O punem la punct acum; eu, deocamdată, stau tot într-o odaiţă mobilată, la doi paşi de aici, la doamna Lipevehsel, în apartamentul unui tânăr prieten, Andrei Semionîci Lebeziătnikov: chiar el mi-a indicat casa lui Bakăleev...
― Lebeziătnikov? repetă încet Raskolnikov, încercând să-şi amintească ceva.
― Da, Andrei Semionici Lebeziătnikov, funcţionar la minister, îl cunoaşteţi cumva?
― Da... adică nu, răspunse Raskolnikov.
― Iertaţi-mă, dar aşa am dedus după întrebarea dumneavoastră. I-am fost cândva tutore... un tânăr foarte simpatic... un om cu idei înaintate... Mă bucur că am ocazia să întîlnesc tineret: după tineret poţi judeca ce mai e nou pe lume, şi Piotr Petrovici îşi roti privirile asupra celor de faţă, nădajduind un semn de aprobare.
― În ce privinţă?
― În tot ce este măi serios, cum s-ar zice, în privinţa esenţei tuturor lucrurilor, se grăbi să răspunda Piotr Petrovici, aproape fericit. Vedeţi dumneavoastră, eu de aproape zece ani n-am mai fost la Petersburg. Toate aceste noutăţi, reforme, idei ale dumneavoastră au ajuns, fireşte, şi pînă la noi, în provincie; dar ca să vezi clar şi să cuprinzi totul, trebuie să stai la Petersburg. Eu cred că cele mai multe lucruri noi le poţi afla observînd tînara noastră generaţie. Mărturisesc că mă bucură nespus...
― Ce anume?
― Întrebarea e vastă. Aş putea să greşesc, dar mi se pare că tineretul nostru are păreri mai clare, cum s-ar zice, un spirit mai critic; şi da dovada de mai multa acţiune...
― Aşa e, strecura printre dinţi Zosimov.
― Te înşeli, nu da dovada de nici o acţiune, se legă numaidecât de cele spuse Razumihin. Acţiunea nu pica din cer. Iar noi, de mai bine de două sute de ani, ne-am dezvaţăt să măi fim activi... Idei se mai întîlnesc, pe ici, pe colo, se întoarse el către Piotr Petrovici. Există şi dorinţa de a face bine, deşi e o dorinţă copilaroasă; uneori, se găseşte chiar şi cinste, cu toate că ne-au năpădit fel de fel de escroci, dar acţiune ― ioc! Acţiunea poartă cizme.
― Nu sunt de acord cu dumneavoastră, riposta cu vădită încântare Piotr Petrovici. Fireşte, se pune prea multă pasiune, se fac greşeli, dar trebuie să fim îngăduitori: pasiunea este mărturia entuziasmului pe care îl trezeşte un anumit ţel, precum şi revolta împotriva împrejurărilor vitrege exterioare care împresoară acest ţel. Iar dacă s-a făcut puţin, păi nici timp nu am prea avut. Fără să măi vorbim de mijloace. Cât despre propria mea părere, dacă doriţi, aş putea să spun că totuşi s-a făcut ceva; idei noi, folositoare au fost răspîndite, de asemenea unele lucrări noi, folositoare, în locul visurilor romantice de altădată; literatură capăta o nuanţa din ce în ce mai matură; multe prejudecăţi daunătoare ău fost luate în rîs şi smulse din rădacină... într-un cuvînt, ne-am rupt categoric de trecut şi, după părerea mea, asta înseamnă ceva...
― A început să cânte! Vrea să făcă impresie... făcu deodată Raskolnikov.
― Poftim? întrebă Piotr Petrovici, care nu auzise bine, dar nu capătă nici un răspuns.
― Toate acestea sunt adevărate, se grăbi să intervină Zosimov.
― Nu-i aşa? urma Piotr Petrovici, aruncându-i o privire prietenoasă. Trebuie să recunoaşteţi, urmă el, întorcându-se către Razumihin cu o oarecare nuanţa de triumf şi superioritate în glas (era cât pe aici să adauge: „tinere"), trebuie să recunoaşteţi că s-a obţinut un anumit succes, sau, cum se spune astăzi, un anumit progres şi în domeniul ştiinţific şi în cel al realităţii economice...
― Banalităţi!
― Nu sunt banalităţi! Dacă, de pilda, pînă mai ieri mi se spunea: „Iubeşte-ţi aproapele", şi-l iubeam, ce ieşea din asta? urma Piotr Petrovici, pripindu-se cam prea vădit. Ieşea că-mi rupeam caftanul în două, îl împărţeam cu aproapele meu şi amîndoi rămîneam pe jumătate goi, după cum spune proverbul: „Daca fugi după doi iepuri, nu prinzi nici unul". Iar ştiinţa spune: iubeşte-te în primul rând pe tine însuţi, căci totul pe lumea asta se bizuie pe interesul personal. Daca te iubeşti numai pe tine, ai să-ţi vezi bine de treburile tale şi caftanul are să-ţi rămînă întreg. Iar realităţile economice adaugă: cu cât se ridica într-o societate mai mulţi indivizi înstăriţi ― adică, cu cât există măi multe caftane întregi ― cu atât societatea are temelii mai solide şi realizează măi bine scopul comun. Aşadar, acumulînd exclusiv pentru mine, eu tocmai prin aceasta acumulez oarecum pentru toţi, şi reuşesc ca şi aproapele meu să capete ceva mai mult decât un caftan rupt; şi ăsta nu din darnicia mea personala, izolată, ci ca o consecinţă a bunăstării generale. Ideea astă este cât se poate de simpla, dar, din nefericire, multă vreme i-a trebuit ca să-şi facă loc în mintea omului, să răzbească de sub exaltarea visătoare, deşi s-ar părea că nu e nevoie să fii cine ştie ce deştept ca să-ţi dai seama...
― Iartă-mă, te rog, dar nici eu nu sunt cine ştie ce deştept! îl întrerupse tăios Razumihin. Aşă că: hai să sfârşim discuţia. Am deschis-o cu un anumit scop, altminteri pălavrăgeala asta cu care încearcă să se ameţească oamenii, toate aceste nesfîrşite banalităţi, mereu aceleaşi şi aceleaşi, m-au dezgustat într-atît în ultimii trei ani, încât zău că roşesc nu numai când le spun eu, dar chiar atunci când le debitează altul în prezenţa mea. Dumneata, fireşte, te-ai grăbit să arăţi ce ştii ― e scuzabil şi nu te condamn. Eu însă n-am vrut decât să aflu cine eşti, pentru că, vezi dumneata, în ultima vreme, pe arena publică s-au pripăşit atâţia profitori de tot soiul, care le-au denaturat într-atât pe toate în interesul lor personal, încât le-au stricat definitiv... Aşa că, destul! 
― Domnul meu, începu Lujin, jignit, însă plin de demnitate, nu vreţi cumva să spuneţi fără înconjur cum că şi eu...
― O, cum se poate!... S-ar putea să-mi permit?... Haide, ajunge! i-o reteză Razumihin şi, întorcându-şe pe loc spre Zosimov, reâncepu discuţia de adineauri.
Piotr Petrovici fu destul de inteligent ca să primească această explicaţie. De altfel, hotărîse în gîndul lui să plece în două minute.
― Sper că acum, după ce ne-am cunoscut, îi spuse el lui Raskolnikov, şi după ce vă veţi întrema, în virtutea împrejurărilor cunoscute de dumneavoastră, prietenia noastră se va întări... Vă doresc multă sănătate...
Raskolnikov nici măcar nu-şi întoarse capul. Piotr Petrovici se ridică de pe scaun.
― Au fost ucise numai de unul care amanetase ceva! spunea cu convingere Zosimov.
― Fără nici o discuţie! îi ţinea isonul Razumihin. Porfiri nu-şi trădează gîndurile, dar îi cheamă pe toţi care au amanetat la interogator...
― Îi interoghează pe cei care au amanetat ceva? întrebă tare Răskolnikov.
― Da. Şi?
― Nimic.
― De unde îi ia? întrebă Zosimov.
― Pe unii i-a numit Koh, numele altora era scris pe hârtia care învelea obiectele, alţii au venit singuri când au aflat...
― Ce canalie îndemânătică, cu experienţă, trebuie să fie ucigaşul! Ce îndrăzneala! Câtă hotărîre!
― Tocmai asta nu-i adevărat! îl întrerupse Razumihin. Tocmai părerea astă vă încurcă pe toţi. Iar eu vă spun că este un om neîndemânătic, fără nici o experienţă şi care, probabil, este la primul său pas. Dacă presupunem că avem de-a face cu o canalie dibace, calculată, toată povestea devine neverosimila. Dacă presupunem însă că-i vorba de un ageamiu în materie, atunci vedem că numai întîmplarea l-a scos din bucluc. Şi ce nu-i în stare să făcă întîmplarea? Când te gîndeşti că poate nici n-a prevăzut vreo piedică! Şi cum a condus întreaga afacere? A luat obiecte în valoare de zece-douăzeci de ruble, şi-a umplut buzunarele, a răscolit ladiţa babei, boarfele, iar în scrin, în sertarul de sus, într-o cutie s-au găsit mai bine de o mie cinci sute de ruble bani curaţi, în afară de bilete de bancă! Nu s-a priceput nici măcar să jefuiască, nu s-ă priceput decât să ucida! A fost primul lui pas, ţi-o spun eu, primul lui pas; s-a pierdut cu firea! Şi nu l-a salvat calculul, întîmplarea l-a salvat!
― Mi se pare că vorbiţi despre asasinarea bătrînei văduve de arhivar, întîmplată acum câteva zile, se amestecă Piotr Petrovici, vorbind către Zosimov; se sculase în picioare, ţinînd în mînă pălaria şi mănuşile, dar, înainte de plecare, voia să măi arunce câteva vorbe pline de inteligenţă.
Era vădit că ţinea mult să producă o impresie cât mai bună - vanitatea învinsese prudenţa.
― Da. Aţi auzit?
― Fireşte, doar e în vecinătate...
― Cunoaşteţi amănuntele?
― N-aş putea spune; dar pe mine mă interesează mai ales din punct de vedere general, al problemei în sine. Fară să mai vorbesc de faptul că numărul crimelor în clasele inferioare s-a înmulţit considerabil în ultimii cinci ani; fară să mai vorbesc despre furturile şi incendiile care se întîmplă peste tot locul; ceea ce îmi pare mai ciudat este că, în aceeaşi măsura, se înmulţesc şi crimele săvîrşite de elemente din clasele superioare, se înmulţesc, cum s-ar zice, paralel. Ba se aude ca un fost student a jefuit poşta la drumul mare; ba nişte oameni, înaintaţi prin poziţia sociala, falsifica bani; la Moscova a fost prins un grup întreg de falsificatori ai ultimului împrumut cu cîştiguri, iar printre principalii complici este şi un lector de istorie universala; în alta parte, un secretar de ambasada, de-al nostru, este ucis peste graniţă pentru o chestiune misterioasă de bani. Şi dacă acum şi aceasta batrînă cămătăreasă a fost ucisa de un om de pe o treapta sociala superioara, fiindcă muzicii nu amanetează obiecte de aur... Cum se poate explica aceasta decădere ă păturii civilizate a societăţii noastre?
― Multe schimbări economice... începu Zosimov.
― Cum se explică? îi luă vorbă Razumihin. Tocmai prin vechea noastră lipsă de spirit practic s-ar explică.
― Cum aşa?
― Ce a răspuns la Moscovă lectorul dumitale la întrebarea: pentru ce a falsificat bancnotele?... „Toată lumea se îmbogăţeşte folosind diverse mijloace. Şi eu am vrut sa mă îmbogăţesc cât mai repede." Nu-mi amintesc exact cuvintele, dar sensul lor este acesta: pe daiboj, cât mai repede, fără prea multă bătaie de cap! Ne-am obişnuit să luăm totul de-a gata, să fim duşi de mînă, să mîncăm posmagi gata muiaţi. Iar când sună ceasul cel mare, fiecare arată ce poate...
― Bine, dar moralitatea? Şi, cum s-ar zice, legile...
― Ce te supară? se amestecă pe neaşteptate RAskolnikov. A ieşit exact după teoria dumitAle!
― Cum după teoria mea?
― Încearcă să duci pînă la capăt ceea ce ai susţinut adineauri şi vei ajunge la rezultatul că ai tot dreptul să ucizi...
― Vai de mine!... strigă Lujin.
― Nu, nu este aşa! spuse Zosimov.
Raskolnikov era palid, respira greu, buza de sus îi tresărea.
― Toate au o măsură! urmă cu trufie Lujin. O idee economică nu înseamnă o invitaţie la crimă, la asasinat, şi daca ar fi să presupunem numai că...
― Este sau nu adevărat că dumneata i-ai spus logodnicei dumitale... îl întrerupse din nou Raskolnikov, cu glasul tremurând de furie şi în care se desluşea dorinţa de a jigni, este adevărat că i-ai spus, chiar în clipa când ţi-a primit propunerea, că te bucura mai ales faptul... că este săracă... fiindcă este mai avantajos să-ţi iei soţie dintr-o familie căzută în mizerie, ca după aceea să o poţi domina... şi ca binefăcător al ei să-i poţi reproşa, când vrei, tot binele pe care i l-ai făcut?...
― Domnul meu! strigă Lujin, enervat şi furios, roşu la faţa şi încurcat. Domnul meu... să denaturaţi în acest hal o idee! Iertaţi-mă, dar trebuie să vă spun că zvonul care v-a ajuns la ureche, sau, mai bine zis, care v-a fost adus la cunoştinţa, nu are nici o umbră de seriozitate şi eu... bănuiesc cine a azvârlit... într-un cuvânt... această săgeată... într-un cuvânt, chiar mama dumneavoastră... Şi fără asta mi-a făcut impresia că, în pofida tuturor însuşirilor sale minunate, ideile ei au o nuanţă exaltată şi romanţioasa... Şi totuşi, eram la o mie de verste departe de a presupune ca ar putea să înţeleagă şi să vă prezinte situaţia sub o forma atât de denaturata... Şi, în sfîrşit... în sfîrşit...
― Ştii ceva? sari Răskolnikov, ridicându-se într-un cot pe pernă şi privindu-l ţintă, cu ochi scăpărători. Ştii ceva?
― Ce anume?
Lujin se opri şi aştepta cu un aer jignit şi sfidator. Tăcerea ţinu câteva clipe.
― Uite ce este, dacă dumneata îţi mai permiţi vreodată... să spui măcar un cuvînt... despre mama mea... te arunc pe scară!...
― Ce-i cu tine?! strigă Razumihin.
― Ah, aşa stau lucrurile! Lujin păli şi-şi muşcă buza. Ascultaţi, domnul meu, ce am să vă spun, începu el rar, stăpînindu-se din răsputeri şi gîfîind. Chiar adineauri, de la primul pas pe care l-am făcut în odaiă aceasta, mi-am dat seama de ostilitatea dumneavoastră, dar am rămas anume ca să aflu mai mult. Aş fi putut iertă multe unui om bolnav, unui om care-mi este ruda, dar acum... n-am să pot niciodată să vă...
― Nu sunt bolnav! strigă Raskolnikov.
― Cu atât mai mult...
― Du-te la dracu!
Dar Lujin părăsea acum încăperea, fără să isprăvească ce avea de spus, strecurându-se din nou între masă şi scaun; de data aceasta, Razumihin se scula să-i facă loc. Fără să-l privească pe vreunul dintre ei, să-l salute măcar pe Zosimov, care îi tot făcea semne să-l lase pe bolnav în pace, Lujin ieşi ţinîndu-şi cu grijă pălaria la nivelul umărului în clipă când se apleca să treacă pragul. Până şi felul în care-şi mlădie spinarea cu acest prilej vădea clar ca fusese jignit de moarte.
― Dar cum se poate, cum se poate să te porţi astfel?! întrebă Razumihin, dând din cap, nedumerit.
― Lasaţi-mă, lasaţi-mă cu toţii! strigă, cuprins de mînie, Raskolnikov. O să mă lasaţi în pace, călăilor? Nu mă tem de voi! Acum nu mă tem de nimeni, de nimeni! Căraţi-vă de aici! Vreau să rămîn singur, singur!
― Hai să plecăm! zise Zosimov, făcându-i semn lui Razumihin.
― Se poate? Dar cum să-l lasăm singur în starea asta?
― Să mergem, insistă doctorul, ieşind din odaie. Razumihin stătu puţin pe gînduri, apoi se repezi pe urmele lui.
― Ar fi ieşit mai rău daca nu l-am fi ascultat, zise Zosimov pe scara. Nu trebuie să-l irităm...
― Ce-i cu dânsul?
― Ei, i-ar trebui un impuls binefăcător, ceva care să-l scoată din gîndurile lui! Adineauri era în stare... Ştii, am impresia că-l roade ceva. O idee fixă, căre-l urmăreşte... De asta mi-e frica pentru el. Îl apasă ceva, negreşit.
― Păi, poate o fi ceva în legătură cu domnul acesta, cu Piotr Petrovici! Din discuţie am înţeles că el se însoară cu sora lui şi că Rodea aflase despre aceasta cu puţin înainte de a se îmbolnăvi, dintr-o scrisoare.
― Da, dracu l-a adus tocmai acum! S-ar putea să fi stricat tot. Dar tu ai observat că este indiferent la toate, tace orice i-ai spune, în afara de un singur lucru care îl scoate din sărite: asasinatul acela...
― Da, da! îi ţinu isonul Razumihin. Am observat cât se poate de bine! îl interesează, îl sperie! L-au speriat în ziua când s-a îmbolnăvit, în biroul comisarului de poliţie; a leşinat acolo.
― Ai să-mi povesteşti amănunţit diseară cum s-au petrecut lucrurile şi după aceea am să-ţi spun şi eu ce cred. Mă interesează foarte mult! Am să mai trec peste o jumătate de ora să-l văd... De altfel, n-o să făcă congestie...
― Îţi mulţumesc! Eu în vremea asta am să stau la Paşenka şi am să-l ţin sub observaţie prin intermediul Nastasiei...
După plecarea lor, Raskolnikov se uită nerăbdator şi supărat la Nastasia; femeia nu se grăbea sa plece.
― Vrei un ceai? îl întreba dînsă.
― Mai târziu! Acum vreau să dorm! Lasă-mă...
Cu o mişcare spasmodică se răsuci la perete; Nastasia ieşi din odaie.

Capitolul VI

Dar de îndată ce rămase singur, Raskolnikov se sculă, închise uşa cu cîrligul, desfăcu legătura de haine adusă adineauri de Razumihin şi începu să se îmbrace. Ciudat: o linişte desăvîrşită părea să fi înlocuit starea frenetica de adineauri şi frica chinuitoare din ultima vreme. Era cea dintîi clipă de linişte, stranie şi neaşteptată. Mişcările precise şi sigure vădeau o hotărîre puternica. ,.Astăzi, chiar astăzi!" şoptea el. Îşi dadea seama că este încă foarte slab, dar nemaipomenita încordare sufleteasca ajunsese la un grad de intensitate care se învecina cu acest calm perfect, cu ideea fixa, şi-i dadea putere şi încredere în sine: spera, de altfel, că nu va cădea în strada. După ce se îmbrăcă cu hainele noi, se uita la banii care erau pe masă, se gândi puţin, şi-i vîrî în buzunar. Erau cu totul douăzeci şi cinci de ruble. Luă şi pitacii de arama, restul de la cele zece ruble cheltuite de Razumihin pentru haine. Apoi scoase încet cîrligul, ieşi din odaie, coborî scara şi aruncă o privire pe uşa larg deschisa a bucătăriei: Nastasia era acolo, dar sta cu spatele la el şi, aplecată, sufla în samovar. Nu auzi nimic. Şi apoi, cine şi-ar fi putut închipui ca are să fugă? Peste o clipă, Raskolnikov se şi afla în strada.
Era ora opt seara, soarele asfinţea. Afara domnea aceeaşi zăpuşeala; dar el înghiţi cu nesaţ aerul îmbîcsit de praf, otrăvit de duhorile pestilenţiale ale marelui oraş. Capul începu să i se învîrtească uşor; un fel de energie sălbatică se citea în ochii lui înfriguraţi şi pe faţa supta şi livida. Nu ştia şi nici nu se gândea unde avea să-şi îndrepte paşii; ştia numai că „trebuie să isprăvească totul dintr-o dată, chiar azi, chiar acum; că altfel nu se mai întoarce acasă fiindcă nu vrea să trăiască în acest fel". Dar cum să isprăvească? Cu ce să isprăvească? Nu avea nici cea mai mică idee şi nici nu voia să se gîndeăscă. Alunga acest gînd care-l chinuia. Simţea şi ştia numai că trebuia neapărat ca totul să se schimbe într-un fel sau altul, „oricum", repeta el, cu îndîrjire, cu hotărîre deznădajduită.
După vechiul lui obicei, se îndreptă spre Sennaia, locul plimbărilor sale de altădată. Dar înainte de a ajunge acolo, zări pe trotuar, în faţa unei dughene cu mărunţişuri, un tânăr flaşnetar cu părul negru, cântînd o romanţa sentimentala. Acompania cu flaşneta pe o fată de vreo cincisprezece ani care sta înaintea lui, îmbrăcată că o domnişoară, cu crinolină şi măntăluţă, cu mănuşi şi pălarioară de păi împodobită cu o pană roşie ca para focului; gătelile ei erau vechi şi ponosite. Cu o voce dogită de cântăreaţă de strada, dar destul de placuta şi de puternica, ea cântă romanţa în aşteptarea celor două copeici pe care aveau, poate, să i le arunce cei din dugheană. Raskolnikov se opri printre cei doi-trei auditori, asculta, scoase un pitac şi-l puse în mână fetei. Ea îşi întrerupse brusc cântecul la nota cea mai înalta şi mai sentimentala de parcă l-ar fi tăiat cineva cu cuţitul, striga scurt flaşnetarului: „ajunge" şi amîndoi trecură mai departe, către dugheana următoare.
― Vă place muzică de străda? îl întrebă deodată Raskolnikov pe un cetăţean între doua vîrste, un trecător care se vîntura pe acolo şi se oprise lîngă el să asculte flaşneta. Omul îl privi, ursuz şi mirat. Mie îmi place grozav, urma Raskolnikov, ca şi cum ar fi vorbit despre altceva decât despre nişte cântece de strada. Îmi place să ăud un glas cântând în sunetele flaşnetei, pe o seară rece, întunecoasă şi umeda de iarnă, neapărat umeda, când trecătorii au feţele supte şi bolnăvicioase, palide-verzi; sau - şi mai bine - pe ninsoare, când fulgii mari, umezi cad drept de tot şi nu e vânt - ştiţi? - şi vezi strălucind printre fulgi felinarele cu gaz...
― Nu ştiu... Mă iertaţi... bolborosi domnul, speriat şi de întrebare, şi de aerul ciudat al lui Raskolnikov, şi trecu pe partea cealaltă a străzii.
Raskolnikov porni drept înainte şi ajunse la colţul din Sennaia, unde îşi avea taraba negustorul cu nevasta care vorbiseră în seara aceea cu Lizaveta; dar ei lipseau. Recunoscând locul, Raskolnikov se opri, se uită de jur împrejur şi îl întrebă pe un tânăr cu cămaşă roşie, care căsca la intrarea unei făinării:
― E aici un tîrgoveţ cu nevastă-sa care fac negustorie în colţ, da?
― Aici fac negoţ fel de fel de oameni, răspunse flacăul, măsurându-l dispreţuitor de sus pînă jos.
― Cum îl cheamă?
― Cum l-au botezat.
― Nu cumva eşti şi tu din regiunea Zaraiski? Din ce gubernie? Flacăul îl privi din nou.
― Noi nu suntem din gubernie, înălţimea voastră, ci din judeţ; de plecat, a plecat frate-meu, eu am rămăs acasă, aşa că nu ştiu nimic... Să ne fie cu iertăciune, înălţimea-voastră.
― Colo sus este vreun birt?
― Un tractir, este şi biliard, ba se găsesc şi contese... Şi încă ce măi contese!
Raskolnikov străbătu piaţa. în colţul străzii se înghesuiau o mulţime de oameni, numai mujici. Se vîrî unde era lume mai multă, uitîndu-se la fiecare în faţa. Nu ştia nici el de ce simţea nevoia sa intre în vorba cu toata lumea. Dar mujicii nu-l băgau în seamă şi îşi vedeau de-ale lor, sporovăind, împărţiţi în grupuri mici. Raskolnikov stătu, se gîndi puţin şi porni la dreapta, pe trotuar, în direcţia podului V. Străbătu piaţa şi ajunse în ulicioară...
I se intîmplase de multe ori sa treacă prin această ulicioară scurtă, care cotea brusc şi care lega Sennaia cu Sadovaia. În ultima vreme, se simţea chiar atras spre aceste locuri, mai ales când îl apucă urîtul, „că să simtă şi mai puternic urîtul". Acum intrase în ulicioară fără vreun gând anumit. Acolo se afla o casă mare, ocupată în întregime de cîrciumi şi alte localuri, unde se putea bea şi mânca; prin uşile acestor stabilimente ieşeau întruna femei uşor îmbrăcate, aşa cum făc când se duc „prin vecini", cu capul gol şi numai în rochii. Ici-colo, ele se îmbulzeau pe trotuar, mai ales în jurul scărilor care duceau la demisol, unde erau diverse localuri de petrecere. Într-unul dintre ele domnea o zarvă, de răsună întreagă strada: se auzea zdrăngănind o chitară şi cântece de veselie. Un grup măre de femei se înghesuiau la intrare; unele şedeau pe trepte, şi altele pe trotuar, iar altele stăteau de vorbă în picioare. Un soldat beat, cu ţigară în gură, se învîrteă de colo-colo, în mijlocul străzii, înjurând în gura mare. Părea că voia să intre undeva, dar uitase unde anume. Doi zdrenţăroşi se certau între ei; un altul, beat mort, zăcea de-a curmezişul străzii. Raskolnikov se apropie de grupul mare de femei; vorbeau cu glasuri răguşite şi purtau toate rochii de stambă, ghete din piele de capră, şi erau cu capul gol. Unele trecuseră de patruzeci de ani, altele nu împliniseră nici şaisprezece, aproape toate aveau ochii încercănaţi. Fără să ştie de ce, îl atrăgeau cântecele şi toată zarva şi gălagia care domneau acolo, jos... în mijlocul hohotelor de rîs şi al chiuiturilor, în zdrăngănit de chitară îmbinat cu un glas de tenor ce cânta în falset un cântec dezmăţat, cineva juca frenetic, bătînd tactul cu călcîiele. Raskolnikov ascultă atent, posomorit şi îngîndurat, aplecat spre intrare, privind cu curiozitate de pe trotuar înăuntru.
Măi vardist, drăguţul meu, Geaba mă tot baţi mereu!... răsună glasul subţire al cântăreţului. Raskolnikov simţea o mare dorinţă să auda fiecare cuvînt al cântecului, ca şi cum ar fi putut găsi în aceste cuvinte o dezlegare.
 „Să intru? se gîndi el. Cum rîd! De beţi ce sunt... Dacă m-aş îmbăta şi eu?"
― Nu intraţi, boierule? îl întrebă una dintre femei, cu glas destul de sonor, rămas încă proaspăt.
Era tânără şi numai că din tot grupul nu era respingătoare.
― Ia uite, ce fată drăguţă! răspunse el, îndreptîndu-se de spate şi privind-o.
Femeia zîmbi: complimentul îi făcuse placere.
― Şi dumneavoastră sunteţi foarte drăguţ, zise ea.
― Ce jigărit e! spuse alta cu o voce de bas. Pesemne că ă ieşit acum din spital.
― Ian priviţi, toate-s fete de general, da toate-s cîrne! o întrerupse un mujic afumat, apropiindu-se cu sumanul descheiat şi cu o mutră vesela şi mucalită. De-o frumuseţe!
― Intră daca ai venit!
― Intru, frumoaso!
Şi omul se năpusti pe scără. Raskolnikov se depărta încet.
― Ascultă, boierule! strigă din urmă fata.
― Ce vrei? Ea se fîstîci.
― Mie, boierule, mi-ăr face oricând placere să petrec un ceas cu dumneavoastră, dar acu, dacă sunteţi aici, parcă mi-e ruşine. Daţi-mi şase copeici de băut, iubite cavaler.
Raskolnikov scoase la întîmplare din buzunar trei pitaci.
― Vai, ce boier bun!
― Cum te cheamă?
― Să întrebaţi de Duklida.
― Frumos îţi sade, zise deodată altă femeie din grup, dînd din cap cu dojană spre Duklida. Nici nu ştiu cum se numeşte asta: să ceri aşa, pe gratis. Eu una aş intra în pămînt de ruşine...
Raskolnikov o cercetă atent pe cea care vorbea. Eră o femeie de vreo treizeci de ani, ciupită de vărsat şi plină de vânătăi, cu buza de sus umflată. Îşi exprimase părerea dojenitoare cu linişte şi seriozitate.
 „Unde am citit oare, se gîndeă Raskolnikov, mergînd mai departe, că un condamnat la moarte, un ceas înainte de execuţie, spunea sau se gândea, că dacă ăr fi silit să trăiască undeva la o mare înălţime, pe piscul unei stânci oarecare, pierdută în ocean, pe un loc atât de îngust, încât abia i-ar fi încăput picioarele, iar jur împrejur ăr fi numai prăpăstii, valuri, întuneric etern, singurătate şi furtună, şi să rămînă pe spaţiul acela de jumătate de metru o viaţa întreagă, o mie de ani, o veşnicie, tot ar fi mai bine decât să moară! Numai să trăieşti, sa trăieşti, să trăieşti! Oricum ar fi viaţa - dar să trăieşti!... Cât adevăr e în asta! Cât de ticălos e omul! Dar şi mai ticălos este acela care pentru asta îl numeşte ticălos", adaugă el după o clipă.
Ajunse într-o altă strada. „Aha! Palatul de cristal! Adineauri Razumihin a pomenit despre Palatul de cristal... Dar ce voiam să fac? Ah, da, să citesc! Zosimov spunea ca citise în ziare..."
― Ai ziare? întrebă el, intrând într-o circiumă destul de mare şi curată, alcătuită din câteva săli, aproape goale. Doi-trei muşterii, iar în odaia din fund, patru oameni beau împreună şampanie. Lui Raskolnikov i se păra că printre ei se afla Zametov. Dar nu putu să-l vada prea bine din pricina distanţei.
„Ei, şi?!" se gîndi el.
― Doriţi votcă? întrebă chelnerul.
― Adu ceai. Şi ziare mai vechi, cele de vreo cinci zile încoace, capeţi un bacşiş bun.
― Înţeles. Poftim ziarul de azi. Votcă nu doriţi? •
Apoi au sosit ceaiul si ziarele vechi. Raskolnikov se aşeză şi începu să caute... „Izler"... Izler... Aztecii... Izler... Bartola... Masşimo... Aztecii... Izler... ptiu, drace! A, iată fapte diverse: o femeie a căzut de pe scară; un târgoveţ s-a curăţat din cauza băuturii; un incendiu la Peski; un incendiu în Petersburgskaia; încă unul, tot în Petersburgskaia; încă unul tot acolo; Izler, Izler, Izler, Izler... Măssimo... Iată..."
Găsi, în sfîrşit, ceea ce căuta şi începu să citească; rândurile îi jucau în faţa ochilor, totuşi izbuti să descifreze întreaga „ştire", apoi căuta, înfrigurat, continuarea în numerele următoare. în timp ce răsfoia ziarele, mîinile i se crispau spasmodic de nerăbdare. Deodată, cineva se aşeza alaturi de el la masa. Ridică ochii şi-l văzu pe Zametov, aşa cum îl mai văzuse şi înainte, cu aceleaşi inele, lanţişoare, cu aceeaşi cărare în părul negru, cîrlionţat şi pomădat, cu jiletca lui de filfizon, cu surtucul cam ponosit şi rufăria mototolită. Era vesel, cel puţin zîmbea vesel şi blajin. Şampania îi îmbujorase puţin obrazul oacheş.
― Cum! Aici? începu el mirat, cu tonul unuia care l-ar cunoaşte de când lumea. Încă ieri Razumihin îmi spunea ca tot nu ţi-ai revenit. Ciudat! Te-am vizitat de curând...
Raskolnikov ştiuse că Zametov se va apropia de el. Puse ziarele deoparte şi se întoarse. Un zîmbet îi juca pe buze şi un fel de nerăbdare nervoasa străbătea prin acest zîmbet.
― Ştiu că ăi fost la mine, răspunse el, am auzit. Mi-ai căutat ciorapul... Ştiu, Razumihin e nebun după dumneata, spune că aţi fost împreună la Laviza Ivanovna, individa pe care voiai s-o protejezi şi pentru care îi tot făceai semne cu ochiul locotenentului Dinamită şi el tot nu pricepea ce vrei, îţi aminteşti? Cum să nu înţeleagă, doar eră un lucru clar... nu-i aşă?
― Măre zurbagiu!
― Cine, Dinamită?
― Nu, prietenul dumităle, Razumihin...
― Ce bine o duci dumneata, domnule Zametov; poţi să intri fără sa plăteşti în localurile cele mai placute. Cine te-a cinstit acum cu şampanie?
― Pai... am băut şi eu... De unde ai scos dumneata că m-au cinstit?
― Ce onorariu! Dumneata tragi foloase din toate! şi Raskolnikov se porni pe râs. Nu-i nimic, eşti băiat bun, nu-i nimic! adaugă el, bătîndu-l pe Zametov pe umăr. Doar nu vorbesc din răutate, ci „din joaca, ne hârjoneam şi noi aşa"; cum spunea lucratorul acela al dumitale, când îi căra pumni lui Mitka; zugravul acela anchetat în cazul bătrînei.
― De unde ştii?
― Ehei, eu poate ştiu mai multe decât dumneata.
― Ciudat mai eşti... Trebuie să fii încă foarte bolnav. Rău ăi făcut că ăi ieşit din casă...
― îţi par ciudat?
― Da. Citeai ziare?
― Da.
― Scrie mult despre incendii.
― Nu, eu n-am citit despre incendii. Raskolnikov îl privi ciudat şi acelaşi zâmbet ironic îi strîmbă buzele. Nu, n-am citit despre incendii, repetă el, facându-i cu ochiul. Mărturiseşte, dragă tinere, că mori de curiozitate să afli ce citeam!
― Defel: am întrebat şi eu într-o doară. Nu e voie? De ce o tot...
― Asculta, dumneata eşti un om cult, cunoşti literatura, nu-i aşa?
― Am cinci clase de liceu, răspunse Zametov cu demnitate.
― Cinci clase? Auzi, ce boboc! Cu cărare, cu inele, un om bogat. Văi, ce arătos este!
Şi Raskolnikov îi râse nervos drept în nas. Zămetov se dadu înapoi, dacă nu jignit, în tot cazul foarte mirat. 
― Ce ciudat eşti! repetă el foarte serios. Părerea mea este că dumneata măi delirezi încă.
― Delirez? Glumeşti, bobocule!... Va să zică sunt ciudat? Şi eşti curios? Nu-i aşa? Eşti curios?
― Foarte.
― Să-ţi spun atunci ce citeam? Ce căutam. Ia te uită ce maldar de ziare am comandat! Asta da de gîndit, nu?
― Ei, spune...
― Eşti numai ochi şi urechi?
― Numai ochi şi urechi ? Cum adică?
― Am să-ţi spun mai pe urmă, iar acum, dragul meu, îţi declar... nu, mai degrabă: „mărturisesc"... Nu, nici asta: „eu declar şi dumneata înregistrezi" ― aşa e bine! Şi aşa, declar că citeam, eram curios să citesc... căutăm... Raskolnikov închise ochii pe jumătate şi aşteptă o clipă. Aşadar, căutăm - în acest scop am venit aici ― tot ce scrie despre asasinatul bătrînei văduve de arhivar, rosti el, în sfîrşit, în şoaptă, apropiindu-şi cât mai mult obrazul de cel al lui Zametov.
Zametov îl privea ţintă, fără să facă vreo mişcare, fără să-şi depărteze obrazul. Ceea ce-i păru ciudat mai târziu lui Zametov e că un minut întreg s-au privit astfel unul pe altul, fără o vorbă, în tăcere.
― Ei, şi ce dacă citeai despre asasinat? strigă el deodată, nedumerit şi enervat de purtările ciudate. Ce-mi pasă mie? Ce importanţă are?
― E vorba de bătrîna aceea, urmă Raskolnikov tot în şoaptă, fără să tresară la exclamaţia lui Zametov. De bătrîna aceea despre care s-a vorbit atunci la birou, îţi aminteşti, când am leşinat? Ei, acum pricepi?
― Ce-i cu asta? Ce... „să pricep"? întrebă Zametov, aproape speriat.
Obrazul grav şi nemişcat al lui Raskolnikov îşi schimbă deodată expresia şi acelaşi rîs nervos de adineauri îl scutură năprasnic, de parcă n-ăr fi fost în stare să-l stăpîneăscă. În aceeaşi clipa îşi aduse aminte, cu o limpezime extraordinară, de acel moment, dintr-un trecut apropiat, când stătuse după uşa bătrînei, cu toporul în mînă... Zăvorul săltă, Koh şi celalalt se certau şi încercau să intre cu tot dinadinsul, iar lui îi venise pofta să le strige ceva, să-i înjure, să-şi bătă joc de ei, să-i zădarască şi să râda, să râda cu hohote!
― Eşti sau nebun sau... începu Zametov şi se opri deodată sub imperiul unui gând ce-i fulgerase pe neaşteptate prin minte.
― Sau? Sau ce? Haide, spune! Spune!
― Nimic! se oţărî Zămetov. Toate astea-s fleacuri!
Tăcură amândoi. După accesul neaşteptat de râs bolnăvicios, Raskolnikov se întunecă deodată şi căzu pe gînduri. Îşi sprijini coatele pe masa şi-şi lasă capul în palme. Părea că uitase cu desăvîrşire de Zămetov. Tăcerea ţinu destul de mult.
― De ce nu-ţi bei ceaiul? Are să se răcească, zise Zametov.
― Cum? Ceaiul?... Da, poate...
Raskolnikov sorbi din pahar, puse în gură o bucăţică de pâine şi deodată, uitîndu-se la Zametov, îşi aduse aminte de toate, şi parcă se trezi, iar obrazul lui îşi relua expresia ironică de mai înainte. Astfel continua să-şi bea ceaiul.
― Multe escrocherii se fac astăzi, zise Zametov. Nu demult am citit în Moskovskie vedomosti că la Moscova a fost prinsă o banda de falsificatori de bani. O asociaţie întreaga falsifica bancnote.
― O, asta s-a întîmplat demult! Am citit încă acum mai bine de o lună, răspunse liniştit Raskolnikov. Şi după părerea dumitale, aceştia sunt escroci? întreba el, zîmbind.
― Cum, nu sunt escroci?
― Aceştia? Nişte copii cu caş la gură, nicidecum escroci. Auzi dumneata, sa se adune cincizeci de oameni pentru atâta lucru! Se poate? Şi trei sunt prea mulţi, şi încă trei care să fie mai siguri unul de altul decât de ei înşişi! Altfel, ajunge ca unul să scape o vorba la beţie şi se duce totul de râpă! Boboci cu caş la gura! Au trimis nişte oameni nepricepuţi să schimbe bancnotele la bancă; o treaba ca asta s-o încredinţezi primului venit! Dar să zicem că ar fi reuşit sa facă treaba şi cu aceşti boboci, să zicem că ar fi schimbat bancnotele false şi s-ar fi ales fiecare cu câte un milion; şi după aceea? O viaţa întreaga fiecare să depinda de ceilalţi, o viaţa întreaga! Mai bine te spînzuri! Ei însă nici măcăr să schimbe hîrtiile la bancă nu s-au priceput: s-a dus unul, a luat cinci mii şi îi tremurau mîinile. A numărat patru mii, iar a cincea a luat-o aşa, pe încredere, ca s-o pună mai repede în buzunar şi s-o şteargă. Şi fireşte că a trezit bănuiala! Totul s-a dus pe copcă din pricina unui singur prost! Se poate?
― Să-i tremure mâinile? spuse Zametov. E de înţeles şi chiar firesc. Găsesc că asta i se poate întîmpla oricui. Se întîmpla să-ţi pierzi cumpătul.
― Pentru atâta lucru?
― Dumneata nu ţi l-ai fi pierdut? Nu? Ba eu n-aş fi putut! Pentru o sută de ruble recompensa să treci printr-o aşa spaima! Să te duci cu bancnota falsă şi unde?... La banca, la funcţionarii care-s specialişti la de-alde astea! Nu, eu unul m-aş fi fâstâcit. Dar dumneata nu te-ai fi fâstâcit?
Raskolnikov simţi deodată dorinţa să-i „dea cu tifla". Din când în când, îl treceau fiori.
― Eu aş fi făcut altfel, începu el pe departe. Eu uite cum aş fi făcut: aş fi numărat prima mie de vreo patru ori, de la cap la coada şi de la coada la cap, aş fi cercetat fiecare bancnota şi m-aş fi apucat de a doua mie; aş fi numărat-o cam până la mijloc, aş fi scos vreo hîrtie de cincizeci de ruble, m-aş fi uitat la ea în zare, aş fi sucit-o, iar m-aş fi uitat în zare, să vad daca nu cumva e falsă... „Mă tem, aş fi zis, o ruda de-a mea, acum câteva zile, a pierdut aşa douăzeci şi cinci de ruble." Ba aş mai fi născocit şi o poveste. Iar când m-aş fi apucat de a treia mie - nu ― aş fi zis: „Stai, mi se pare că am greşit pe când număram mia ailaltă, n-am numărat bine a şaptea suta, mă cam îndoiesc" şi aş fi lasat a treia mie şi iarăşi m-aş fi apucat de a doua şi tot aşa cu toate cinci mii. După ce aş fi isprăvit, aş fi scos din ultima şi din a doua mie câte o hârtie şi iar m-aş fi uitat în zare şi iar m-aş fi îndoit. ,,Schimbaţi-mi-le pe astea, vă rog." L-aş fi băgat în sudori pe funcţionarul acela, l-aş fi făcut să nu mai ştie cum sa scape de mine! Aş fi isprăvit, în sfîrşit, m-aş fi întors să plec şi când aş fi ajuns la uşă: „Scuzaţi" şi iar m-aş fi apropiat de ghişeu, ca să întreb nu mai ştiu ce, să cer vreo lamurire... Aşă aş fi făcut!
― Uf, ce lucruri îngrozitoare spui! zise Zametov, râzând. Numai că toate astea-s vorbe goale, la o adică te-ai poticni şi dumneata, cu siguranţa. În cazuri de astea nu numai dumneata şi cu mine, dar nici un om încercat în alde astea, trecut prin ciur şi prin dîrmon, nu poate garanta pentru el. Dar stai, ce să umblam aşa departe, uite un exemplu: în cartierul nostru a fost asasinata o bătrînă. Ucigaşul trebuie sa fie un om îndrăzneţ, a cutezat s-o facă în plina zi, cu toate riscurile, e o minune că a scăpat neprins! Şi totuşi, şi lui i-au tremurat mâinile: n-a ştiut să jefuiască, şi-a pierdut capul; se vede limpede din fapte...
Raskolnikov păru jignit.
― Se vede! încercaţi să puneţi mînă pe el acum! striga el, aţâţându-l cu răutate pe Zametov.
― Au să pună mînă pe el, nu te teme.
― Cine? Dumneata? Degeaba te osteneşti! La dumneavoastră totul se rezumă la asta: sa aflaţi omul care cheltuieşte deodată prea mulţi bani. Unul care n-a avut nici un sfanţ şi deodată începe să cheltuiască, şi deci el este ucigaşul! Astfel că orice copil vă poate duce de nas daca vrea!
― Vezi ca ei toţi procedează aşa, răspunse Zametov. Omoară cu multă chibzuinţă, îşi riscă viaţa, apoi se duc la cârciuma şi acolo se dau de gol. De cele mai multe ori, cheltuielile îi trădează, şi sunt prinşi. Nu toţi sunt atât de şmecheri ca dumneata. Dumneata nu te-ai fi dus la circiuma, bineînţeles!
Raskolnikov se încrunta şi-l privi ţintă.
― Mi se pare ca ai prins gust şi ai vrea să afli cum aş fi procedat eu în acest caz? întrebă el fără chef.
― Aş vrea, răspunse hotărît Zămetov. Îl privea şi vorbea parca prea serios.
― Ţii mult să ştii?
― Foarte mult.
― Bine. Eu uite cum aş fi făcut... începu Raskolnikov, apropiindu-şi din nou obrazul de obrazul lui Zametov şi privindu-l ţinta în ochi, făcându-l de asta data să se înfioare. Şi, coborându-şi glasul până la şoaptă, urmă: Uite cum aş fi procedat - aş fi luat banii, lucrurile şi, ieşind de acolo, fără să zăbovesc o clipa, m-aş fi dus undeva departe, într-un loc părăsit, împrejmuit de garduri, unde nu umbla aproape nimeni, într-o grădină de zarzavat, sau altceva de felul ăsta. Aş fi ochit dinainte, în curtea aceea, vreun pietroi de vreo cincisprezece-douăzeci de kilograme, într-un colţ oarecare, lângă gard, vreun bolovan care zace acolo poate de când s-a ridicat casa; aş fi săltat pietroiul acela - dedesubt trebuie şă fie o adîncitură ― şi aş fi pus toate lucrurile şi banii în adîncitura aceea. După aceea aş fi aşezat pietroiul deasupra la locul lui, exact cum stătuse mai înainte, ba aş mai fi bătătorit şi pămîntul cu piciorul de jur împrejur, şi m-aş fi cărat. Un an-doi, poate chiar trei, nu m-aş fi atins de nimic... şi ― poftim acum de caută ucigaşul! A fost, dar s-a mistuit.
― Eşti nebun, zise Zametov, vorbind, nu se ştie de ce, de asemenea în şoaptă şi depărtîndu-se de Raskolnikov.
Ochii acestuia scânteiara; pălise grozav; buza de sus îi tresari şi începu să-i tremure. Se aplecă mai tare, cât putu, spre Zametov şi începu să-şi mişte buzele fără şă rostească vreun cuvânt; asta timp de vreo jumătate de minut. Ştia ce face, dar nu se putea stăpîni. Cuvântul îngrozitor, ca şi atunci cu zăvorul uşii, îi tremura pe buze: acuşi are să-i scape; acuşi îi da drumul; acuşi îl rosteşte!
― Dar dacă eu sunt acela care a ucis-o pe bătrînă şi pe Lizăvetă? întrebă el deodată şi se dezmetici.
Zametov îl privi buimac. Obrazul i se făcuse alb ca faţa de masa. Gura i se strîmbă într-un zîmbet.
― E posibil oare? rosti el abia auzit. Raskolnikov îl privi furios.
― Mărturiseşte: erai gata s-o crezi? Nu-i aşa? Nu-i aşa?
― Deloc! Acum mai puţin ca oricând aş crede una ca asta! se grăbi să răspunda Zămetov.
― Te-am prins! în sfîrşit, am prins bobocul. Prin urmare, ai crezut înainte, daca acum „mai puţin ca oricând ai crede una ca asta"?
― Nu, nu, deloc! exclama Zametov, vădit tulburat. Dumneata ai încercat să mă sperii, ca să mă aduci la asta!
― Prin urmare, nu crezi? Atunci despre ce aţi vorbit când am plecat atunci de la secţie? De ce m-a interogat locotenentul Dinamita când m-am trezit din leşin? Hei, tu, strigă el chelnerului, sculându-se şi luîndu-şi şapca, cât am de plata?
― Treizeci de copeici cu totul, răspunse acesta, venind în graba.
― Poftim încă douăzeci bacşiş. Ia uite ce de bani! zise el, întinzîndu-i lui Zametov mâna tremurânda, plină cu bani. Uite: roşii, albastre, douăzeci şi cinci de ruble. De unde? De unde haine noi? Doar ştii şi dumneata că n-am avut o leţcaie! Doar ai interogat-o, de buna seama, pe gazda mea... Haide, ajunge! Assez causer, la o revedere... mai placuta!...
Ieşi tremurând tot, sub imperiul unei senzaţii de nervozitate isterică, amestecata cu voluptate frenetică, însă posomorât, istovit. Obrazul îi era crispat ca după o criza. Se simţea tot mai obosit. Forţele îi creşteau numai sub imboldul unei excitaţii vii şi slabeau tot atât de iute, pe măsură ce slabea excitaţia.
Rămas singur, Zametov şezu multă vreme nemişcat, adâncit în gânduri. Raskolnikov îi răsturnase pe neaşteptate toate ideile ce şi le făcuse asupra unui anumit punct, şi acum părerea lui era formata.
„Ilia Petrovici este un idiot", îşi spuse el hotărît.
Iar Raskolnikov, în clipa când deschise uşa care da în strada, se ciocni de Razumihin. Abia la un pas unul de altul se văzuseră, şi erau cât pe ce să se lovească cap în cap. Câteva clipe se măsurară din ochi. Razumihin era uluit. Apoi furia, o adevărata furie, scăpără ameninţător în ochii lui.
― Aha, aici erai! strigă el cât îl ţinea gură. Ai fugit din pat! Şi eu l-am căutat pînă şi sub divan! Ne-am urcat cu toţii în pod! Cât pe aici s-o iau la bătaie pe Năstasia din pricină ta... Şi dumnealui, poftim unde-şi face veacul! Rodka! Ce înseamnă asta? Să-mi spui tot adevărul! Mărturiseşte. Auzi?
― Asta înseamnă că-s sătul de voi până peste cap şi că vreau să rămân singur, răspunse calm Raskolnikov.
― Singur? Când abia te ţii pe picioare, când eşti alb la faţă ca varul şi gîfîi! Idiotule... Ce ai făcut la „Palatul de Cristal"? Mărturiseşte, mărturiseşte chiar acum!
― Lasă-mă în pace, zise Raskolnikov si vru să treacă înainte. Astă îl scoase din sărite pe Razumihin, căre-l apucă de umăr cu putere.
― Să te las în pace? îndrăzneşti să spui sa te las în pace? Ştii ce-am să făc cu tine? Am să te iau pe sus, am să te leg burduf şi am să te duc la subsuoară acasă, unde am să te încui!
― Ascultă, Razumihin, începu Raskolnikov încet şi, în aparenţă foarte calm, tu nu vezi că n-am nevoie de binefacerile tale? Ce placere ai să faci pe binefăcătorul faţă de oamenii care... cărora puţin le pasă de binefacerile tale? Faţă de oameni, în sfîrşit, cărora le vine greu să suporte binefacerile altuia? Pentru ce, spune, pentru ce m-ai descoperit la începutul bolii? Poate că eram fericit să mor... Nu ţi-am arătat destul de limpede astăzi că mă chinuieşti, că... m-am săturat de tine? Ce placere să chinuieşti oamenii! Te asigur că toate acestea împiedică serios întrebarea mea, pentru că mă enervează întruna. Zosimov a plecat adineauri ca să nu mă enerveze. Lasă-mă şi tu, pentru numele lui Dumnezeu! Şi apoi, ce drept ai să mă reţii cu forţa? Nu vezi că sunt pe deplin conştient şi că nu mai delirez? Învaţă-mă cum, cum să te conving să nu te mai ţii după mine şi să mă scuteşti de binefacerile tale? Sunt un nerecunoscător? Fie! Sunt un ticălos? Nu-mi pasă, dar lasaţi-mă în pace cu toţii, pentru Dumnezeu! Lasaţi-mă în pace!
Începuse liniştit, savurând dinainte placerea ce i-o va da otrava pe care se pregătea s-o picure în vorbe, şi isprăvise plin de mânie, gîfîind ca atunci când îl daduse afară pe Lujin.
Razumihin rămase nemişcat, se gândi puţin, şi-i dadu drumul.
― Du-te dracului, dacă-i aşa! zise el încet, aproape meditativ. Stai! zbiera el pe neaşteptate, când Raskolnikov se urni din loc. Asculta ce am să-ţi spun! Îţi declar că sunteţi cu toţii nişte palavragii şi nişte fanfaroni! Cum aveţi o suferinţa, cât de mică, o clociţi ca găină oul! Până şi în suferinţă nu faceţi altceva decât să-i plagiaţi pe alţii. Nici urmă de viaţă, de independenţă! Sunteţi făcuţi din alifie de spermanţet şi în vinele voastre curge braga, nu sânge! Nu vă cred pe nici unul! Tot ce urmăriţi, în orice împrejurare v-aţi afla, este să n-aveţi nimic omenesc! Sta-a-ai! striga el, şi mai mânios, văzând că Raskolnikov da iarăşi să plece. Ascultă până la capăt! Tu ştii că astăzi se adună lumea la mine ca să sărbătorim mutarea. S-ar putea să fi şi sosit o parte, dar l-am lăsat pe unchiul meu să primească musafirii, am trecut adineauri pe acasă. Şi dacă n-ai fi un idiot, un idiot banal, un idiot fără pereche, dacă n-ăi fi o copie după original... Vezi, Rodea, recunosc că eşti băiat deştept, dar eşti şi idiot totodată! Şi aşa, dacă n-ai fi idiot, ai veni la mine astă-seară, să stai cu noi, în loc să-ţi rupi pingelele pe drumuri. Dacă ai ieşit din casa, ai ieşit, şi nu mai avem ce face! Ţi-aş da un fotoliu moale, are gazda mea... Ceai, societate placută... Dacă nu, te-aş culca pe sofa, şi tot ai stă în mijlocul nostru... Are să vină Zosimov. Vrei?
― Nu.
― Te înşeli! exclamă nerăbdator Razumihin. De unde ştii? Poţi să răspunzi de tine? Şi apoi, tu nici nu înţelegi chestiile astea... Şi mie mi s-a întâmplat de o mie de ori să o rup cu oamenii, şi, după ce am fugit de ei, am venit iarăşi înapoi... Ţi-e ruşine şi vii înapoi! Aşa că ţine minte: casa lui Pocinkov, etajul doi...
― Păi dacă o ţii tot aşa, domnule Razumihin, numai pentru placerea de a face pe binefăcătorul, ăi să ajungi să te laşi să te şi bată oamenii.
― Pe cine să bata? Pe mine? Numai să îndrăznească cineva, că-i şi sucesc gâtul! Casa lui Pocinkov, numărul patruzeci şi şapte, locuinţa funcţionarului Babuşkin...
― N-am să vin, Razumihin! Raskolnikov se întoarse şi pleca.
― Pun rămăşag că ai să vii! îi strigă din urmă Razumihin. Altfel... altfel nici nu vreau să te mai cunosc! Stai, hei! Zametov e aici?
― Este.
― L-ai văzut?
― L-am văzut.
― I-ai vorbit?
― I-am vorbit.
― Despre ce? Bine, lua-te-ar dracu să te ia, nu spune dacă nu vrei. Casa lui Pocinkov, patruzeci şi şapte, locuinţa lui Babuşkin, să nu uiţi!
Raskolnikov ajunse în Sadovaia şi coti după colţ. Razumihin se uită după el, dus pe gânduri. Apoi, ridicând din umeri, intră în local, dar se opri pe la mijlocul scării.
„La dracu”! îşi spuse el aproape cu glas tare. Vorbeşte ca şi când ar fi în toate minţile şi totuşi... Dar ce idiot sunt! Parcă nebunii nu vorbesc logic? Şi Zosimov, pare-mi-se, tocmai de aşa ceva se teme! se lovi cu degetul peste frunte. Dar dacă... pot eu să-l las singur tocmai acum? Dacă se aruncă în apă... Uf, ce greşeala am făcut! Nu, aşa nu se poate!" Alergă înapoi să-l ajungă pe Raskolnikov, dar acesta parcă intrase în pământ. Razumihin scuipă de necaz şi se înăpoie iute la „Palatul de Cristal", să-l descoasă cât mai repede pe Zametov.
Raskolnikov se duse de-a dreptul la podul N-ski, se opri pe la mijlocul lui, sprijinindu-se cu amândouă coatele de parapet, şi privi în lungul apei. După ce se despărţise de Razumihin, se simţise atât de slab, că abia putuse să ajungă acolo, pe pod. Îi venea să se aşeze, sau să se culce undeva în strada. Aplecat peste parapet, urmărea mecanic ultima licărire trandafirie a asfinţitului, şirul de case tot mai întunecate în amurgul ce se lasă pe nesimţite, un geam depărtat, undeva la mansarda, pe partea stângă a cheiului, incendiat o clipă de ultima rază de soare, apă neagră a canalului, da, tocmai apa o privea cu o atenţie deosebită. Apoi, cercuri roşii prinseră a i se roti în făţă ochilor, casele se clatinără, trecătorii, cheiurile, echipajele, totul în jur începu să joace. Tresări, salvat poate din leşin de o apariţie stupida şi hidoasă. Simţi că cineva se opreşte alaturi, în dreapta lui; privi şi văzu o femeie înaltă, cu basma pe cap, cu obrazul galben, prelung, scofâlcit şi ochii roşii, căzuţi în orbite. Îl privea drept în faţă, probabil fără să-l vada, fără să desluşească ce se petrece în jurul ei. Apoi se sprijini cu mâna dreaptă de parapet, ridica piciorul drept şi-l trecu peste grilaj; făcu acelaşi lucru cu piciorul stâng şi se aruncă în canal. Apa murdara se desfăcu, înghiţindu-şi victimă, dar, în clipa următoare, înecata se ridica la suprafaţa şi pluti încet la vale, dusa de curent cu capul şi picioarele în apă, cu spatele în sus, cu fustă ridicată şi umflată deasupra apei ca o perna.
― S-a înecat! S-a înecat! ţipau zeci de glasuri; lumea venea de pretutindeni, cele doua cheiuri se umpleau de spectatori; pe pod, în jurul lui Raskolnikov, se înghesuiau oamenii, împingîndu-l şi lipindu-l de parapet.
― Doamne, e Afrosiniuşkă noăstră! se văita alaturi un glas de femeie. Oameni buni, salvaţi-o, dragii mei!
― Barca! Aduceţi o barca! striga mulţimea.
Dar nu mai era nevoie de barcă: sergentul de strada coborâse în fugă treptele care duceau spre canal, îşi lepădase mantaua, cizmele şi se aruncase în apa. N-avea mare lucru de făcut, curentul o ducea pe înecată la doi paşi de trepte, o apuca de haine cu mâna dreaptă, cu stînga se agăţă de părul ce i-l întindea un camarad şi înecata fu scoasa la mal. O culcară pe treptele de granit. Ea se dezmetici repede, se aşeza şi începu să strănute şi să pufăie, ştergîndu-şi fără nici un rost rochia uda cu mîinile. Nu vorbea.
― A năucit-o băutura, maică, a năucit-o de tot, se vaită acelaşi glas de femeie, de data asta alaturi de Afrosiniuşkă. Deunăzi a vrut să se spânzure ― am scos-o din laţ. Acum m-am dus la băcănie şi am lasat fetişcană să vada de ea şi ian te uita ce păcat! Îi orăşeancă de-a noastră, maică, şade lângă noi, a doua casă din colţ, iac-aici...
Lumea se împrăştia, sergenţii de strada îşi mai făceau de lucru cu înecata, cineva pomenise despre secţie... Raskolnikov urmărea scena cu o senzaţie ciudată de nepăsare şi răceală. Simţi ca i se face greaţă. „Nu, e dezgustător... apa... nu face...", mormăi el printre dinţi. „N-are să iasă nimic, adaugă el, n-am ce aştepta... Secţie?... De ce Zametov nu este la secţie? Secţia e deschisă la ora zece..." Se întoarse cu spatele la balustrada şi-şi roti privirile împrejur. „Ei şi! Poate n-ar fi rău!" hotărî el, urnindu-se din loc şi pornind înspre secţie. Inima îi era pustie şi surda la toate. Nu voia să se gândească. Nu mai simţea nici anxietate, nu mai avea nici urmă din energia de adineauri, când plecase de acasă hotărît „sa sfîrşească cu toate!". O apatie totala le luase locul.
„Şi asta ar fi o ieşire, se gîndea el, mergând încet, apatic, pe cheiul canalului. Oricum, toate ar luă sfîrşit, pentru că aşa vreau eu... Dar este oare într-adevăr o ieşire? A, ce-mi pasă?! Un metru de spaţiu tot voi avea, he-he! Dar ce sfârşit! Să fie, într-adevăr, sfârşitul? Am să mărturisesc şau n-am să mărturisesc? Eh... drace! Sunt obosit de nu mai pot, aş vrea să mă culc, sau să mă aşez undeva cât mai repede! Ce este mai ruşinos este tâmpenia lucrului! Dar nu-mi pasă! Doamne, câte prostii îmi trec prin minte!"...
Ca să ajungă la secţie, trebuia să meargă drept înainte şi să cotească după a doua strada la stînga; era la doi paşi. Dar, ajuns la primul colţ, el se opri, se gândi puţin şi intră în ulicioară ca să făcă un ocol de două străzi - poate că o făcuse fără nici un scop sau poate ca să lungească cu un minut drumul şi să câştige timp. Mergea cu privirile în pământ. Deodată, i se păru că cineva îi şopteşte ceva la ureche. Ridică ochii şi văzu că se afla în dreptul casei aceleia, în faţa gangului.
Din seara aceea nu mai fusese pe acolo şi nici nu trecuse prin faţa ei.
O dorinţă inexplicabila şi de neînvins îl împinse înainte. Intră, străbătu gangul, o luă pe primă scară şi începu să urce treptele cunoscute până la etajul trei. Scara strâmtă şi aproape verticală era cufundata în întuneric. Se oprea la fiecare palier şi se uita cu curiozitate împrejur. Pe palierul de la parter, fereastra nu avea ramă. „Atunci nu era aşa", gîndi el. Iată şi locuinţă de la etajul întîi, unde lucraseră Mikolaşka şi Mitka: „E încuiată; şi uşa a fost proaspăt vopsita; prin urmare, e de închiriat. Iată etajul doi... şi trei... Aici!" Rămase nedumerit: uşa apartamentului era data de perete, înăuntru erau oameni, le auzea glasurile; la una ca asta nu se aşteptase defel. Şovăi o clipa, apoi urcă ultimele trepte şi pătrunse în locuinţă.
Apartamentul era în reparaţie; se aflau înăuntru lucrători, ceea ce păru să-l mire grozav pe Raskolnikov. îşi închipuise, cine ştie de ce, că va găsi totul aşa cum lasase atunci, că va găsi poate până şi cadavrele la locul lor, întinse pe podea. Şi când colo, pereţii erau goi, nici urmă de mobila... Straniu! Străbătu odaiă pînă la fereastra şi se aşeză pe prichiciul ei.
Înăuntru nu erau decât doi flacăi tineri, unul ceva mai în vârstă, celalalt ― un băieţăndru. Tapetau din nou pereţii cu hârtie albă, cu floricele liliachii în locul celor galbene, jerpelite şi murdare de altădată. Acest lucru, cine ştie de ce, îl supără grozav; privea cu duşmănie tapetele cele noi că şi cum l-ăr fi nemulţumit toate aceste schimbări.
Lucrătorii întîrziăseră pesemne şi acum îşi strângeau în grabă tapetul şi se pregăteau să plece. Aproape nici nu luără în seamă apariţia lui Raskolnikov şi vorbeau mai departe între ei. Raskolnikov îşi încrucişa braţele şi ascultă.
― Şi a venit la mine, aşa cu noaptea-n cap, povestea cel mai în vârstă, băieţăndrului; devreme, devreme de tot, şi înţolită cum nu se poate mai bine. „Ce te tot fîţîi, îi zic, în faţa mea, ce te tot foieşti?" „Eu, zice, Tit Vasilici, vreau de azi şi până în vecii vecilor să rămîn la cheremul tău." Iac-aşa mi-a spus. Şi ce bine era înţolită: curat jurnal de mode!
― Da ce-i ăla jurnal de mode, nene? întrebă băieţandrul. Se vedea bine că învăţa de la nene-său.
― Jurnal, frăţioăre, sunt nişte poze în culori care vin din străinătate la croitorii de pe aici, în fiece sîmbătă, arătând cum să se îmbrace şi partea bărbătească şi partea femeiască. Ia, nişte poze. Partea bărbăteasca îi zugrăvită măi mult cu haine încreţite în talie, cât despre partea femeiăscă, apoi pentru ele, frăţioăre, e aşa ceva că-ţi stă mintea-n loc!
― Ce nu găseşti în Piterul ista! strigă cu înflacărare băieţandrul. Numai bunică lipseşte!
― în afară de ea, toate cele se găsesc, frăţioăre, încheie povăţuitor cel mai în vîrstă.
Raskolnikov se scula şi trecu în cealaltă odaie, acolo unde altădată se aflau lădiţa, patul şi scrinul; goală, camera îi păru grozav de mică. Tapetul era acelaşi; în colţ se vedea perfect locul unde stătuse chivotul cu icoane. Se opri câtva timp să privească, apoi se întoarse la fereastra. Lucratorul mai în vârstă îl privea chiondorîş.
― Ce doriţi? îl întreba el deodată.
În loc de răspuns, Raskolnikov ieşi în antreu, apoi pe scara, puse mâna pe clopoţel şi suna. Clopoţelul era acelaşi şi sunetul spart era acelaşi. Trase încă o data şi încă o data; asculta şi căuta să-şi reamintească. Impresia groaznica, chinuitoare de atunci, se redeştepta în el, tot mai vie şi mai ascuţită; tresărea la fiecare ţîrîitură a clopoţelului, cu un fel de placere tot mai mare.
― Ce vrei? Cine eşti? strigă lucrătorul, ieşind din odaie. Raskolnikov trecu din nou pragul locuinţei.
― Vreau sa închiriez locuinţa, zise el, de aceea vreau s-o vad.
― Locuinţele nu se închiriază noaptea; şi apoi, trebuia să veniţi cu portarul.
― Aţi spălat duşumelele; le vopsiţi? urmă Raskolnikov. N-a rămas nici urma de sânge?
― Care sânge?
― De la bătrâna care a fost ucisă cu soră-sa. Aici era o băltoacă întreaga.
― Dar cine eşti dumneata? strigă zugravul, cuprins de nelinişte. 
― Eu?
― Da.
― Ai vrea sa ştii, hai?... Sa mergem la secţie şi am să-ţi spun cine sunt.
Lucrătorii îl priveau nedumeriţi.
― Noi trebuie sa plecăm, am întârziat. Să mergem, Aleoşka. Trebuie sa închid, spuse cel mai în vârstă.
― Sa mergem! repeta Raskolnikov cu nepăsare. Ieşi primul şi începu să coboare alene scara. Hei, portar! strigă el, ajuns în gang.
Câţiva chiriaşi stăteau în strada, la intrarea în casa, şi căscau ochii la trecători: cei doi portari, o femeie, un tîrgoveţ în halat şi alţi cîţiva. Raskolnikov se îndrepta spre ei.
― Ce doriţi? întreba unul din portari.
― Ai fost la secţie?
― Chiar acum am fost. Ce doriţi?
― Mai e lume acolo?
― Este.
― Şi ajutorul de comisar e acolo?
― Adineauri era. Dar dumneata ce doreşti ? Raskolnikov nu răspunse şi rămase locului, dus pe gânduri.
― A venit sa vada locuinţa, zise zugravul mai în vârstă, apropiin-du-se.
― Care locuinţa?
― Apăi aceea unde lucrăm noi. Cică: „De ce aţi spălat sângele? Aici s-a săvîrşit un omor, iară eu am venit sa iau casa cu chirie". Şi a tras de clopoţel, mai-mai să-l rupă. Apoi a zis: „Hai cu mine la secţie, am să spun tot". S-a legat de noi.
Portarul îl cercetă pe Raskolnikov, nedumerit şi încruntat.
― Cine eşti dumneata? se răsti el, căutînd să ia un aer cât mai ameninţător.
― Rodion Romanici Raskolnikov, fost student, locuiesc în casa lui Şil, în ulicioara, aproape de aici, apartamentul cu numărul patrusprezece. Întreabă-l pe portar... mă cunoaşte.
Raskolnikov spusese toate acestea parca alene, visător, fără să se întoarcă şi scrutînd atent strada întunecoasă.
― Şi pentru ce ai intrat în locuinţă?
― Ca s-o văd.
― Ce să vezi?
― Ce-ar fi să-l duci la secţie? se amestecă deodată în vorba tîrgoveţul în halat, apoi tăcu brusc.
Raskolnikov îl privi peste umăr, cu coada ochiului, apoi ceva mai atent şi zise, vorbind tot aşa alene şi încet:
― Să mergem!
― Chiar aşa, du-l, întări tîrgoveţul, cu mai mult curaj. Dacă tot pune întrebări despre aceea, poate are ceva pe suflet, hai?
― De beat parca n-ar fi beat, da Dumnezeu să-l ştie, şopti zugravul.
― Ce pofteşti?! strigă din nou portarul, înfuriindu-se de-a bine-lea. Ce te ţii de om ca scaiul?
― Te-ai speriat când ai auzit de secţie? întreba ironic Raskolnikov.
― De ce să mă sperii? Ce te tot legi de noi?
― Derbedeule! strigă baba.
― La ce să mai vorbim cu el? strigă celalalt portar, un mujic uriaş, cu sumanul descheiat şi cu o legătură de chei la brâu. Cară-te... Un derbedeu, aşa e... Hai, cară-te!
Şi, apucându-l pe Raskolnikov de umăr, îl împinse în strada. Raskolnikov se poticni, era cât pe aci să cada, dar îşi restabili repede echilibrul. Se uită tăcut la cei de faţă şi îşi văzu de drum.
― Ciudat om, zise lucrătorul.
― Tare-i ciudată lumea de astăzi, îi ţinu isonul baba.
― Trebuia să-l duceţi la secţie, adauga tîrgoveţul.
― Ce sa ne mai încurcăm cu el? hotărî portarul cel voinic. Un derbedeu! Caută pe dracu, dar dacă te potriveşti la el, pe urmă nu măi scapi... îi cunosc eu pe derbedeii ăştia!
„Aşadar, să mă duc sau să nu mă duc ?", se gîndea Raskolnikov, oprindu-se în mijlocul străzii, la răscruce, şi privind de jur împrejur, ca şi cum ar fi aşteptat de la cineva un sfat. Dar nimeni nu-i răspunse; totul era mut şi mort ca pietrele pe care călca, mort pentru el, numai pentru el... Deodată, undeva departe, poate la două sute de paşi, în capătul celalalt al străzii, în întunericul care se îndesa, desluşi o mulţime de oameni, larmă, strigăte... înconjurată de mulţime, era o caleaşca oprită... O luminiţă licări pe la mijlocul străzii. „Ce să fie?" Raskolnikov coti la dreapta şi se îndrepta spre mulţimea aceea. Părea ca vrea să se agate de orice, şi acest lucru îl făcu să zîmbească ironic, fiindcă eră ferm hotărît să se duca la secţie şi ştia sigur că în curând totul se va sfîrşi.

Capitolul VII

O trăsură elegantă, boiereasca, cu doi cai suri şi iuţi, era oprită în mijlocul străzii; nu era nimeni în ea, iar vizitiul, coborât de pe capră, sta alaturi; cineva ţinea caii de frîu. O mulţime de oameni se îmbulzeau în jur, venise şi poliţia. Un agent avea în mînă un felinăraş aprins şi, aplecat asupra caldarîmului, lumina ceva în apropierea roţilor. Toată lumea vorbea, ţipa, ofta; vizitiul părea nedumerit şi repeta din când în când:
― Ce nenorocire! Doamne, ce nenorocire!
Raskolnikov îşi croi drum cât măi aproape de trăsură şi văzu, în sfîrşit, obiectul acestei îngrămădiri şi frămîntări. Pe pămînt zăcea un om plin de sânge şi fără cunoştinţă, strivit pesemne chiar de cai; era foarte prost îmbrăcat, dar cu haine „boiereşti". Sângele îi curgea şiroaie de pe obraz, din cap; faţa îi era stîlcită, jupuită, desfigurată. Fusese călcat de trăsură şi, desigur, grav rănit.
― Doamne!... se vaită vizitiul. Cum să te păzeşti?! Dacă măcar aş fi mânat tare sau nu i-aş fi strigat, dar mergeam fără grabă, măsurat. A văzut toată lumea, întrebaţi daca nu-i aşa. Ce poţi face cu un om beat!... L-am văzut trecând strada, se clatina, abia îl duceau picioarele; i-am strigat o dată, i-am mai strigat o dată şi încă o dată şi am ţinut caii; da el s-a vârât drept sub copitele cailor! Să o fi făcut dinadins, ori era din cale-afară de beat... Caii-s tineri, sperioşi, s-au smucit, el a ţipat, ei s-au speriat şi mai rău, şi iaca aşa s-a întîmplat nenorocirea.
― Aşa a fost! răsuna din mulţime glasul unui martor.
― I-a strigat, aşa e, de trei ori i-a strigat, întări alt glas.
― Da, de trei ori, toata lumea a auzit! strigă al treilea.
De altfel, vizitiul nu părea nici prea speriat, nici prea mâhnit. Trăsura era pesemne a unui om bogat şi cu vază, care o aşteptă undeva, de aceea poliţia, fireşte făcea tot ce putea să grăbească lucrurile. Dar cel strivit trebuia transportat la secţie şi la spital. Nimeni nu-i ştia numele.
Între timp, Raskolnikov răzbise prin mulţime şi se aplecă deasupra omului. Felinăraşul lumina cu putere faţa nefericitului şi el îl recunoscu.
― Îl cunosc, ştiu cine este! striga el, făcându-şi loc măi aproape. Este un funcţionar, un fost funcţionar, consilierul titular Marmeladov! Stă aici, aproape, în casa lui Kosel... Un medic, repede! Am să plătesc, iată! Scoase banii din buzunar şi-i arată poliţistului.
Era grozav de agitat.
Poliţiştii erau bucuroşi că aflaseră numele celui strivit. Raskolnikov spuse cum îl cheamă, îşi dadu adresa şi căuta cu înverşunare, ca şi cum ar fi fost vorba de tatăl lui, să-i convingă să-l transporte cât mai repede pe Marmeladov, leşinat, acasă.
― E aici, trei case de aici, se agita el. Casa lui Kosel, un neamţ bogat... O fi pornit spre casă beat, îl cunosc... Este un beţiv... Are familie, soţie, copii, mai are şi o fata. Cere mai mult timp să-l duceţi la spital, pe când aici, în casă, trebuie să se găsească un medic! Am să plătesc, am să plătesc!... îl vor îngriji cei de acasă, nu e timp de pierdut, altfel în starea în care se găseşte, dacă-l duceţi la spital, moare pe drum...
Izbuti chiar să vâre un bacşiş în mâna sergentului. De altfel, cererea lui era legală şi îndreptăţită: în orice caz, primele ajutoare ar fi fost astfel mai rapide. Rănitul fu ridicat şi dus; se găsiră oameni care să dea o mână de ajutor. Casa lui Kosel era la vreo treizeci de paşi. Raskolnikov mergea în spate, susţinînd cu grijă capul rănitului şi arătând drumul.
― Pe aici, pe aici! Pe scară trebuie să-l ducem cu capul înainte; întoarceţi-l... aşa! Am să platesc, am să vă mulţumesc, bolborosea el.
Katerina Ivanovna, după cum îi era obiceiul, de îndată ce avea o clipă liberă, umbla dintr-un colţ într-altul al odaiţei, de la fereastră la sobă şi înapoi, cu braţele încrucişate pe piept, vorbind singură şi tuşind. În ultima vreme, vorbea tot mai des şi mai mult cu fetiţa ei mai mare, Polenka, în vârstă de zece ani, care, deşi multe nu le pricepea, îşi dadea totuşi bine seama că mama ei avea nevoie de ea şi de aceea fetiţa o urmărea întruna cu ochii ei mari şi inteligenţi şi se străduia să pară că înţelege. Acum Polenka îl dezbrăcă pe frăţiorul ei mai mic, care nu se simţise tocmai bine în ziua aceea, ca să-l culce. Aşteptând să i se schimbe cămăşuţa, care trebuia spălată în aceeaşi noapte, băieţelul şedea drept şi nemişcat pe scaun, cu o mutră serioasă, tăcută, ţinând picioarele întinse, cu călcîiele strîns lipite şi vîrfurile desfăcute. Asculta bosumflat, căscând ochii mari, la ce vorbea mama cu sora lui şi sta nemişcat, aşa cum trebuie să stea toţi copiii cuminţi când sunt dezbrăcaţi pentru culcare. O fetiţa mai mica, îmbrăcată numai în zdrenţe, sta lîngă paravan şi-şi aştepta rândul. Uşa ce da spre scara era deschisă, ca să mai iasă fumul de tutun care pătrundea din odaile vecine şi o făcea pe sărmana ofticoasă să tuşească întruna, lung şi chinuitor. Katerina Ivanovna parcă slabise şi mai tare în ultima săptămînă, iar petele roşii din obraz erau mai aprinse ca înainte.
― Nici nu-ţi poţi închipui, Polenka, spunea dânsa, plimbîndu-se prin odaie, câtă veselie şi belşug era la tăticu acasă şi cât de rău m-a nenorocit beţivanul ăsta, care are sa vă nenorocească şi pe voi! Tăticul, deşi civil, avea grad de colonel, era aproape guvernator, nu mai avea decât un pas ca să ajungă la asta, aşa că lumea venea la el şi-i spunea: „Noi, Ivan Mihailîci, va consideram de pe acum guvernatorul nostru". Când eu... Khe! Când eu... Khe-khe-khe... O, viaţa blestemata! strigă dânsa, scuipînd şi apucându-se cu mâna de piept. Când eu... ah, când am fost la ultimul bal... la mareşalul nobilimii... m-a văzut prinţesa Bezemelnaia ― care m-a binecuvîntat mai târziu, când m-am măritat cu tăticul tău, Polia - şi a întrebat numaidecât: „Nu este domnişoara aceea drăgălaşă care a dansat cu şalul la ieşirea din pension?"... Coase gaura; ia acul şi ţese-o pe loc, cum te-am învăţat, că mâine... Khe... mâine... khe-khe-khe... are s-o rupă şi mai rău, striga dânsa, tuşind să-şi spargă pieptul... Tocmai atunci sosise de la Petersburg prinţul Şcegolski, kammerjunker... a dansat cu mine mazurca şi chiar a doua zi a venit la noi să mă ceară în căsătorie; dar eu i-am mulţumit cu cele mai măgulitoare vorbe şi i-am spus că inima mea este data de mult altuia. Acesta era tatăl tău, Polia; tăticul s-a înfuriat grozav... E gata apa? Hai, ada cămăşuţa, dar ciorăpeii?... Lida, spuse ea fetiţei mai mici, noaptea asta ai să dormi şi tu fără cămăşuţă; cum ai să poţi... pune şi ciorăpeii alături... Să-i spăl şi pe ei... De ce n-o fi venind zdrenţărosul acela, beţivanul? Cămaşa lui e murdara ca o cârpă de şters picioarele, a făcut-o ferfeniţă... I-aş spăla-o împreună cu rufăria voastră, ca să nu mă chinui două nopţi la rând! Doamne! Khe-khe-khe-khe! Iarăşi! Ce-i asta? striga ea, privind mulţimea de la uşă şi oamenii care încercau să pătrunda în odaie, ducând ceva în braţe. Ce-i asta? Ce aduc? Doamne! 
― Unde să-l punem? întreba poliţistul, rotindu-şi privirile prin odaie, în timp ce Marmeladov, plin de sânge şi fără cunoştinţă, era adus înăuntru.
― Pe divan! Culcaţi-l pe divan, cu capul încoace! arată Raskolnikov.
― L-a călcat o trăsură! Era beat! striga cineva de pe scară.
Katerina Ivanovna încremenise; era palida şi răsufla greu. Copiii erau îngroziţi. Micuţa Lidocika ţipa ascuţit şi se repezi la Polenka, cuprinzând-o cu mânuţele şi tremurând ca varga.
După ce-l întinse pe Marmeladov, Raskolnikov se repezi la Katerina Ivanovna:
― Liniştiţi-vă, pentru Dumnezeu, nu va temeţi, spunea el precipitat. Trecea strada şi l-a călcat o trăsură, nu vă temeţi, are să-şi revină, am spus să-l aducă aici... Am mai fost pe la dumneavoastră. Poate că vă aduceţi aminte... Are să-şi revină, am să plătesc!
― A găsit ce-a căutat! striga cu disperare Katerina Ivanovna, repezindu-se la bărbatul ei.
Raskolnikov îşi dadu seama curând ca nu era dintre femeile care leşina uşor. Cât ai clipi, strecura o pernă sub capul nefericitului, lucru la care nu se gândise nimeni; Katerina Ivanovna începu să-l dezbrace, să-l cerceteze cu de-amănuntul - emoţia n-o făcea să-şi piarda capul ― uitând de ea însăşi, încleştîndu-şi buzele tremurânde şi înăbuşindu-şi ţipetele gata sa-i izbucnească din piept.
Între timp, Raskolnikov convinse pe cineva să dea fuga după doctor. Aflase că locuia un medic în casa vecina.
― Am trimis după medic, îi repeta el Katerinei Ivanovna. Nu vă neliniştiţi, am să platesc. Aveţi apă? Daţi-mi un şervet, un prosop, orice, mai repede; nu se ştie cât de grav e rănit... E rănit, nu e mort, puteţi fi sigură... Să vedem ce zice medicul!
Katerina Ivanovna se repezi la fereastră; acolo, în colţ, pe un scaun rupt, era pus un lighean mare de lut, plin cu apă, pregătit de ea ca sa spele la noapte rufăriă copiilor şi a bărbatului ei. Katerina Ivanovna spăla singură, cel puţin de doua ori pe săptămînă, uneori chiar şi mai des, fiindcă ajunseseră aproape fără schimburi (fiecare membru al familiei nu mai avea decât un rând de rufe), iar Katerina Ivanovna nu suporta murdaria. Era mai mulţumită să se chinuiască până la istovire, spalând noaptea, în timp ce ceilalţi dormeau, ca să se poată usca până dimineaţa rufele pe frînghia întinsa în odaie şi sa-i poată astfel primeni pe toţi, decât să vada murdarie în casă. Apuca ligheanul, ca să-l aducă după cum îi ceruse Raskolnikov, dar fu cât pe aici să cada sub greutatea lui. Raskolnikov găsise un prosop, îl muie în apă, şi începu şă spele făţă scăldată în sânge a lui Marmeladov. Katerina Ivanovna sta alaturi, răsuflînd greu şi ţinîndu-şi mîinile apăşăte pe piept. Avea şi dînsa nevoie de ajutor. Raskolnikov începu să înţeleagă că poate făcuse rău, stăruind ca rănitul să fie transportat acolo. Sergentul de strada sta de asemenea nedumerit.
― Polia! striga Katerina Ivanovna. Da o fugă pînă la Sonia, repede. Dacă n-o găseşti acasă, lasă-i vorba ca tata a fost călcat de o trăsură şi să vina aici... de cum şe întoarce acasă. Fugi repede, Polia! Ia, înfăşoără-te cu şalul!
― Fuzi iute!... strigă deodată băieţelul de pe scaun şi rămase din nou tăcut, căscând ochii mari, ţintuit pe locul lui, cu călcîiele picioruşelor unite şi vîrfurile desfăcute. Odaia se umpluse de atâta lume, că n-ai fi avut unde să arunci un ac. Poliţiştii plecaseră, în afara de unul, care tot încerca să împingă înapoi pe scară lumea care năvălise pe palier. În schimb, intraseră mai toţi chiriaşii doamnei Lipevehsel din camerele vecine; mai întîi se îmbulziseră în prag, apoi umpluseră odaia. Katerina Ivanovna fu cuprinsa de furie.
― Lasaţi-l măcar să moară în pace! striga ea. Ce-i, spectacol gratuit aici? Cu ţigara în gura? Khe-khe-khe! Mai lipseşte să intraţi cu pălaria pe cap... Văd chiar pe unul cu pălarie... Afara! Aveţi măcăr respectul morţii!
Tusea o sufoca, dar mustrarea ei avu efect. Era vădit că lumea se cam temea de Katerina Ivanovna; unul după altul, chiriaşii şe retraseră în odaile lor, cu acea senzaţie ciudată de placere, pe care, în pofida celui mai sincer sentiment de compătimire şi mila, o simt oamenii cei mai de treaba când o nenorocire neaşteptată îl loveşte pe aproapele lor.
De altfel, la uşă răsunară glasuri, spunând că rănitul ar trebui dus la spital, că nu avea nici un rost să tulbure toătă casa.
― N-are voie nici să moară omul! striga Katerina Ivanovna, şi se năpusti să dea uşa de perete, ca să arunce asupra celor de afara trăsnetele şi fulgerele mâniei sale, dar se ciocni în prag de doamna Lipevehsel în persoana, care abia aflase despre nenorocire şi venise fuga să facă ordine. Era o nemţoaica nemaipomenit de cîrcotaşă şi de zurbagioaică.
― Vai, Dumnezeul meu! strigă dânsa, dând din mâini. Bărbat la dumneata beat, calul strivit. La spitali! Eu proprietăreasa!
― Amalia Ludvigovna! Vă rog să va daţi seama ce vorbiţi, începu trufaş Katerina Ivanovna (cu gazda vorbea întotdeauna de sus, „ca să-şi cunoască lungul nasului", şi nici măcar acum nu-şi putea refuza aceasta placere). Amalia Ludvigovna...
― Eu spus la dumneata odata-totdeauna, să nu îndrăzneşti spus la mine Amal Ludvigovna; eu Amal-Ivan!
― Nu sunteţi Amal-Ivan, ci Amalia Ludvigovna şi cum eu nu fac parte dintre acei ticăloşi care vă linguşesc ca alde domnul Lebeziatnikov, care râde acum după uşă (într-adevăr, după uşă cineva se pornise pe râs, strigînd: „s-au încăierat!"), am să vă spun totdeauna Amalia Ludvigovna, cu toate că nu pot să înţeleg în ruptul capului de ce nu va place acest nume. Vedeţi şi dumneavoastră ce i s-a întîmplat lui Semion Zaharovici: e pe moarte. Vă rog, deci, să închideţi uşa şi să nu îngăduiţi nimănui să intre. Lasăţi-l măcar să moară liniştit! Altfel, vă încredinţez că chiar mâine purtarea dumneavoastră va fi cunoscută de însuşi generalul-guvernator. Prinţul m-a cunoscut încă pe vremea când eram domnişoară, îl ţine minte foarte bine pe Semion Zaharovici, căruia de multe ori i-a făcut bine. Toata lumea ştie că Semion Zaharovici avea mulţi prieteni şi protectori, pe care i-a părăsit singur din nobila mândrie, dându-şi seama de nenorocita lui slabiciune, dar acum (ea arăta spre Raskolnikov) ne ajută un tânăr mărinimos, care dispune de mijloace, are legături, şi pe care Semion Zaharovici l-a cunoscut încă din copilarie, aşă că puteţi fi sigură, Amalia Ludvigovna...
Spuse toate acestea pe nerăsuflate, cu o repeziciune tot mai mare, dar tuşea îi curma elocvenţă. În aceeaşi clipă, muribundul se trezi, începu să geamă, iar dânsa se repezi la el. Bolnavul deschise ochii şi, făra s-o recunoască încă şi fără să înţeleagă, îl privi atent pe Raskolnikov, care sta aplecat asupra lui. Respira greu, adânc şi rar; în colţurile gurii se ivi sânge; broboane de sudoare îi acopereau fruntea. Nerecunoscându-l pe Raskolnikov, îşi roti neliniştit ochii de jur împrejur. Katerina Ivanovna îl privea cu tristeţe, dar sever, şi lacrimile îi curgeau din ochi.
― Doamne! Tot pieptul îi e sfărâmat! Ce de sânge, ce de sânge! zise ea cu deznădejde. Trebuie să-i scoatem hainele! Întoarce-te puţin, Semion Zaharovici, daca poţi! striga dânsa.
Marmeladov o recunoscu.
― Un preot! horeai el răguşit.
Katerina Ivanovna se duse la fereastra, îşi lipi fruntea de pervaz şi exclamă cu deznădejde:
― O, viaţa blestemata!
― Un preot! repeta muribundul după o clipă de tăcere.
― Am trimis! se răsti la el Katerina Ivanovna.
Auzindu-i glasul răstit, bolnavul tăcu. Privirea lui sfioasa, îndurerata, o căuta prin odaie; ea se aşeză iarăşi la căpătâiul lui. El se linişti, dar nu pentru multa vreme. Curând, privirea i se opri asupra micuţei Lidocika (favorita lui), care tremura într-un colţ ca zgâlţîită de friguri şi-l privea ţintă cu ochii ei mări şi miraţi, de copil.
― A... a... o arăta dânsul, neliniştit. Voia sa spună ceva.
― Ce mai vrei? striga Katerina Ivanovna.
― Desculţa! Desculţă! bolborosi Mărmeladov, arătând cu privirea-i pierduta picioruşele goale ale fetiţei.
― Ta-ă-ăci! se răsti, supărată, Katerina Ivanovna. Ştii tu de ce-i desculţa!
― A venit doctorul, slavă ţie, Doamne! strigă Raskolnikov, bucuros. Doctorul, un bătrînel neamţ, îngrijit, intră în odaie, şi-şi roti privirile cu neîncredere; se apropie de bolnav, îi luă pulsul, pipăi cu atenţie capul şi, cu ajutorul Katerinei Ivanovna, desfăcu cămaşa uda de sânge, dezvelindu-i toracele. Tot pieptul era sfărâmat, strivit, schilodit; în partea dreapta câteva coaste erau rupte. În stânga, în dreptul inimii, se zărea o pata mare, sinistră, neagră-gălbuie, o lovitură grea de copită. Doctorul se încrunta. Poliţistul îi spuse că bolnăvul fusese prins de o roată şi tîrît vreo treizeci de paşi pe caldarîm.
― Mă mir că şi-a revenit, îi şopti încet doctorul lui Raskolnikov.
― Ce părere aveţi? întreba acesta.
― E pierdut.
― Nu mai e nici o speranţa?
― Nici cea mai mică! E ultima suflare... Are o rană gravă la cap... Hm! Poate să-i luăm puţin sânge... Dar... este de prisos... Moare neapărat în cinci sau zece minute.
― Luaţi-i totuşi puţin sânge!
― Se poate... Dar va previn, este absolut inutil.
În clipa aceea se auziră paşi, mulţimea de pe palier făcu loc şi se ivi în prag preotul, un bătrînel cărunt, cu sfintele daruri în mînă. Sergentul se dusese să-l cheme încă de când muribundul se afla în strada. Doctorul îi ceda locul, schimbând cu dânsul o privire plină de înţeles. Raskolnikov îl ruga să mai stea puţin. Doctorul ridica din umeri, dar rămase.
Lumea se dadu la o parte. Spovedania nu ţinu mult. Muribundul aproape nu-şi mai dadea seama de nimic, nu mai putea vorbi, scotea numai nişte sunete întretăiate şi nedesluşite. Katerina Ivanovna o luă pe Lidocika în braţe, îl dadu jos de pe scaun pe băieţel şi, ducându-i la sobă, îngenunche şi-i sili şi pe copii să îngenuncheze în faţa ei. Fetiţa tremura toata, iar băieţelul, cu genunchii goi pe podea, îşi ridica măsurat mânuţa, îşi făcea cruce şi bătea matănii, izbindu-se cu fruntea de duşumea, ceea ce se vede ca-i făcea o deosebita placere. Katerina Ivanovna îşi muşcă buzele şi-şi ştăpîni lacrimile; se ruga şi, din când în când, îndrepta cămăşuţa pe copil, ba izbutise să arunce pe umeraşii goi ai fetiţei o basma, pe care o luă de pe scrin fără să se ridice şi fără să înceteze de a se ruga. Uşa, care ducea spre camerele interioare, se deschise iarăşi, împinsă de curiozitatea locatarilor, iar spectatorii de pe palier, unde se adunaseră mai toţi chiriaşii de pe scară, se înghesuiau tot mai mult, dar nu treceau pragul. Un muc de lumânare lumina întreaga scena.
În clipa aceea, Polenka îşi croi drum prin mulţime. Alergase să-şi cheme sora. Intra, abia răsuflînd de fuga, îşi scoase şalul, o caută din ochi pe maică-să, se apropie de dânsa şi-i spuse: „Vine! Am întâlnit-o în strada". Mama o sili să îngenuncheze lângă ea. Prin mulţime îşi făcea loc, în tăcere şi cu sfială, o fată. Apariţia ei, aşa deodată, părea stranie în aceasta odaie unde sălaşluiau mizeria, moartea şi deznădejdea. Deşi sărăcăcios îmbrăcată, hainele ei ieftine erau bătătoare la ochi şi împodobite vulgar, după gustul şi moda fiinţelor de teapa ei, în scopuri vădite, neruşinate. Sonia se opri în prag, fără să intre în odaie, şi se uita pierdută, părea ca nu-şi da seama de nimic; uitase de rochia ei de mătase, viu colorată, cu trena lungă, ridicolă, şi crinolină enormă, care astupa uşa, rochie cumpărată din a patra mână, ţipătoare şi nepotrivită cu locul; uitase şi de ghetele ei de culoare deschisă, şi de umbreluţa de soare, de prisos noaptea, pe care o luase cu dânsa, şi de pălarioara rotunda de pai, Caraghioasă şi împodobită cu o pană roşie ca o limba de foc. De sub pălarioara aceasta pusă pe o parte, ştrengăreşte, răsărea un obrăjor slabuţ, palid şi speriat, cu gura întredeschisa şi privirea încremenită de groază. Sonia era de vreo optsprezece ani, blonda, mică şi slabă, dar destul de frumuşica, cu nişte ochi albaştri minunaţi. Privea ţintă patul şi preotul şi gîfîia din pricina grabei cu care venise. în sfîrşit, şoaptele şi unele vorbe rostite în mulţime îi ajunseră, pesemne, la ureche; ea-şi lasă ochii în pămînt, trecu pragul şi intră în odaie, dar se opri tot lângă uşă.
Spovedania şi împărtăşania luară sfârşit. Katerina Ivanovna se apropie din nou de patul bărbatului ei. Preotul se depărtă şi, plecând, voi să-i spună un cuvânt, două, de mângâiere şi povaţă.
― Şi cu ăştia ce am să mă fac? îl întrerupse dânsa tăios, arătându-i înciudată pe cei mici.
― Dumnezeu e milostiv; încrede-te în ajutorul Celui-de-Sus... începu preotul.
― Eh! O fi el milostiv, dar nu cu noi!
― Păcat, doamnă, mare păcat să vorbiţi aşa! spuse preotul, dând din cap.
― Şi asta nu-i păcat? strigă Katerina Ivanovna, arătând spre muribund.
― Poate că acei care v-au pricinuit fără să vrea aceasta nenorocire se vor învoi să vă dea un ajutor, să va despăgubească măcăr de pierderea materiala...
― Nu înţelegeţi ce spun, i-o reteza Katerina Ivanovna cu un gest plictisit. Ce fel de ajutor să-mi dea? El singur, fiind beat, s-a vîrît sub copitele cailor! Ce pierdere materială? Ce câştig? Suferinţa, altceva n-am văzut de la dânsul. Era beţiv, bea tot. Ne fura şi cară la circiumă; ne-a băut viaţa, şi pe a mea şi pe a lor! Slavă Domnului că moare! Atâta paguba!
― Ar trebui sa-l iertaţi în ceasul morţii, asemenea sentimente sunt un mare păcat, doamnă, un mare păcat!
Katerina Ivanovna vorbea cu preotul, fără a înceta de-a vedea de muribund; îi dadea de băut, îi ştergea sudoarea şi sângele de pe frunte, îi îndrepta pernele. Din când în când, apuca sa întoarcă şi faţa spre preot, în timp ce-i vorbea. La ultimele lui cuvinte însă, se repezi la el, scoasă din fire:
― Ei, părinte! Vorbe, vorbe goale! Să-l iert! Azi, dacă nu l-ar fi călcat trăsură, ar fi venit acasă beat, şi cum nu are decât cămaşa asta rufoasă şi murdară pe care o poartă, el s-ar fi culcat, iar eu, cât dormea, aş fi stat să spăl zdrenţele lui şi ale copiilor, le-aş fi uscat la fereastră şi când s-ar fi luminat de ziuă, m-aş fi aşezat să le cârpesc, asta mi-ar fi fost noaptea! Ce-mi vorbeşti de iertare? De altfel, eu şi aşa l-am iertat!
O tuse adâncă, înfiorătoare, îi curmă vorba. Scuipă în batistă şi o ărătă preotului, ţinîndu-şi cu cealaltă pieptul îndurerat. Batista era plină de sânge...
Preotul plecă ochii şi nu răspunse.
Marmeladov intrase în agonie; nu-şi lua ochii de la Katerina Ivanovna, care se aplecase iarăşi deasupra lui. Tot voia să-i spună ceva, încerca din răsputeri să mişte limba, dar nu izbutea decât să bîiguie vorbe nedesluşite; Katerina Ivanovna ghici că vrea şă-i ceară iertare şi strigă la el poruncitor:
― Taci! Nu trebuie... Ştiu ce vrei să spui!...
Bolnavul amuţi, dar, în aceeaşi clipă, privireă-i rătăcită căzu pe uşa şi el o văzu pe Sonia... Până atunci n-o zărise în colţul întunecat unde stătea, în umbră.
― Cine? Cine este? întrebă el, horcăind, arătând, îngrozit, spre uşă, unde se afla fie-să, şi silindu-se să se ridice.
― Stai culcat! Nu te mişca! îi strigă Kăterină Ivanovna. Dar muribundul, cu o sforţare supraomenească, se sprijini în cot. Câtevă clipe privi, uluit, pe fiică-să, de parcă n-ar fi recunoscut-o. De altfel, era întîia oara că o vedea astfel îmbrăcată. Umilă, zdrobită, îmbrăcată ţipător şi ruşinată, fată îşi aştepta cu smerenie rândul ca să-şi ia rămas bun de la tatăl ei pe moarte.
Deodată îşi dadu seama cine este, o recunoscu şi o suferinţă nemărginită i se oglindi pe făţă.
― Sonia! Fetiţa mea! Iartă-mă! strigă bolnavul şi vru să întinda braţul, dar îşi pierdu echilibrul şi şe prăbuşi de pe divan cu faţa la pământ; lumea se repezi la el, fu ridicat şi culcat din nou pe divan, dar el se sfârşea.
Sonia scoase un ţipat slab, se apropie în fugă, îl îmbrăţişa şi încremeni în aceasta încleştare. Marmeladov îşi dadu duhul în braţele ei.
― Şi-a atins ţelul! striga Katerina Ivanovna, văzând trupul neănsufleţit. Ce mă fac eu acum'?! Cu ce să-l îngrop'? Şi lor ce să le dau de mâncare?
Raskolnikov se apropie de dânsa.
― Katerina Ivanovna, începu el, săptărnîna trecuta răposatul mi-a povestit întreaga lui viaţă şi toate împrejurările... Ţin sa vă asigur că a vorbit despre dumneavoastră cu cea mai mare admiraţie şi respect. Din seara aceea, când am aflat ce devotat v-a fost tuturora, şi, mai ales, cât v-a iubit şi v-a stimat pe dumneavoastră, Katerină Ivanovnă, cu toată slabiciunea lui nenorocită pentru băutură, din seară aceeaam fost prieteni... Permiteţi-mi acum... să contribui la ultima datorie faţă de răposatul meu prieten... Aici... aici sunt douăzeci de ruble, aşa mi se pare, şi dacă ele vă pot fi de folos, atunci.., eu... într-un cuvânt, am să vin pe la dumneavoastră, am să vin negreşit... poate chiar mâine... Rămîneţi cu bine!
Şi ieşi grăbit din odaie, îşi croi cât mai iute drum prin mulţime şi ajunse pe scară; dar aici se ciocni deodată faţă în faţă cu Nikodim Fomici, care, aflând despre accident, venea şă dea dispoziţii personal. De la scena petrecuta la secţie ei nu se văzuseră, Nikodim Fomici îl recunoscu număidecât.
― Dumneata? îl întreba el.
― A murit, răspunse Raskolnikov. A fost medicul, preotul, totul e în ordine. N-o tulburaţi prea mult pe biata femeie, şi aşă e bolnavă de piept. Îmbărbătăţi-o, dacă puteţi... Sunteţi un om bun, ştiu... adaugă el cu un zîmbet, privindu-l drept în ochi.
― Dar te-ai pătat cu sânge, zise Nikodim Fomici, observând căteva pete proaspete pe jiletca lui Raskolnikov.
― Da, m-am pătat... sunt plin de sânge! repeta acesta cu un aer ciudat, apoi zîmbi din nou, dadu din cap şi începu sa coboare scara.
Cobora încet, fără graba, scuturat de friguri şi, fără sa-şi dea seama, stăpînit de o singura senzaţie, nouă, copleşitoare, senzaţia de revenire bruscă la viaţa, o viaţă ce pulsează în el intens şi puternic. Ceva asemănător cu ce ar simţi un condamnat la moarte căruia i se anunţa deodată graţierea. Pe la jumătatea scării fu ajuns din urmă de preotul care se înapoia acasă. Raskolnikov îi făcu loc să treacă şi schimbă cu bătrînul un salut tăcut. La ultimele trepte auzi în urma lui nişte paşi grăbiţi. Cineva alerga după el. Era Polenka: venea în fuga şi striga: „Staţi! Staţi!"
Se întoarse. Fetiţa coborî ultima scara şi se opri în faţa lui cu o treapta mai sus. O lumină slaba venea de afara. Raskolnikov desluşi un obrăjor slabuţ, dar drăgălaş, care-i zâmbea vesel, copilareşte, privindu-l drept în faţa. Alergase după el fiindcă i se daduse o însărcinare, care, pesemne, îi făcea mare placere.
― Spuneţi-mi, cum vă cheamă?... Şi unde staţi? întreba copila grăbita, gîfîind de fugă.
Raskolnikov îi puse amîndouă mîinile pe umeri şi o privi fericit. De ce îi făcea atâta placere s-o privească - n-ar fi ştiut să spună nici el.
― Cine te-a trimis?
― Surioara Sonia m-a trimis, răspunse copila, zîmbind şi măi vesel.
― Aşa gîndeam şi eu, că te-a trimis surioara Sonia.
― Şi mămica m-a trimis; când a auzit că mă trimite Sonia, mămica s-a apropiat şi mi-a spus: „Fugi repede, Polenka!"
― O iubeşti mult pe surioara Sonia?
― Mai mult ca pe toţi! rosti cu deosebită hotărâre Polenka, şi zâmbetul ei avea o expresie gravă.
― Dar pe mine ai sa mă iubeşti?
În loc de răspuns, văzu obrăjorul copilei apropiindu-se de obrazul lui şi buzele plinuţe ţuguindu-se naiv să-l sărute. Doua braţe subţiri ca nişte chibrituri îl strînseră deodată tare, tare de gât, căpşorul i se plecă pe umăr şi copila plânse încet, ghemuindu-se tot mai strâns la pieptul lui.
― Mi-e mila de taticu! zise ea peste o clipa, ridicându-şi obrăjorul scăldat în lacrimi şi ştergându-şi ochişorii cu mâinile. Numai nenorociri şi nenorociri, adaugă ea pe neaşteptate, cu aerul acela deosebit de serios pe care se silesc sa şi-l ia copiii când vor sa vorbească precum „Oamenii mari".
― Dar tăticul te iubea mult?
― O iubea mai ales pe Lidocika, urmă dânsa cu aceeaşi gravitate, fără să zâmbească. O iubea fiindcă e micuţă şi bolnavă; îi aducea bomboane, iar pe noi ne învaţa să citim; pe mine mă învăţa gramatica şi religia, adaugă ea cu demnitate. Mămica nu spunea nimic, dar ştiam că-i face placere, şi tăticu' ştia că-i face placere. Mămica vrea sa mă înveţe franţuzeşte, fiindcă sunt fata mare şi e timpul să învăţ serios.
― Ştii să te rogi?
― Cum să nu; ştim cu toţii! Am învăţat de mult; eu sunt mare şi mă rog singura, iar Kolea şi Lidocika ― împreuna cu mămica, cu glas tare; mai întîi spun „Născătoarea", apoi o rugăciune: „Doamne, miluieşte şi iart-o pe surioara noastră Sonia"; şi încă una: „Doamne, miluieşte şi iartă-l pe celalalt tătic al nostru", fiindcă tăticul nostru mai mare a murit, iar acesta e al doilea tătic al nostru, dar noi ne rugăm şi pentru cel dintîi.
― Polecika, eu mă numesc Rodion; roagă-te uneori şi pentru mine... spune: „iartă şi pe robul tău Rodion", mai mult nimic.
― Toata viaţa mea am să mă rog pentru dumneata, zise cu înflacărare fetiţă şi deodată începu să râda, se repezi la el şi încă o dată îl strânse tare în braţe.
Raskolnikov îşi spuse numele, îi dadu adresa şi făgădui că va veni neapărat a doua zi. Fetiţa se desparţi de el, încântată. Trecuse de zece când tânărul ajunse în strada. Peste cinci minute se afla din nou pe pod, în acelaşi loc unde, cu puţin înainte, încercase să se înece femeia aceea.
„Ajunge! îşi zise el, hotărât şi solemn. Jos cu nălucirile, cu temerile închipuite, cu strigoii... Viaţa există! Oare n-am trăit intens acum? Nu, viaţa mea nu s-a stins o data cu baba aceea! Dumnezeu s-o odihnească, dar ajunge, maică, e timpul să-mi dai pace! Acum urmează împărăţia raţiunii, a luminii şi... şi a voinţei şi a puterii... şi mai vedem noi! O să ne măsurăm puterile! adaugă el ameninţător, ca şi cum ar fi vorbit unei forţe oculte, sfidând-o. Şi eu care mă resemnasem să trăiesc de acum înainte pe un spaţiu de un metru!... - Sunt tare slab în clipa asta, dar... cred ca boala a trecut. De altfel, când am ieşit din casă ştiam că are să-mi treacă. Dar stai: casa lui Pocinkov e la doi paşi de aici. Trebuie să mă duc neapărat la Razumihin, chiar dacă n-ar fi la doi paşi... las să câştige rămă-şagul!... Să se bucure, nu-i nimic! Trebuie să fiu tare, tare - fără putere nu poţi face nimic; şi numai puterea naşte putere, iată ce nu ştiu ei", adaugă el mândru, plin de încredere în el însuşi, şi porni într-ăcolo abia tîrându-şi picioarele. Mîndria şi încrederea în sine creşteau cu fiece clipa; se petrecea o mare schimbare în el, era alt om. Dar ce se întîmplase, ce-l preschimbase într-atât? Nu ştia nici el; ca omul care se agăţă de un pai, i se păru deodată că „poate să trăiască, că viaţa mai există încă şi că viaţa lui nu s-a stins o data cu femeia aceea bătrână". Poate că se pripise cu aceasta concluzie, dar nu se gândea la asta.
„Şi, totuşi, i-am cerut să pomenească pe robul Rodion... îi fulgera prin minte. Nu-i nimic, asta nu strică!" adaugă el şi râse singur de asemenea gând. Era cât se poate de bine dispus.
Găsi foarte uşor locuinţa lui Razumihin; în casa lui Pocinkov toata lumea îl cunoştea pe noul locatar şi portarul îi arătă drumul numaidecât. De pe la mijlocul scării se auzeau zgomotul şi larma însufleţită a unei adunări mari. Uşa care dadea pe palier era larg deschisă; răzbeau strigăte şi discuţii. Odaia lui Razumihin era destul de mare şi se adunaseră vreo cincisprezece oameni. Raskolnikov se opri în antreu. Acolo, după o perdea, cele doua slujnice ale gazdei trebăluiau în jurul a doua samovare mari; aveau de lucru cu sticlele, farfuriile, tăvile cu plăcintă şi gustările aduse de la bucătăria gazdei. Raskolnikov trimise după Razumihin. Acesta veni în goana, încântat. De la prima privire îţi dadeai seama că băuse foarte mult şi, deşi Razumihin nu izbutea niciodată să se îmbete, de data aceasta se vedea că întrecuse măsură.
― Ascultă, îi zise grăbit Raskolnikov, am venit numai să-ţi spun că ai câştigat şi că, într-adevăr, nimeni nu poate să ştie ce i se va întîmpla. De intrat n-am să intru; mă simt atât de slab că abia mă ţin pe picioare, aşa că îţi spun buna ziua şi la revedere! Dar să vii mâine pe la mine...
― Ştii ceva: am să te însoţesc pâna acasă! Dacă chiar tu spui că eşti slab, atunci...
― Şi musafirii? Cine-i cîrlionţatul acela care şi-a vîrît acum nasul aici?
― Asta? Dracu-l ştie! Un prieten de-al unchiului meu, pesemne, sau poate unul care a venit nepoftit... Am să-l las pe unchiul meu cu musafirii; este un om de nepreţuit; păcat că nu poţi să faci cunoştinţa cu el acum. Dar la dracu cu toţi! Acum nu le pasa de nimeni, iar eu simt nevoia să ma aerisesc puţin, aşa că tu, frăţioăre, ăi picat la ţănc, încă doua minute şi mă luam la bătaie cu ei. Vorbesc ăştia nişte prăpăstii de-ţi sta mintea în loc... Nici nu-ţi închipui cum pot să bată cîmpii oamenii ăştia! De altfel, cum să nu-ţi poţi închipui? Părcă noi nu batem câmpii? Dar nu-i nimic, n-au decât să spună moşi pe groşi... n-au sa vorbească aşa totdeauna... Aşteaptă o clipă aici, să-l aduc pe Zosimov.
Zosimov se năpusti asupra lui Raskolnikov cu un fel de aviditate; o curiozitate i se citea pe chip; peste puţin faţa i se lumina.
― Şi acum la culcare! hotărî el, cercetîndmâine, vedem noi, dar azi nu-i merge rău deloc: găsesc o schimbare mare de când nu l-am văzut. Omul, cât trăieşte, tot învăţa...
― Ştii ce mi-a şoptit Zosimov când am ieşit? îi trânti de la obraz Razumihin, de îndată ce ajunseră amândoi în strada. Eu, frăţioăre, am să-ţi spun deschis: sunt nişte proşti cu toţii. Zosimov mi-a spus sa flecăresc cu tine pe drum, să te trag de limba şi după aceea să-i spun tot, pentru că el îşi închipuie că... tu... ai fi nebun, sau că eşti pe cale să-ţi pierzi minţile. Închipuieşte-ţi! în primul rând, eşti de trei ori mai deştept ca dânsul, în al doilea rând, de vreme ce nu eşti nebun, nu trebuie să-ţi pese de aiurelile lui, în al treilea rând, halca asta de carne este de specialitatea lui chirurg şi acum s-a scrîntit cu bolile nervoase, iar în privinţa ta l-a întors pe dos discuţia pe care ai avut-o cu Zametov.
― Zametov ţi-a povestit tot?
― Tot, şi foarte bine a făcut. Acum am înţeles tot adevărul şi Zametov a înţeles... într-un cuvânt, Rodea... vorba este că... sunt cam afumat... Dar nu-i nimic... Vorba este că ideea asta... pricepi tu? Ideea asta le venise într-adevăr, înţelegi? Adică nici unul dintre ei nu îndrăznea s-o spună cu glas tare, pentru că e cea mai mare aiureala din câte s-au auzit vreodată, şi mai ales de când l-au arestat pe zugravul acela, toate s-ău spart ca o băşică de săpun, pentru totdeauna. Dar ce să le faci dacă sunt proşti? L-am cam scuturat atunci pe Zametov - fie vorba între noi, frate; dar te rog să nu faci nici o aluzie că ai şti ceva; mi-am dat seama ca este foarte susceptibil din fire: s-a întîmplat la Laviza, dar astăzi, astăzi s-au lamurit toate. Principalul vinovat este acest Ilia Petrovici! El s-a folosit atunci de leşinul tău şi apoi i-a fost şi lui ruşine de bănuiala asta; ştiu eu...
Raskolnikov îl asculta cu aviditate. Fiind beat, pe Razumihin îl luă gură pe dinainte.
― Am leşinat atunci fiindcă nu era aer şi mirosea a vopsea de ulei, zise Raskolnikov.
― Mai încape vorba. Şi nu era numai vopseaua de vină; congestia pe care ai făcut-o era în pregătire de mai bine de o luna; Zosimov e martor! Dar nici nu-ţi poţi închipui cât de ruşinat este acum puştiul asta de Zametov! „Nu fac nici cât degetul lui cel mic!" zice. Cât degetul tău cel mic, adică. Uneori, frate, ăre sentimente frumoase. Dar lecţia, lecţia, lecţia pe care i-ai dat-o astăzi la „Palatul de Cristal", este de-o măiestrie fără pereche! Mai întâi l-ai speriat, l-ai făcut să-l apuce fiorii! L-ai adus aproape până acolo, încât să dea din nou crezare acelei absurdităţi monstruoase şi după aceea i-ai scos limba de un cot: „Ce-ai căutat, ăi găsit!" Minunat! A fost strivit, distrus! Eşti un maestru, zau, şi aşa le trebuie! Eh, păcat că n-am fost de faţă! Ce te-a mai aşteptat acum! Şi Porfiri ar vrea să te cunoască...
― A... şi el... Dar de ce m-aţi trecut în rândul nebunilor?
― Adică nu tocmai la nebuni. Eu, frate, mă tem ca ţi-am un mort:  a murit un funcţionar... şi am dat toţi banii... şi apoi, m-a sărutat o fiinţă care, chiar dacă aş fi ucis pe cineva, tot m-ar... într-un cuvînt, am văzut acolo o altă fiinţă... cu o pană roşie ca pară focului, dar aiurez... sunt foarte slab, sprijină-mă... uite scara...
― Ce-i cu tine? Ce-i cu tine? întrebă Razumihin, alarmat.
― Mi se cam învârteşte capul, dar nu despre asta e vorba, sunt trist, atât de trist, ca o femeie... în adevăr! Priveşte! Ce-i asta? Vezi, vezi!
― Ce este?
― Nu vezi? Lumină în odaia mea! Vezi? Prin crăpătura...
Erau la ultima scară, în faţa uşii gazdei şi, într-adevăr, de jos se vedea că în chilioara lui Raskolnikov arde lumina.
― Ciudat! O fi Nastasia, zise Razumihin.
― Nu vine niciodată la oră asta şi, apoi, cred că doarme de mult, dar... nu-mi pasa... Rămîi cu bine!
― Ce te-a apucat? Te însoţesc, intram împreuna!
― Ştiu că o să intrăm împreuna, dar aş vrea să-ţi strâng mâna aici şi să-mi iau rămas bun de la tine. Stai, da-mi mâna; rămîi cu bine!
― Ce ai, Rodea?
― Nimic; să mergem; ai să fii martor...
Urcând scara, lui Razumihin îi trecu prin minte că s-ar putea că Zosimov să aibă dreptate. „Eh! L-am necăjit cu flecăreala mea!" se gîndi el. Dar, apropiindu-se de uşă, auziră glasuri venind din odaie.
― Ce se petrece aici? strigă Razumihin.
Raskolnikov puse mâna pe clanţa, deschise larg uşa şi ramase împietrit în prag.
Pe divan stăteau mama şi sora lui; de un ceas şi jumătate erau acolo. Cum se face că nu se aşteptase deloc la aşa ceva? Cum de nu se gândise deloc la ele când, în ziua aceea, pentru a doua oara, îi fusese anunţata venirea lor, când le ştia pe drum, gata să sosească? În aceasta oră şi jumătate ele o descususeră amănunţit pe Nastăsia, care sta în picioare în faţă lor şi le înşira tot ce ştia. Nu-şi mai reveneau din spaimă, ăflînd că fugise bolnav, şi, după cum reieşea din spusele femeii, delirând! „Doamne, ce-o fi cu el?" Plîngeau amândouă, şi prin ce suferinţe neînchipuite trecuseră în această oră şi jumătate.
Un strigat plin de bucurie îl întîmpină în prag. Cele doua femei se repeziră la el. Dar el rămase stană de piatră: ca la lumina unui fulger îşi dadu seama de realitate. Nu mai putea nici să le întinda braţele, ca să le strîngă la pieptul lui. Mama şi sora lui îl îmbrăţişau, îl sărutau, râdeau, plângeau... El făcu un pas, se clatină şi se prăbuşi în nesimţire pe podea.
Panică, ţipete de groaza, suspine... Razumihin, care rămăsese în prag, dadu buzna înăuntru, îl apuca pe bolnav în braţele lui vînjoase, şi îl culca într-o clipită pe divan.
― Nu-i nimic, nu-i nimic! striga el mamei şi surorii. Nu-i decât un leşin fără nici o gravitate! Chiar acum mi-a spus doctorul că-i este mult măi bine, că este chiar sănătos! Apă! Iacă, vedeţi, a început să-şi vină în fire, uităţi-vă, îşi revine!...
Şi, apucând-o de mână pe Dunecika, o scutura aproape să-i scoată braţul din încheietură şi o sili să se aplece că să vada că „îşi revine". Mama şi sora îl priveau pe Razumihin cu înduioşare şi recunoştinţă, socotindu-l o adevărată providenţă; aflaseră de „acest tânăr îndatoritor", cum îl numea în aceeaşi seară, într-o discuţie intimă cu Dunia, însăşi Pulheria Aleksandrovna Raskolnikova.

PARTEA A TREIA

Capitolul I

Raskolnikov se ridică în capul oaselor şi se aşeză pe divan. Cu un gest moale întrerupse şuvoiul de vorbe înflacărate şi dezlînăte cu care Razumihin încerca sa le liniştească pe cele două femei şi, luîndu-le de mână, le cercetă din ochi, pe rând, cu luare-ăminte, vreo două minute, în tăcere. Privirea lui, plina de o nemărginită suferinţă, avea o fixitate aproape dementă, ceea ce o sperie pe maică-să, care începu sa plîngă.
Avdotia Romanova era palida, degetele îi tremurau în mână fratelui ei.
― Duceţi-vă acasă... cu dînsul, zise Raskolnikov cu glas întretăiat, arătîndu-l pe Razumihin. Pînă mâine, mâine totul va fi... Aţi sosit de mult?
― în seara asta, Rodea, răspunse Pulheria Aleksandrovna, trenul a întîrziat grozav. Dar, Rodea, eu nu plec acum de-aici, pentru nimic în lume! Rămîn la noapte lînga tine...
― Nu mă chinui! spuse el, făcând un gest de enervare.
― Ramîn cu el! exclama Razumihin. N-am să-l părăsesc o clipa, invitaţii mei n-au decîţ sa se ducă la dracu', să se dea cu capul de pereţi! De altminteri, acasă face unchiul meu pe gazda.
― Vai, cum, cum sa va mulţumesc! începu Pulheria Aleksandrovna, strîngînd iarăşi mână lui Razumihin.
Raskolnikov o întrerupse:
― Nu pot, nu pot... repeta el iritat, nu mă chinuiţi. Ajunge, plecaţi odată... Nu mai pot!...
206
F. M. DOSTOIEVSKI
― Sa mergem, mama, sa ieşim cel puţin din odaie, şopti Dunia speriată. îl ucidem stînd aici, astă e limpede.
― Sa nu mă uit la el după o despărţire de trei ani! se văită Pulheria Aleksandrovna.
― Staţi! le opri Raskolnikov. Mă întrerupeţi întruna şi-mi pierd şirul gîndurilor... L-aţi văzut pe Lujin?
― Nu, Rodea, dar ştie că am sosit. Am auzit că Piotr Petrovici a fost atât de bun şi te-a vizitat astăzi, adaugă mamă, cu oarecare sfiala.
― Da... a fost atât de bun... Dunia, i-am spus mai adineauri lui Lujin că am să-l arunc pe scări în jos şi l-am trimis la dracu'...
― Rodea, ce-i cu tine?! Tu, desigur... nu vrei să spui că... începu Pulheria Aleksandrovna, îngrozita, dar, aruncând o privire spre Dunia, se opri.
Avdotia Romanova, cu ochii aţintiţi asupra fratelui ei, aştepta să le explice. Ştiau de la Nastasia despre cearta care avusese loc în ziuă aceea, atât cât putuseră sa înţeleagă din felul ei încurcat de a povesti, şi erau amîndouă chinuite de nedumerire.
― Dunia, urmă cu greu Raskolnikov, nu vreau să te măriţi cu dînsul şi de aceea trebuie chiar mâine, primul lucru, să rupi orice legătură cu omul acesta şi să nu mai aud de el.
― Doamne Dumnezeule! exclamă Pulheria Aleksandrovna.
― Frate, gîndeşte-te la ce spui! începu cu aprindere Avdotia Romanovna, dar îşi luă seama. Poate că în clipa asta nu eşti în stare să judeci, eşti obosit, adaugă ea cu blîndeţe.
― Crezi că aiurez? Nu... Te măriţi cu Lujin pentru mine. Dar eu nu vreau să-ţi primesc jertfa. Aşa că, pînă mâine să-i scrii... că te-ai răzgîndit... Să-mi dai să citesc şi eu, şi gata!
― Dar nu pot să fac una ca asta! strigă făta, supărata. Şi apoi, cu ce drept?...
― Dunecika, tu te aprinzi uşor, lasă, vedem noi mâine... Nu vezi... spuse mama, speriată, repezindu-se s-o potolească. Ah, hai să plecăm, e mai bine să plecam!
― Aiurează, striga Razumihin, încă ameţit de băutură, altfel nu şi-ar permite! Mâine toate prostiile astea au să-i iăsă din căp! Astăzi însă l-a dat ăfără, ce-i drept. Şi celalalt s-a înfuriat... Făcea
CRIMA Şl PEDEAPSA 207
pe oratorul, încerca să-şi arate cunoştinţele, dar a plecat cu coada între picioare...
― Prin urmare, este adevărat? exclama Pulheria Aleksandrovna.
― Pe mâine, frate, zise cu duioşie Dunia, să mergem, măicuţa... Rămîi cu bine, Rodea!
― Auzi, surioara, repeta Raskolnikov, adunîndu-şi ultimele puteri, nu aiurez: căsătoria asta este o ticăloşie. Eu sunt un ticălos, fie, dar tu nu trebuie... unul ajunge... dar, oricât de ticălos aş fi eu, daca te măriţi cu Lujin nu te mai socotesc drept sora mea. Sau eu, sau Lujin! Şi-acum, duceţi-va...
― Ţi-ai pierdut minţile! Eşti un tiran! răcni Razumihin, dar Raskolnikov nu-i răspunse, poate că nici nu mai era în stare sa răspunda.
Se culca pe divan şi se întoarse cu faţa la perete, istovit. Avdotia Romanovna se uita ciudat la Razumihin; ochii ei negri scânteiară, facându-l pe Razumihin să tresară. Pulheria Aleksandrovna părea înmărmurită.
― Pentru nimic în lume nu pot să plec acum, îi şopti ea cu deznădejde lui Razumihin, am să rămîn aici, pe undeva... Conduceţi-o pe Dunia...
― Şi o să stricaţi tot! îi răspunse tot în şoaptă Razumihin, pierzîndu-şi răbdarea. Să ieşim pe scără. Nastasia, adu lumină! Vă jur, urmă el pe scără, vorbind cu glas scăzut, deunăzi eră să ne ia la bătaie şi pe mine şi pe doctor! înţelegeţi? Chiar pe doctor! Şi doctorul a cedat, ca să nu-l enerveze; a plecat, iăr eu am rămas la catul de jos să-l păzesc, numai că între timp el s-a îmbrăcat şi a şters-o. Are să fugă din nou, în toiul nopţii, ăr putea să-şi facă rău... dacă-l enervăm...
― Ce spuneţi?!
― Şi apoi, Avdotia Romanovna nu poate sa rămână la hotel singura, fără dumneavoastră! Gîndiţi-vă în ce casă aţi tras. Ticălosul acela de Piotr Petrovici n-a putut să găseăscă o locuinţă mai acătării? De altminteri, ştiţi, sînţ cam cherchelit şi de ăceeă... vorbele mele au fost căin tari... să nu le luaţi în seama...
208
F. M. DOSTOIEVSKI
― Dar m-ăş putea duce la gazda lui, stărui Pulheriă Aleksan-drovna, s-o rog să ne adapostească pe mine şi pe Dunia în noaptea asta, nu-l pot părăsi aşa, nu pot!
Discutau pe palierul din josul scării, chiar în faţa uşii gazdei lui Raskolnikov. Nastasia, de pe ultima treapta, le lumina drumul. Razumihin era grozav de surescitat. Cu o jumătate de oră mai înainte, în vreme ce-l conducea pe Raskolnikov acasă, deşi era vorbăreţ din cale-afără şi conştient că vorbeşte prea mult, avea mintea limpede, în pofida uriaşei cantităţi de spirtoase înghiţite în seara aceea. Acum însă starea lui aducea cu un fel de exaltare, de parca vinul i se urcase la cap cu putere îndoită. Stă în faţă celor două doamne, ţinîndu-le de mînă, căutînd sa le convingă prin argumente, de o sinceritate uimitoare, şi, ca să fie mai convingător, pesemne, întărea fiecare cuvînt rostit printr-o straşnică strîngere de mînă, în timp ce, fără pic de sfiala, o sorbea din ochi pe Avdotia Romanovna. De durere, ele îşi smulgeau uneori mîinile din laba lui osoasa, dar el nu luă în seamă acest lucru şi le strîngeă şi măi ţăre, atrăgîndu-le tot măi aproape de el. Dacă ele i-ar fi cerut sa se arunce de pe scară că să le facă un serviciu, el ar fi făcut-o fără să stea la gînduri şi fără să se îndoiască că aşa trebuie să facă. Pulheriă Aleksăndrovna eră ătît de îngrijorată de boala lui Rodea, încât, deşi simţea că Razumihin era cam excentric şi-i strîngeă prea tare mână, închidea ochii asupra acestor amănunte ciudate şi-l considera pe tânăr o adevărata providenţă pentru ei. Avdotia Romanovna, insa, deşi o apăsă aceeaşi grija şi deşi nu eră sperioăsă din fire, întîlneă cu mirare şi nelinişte privirile înflacărate ale prietenului fratelui ei; numai încrederea oarbă, inspirată de lucrurile povestite de Nastasia despre acest om ciudat, o împiedica s-o rupă la fugă şi s-o tîrască şi pe maică-sa după dînsa, ca să scape de el. înţelegea de asemenea că, deocamdată, nu se puteau lipsi de el. De altminteri, peste vreo zece minute ea se linişti: Razumihin avea însuşirea sa dea pe faţa într-o clipita tot ce ăveă pe suflet, în orice stare s-ăr fi aflat, aşa încât lumea îşi dadea îndată seama cu cine are de-a face.
― Nu se poate să vă duceţi la gazda lui, este o absurditate! striga el, căutînd s-o convingă pe Pulheriă Aleksăndrovna. Cu toate că-i sunteţi mama, daca rămîneţi aici are să se înfurie şi cine ştie ce ăre
CRIMA ŞI PEDEAPSA 209
să iăsă! Ascultaţi ce propun: Nastasia să stea în odaia lui, iar eu va însoţesc până acasă, fiindcă aici, la Petersburg, nu puteţi umbla noaptea singure pe strada; la noi, aici, în privinţa asta... Dar, la dracu'!... După aceea mă întorc în goană aici şi peste un sfert de oră ― pe cuvînt de onoare ― vin cu raportul - cum e? Doarme sau nu? Şi celelalte. După aceea, ascultaţi! După aceea, de la dumneavoastră, alerg la mine ăCăSă - am musafiri şi toţi sunt beţi turta - îl iau pe Zosimov, medicul care-l îngrijeşte pe Rodea, e la mine acasă şi nu e beat, nu e beat fiindcă el nu se îmbată niciodată! îl aduc sa vada bolnavul şi apoi vin iar la dumneavoastră; prin urmare, în decurs de o oră veţi căpăta două rapoarte, dintre care unul de la medic, chiar de la medic, ceea ce e mult mai important! Dacă îi este rău, vă jur că vin să vă iău şi să vă aduc aici, iar daca îi merge bine -va culcaţi. Eu am să rămîn aici toată noaptea, pe palier, fără să prinda de veste, iar pe Zosimov am să-l pun să doarmă la găzda, că să fie la îndemînă. Spuneţi şi dumneavoastră: cine-i este mai de folos acum, dumneavoastră său un medic? Cred că e mult măi bine să ăibă un medic lîngă el! Aşa că, să mergem acasă! La gazda nu puteţi rămîne, este cu neputinţa; pentru mine este uşor, dar pentru dumneavoastră nu, ea n-are să vă primească pentru că... pentru că este o proasta. Are să fie geloasa pe Avdotia Romanovna, daca vreţi să ştiţi, şi pe dumneavoastră... dar pe Avdotia Romanovna negreşit. Are un caracter foarte ciudat, foarte! De altfel, şi eu sunt un nătărău... Dar nu-mi pasă! Să mergem! Aveţi încredere în mine, nu-i aşa? Haide, spuneţi, aveţi sau nu încredere în mine?
― Să mergem, măicuţo, zise Avdotia Romanovna. Are să facă aşa cum a spus, e sigur. El l-a scăpat pe fratele meu de la moarte şi daca, în adevăr, doctorul şe învoieşte să-şi petreacă noaptea aici, ce putem dori mai mult?
― Dumneavoastră... dumneavoastră mă înţelegeţi... pentru că sunteţi un înger! exclamă Razumihin, încântăt. Să mergem! Nas-tăsiă! Fugi sus şi stai lîngă el cu lumină aprinsa; mă întorc într-un sfert de ceas...
Pulheriă Aleksăndrovna, deşi nu destul de convinsă, nu se măi împotrivi. Razumihin le luă pe amîndouă de braţ şi le tîrî pe scara. Acest prieten ăl băiatului ei o cam neliniştea pe mamă: „O fi el
210
F. M. DOSTOIEVSKI
îndatoritor şi descurcăreţ, dar te poţi bizui pe făgăduielile lui, în starea în care se găseşte?"
― Pricep, vă gîndiţi că sunt beat! îi ghici gîndul Razumihin. Făcea nişte paşi aşa de mari, că cele două doamne abia se puteau ţine după el, iar el habar n-avea. Asta nu înseamnă nimic! Adică... m-am îmbătat ca un nătărău, dar nu despre ăsta e vorbă: nu sunt beat din pricina băuturii. Cum v-am văzut, mi s-a urcat băutura la căp... Dar nu luaţi în seamă ce spun! îndrug vrute şi nevrute şi nu sunt vrednic de dumneavoastră... Sunt nevrednic, şi asta în ultimul grad!... Cum vă duc acasă, chiar aici, la canal, îmi torn vreo două găleţi de apă în cap şi-mi trece... Dacă ăţi şti cât de dragi îmi sunteţi ăinîndouă!... Nu rîdeţi şi nu vă suparăţi!... Supăraţi-vă pe cine vreţi, dar pe mine să nu vă suparăţi! Eu sunt prietenul lui, şi prin urmare sunt şi prietenul dumneavoastră. Aşa vreau eu... Am presimţit... încă de anul trecut, la un moment dat... Dar nu, n-am presimţit nimic, pentru că aţi picat ca din cer. Dacă vreţi să ştiţi, eu n-am să închid ochii în noaptea astă... Zosimov, adineauri, se temea să nu înnebunească... De ăceeă nu trebuie să-l enervam...
― Ce spuneţi! exclamă mamă.
― Chiar doctorul v-a spus asta? întrebă Avdotia Romanovna, înspăimîntătă.
― A spus, dar se înşala. I-a dat chiar o doctorie, un praf; am văzut cu ochii mei, şi tocmai atunci aţi sosit şi dumneavoastră... Eh! Mai bine era să sosiţi mâine! Bine am făcut că am plecat de acolo. Peste un ceas, Zosimov are să vă raporteze personal. El nu e beat! Şi nici eu n-am să mai fiu beat... De ce m-am îmbătat în halul asta? Pentru ce m-au atras în discuţia lor, afurisiţii!... Şi doar m-am jurat să nu mă mai bag în discuţii!... Spun nişte bazaconii! Cât pe aci să-i iău la bătaie. L-am lasat pe unchiul meu să prezideze adunarea... Daca vreţi să mă credeţi: ei ău ajuns să ceara omului depersonalizarea completă, şi găsesc că ăsta are un farmec deosebit! îndruga verzi şi uscate numai ca să nu pară ceea ce sunt, numai ca să nu-i iei drept ceea ce sunt! Asta socotesc ei că înseamnă cel mai mare progres. Şi măcar dacă toate acestea ar fi ideile lor, dar ei...
CRIMA ŞI PEDEAPSA 211
― Ascultaţi, îl întrerupse timid Pulheria Aleksăndrovnă, dar întreruperea ei turnă găz peste foc.
― Ce credeţi dumneavoastră? zbiera Razumihin, ridicând din ce în ce glasul. Credeţi poate că mă înfurie scornelile lor? Fleacuri! Mie îmi place să-i aud scornind! Scornelile mincinoase sunt unicul privilegiu pe care-l are omul faţa de celelalte făpturi. Prin minciună, ajungem la adevăr! Sunt un om fiindcă ştiu să mint. Nici un ădevăr n-a fost rostit fără să se fi minţit în prealabil de cel puţin paisprezece ori, sau poate de o sută paisprezece ori, şi astă ne face cinste într-o anumita măsura; dar noi, noi nu suntem în stare nici măcăr să scornim o minciună din capul nostru! Scorneşte ce vrei, dar să fie din capul tău şi am sa te sărut din toata inima! Să minţi cu originalitate este aproape mai bine decât să repeţi adevărul spus de un altul; în primul caz eşti om, în cel de-al doilea - papagal! Adevărul n-are să fugă, dar viaţă o poţi baga în mormînt; ău măi fost cazuri. Spuneţi-mi, vă rog, ce suntem noi acum? Toţi, toţi fără nici o excepţie, în tot ce priveşte ştiinţa, progresul, cultura, gîndurile, invenţiile, idealurile, dorinţele, liberalismul, raţiunea, experienţa şi în toate, toate, toate celelalte, ne aflam în clasa întîi primară! Ne-am învăţat şi ne place să gîndeăscă alţii pentru noi ― aşa ne-am obişnuit! Nu-i aşa? E drept ce spun? striga Razumihin, strigînd şi scuturând mîinile doamnelor. Spuneţi: aşa este?
― O, Doamne, întradevăr, nu ştiu nimic, gemu biata Pulheria Aleksandrovnă.
― Aşa e, aşă e... deşi nu sunt cu totul de părerea dumitale, adaugă Avdotia Romanovna cu seriozitate şi pe loc scoase un ţipăt, atât de tare o strînse de mână Razumihin.
― Aşa? Aţi spus că aşa este? Şi să nu mai spuneţi după asta că nu sunteţi... că nu sunteţi... strigă el în culmea fericirii, că nu sunteţi un izvor de bunătate, de puritate, de înţelepciune şi... de perfecţiune! Daţi-mi mână, daţi-mi-o... şi dumneavoastră, daţi-mi mână, vreau să va sărut mâinile chiar aici, în strada, în genunchi.
Şi Razumihin îngenunche în mijlocul trotuarului, din fericire pustiu la ora aceea.
― Încetează, te rog! Ce faci? exclamă Pulheria Aleksăndrovnă, speriată rău.
― Scoală-te, scoală-te! spuse Dunia, râyând, dar era şi ea neliniştită.
― Pentru nimic în lume, nu înainte să-mi daţi mâinile. Aşa, acum gata, m-am sculat, să mergem! Sunt un nătărău, un păcătos, nu sunt vrednic de dumneavoastră, sunt beat şi mi-e ruşine... Nu sunt demn să vă iubesc, dar să se închine în faţa domniilor voastre este datoria oricui, dacă nu e un dobitoc absolut! Şi eu m-am închinat... Iată hotelul; numai pentru asta şi Rodea a avut dreptate să-l dea afară pe Piotr Petrovici al dumneavoastră! Cum a îndrăznit să vă închirieze camere într-un hotel de categoria asta? Este o ruşine! Ştiţi ce fel de oameni locuiesc aici? Şi sunteţi logodnica lui! Sunteţi logodită, nu-i ăşă? Ei, în cazul acesta, trebuie să va spun că logodnicul dumneavoastră este un ticălos!
― Ascultă, domnule Razumihin, uiţi că... începu Pulheria Aleksan-drovna.
― Da, da, aveţi toată dreptatea, am uitat cu cine vorbesc şi mor de ruşine, se dezmetici fostul student. Dar... dar... nu trebuie să vă supăraţi că vorbesc aşa! Pentru că o spun din toată inimă şi nu pentru că... hm! Ar fi o ticăloşie; într-un cuvânt, nu pentru că v-aş... hm!... fie, nu trebuie, n-am să vă spun de ce, nu îndrăznesc!... Noi însă, cum ă intrat el în odaie, am înţeles că nu este un om din societatea noastră. Nu fiindcă ă venit frezat, nu fiindcă s-a grăbit să facă parada cu inteligenţa lui, ci fiindcă este o iscoada, un speculant murdar şi un bufon, şi asta se vede cale de o poştă. Credeţi poate că este inteligent! Nu, este un prost, o minte încuiată! Spuneţi şi dumneavoastră, vi se potriveşte el oare? O, Doamne! Vedeţi dumneavoastră (el se opri deodată pe scara hotelului), cu toate că cei de la mine de acăsă sunt beţi turtă, sunt oameni cinstiţi şi chiar dacă o luăm razna ― fiindcă şi eu am idei sucite - prin greşelile noastre o să ajungem odată la adevăr, căci mergem pe drumul cel drept, pe când Piotr Petrovici... nu merge pe un drum nobil. Şi, cu toate că i-am făcut de ocară cât am putut, îi stimez pe toţi; pînă şi pe Zametov; pe ăsta, dacă nu-l stimez, cel puţin îl iubesc, fiindcă este un mînzoc! Până şi pe animalul acela de Zosimov îl stimez ― pentru ca este un om cinstit şi îşi cunoaşte meseria... Haide, ajunge, am spus tot şi mi s-a iertat tot. M-aţi iertat? Haideţi, să mergem. Cunosc coridorul ăsta, am mai fost aici, la camera nr. 3 a avut loc un scandal... Ei, care este al dumneavoastră? Ce număr? Opt? Să încuiaţi uşa la noapte şi să nu lăsaţi pe nimeni înăuntru. Într-un sfert de oră mă întorc cu raportul, iar într-o jumătate de oră cu Zosimov, o să vedeţi! Rămâneţi cu bine, am plecat!
― Doamne, Dunecika, ce are să fie? zise Pulheria Aleksandrovnă, întorcându-se neliniştită şi speriata către fie-sa.
― Linişteşte-te, măicuţo, răspunse Dunis, scoţându-şi pălaria şi mantaua. Dumnezeu ni l-a trimis pe acest domn, cu toate că vine de-a dreptul de la chef. Ne putem bizui pe dânsul, te asigur. Tot ce a făcut până azi pentru fratele meu...
― Ah, Dunecika, cine stie dacă are sa vină! Cum m-am putut îndura să-l las pe Rodea!... Ah, vai, mi-am închipuit că-l voi găsi cu totul altfel! Cât de aspru a fost, parcă nici nu l-ăr fi bucurat venirea noastră...
Lacrimile îi lunecau din ochi.
― Nu, măicuţo, nu este aşa. Nu l-ai văzut bine din pricina lacrimilor. Este nervos fiindcă-i grav bolnav - asta-i pricina.
― Ah, şi boala asta! Ce o să se aleagă din toate astea? Şi cum a vorbit cu tine, Dunia! zise mama, privind sfioasa în ochii fetei, ca să-i citească gândurile, dar pe jumătate împăcată de faptul că Dunia îl apăra şi, deci, îl iertase. Sunt sigură că mâine are să se răzgîndească, adauga dânsa, căutând să auda din gura ei adevărul. 
― Eu sunt convinsa că şi mâine are să spună acelaşi lucru... în privinţa aceasta... o întrerupse Avdotia Romanovna. Răspunsul ei se referea la o chestiune atât de delicata, încât Pulheria Aleksandrovna nu îndrăzni să se mai refere la ea.
Dunia se apropie de mama ei şi o săruta. Aceasta o îmbrăţişa strâns, în tăcere. Apoi se aşeza, aşteptând neliniştită înapoierea lui Razumihin şi urmînd-o cu sfiala pe fiesa care, cu braţele încrucişate, aşteptând ca şi ea, se plimba, îngîndurată, de colo până colo prin odaie. Să se plimbe dintr-un colţ într-altul cufundata în gânduri era un obicei al Avdotiei Romanovna când o frămînta vreo grija, şi mama se ferea întotdeauna să o tulbure.
Fireşte, Razumihin, aprins de beţie, era ridicol cu pasiunea lui fulgerătoare faţă de Avdotia Romanovna; dar dacă o priveai pe tânăra fată, mai ales acum, când trista şi gânditoăre, se plimba prin odaie cu braţele încrucişate, mulţi l-ar fi înţeles fără să pună acest lucru pe seama stării lui euforice. Avdotia Romanovna era uimitor de frumoasă: înalta, mladioasa, o fire tare, sigură pe ea, ceea ce se simţea în fiecare gest al ei, fără să-i ştirbească totuşi graţia şi gingăşia mişcărilor. La faţă semăna cu fratele ei, dar o puteai numi într-adevăr frumoasă. Avea părul blond-închis, o nuanţa totuşi mai deschisa decât a lui; ochii aproape negri, strălucitori, mândri şi, în acelaşi timp, în unele clipe, extraordinar de blânzi. Era palida, dar nu de o paloare bolnăvicioasă; îi strălucea obrazul de prospeţime şi sănătate. Gura era destul de mică, iar buza inferioară, proaspăta şi roşie, ieşea puţin în afara, o data cu bărbia; era singura trăsătură neregulată a acestui obraz perfect - o trăsătură care-i dadea o expresie deosebita, ceva hotarât şi oarecum semeţ. Faţa aceasta era îndeobşte mai curând gravă şi visătoare decât veselă; în schimb, ce farmec căpăta când se însufleţea şi râdea vesel, tinereşte, deschis! Era uşor de înţeles de ce Razumihin, înflacărat, sincer, naiv, cinstit, voinic ca un viteaz legendar, şi pe deasupra beat, el, care nu văzuse niciodată nimic asemănător, şi-a pierdut capul de la cea dintîi privire. Şi apoi, întîmplarea parcă anume făcuse ca el s-o vada pe Dunia tocmai în clipa când avea faţa transfigurata de iubire pentru fratele ei şi de bucuria revederii; apoi văzuse cum îi tremura buza de indignare la porunca brutala, nerecunoscătoare şi cruda a lui Rodea şi nu se mai putuse împotrivi.
De altminteri, el nu minţise când, adineauri, pe scară, ameţit de băutură, îi scăpase vorba că prostuţa de proprietăreasa a lui Raskolnikov ar putea fi geloasă nu numai pe Avdotia Romanovna, ci poate şi pe Pulheria Aleksandrovna însăşi. Deşi aceasta din urma împlinise patruzeci şi trei de ani, obrazul ei mai păstra urmele frumuseţii de altădată şi părea mult mai tânără decât era, ceea ce se întâmpla adeseori cu femeile care-şi păstrează până la bătrîneţe seninătatea sufletească, prospeţimea impresiilor şi inima calda, curată şi cinstită. Trebuie sa spunem, în paranteză, că a păstra toate acestea este singurul mijloc de a nu-ţi pierde frumuseţea nici la bătrîneţe. Părul începuse să-i încărunţească şi să se rărească, creţuri mici se iviseră de multa vreme, ca nişte raze, în jurul ochilor, obrajii erau supţi de griji şi dureri, şi totuşi faţa aceasta era minunat de frumoasa. Era portretul Dunecikăi, peste douăzeci de ani, în afara expresiei buzei inferioare, atât de caracteristica tinerei fete. Pulheria Aleksandrovna era sentimentala, fără dulcegărie, timida şi îngăduitoare, dar pâna la o anumita limită; putea să treacă peste multe, sa accepte multe, chiar daca erau în contradicţie cu părerile ei, dar era o anumită limită dictată de cinste, morala şi credinţele ei cele mai scumpe, peste care nimic în lume nu ar fi putut s-o silească să treacă.
Exact după douăzeci de minute de la plecarea lui Razumihin, cineva bătu de doua ori şi grăbit în uşă; se înapoiase Razumihin.
― Nu intru, n-am timp! se grăbi sa spună când se deschise uşa. Doarme dus, liniştit; totu-i în ordine, dar-ar Domnul să doarmă aşa vreo zece ceasuri! Nastasia şade lîngă el, i-am poruncit să nu se clintească de acolo până la întorcerea mea. Acum alerg să-l iau pe Zosimov; are să vină să vă raporteze personal şi apoi trebuie să vă culcaţi; văd că sunteţi frânte de oboseala.
Şi Razumihin fugi pe coridor.
― Ce tânăr serviabil şi... devotat! exclamă Pulheria Aleksandrovna, foarte mulţumită.
― Da, pare a fi un om de ispravă! răspunse cu oarecare căldură Avdotia Romanovna şi începu iarăşi să umble în lungul şi latul odaii.
Cam peste un ceas, răsunară pe coridor alţi paşi şi o noua bătaie în uşă. Amândouă aşteptaseră, de data aceasta cu toata încrederea, îndeplinirea făgăduielii lui Razumihin; şi acesta într-adevăr izbuti să-l aducă pe Zosimov. Doctorul se învoi foarte uşor să părăsească cheful şi să se duca să-l vada pe Raskolnikov, dar vizita la cele doua doamne nu-l atrăgea deloc, fiindcă nu punea temei pe vorbele lui Razumihin, care era beat. De cum intră însă se linişti, ba chiar se simţi măgulit, căci îşi dadu numaidecât seama că era aşteptat ca un fel de oracol. În cele zece minute, cât ţinu vizita lui, izbuti ş-o liniştească pe Pulheria Aleksandrovna. Vorbi cu multa compătimire, dar stăpânit, cu mare seriozitate şi rezervă, exact cum se cuvine să vorbească un medic în vârstă de douăzeci şi şapte de ani, când este chemat sa-şi spună părerea la un consult important; şi aceasta fără să se abată o clipă de la subiectul principal şi fără sa trădeze cea mai mică dorinţă de a stabili relaţii mai personale şi mai familiare cu cele doua doamne. Deşi remarcase de la intrare strălucitoarea frumuseţe a Avdoţiei Romanovna, căutase, tocmai de aceea, să nu-i dea nici o atenţie, şi tot timpul vizitei îi vorbise exclusiv numai Pulheriei Aleksandrovna. Toate acestea îi dadeau o mulţumire launtrica extraordinara. Despre bolnav spusese că, de fapt, în clipa de faţă starea lui era satisfăcătoare. Observaţiile pe care le făcuse asupra lui în cursul bolii îl îndreptăţeau sa creada că, în afara situaţiei materiale foarte grele din ultimele luni, un rol important l-au jucat în starea pacientului şi unele cauze morale, „adică, cum s-ar zice, starea lui este produsul complex al multiplelor influenţe fizice şi morale: framîntări, griji, temeri, anumite gînduri... etc, etc." Observând în treacăt ca Avdotia Romanovna îl asculta cu mare atenţie, Zosimov se întinse pe această temă. Iar la întrebarea alarmată şi totuşi timida a Pulheriei Aleksandrovna în legătură cu „unele presupuneri că ar fi vorba de nebunie", răspunse, cu un zâmbet liniştit şi sincer, că s-au exagerat unele vorbe spuse de el, că fireşte, se poate constata la bolnav o anumită idee fixa, un fel de monomanie - se întîmpla tocmai că el, Zosimov, se interesează îndeaproape de acest domeniu pasionant al medicinei - dar trebuie sa ţinem seama că până azi bolnavul fusese aproape tot timpul în delir şi... şi ca, fireşte, sosirea familiei aduce o diversiune fericita, îl va ajuta să se întărească şi va avea asupra lui o influenţă binefăcătoare, „daca, bineînţeles, vom putea să-l ferim de noi zguduiri", adaugă el, plin de importanţă. Apoi se scula, saluta ceremonios şi amical totodată şi părăsi odaia însoţit de binecuvîntările, recunoştinţă şi rugăminţile fierbinţi ale celor două femei. Avdotia Romanovna chiar îi întinse mânuţa, fără ca el să fi căutat să i-o strângă; pe scurt, plecă extrem de mulţumit de vizita făcută şi, mai ales, de propria lui persoana.
― Mâine mai stăm de vorbă; acum culcaţi-vă numaidecât, e timpul să va odihniţi! porunci Razumihin plecând după Zosimov. Mâine am să vin cât mai devreme să va dau raportul.
― Ce fătă adorabila este Avdotia Romanovna! spuse Zosimov cu un licăr în ochi, când ajunseră în strada.
― Adorabila? Ai spus adorabila? răcni Razumihin şi, repezindu-se la Zosimov, îl apuca de beregata. Daca mai îndrăzneşti vreodată... Pricepi?... Pricepi? zbieră el, zgîlţîindu-l de guler şi înghesuindu-l într-un zid. Ai auzit?
― Lasă-mă, diavol beţiv! se zbătu Zosimov, iar după ce acesta îi dadu drumul, îl privi cu luare-aminte şi deodată se porni pe râs. Razumihin sta în faţa lui cu braţele atârnând, prada unor gînduri grave şi întunecate.
― Sunt un imbecil, aşa e, rosti el, posomorit ca un nor de furtuna, dar... şi tu...
― Ba nu, frăţioare, eu nu. Eu umblu cu picioarele pe pământ. Merseră tăcuţi şi abia când ajunseră la locuinţa lui Raskolnikov,
Razumihin, foarte tulburat, rupse tăcerea:
― Asculta, zise el. Eşti un băiat de treabă, dar pe lînga o mulţime de alte cusururi ale tale mai eşti şi un afemeiat - o ştiu prea bine - şi încă un afemeiat ordinar. Da, eşti ordinar, eşti aiurit, slab de înger şi, de prea mult răsfăţ, nu-ţi refuzi nimic şi asta, după mine, este o ticăloşie, fiindcă te duce de-a dreptul la ticăloşii. Te-ai răsfăţat într-aşa hal că, mărturisesc, nu pricep cum de izbuteşti să fii un medic bun şi chiar plin de abnegaţie. Dormi pe puf (de, medic!) şi te scoli noaptea din pat pentru un bolnav! Peste trei ani, n-ai să te mai scoli pentru nici un bolnav... Dar, la dracu', nu despre asta e vorba: astă-noăpte dormi în apartamentul gazdei (abia am convins-o), iar eu în bucătărie; poftim, ai ocazia să-i faci cunoştinţa mai îndeaproape! Nu, nu e ce crezi ţu! Nici umbra, frăţioare...
― Dar nici nu m-am gândit la nimic.
― Aici, frăţioare, e vorba numai de pudoare, discreţie, sfială, o castitate fără pereche; e numai „of'-uri şi „ah"-uri şi se topeşte ca ceara! Scapă-mă de ea, în numele tuturor dracilor din lume. Are o înfăţişare foarte placută!... Şi am să te binecuvîntez, am să te binecuvîntez!
Zosimov râse şi mai tare.
― Ian te uite cum s-a aprins! Şi ce să fac cu ea?
― Te asigur că n-o să ai nici o bătaie de cap, numai să îndrugi verzi şi uscate, orice pofteşti, să stai lângă ea şi să vorbeşti. Şi apoi, tu eşti medic: trateaz-o de mai ştiu eu ce boala. îţi jur că n-ai sa regreţi. Are pian (ştii că mă pricep un pic sa zdrăngănesc pe clape); cunosc un cântec rusesc: Mă scald în lacrimi amare... îi plac cântecele adevărate şi... de la cântece a început; iar tu, tu eşti un virtuoz, un maestru, un Rubinstein... Te asigur că n-ai să regreţi!
― Dar tu, ce? I-ai promis ceva? Formal? I-ai spus poate că o iei de nevasta...
― Nimic, nimic, nimic! Şi apoi, nu-i din alea; Cebarov a încercat să-i dea tîrcoale...
― Atunci, părăseşte-o!
― Nu se poate!
― Dar de ce?
― Nu ştiu, dar nu se poate, şi gata! E ceva care te prinde, frăţioare!
― Atunci de ce-ai mai încercat s-o atragi?
― Nici n-am încercat, am fost poate atras chiar eu, din prostie, iar ei poate nici nu-i pasă dacă sunt eu sau tu, numai să-i stea cineva alaturi şi sa ofteze... Aici, frăţioare... nu ştiu să-ţi explic, dar aici stai, tu cunoşti matematicile şi te mai ocupi şi astăzi, ştiu eu... păi încearcă de fă cu dânsă un calcul integral, zău, nu glumesc, vorbesc foarte serios, ea n-are să bage de seamă: are să stea să se uite la tine, are să ofteze şi tot aşa, un an întreg. Eu, între altele, i-am vorbit mult, două zile în şir, despre parlamentul prusac (căci despre ce era să-i vorbesc?), şi ea suspina şi se topea de placere! Numai de dragoste să nu-i vorbeşti ― e ruşinoasă foc - să te faci că te topeşti după ea - şi asta ajunge. E cât se poate de confortabil; ca şi când ai fi acasă - poţi să citeşti, să şezi, să te culci, să scrii... Poţi chiar s-o săruţi, dar măi cu luare-aminte...
― Dar ce nevoie am de ea?
― Eh, nu ştiu cum sa fac să mă înţelegi! Vezi tu: voi doi vă potriviţi de minune! M-am gândit mai demult la tine... Tu, până la urmă, tot la asta ai să ajungi! Şi atunci, e totuna dacă-i mai devreme sau mai tîrziu. Aici, frăţioare, este vorba de principiul saltelelor de puf, eh! Şi nu numai al saltelelor de puf! Aici eşti prins în mreje; e capătul lumii, locul de ancorare, limanul liniştit, buricul pămîntului, temelia lumii sprijinite pe trei chiţi, filozofia clatitelor, a plăcintei grase, cu samovare de seară, suspine domoale, caţaveici călduroase, culcuş încălzit, uite, parcă ai fi mort şi totuşi ai trăi, ceea ce e un dublu avantaj! Ei, dar ajunge, frăţioare, nu mai ştiu ce vorbesc, e timpul să ne culcăm! Ascultă: eu mă trezesc uneori noaptea, aşa ca am să mă duc să văd ce face Rodion. Dar nu-i nimic, e o aiureala, totul are sa meargă strună. Nu te nelinişti din cale-afară, dar, dacă vrei, du-te şi tu de-l mai vezi o dată. Dacă cumva observi ceva, daca, de pilda, aiurează, sau are temperatură, sa mă trezeşti numaidecât. De-altminteri, n-are să fie nevoie...

Capitolul II

A două zi dimineaţă, Razumihin se trezi după ora şapte, posomorât, plin de griji şi nedumeriri noi şi neprevăzute, cum nici nu-şi închipuise vreodată că ar putea să aibă. Îşi amintea perfect, până în cele mai mici amănunte, tot ce se petrecuse cu o seară mai înainte şi înţelegea că i se întîmpla ceva neobişnuit, că era sub imperiul unei impresii necunoscute încă şi cu totul deosebite de cele încercate până atunci. Totodată, îşi dadea seama limpede că visul care se înfiripase în mintea lui era irealizabil şi atât de fără noima, încât îi era ruşine şi să se gândească, de aceea trecu cât măi repede la alte griji şi nedumeriri mai prozaice, pe care i le lasase moştenire „acea de trei ori afurisita zi de ieri".
Cea mai dureroasa amintire era ca se arătase aseară „josnic şi grosolan". Nu numai că fusese beat, dar, profitând de situaţia în care se afla tânără fată, el ― dintr-un sentiment de gelozie prostească, ce i se năzărise dintr-o dată - îl vorbise de rău pe logodnicul ei, fără să ştie ce raporturi sau ce obligaţii existau între cei doi logodnici, fără măcar să-l cunoască bine pe acest om. Ce drept avea să judece atât de pripit şi atât de uşuratic? Cine l-a chemat să fie judecător? Şi apoi, o fiinţa ca Avdotia Romanovna putea să se mărite cu un om nedemn, numai din interes? Prin urmare, trebuia să aibă şi calităţi. Hotelul? Dar de unde putea el, într-adevar, să ştie ce fel de hotel era acela? Şi apoi, el pregătea doamnelor o locuinţă... Ah! Cât de josnic fusese totul! A fost beat? Astă-i o justificare? Este o scuză proastă, care îl înjoseşte şi mai rău! în vin e adevărul şi adevărul s-a revărsat, „adică toata josnicia unui suflet invidios şi grosolan". Şi apoi, îşi putea oare, cât de cât, îngădui un astfel de vis el, Razumihin? Cine era el pe lîngă o fata ca ea, el, beţivanul palavragiu şi grosolan de ieri? „Este cinic şi ridicol numai gîndul unei apropieri între fiinţe atât de deosebite!" Razumihin roşi groaznic la această idee şi, ca un făcut, în aceeaşi clipă îşi aminti că spusese aseară pe scară, că gazda ar putea să devină geloasă pe Avdotia Romanovna... nu, asta era de-a dreptul de neîndurat! Izbi cu toata puterea cu pumnul în plita din bucătărie, sparse o cărămida şi îşi însîngeră mână.
„Fireşte, şopti el peste o clipă, cu un sentiment de adîncă umilinţă, fireşte, toate aceste ticăloşii nu se mai pot şterge, nici îndrepta! Nici gând una ca asta... De aceea trebuie să mă prezint fără sa spun nimic şi... şi să-mi fac în tăcere datoria... fără să mă scuz, fără să spun nimic... căci, fireşte, acum totul e pierdut!"
Cu toate acestea, îşi cerceta hainele cu o deosebita grija. Nu avea alte straie, şi chiar să fi avut, poate nu le-ar fi pus ― ca să nu pară ca s-a gătit anume. În orice caz, nu-şi putea îngădui o cinică neglijenţa şi lipsă de curăţenie, nu avea nici un drept să-i jignească pe alţii, mai ales când aceştia aveau nevoie de el şi-l rugau să vină la ei. Îşi perie cu grija hainele. Rufăria o avea totdeauna destul de proaspătă, în aceasta privinţă era îngrijit.
Se spăla bine ― Nastasia avea săpun - îşi spăla părul, gâtul şi mai ales mîinile. Când se puse problema daca trebuia sau nu să-şi rada ţepii de pe obraz (Praskovia Pavlovna avea brice foarte bune, rămase de la răposatul domn Zarniţîn) problema fu rezolvata cu furie în sens negativ: „Rămîn cum sunt! Să nu creada că m-am ras ca să... ar crede-o negreşit! Pentru nimic în lume!"
„Şi... şi mai ales după ce m-am purtat atât de grosolan, atât de josnic, ca un obişnuit al tractirelor; şi... şi să presupunem ca ştiu că sunt - fie cât de cât - un om de treaba... pot oare să mă mândresc cu atâta lucru? Orice om trebuie să fie de treabă, şi încă mai ceva ca mine şi totuşi (îmi amintesc foarte bine) am la activul meu unele lucruri... nu că ar fi cu totul necinstite, totuşi!... Şi ce idei îmi trec uneori prin minte! Hm... să le pun pe toate acestea alaturi de Avdotia Romanovna! Drace! Fie! Am sa mă arăt dinadins josnic, trivial, cu comportări de tractir, nici nu-mi pasa! Şi chiar şi mai rău!"...
Zosimov, care dormise în salonul Praskoviei Pavlovna, îi întrerupse monologul.
Pleca acasă şi se grăbea să-şi mai vada o dată bonavul înainte de plecare. Razumihin îi raporta ca pacientul doarme dus, ca un hîrciog. Zosimov îi spuse să nu-l scoale până nu se trezeşte singur, şi promise să vină pe la unsprezece.
― Numai să fie acasă, adauga el. Cu un bolnav ca ăsta, te poţi aştepta la orice. N-ai cum îl stăpîni; e greu de tratat. Nu ştii, are sa se duca el acolo, sau ele au să vina aici?
― Cred că ele, răspunse Razumihin, înţelegând rostul întrebării, şi au să vorbească probabil despre treburile lor de familie. Eu am sa plec. Dar tu, ca medic, ai fireşte mai multe drepturi ca mine.
― Doar nu sunt duhovnic; am să vin să-l vad şi apoi am să plec imediat; am şi aşa destula treabă.
― Un singur lucru mă nelinişteşte, îl întrerupse Razumihin, încruntat, aseară, de beat ce eram, m-a luat gura pe dinainte şi pe drum i-am spus lui fel de fel de prostii... vrute şi nevrute... între altele i-am spus ca te temi că ar fi... înclinat spre nebunie...
― Şi doamnelor le-ai spus acelaşi lucru.
― Ştiu, am făcut o mare prostie! Bate-mă, dacă vrei! Dar spune-mi, crezi serios asta?
― Fleacuri, nu ţi-am spus? Nimic serios! Tu, când m-ai adus la el, mi l-ai zugrăvit ca pe un monoman... Aseară, am mai turnat gaz peste foc, tu adică, povestind despre... vopsitorul acela; frumoasă discuţie, când poate tocmai povestea asta i-a tulburat minţile! Dacă ăş fi ştiut atunci tot ce ş-a petrecut la secţie şi că o canalie... l-a jignit, bănuindu-l! Hm... atunci nu aş fi îngăduit discuţia aceea. Monomanii ăştia fac din ţânţar armăsar, vad ca aievea tot ce li se nazăre... Din cele povestite de Zametov aseară, cazul mi s-a lamurit pe jumătate. Ce să mai vorbim! Am cunoscut un ipohondru, un bărbat de vreo patruzeci de ani, care nefiind în stare să îndure ironiile cotidiene cu care-l necăjea la masa un băieţel de opt ani, l-a ucis, înjunghiindu-l! Iar în cazul nostru, gîndeşte-te câte s-au adunat: el numai zdrenţe, în faţa unui comisar de poliţie obraznic, boala care începea şi o bănuiala ca asta, trântită aşa de la obraz. Un ipohondru furios! Ţinînd seama de orgoliul sălbatic, extraordinar, s-ar putea că tocmai acesta să fi fost punctul de plecare al bolii!... Drace!... Trebuie să-ţi spun, însă, ca Zametov ăsta este într-adevar un băiat simpatic, numai ca... hm... a făcut rău că a vorbit aseară despre toate acestea. E prea limbut!
― Dar cui i-a vorbit? Ţie şi mie?
― Şi lui Porfiri.
― Şi ce-i dacă i-a spus si lui Porfiri?
― Ascultă, tu te bucuri de trecere pe lângă mama şi sora lui? Ar trebui să-i vorbească mai cu prudenţa azi...
― Au să se înţeleagă! răspunse fără chef Razumihin.
― De ce oare s-a repezit aşa la acest Lujin? Un om cu parale, tinerei se pare ca nu-i displace... si apoi, ele nu au para chioara, ai?
― Ce mă tot descoşi? striga Razumihin, enervat. De unde vrei să ştiu daca au para chioara sau nechioară? Intreabă-le tu, poate afli mai uşor...
― Uf, tare eşti prost uneori! Nu ţi-au trecut încă fumurile de aseară... La revedere; mulţumeşte-i pentru mine Praskoviei Pavlovna pentru găzduire. S-a încuiat, i-am spus buna ziua prin uşă, dar n-a răspuns, măcăr că era sculată de la şapte; am văzut când i s-a adus samovarul din bucătărie... N-am avut cinstea să-i vad faţa...
Fix la ora nouă, Razumihin îşi făcu apariţia la hotelul lui Bakaleev. Cele doua doamne îl aşteptau de mult cu o nerăbdare febrilă. Se sculaseră pe la şapte sau poate chiar mai devreme. El intră în odaie, întunecat ca un nor, saluta cu stîngăcie şi se înfurie pe el însuşi, bineînţeles. Îşi greşise socoteala: Pulheria Aleksandrovna se repezi la el, îl apucă cu amîndouă mîinile şi fu cât pe-aci să i le sărute. Razumihin arunca o privire sfioasă Avdotiei Romanovna, dar obrazul acesta mîndru avea în clipa aceea o expresie atât de recunoscătoare şi de prietenoasa, atât de plină de respect (în locul privirilor ironice si al dispreţului involuntar, prost camuflat, la care se aşteptase), încât îşi pierdu cumpătul. S-ar fi simţit desigur mai bine daca ele l-ar fi întîmpinat cu ocări. Din fericire, avea subiect de conversaţie şi se grăbi să se agaţe de el.
Auzind că „el încă nu s-a trezit", dar că „să n-aibă nici o grija", Pulheria Aleksandrovna declara ca era chiar mai bine aşa „pentru că trebuia neapărat, neapărat, să discute în prealabil ceva cu Razumihin". Apoi urma întrebarea daca acesta îşi luase ceaiul şi invitaţia să-l ia împreună; căci nici ele nu gustaseră nimic în aşteptarea lui. Avdotia Romanovna sună, la chemarea ei sosi un individ murdar si jerpelit, căruia îi porunci să aducă ceaiul; acesta fu adus după un timp destul de lung, dar atât de prost servit şi de murdar, încât doamnele se ruşinară. Razumihin înjură energic hotelul, dar, aducându-şi aminte de Lujin, tăcu stingherit şi se bucura nespus când întrebările Pulheriei Aleksandrovna începură să plouă asupra lui. Scăpîndu-l din încurcătura.
Răspunzând la întrebările ei, vorbi vreo trei sferturi de ora, mereu întrerupt, descusut pe îndelete, şi izbuti să comunice faptele cele mai importante, semnificative, din câte ştia că i se întîmplaseră lui Rodion Romanovici în cursul ultimului an de viaţa, încheind cu descrierea amănunţita a bolii. De fapt, trecu sub tăcere unele lucruri care trebuiau lăsate deoparte, între altele nu pomeni o vorba despre scena de la secţie şi despre urmările ei. Fu ascultat cu aviditate, şi, când crezu ca isprăvise şi le satisfăcuse curiozitatea, văzu că pentru ele parcă abia începuse să vorbească.
― Spune-mi, spune-mi, cum crezi... ah, iartă-mă, până acum nici nu ştiu care ţi-e numele? spuse cu înfrigurare Pulheria Aleksandrovna.
― Dmitri Prokofici.
― Şi aşa, Dmitri Prokofici, aş vrea foarte mult să aflu... cum vede el... în general... lucrurile, adică, înţelege-mă, nu ştiu cum să-ţi spun ca să fie mai clar: ce-i place si ce nu-i place? E întotdeauna aşa de nervos? Ce dorinţe, ce visuri are? Spune-mi, daca poţi. Sub ce anume influenţa se găseşte în clipa de faţă? într-un cuvânt, aş vrea să ştiu...
― Vai, măicuţo, cum ar putea cineva să răspunda dintr-o data la toate? spuse Dunia.
― Of, Doamne, nu m-am aşteptat deloc, dar deloc, să-l găsesc aşa cum l-am găsit, Dmitri Prokofici.
― Cât se poate de natural, răspunse Dmitri Prokofici. N-am mamă, dar unchiul meu vine în fiecare an şi de fiecare data aproape ca nu ma recunoaşte, deşi e un om înţelept; iar în cei trei ani de când nu v-aţi văzut, multa apă s-a scurs. Ce-aş putea să va spun? îl cunosc pe Rodion de un an şi jumătate: e ursuz, posomorât, mîndru, chiar trufaş; în ultima vreme (poate că era mai demult) a ajuns bănuitor şi ipohondru. E mărinimos şi bun. Nu-i place să-şi dea pe faţa sentimentele şi mai curând ar jigni pe cineva decât să-şi arate bunătatea. Uneori, de altminteri, nu este deloc ipohondru, ci numai rece, şi nimic nu-l mişcă, e aproape neomenos; s-ar zice în adevăr că în el sunt două firi opuse, care se manifestă pe rând. Uneori este grozav de tăcut, pretextează că-i ocupat, ca nu vrea să fie stînjenit, dar stă culcat toata ziua şi nu face nimic. Nu e înclinat sa glumească şi nu din lipsă de spirit, ci parcă nu-şi îngăduie să se ţină de astfel de fleacuri. Nu ascultă până la sfîrşit ce i se spune. Nu se interesează de lucrurile care la un moment dat interesează pe toată lumea. Are o părere foarte, foarte bună despre el şi socot că este îndreptăţită. Ce să vă mai spun?... Cred ca venirea dumneavoastră va avea un efect binefăcător...
― Vai, de-ar da Dumnezeu! exclamă Pulheria Aleksandrovna, foarte îngrijorata de părerea lui Razumihin despre fiul ei.
Iar acesta îi aruncă, în sfîrşit, Avdotiei Romanovna o privire mai îndrăzneaţă. în timp ce vorbea, se uitase mereu la dânsa, dar numai în fugă, o clipă, şi număidecât îşi întorcea privirile într-altă parte. Avdotia Romanovna ba se aşeza la masă şi ascultă cu luare-aminte, ba se scula şi, după obiceiul ei, începea din nou să măsoare odaiă în lung şi în lat, cu braţele încrucişate, buzele strânse, punând din când în când câte o întrebare, fără să-şi întrerupă mersul şi căzând apoi pe gânduri. Şi ea ăveă obiceiul să nu asculte până la sfîrşit ceea ce i se spunea. Purta o rochiţă uşoară de vară, de culoare închisă, iar la gât avea o băsmăluţă albă, străvezie. După unele indicii, Razumihin îşi dadu seama că mijloacele de care dispuneau cele două femei erau extrem de modeste. Dacă Avdotia Romanovna ar fi fost îmbrăcată ca o regină, poate că nu s-ar fi simţit intimidat faţă de ea, dar aşa, poate tocmai pentru că era aşa de sărăcăcios îmbrăcată, şi-şi daduse seama de mijloacele lor restrânse, sufletul îi fu cuprins de teamă şi se sfia de fiecare vorbă, de fiecare gest pe care-l făcea, ceea ce, desigur, sporea stinghereala unui om Care şi aşa nu avea încredere în el.
― Mi-aţi spus multe lucruri interesante despre firea fratelui meu şi... le-aţi spus cu totul nepărtinitor. E bine; eu credeam că-l admiraţi din cale-afară, zise Avdotiă Romanovna, zâmbind. Poate că aveţi dreptate şi poate că simte nevoia unei femei în viaţa lui, adaugă dânsă, dusă pe gânduri.
― N-am spus aşa ceva, de altfel, poate ca aveţi dreptate, numai că...
― Ce anume?
 El nu iubeşte pe nimeni; şi poate că nici n-are să iubească vreodată, spuse scurt Razumihin.
― Adică nu e în stare sa iubească?
― Ştiţi, Avdotiă Romanovna, dumneavoastră îi semănaţi grozav, în toate privinţele! zise el pe neaşteptate chiar pentru el însuşi, apoi, aducându-şi pe loc aminte de cele ce-i spusese despre fratele ei, se roşi ca un rac şi se fîstîci grozav.
Avdotia Romanovna nu-şi putu stăpîni râsul, privindu-l.
― În ceea ce-l priveşte pe Rodea, aţi putea să greşiţi amîndoi, interveni Pulheria Aleksandrovna, oarecum atinsă. Nu vorbesc despre stăreă lui de acum, Dunecikă. Ceea ce scrie Piotr Petrovici în bileţelul ăcela... şi ceea ce am presupus noi, s-ar putea să nu fie adevărat, dar nu vă puteţi închipui, Dmitri Prokofici, ce om bizar şi capricios este, Ca să mă exprim mai exact; niciodată nu eram în stare să-i ghicesc firea, încă de pe când era numai de cincisprezece ani. Sunt sigură că e în stare să facă şi acuma câte una care nu i-ar trăsni nimănui prin cap... Ce să măi vorbim! Ştiţi că acum un an şi jumătate m-a uluit, m-a zdruncinat, aproape să mă îmbolnăvească, atunci când i s-a năzărit să se însoare cu fată aceea... cu fiica Zarniţînei, gazda lui?
― Ştiţi ceva amănunte despre povestea asta? întrebă Avdotiă Romanovna.
― Credeţi, poate, urmă cu înflacărare Pulheria Aleksandrovna, ca l-ar fi oprit atunci lacrimile mele, rugăminţile mele, boala mea, poate moartea mea pricinuită de durere, mizeria noastră? Ar fi călcat cât se poate de liniştit peste toate piedicile. Şi totuşi, se poate, se poate oare să nu ne iubească?
― El însuşi nu mi-a vorbit niciodată nimic despre povestea aceea, răspunse precaut Razumihin. Dar am auzit câte ceva de la doamna Zarniţîna, care nici ea nu este prea comunicativa, şi ceea ce am auzit ar putea să vă pară oarecum ciudat...
― Ce, ce anume aţi auzit? întrebară amîndouă femeile într-un glas.
― Poate că nici nu este ceva din cale-afară de neobişnuit. Am aflat că aceasta căsătorie, definitiv hotărîtă şi împiedicată numai de moartea logodnicei, nu-i surâdea prea mult nici doamnei Zarniţîna... în afară de asta, se zice că logodnica nu era frumoasa, adică se zice că era chiar urîţica... şi bolnăvicioasă şi... ciudată... de altfel, se pare că nu-i lipseau unele calităţi. Şi cred că o fi avut, altminteri nu este de înţeles... Zestre n-avea, dar el nu-i omul care sa se gîndească la partea materiala... în general, este foarte greu să judeci o asemenea situaţie.
― Sunt convinsă că fata avea calităţi, spuse scurt Avdotia Romanovna.
― Să mă ierte Dumnezeu, dar eu m-am bucurat când a murit, cu toate ca nu ştiu pe cine ar fi nenorocit mai tare această căsătorie, pe el sau pe ea? încheie Pulheriă Aleksandrovna.
Apoi prudent, cu sfiala şi aruncând întruna priviri Dunecikăi, ceea ce o supăra vădit pe fătă, începu din nou să-l întrebe despre scena ce avusese loc cu o zi măi înainte între Rodea şi Lujin. Era limpede că mai ales această întîmplare o neliniştea, o speria şi o făcea să tremure. Razumihin repetă aceeaşi poveste în toate amănuntele ei, dar adauga de dată această concluzia lui; îl învinuia pe faţă pe Răskolnikov de ă-l fi insultat cu premeditare pe Piotr Petrovici, de asta data nemaipunînd acest lucru pe seama bolii.
― Era hotărât la aceasta încă înainte de boala, zise el.
― Şi eu tot aşa cred, spuse Pulheriă Aleksandrovna, zdrobită. Era însă foarte mirată de făptui că, de data aceasta, Razumihin vorbea despre Piotr Petrovici reţinut şi aproape cu stima. Acest lucru o miră pe Avdotiă Romanovna.
― Va să zică asta e părerea dumitale despre Piotr Petrovici? întrebă Pulheria Aleksandrovna, nemaiputînd să se stăpîneasca. 
― Nu pot avea altă părere despre viitorul soţ al fiicei dumneavoastră, răspunse cu tărie şi înflacărare Razumihin, nu spun asta din banala politeţe, ci pentru că... pentru că... ei, da, dacă Avdotia Romanovna l-a ales singură, de bunăvoie, pe acest om, e prea de ajuns. Şi dacă l-am ocărit ieri, e că am fost beat, îngrozitor de beat şi... şi nebun, îmi pierdusem capul, înnebunisem de-a binelea... şi azi mi-e ruşine!...
Roşi şi amuţi. Avdotia Romanovna se aprinse la faţa, dar rămase tăcută. Nu spusese o vorba de când începuse discuţia despre Lujin. Iar Pulheriă Aleksandrovna, fără sprijinul fiicei sale, părea că şovăie. în sfîrşit, bîiguind şi uitîndu-se întruna la fie-sa, declara ca pe dînsa o nelinişteşte grozav o anumită împrejurare.
― Vezi dumneata, Dmitri Prokofici, începu dînsa, am să vorbesc absolut deschis cu Dmitri Prokofici, Dunecikă!
― Fără îndoiala, măicuţo, întări Avdotia Romanovna.
― Uite despre ce e vorba, se grăbi mama, ca şi cum cineva i-ar fi luat o povara de pe umeri, îngăduindu-i să vorbească despre necazurile ei. Astăzi, foarte devreme, am primit din partea lui Piotr Petrovici un bileţel drept răspuns la scrisorica noastră prin care ne anunţam sosirea. Vezi dumneata, ieri, el trebuia să ne aştepte la gara, aşa cum promisese. în locul lui, însă, el ă trimis în întîmpi-narea noastră un servitor cu adresă acestui hotel, ca să ne însoţească şi să ne anunţe că Piotr Petrovici va veni sa ne vada azi-dimineaţă. Azi, însă, am primit acest bileţel... Citeşte-l singur mai bine; este acolo un punct care mă nelinişteşte grozav... o sa vezi şi dumneata care este şi... aş vrea să-mi spui părerea dumitale sincera, Dmitri Prokofici! Dumneata cunoşti mai bine ca oricine caracterul lui Rodea şi vei şti mai bine ca oricine să ne dai un sfat. Te previn că Dunecikă a şi hotărît ce să făcă, din prima clipă, dar eu tot nu ştiu acum ce e mai bine de făcut şi... şi te-am aşteptat să vii.
Razumihin desfăcu biletul, datat din ajun, şi citi următoarele:
Stimata doamnă Pulheria Aleksandrovna,
Am onoarea să vă aduc la cunoştinţă că o întîmplare neprevăzută m-a împiedicat să vă întîmpin la gară şi am trimis în locul meu un om de încredere. Totodată, împrejurările mă silesc să renunţ la placerea de a vă vedea mâine de dimineaţă, fiind reţinut de unele treburi la senat, care nu suferă ămînăre şi pentru a nu stingheri întîlnireă cu fiul dumneavoastră şi fratele Avdotiei Romanovna. Voi ăveă cinstea să vă vizitez şi să vă prezint omagiile mele în apartamentul dumneavoastră abia mâine la orele opt postmeridiăn, şi îndrăznesc totodată să adaug rugămintea stăruitoare şi nestrămutată ca la această întrevedere Rodion Romănovici sa nu ia parte, deoarece m-ă jignit într-un chip grosolan şi fără precedent, cu ocazia vizitei ce i-am făcut ieri, aflînd că este bolnav; în afară de această, doresc să am cu dumneavoastră o explicaţie personala, serioasă şi absolut necesară, cu privire la un anumit punct despre care aş dori să aflu propria dumneavoastră părere. Am onoarea totodată să vă anunţ că dacă, împotriva rugăminţii mele insistente, ii voi întîlni la dumneăvoăs-tră pe Rodion Roniănovici, mă voi vedea silit să mă retrag imediat şi atunci vă rog să nu aruncaţi vina pe mine. Vă scriu presupunind că Rodion Roniănovici, care in cursul vizitei mele păruse grav bolnav, ca apoi peste două ore, sănătos tun, să iasă din casă, ar putea să ajungă şi Iă dumneavoastră. Sint sigur de cele ce spun, pentru că l-am văzut cu ochii mei in locuinţa unui beţiv călcat de o trăsură şi decedat in urmă acestui accident, dînd sub pretextul inmormintării, fiicei acestuia, o fată de moravuri uşoare, circa douăzeci şi cinci de ruble, fapt care m-ă uluit, cunoşcând în ce condiţii ăţi strins această sumă. Totodată, transmit deosebita mea stimă onorabilei Avdotiă Romanovnă şi vă rog să primiţi asigurările devotamentului meu respectuos,
supusă dumneavoastră slugă, P. LUJIN
― Ce să fac, Dmitri Prokofici? întreba Pulheria Aleksandrovna gata să izbucnească în lacrimi. Cum să-i spun lui Rodea să nu vină? El ne cerea ieri cu atâta tărie să-l refuzăm pe Piotr Petrovici şi, când colo, am primit ordinul să nu-l primim pe el! Dar el are să vină dinadins, de îndată ce-o afla şi... şi atunci ce are să se întîmple?
― Cred că trebuie să faceţi aşa cum a hotărît Avdotia Romanovnă, răspunse liniştit Razumihin, fără să şovăie nici o clipa.
― Vai, Doamne! Ea zice... Dumnezeu ştie ce zice, că nu-mi lamureşte scopul! Ea zice, că e mai bine, adică nu mai bine, ci că trebuie neapărat să vina Rodion astăzi, la ora opt, să se întîlnească cu Piotr Petrovici... Eu însă n-aş vrea să-i arăt nici scrisoarea, ci, prin vreun şiretlic, să făc în aşa fel, cu ajutorul dumitale, ca el să nu vina... pentru ca este atât de nervos... Şi apoi, nu pricep ce-i cu beţivanul acela care a murit şi ce-i cu fie-sa, şi cum de a putut să-i dea ultimii băni... pe care...
― Pe care i-ai obţinut cu atâtea sacrificii, măicuţo, adaugă Avdotia Romanovnă.
― Ieri nu ştia nici el ce face, zise, dus pe gînduri, Razumihin. Dacă aţi Şti ce a făcut ieri la tractir; de altminteri, nu-i rau ce a făcut hm! Mi-a vorbit şi mie despre un mort şi despre o fată, ieri, De când mergeam spre casă, dar n-am priceput nimic. De altminteri, nici eu ieri...
― Cel mai bun lucru, măicuţo, e sa mergem la dînsul şi te asigur că acolo o sa vedem numaidecât ce este de făcut. Şi apoi, e şi timpul. Doamne! E trecut de zece! exclama Dunia, uitîndu-şe la un ceas de aur cu email de toata frumuseţea, pe care-l purta la gît pe un lanţişor subţire, veneţian, de aur, şi care nu se armoniza câtuşi de puţin cu îmbrăcămintea ei.
„Darul logodnicului", se gîndi Razumihin.
― Ah, da!... E timpul, Dunecika! spuse, neliniştita, Pulheria Aleksandrovna. Ar putea să creada că ţinem supărare pentru cele ce s-au petrecut ieri şi de aceea întîrziem. Vai, Doamne!
Vorbind, îşi puse în grabă măntăluţa şi pălaria. Dunecika se îmbracă şi ea. Mănuşile ei nu numai că erau uzate, dar chiar rupte, fapt pe care îl observa Razumihin numaidecât, şi, cu toate acestea, sărăcia vădita a straielor dadea celor doua femei un aer de o deosebită distincţie, aşa cum se întîmpla totdeauna cu cei care ştiu să poarte cu demnitate o îmbrăcăminte săraca. Razumihin o privea cu evlavie pe Dunecika şi era mîndru s-o însoţească pe strada. „Regina care-şi cîrpea ciorapii la închisoare, gîndea el, în clipa aceea arăta ca o adevărată regină, poate chiar mai mult decât în timpul celor mai somptuoase solemnităţi şi recepţii."
― Doamne, exclama Pulheria Aleksandrovna, mi-ar fi trecut oare vreodată prin minte că am să mă tem de întîlnirea cu scumpul meu Rodea, aşa cum mă tem acum?!... Mă tem, Dmitri Prokofici, adaugă dînşa, privindu-l cu sfiala.
― Nu te teme, măicuţo, zise Dunia, sărutînd-o, mai bine încre-de-te în el. Eu am încredere în el.
― Vai, Doamne! Şi eu am încredere, dar n-am închis ochii toată noaptea! se văita biata femeie.
Ieşiră în strada.
― Ştii, Dunecika, spre dimineaţă, când am aţipit puţin, am visat-o pe răposata Marfa Petrovna... era toată în alb... s-a apropiat de mine, m-a luat de mînă şi tot dadea din cap atât de sever, de parcă m-ar fi dojenit... O fi bine? Vai, Doamne, Dmitri Prokofici, dumneata nici nu ştii: Marfa Petrovna a murit!
― Nu, nu ştiu; cine este Marfa Petrovna?
― A murit subit; închipuieşte-ţi că...
― Altă dată, măicuţo! se amestecă Dunia. Dumnealui nici nu ştie cine a fost Marfa Petrovna.
― Ah, nu ştii? Credeam că dumneata ştii totul. lartă-mă, Dmitri Prokofici, de două zile mi-e mintea atât de tulburată. Te socotesc o adevărată providenţă pentru noi şi de aceea eram convinsă că ştii tot ce ne priveşte. Te consider ca pe o ruda de aproape... Nu te supăra că-ţi vorbesc astfel. Vai, Doamne, ce ai la mână dreaptă? Te-ai rănit?
― Da, m-am rănit, şopti Razumihin fericit.
― Eu vorbesc uneori prea din inimă, aşa ca Dunia mă îndreaptă... Dar, Doamne, în ce chilioară locuieşte Rodea! S-o fi trezit? Şi femeia aceea, gazda lui, socoteşte că asta-i odaie? Ascultă, dumneata spui că lui nu-i place să-şi arate pe faţă sentimentele, atunci poate că am să-l plictisesc cu... cu slabiciunile mele?... Nu vrei să mă înveţi, Dmitri Prokofici, cum să mă port cu el? Ştii, simt că-mi pierd capul.
― Nu-i puneţi multe întrebări dacă vedeţi că se încruntă: şi, mai ales, nu-l întrebaţi de sănătate: nu-i place.
― Vai, Dmitri Prokofici, cât e de greu să fii mamă! Dar iată şi scara... Ce scară îngrozitoare!
― Măicuţo, eşti palida, linişteşte-te, draga mea, zise Dunia, alintînd-o. De ce te frămînţi atâta? Ar trebui să se simtă fericit că te vede, adaugă eă, cu o privire scăpărătoare.
― Staţi puţin, mă duc înainte să văd dacă s-a trezit. Doamnele îl urmară încet pe scară şi, ajungînd la etajul trei, în
dreptul apartamentului proprietăresei, văzură că uşa este uşor crăpată şi că doi ochi negri, ageri, le cercetează pe amîndoua din întuneric. Când privirile li se încrucişară, uşa se trînti deodată cu atâta zgomot, că Pulheria Aleksandrovna abia îşi stăpîni un ţipat de spaimă.

Capitolul III

― E sănătos! E sănătos! îi întîmpină vesel Zosimov. Venise de vreo zece minute şi se aşezase pe divan, în acelaşi loc ca în ajun. Raskolnikov stătea în colţul opus, îmbrăcat, ba chiar spălat şi pieptănat cu grijă, ceea ce nu i se întîmplase de multă vreme. Odaia se umplu dintr-o dată, totuşi Năstăsia izbuti să se strecoare înăuntru, în spatele musafirilor, ca să tragă cu urechea.
Într-adevăr, Raskolnikov era aproape sănătos, măi ales în comparaţie de cum fusese cu o zi înainte, dar era foarte palid, distrat şi posomorit. La prima vedere ai fi zis că e un om rănit, sau unul care suferă de o puternică durere fizică: sprîncene încruntate, buze încleştate, ochi inflamaţi. Vorbea puţin şi parcă fără chef, în sila, ca îndeplinind o obligaţie şi, uneori, mişcările lui trădau un fel de nelinişte.
Nu lipsea decât un bandaj la mînă, sau la un deget ca să crezi că-i un om căruia, de pilda, îi coace dureros un deget, sau care s-a lovit rău la o mînă, său altceva de genul acesta.
Totuşi, un fel de lumină launtrică se revărsa o clipă pe acest obraz posomorit şi palid când mama şi sora lui intrară în odaie, apoi însă o expresie de vie suferinţă înlocui aerul său distrat de mai înainte. Lumina se stinsese repede, lasînd numai suferinţa. Zosimov, care-şi observa şi studia pacientul cu toata rîvna tinerească a unui medic la începutul carierei sale, văzu cu mirare că venirea familiei nu era primită cu bucurie de Raskolnikov, ci cu o stoică hotărîre de a îndura, un ceas, două, o tortură pe care nu o putea înlatura. Văzu mai apoi că aproape orice cuvînt din discuţia care urmă părea că atinge şi zgîndareşte o rănă în sufletul pacientului; şi, totodată, îl mira stăpînirea de sine a acestuia, faptul că izbutea să-şi ascunda sentimentele şi sa-l ţină în frîu pe monomanul din el, pe care cu o zi mai înainte orice vorbă îl scotea din fire.
― Da, acum văd şi eu ca sunt aproape sănătos, zise Raskolnikov sarutîndu-şi cu drag mama şi sora, ceea ce aprinse o rază de bucurie pe faţa Pulheriei Aleksandrovna. Şi n-o mai spun ca ieri, adaugă el către Razumihin, strîngîndu-i prieteneşte mână.
― Nici nu m-aşteptam sa-l găsesc atât de bine azi, începu Zosimov, fericit de sosirea familiei, pentru că, în cele zece minute de când se afla la Raskolnikov, nu reuşise sa înnoade o conversaţie cu bolnavul. Daca merge tot aşa, în trei-patru zile are să fie ca înainte de boala, adică aşa ca acum o lună sau doua... Sau poate chiar trei? Căci aceasta boala mocneşte de multa vreme în el, se pregătea de mult, nu-i aşa?... Recunoşti acum că poate ai şi dumneata o vina? adaugă el, zîmbind grijuliu, parca temîndu-se să nu-l enerveze.
― Se prea poate, răspunse cu răceala Raskolnikov.
― Spun toate acestea, urma Zosimov, prinzînd chef de vorbă, pentru că întremarea dumitale definitiva depinde acum în primul rând de dumneata. Acum, când se poate vorbi cu dumneata, aş vrea să te conving că este absolut necesar să înlaturam cauzele iniţiale, cum s-ar spune, de bază, care au influenţat germinarea stării bolnăvicioase; atunci ai să te faci bine, altminteri s-ar putea ca această stare să se agraveze. Eu nu cunosc cauzele iniţiale, dar dumneata trebuie să le ştii. Eşti un om inteligent şi desigur că te-ai observat. Mie mi se pare că începutul bolii coincide, într-o oarecare măsură, cu ieşirea dumitale din facultate. Nu trebuia să rămîi fără ocupaţie, eu cred ca munca şi un ţel bine stabilit ţi-ar fi de mare folos.
― Da, da, ai perfecta dreptate... am să caut să reintru cât mai curând la universitate şi atunci toate au sa meargă... strună...
Zosimov, care daduse aceste sfaturi înţelepte mai ales ca să impresioneze doamnele, rămase, fireşte, oarecum descumpănit când, isprăvindu-şi peroraţia şi privindu-şi bolnavul, observă pe obrazul acestuia o vădita ironie. De altfel, aceasta nu ţinu mai mult de o clipa. Dar Pulheria Aleksandrovna se grăbi să-i mulţumească, şi îndeosebi pentru vizită ce le-o făcuse în cursul nopţii la hotel.
― Cum, a fost la voi noaptea? întreba Raskolnikov, oarecum alarmat. Prin urmare, voi nici nu v-aţi culcat după o călatorie atât de obositoare?
― Vai, Rodea, n-am stat decât pînă la ora doua. Nici acasă Dunia şi cu mine nu ne culcam înainte de ora doua.
― Nici eu nu ştiu cum să-i mulţumesc, urma Raskolnikov, încrun-tîndu-se deodată şi plecând ochii în jos. Lasînd deoparte chestiunea bănească - iartă-mă că pomenesc despre asta (spuse el lui Zosimov) - nici nu ştiu cu ce am meritat aceasta atenţie deosebita? Nu pot să înţeleg... şi... şi mi-e greu tocmai pentru că nu înţeleg: ţi-o spun deschis.
― Nu te enerva, zise, luîndu-şi un ton vesel, Zosimov. închi-puieşte-ţi că eşti primul meu pacient, iar noi, doctorii tineri, care abia începem să practicam medicina, ne îndrăgim primii pacienţi ca pe propriii noştri copii, unii aproape ca se îndrăgostesc de ei. Iar eu nu am încă prea mulţi pacienţi.
― De el nu mai vorbesc, adaugă Raskolnikov, arătîndu-l pe Razumihin, în afara de insulte şi bătaie de cap, altceva n-a văzut de la mine.
― Nu-i adevărat! Eşti cam sentimental azi! strigă Razumihin. Dacă ar fi avut mai mult spirit de observaţie, şi-ar fi dat seama desigur că Raskolnikov nu era într-o dispoziţie sentimentala, ci poate tocmai opusă. Acest lucru nu scăpă Avdotiei Romanovna. Ea îşi observa fratele cu atenţie şi nelinişte.
― La mata, mama, nici nu îndrăznesc să mă gîndesc, urmă Raskolnikov ca şi cum ar fi repetat o lecţie învăţata pe de rost de dimineaţa; abia azi am fost în stare să înţeleg cât ăi suferit ieri, aici, în aşteptarea înapoierii mele.
Spunînd acestea, el îi întinse deodată în tăcere mână soră-sii şi zîmbi. Deşi neînsoţit de nici o vorba, zîmbetul acesta oglindea, de data asta, un sentiment adevărat, neprefăcut. Dunia, fericita şi recunoscătoare, apucă numaidecât şi strînse cu căldură mînă întinsă. Era primul semn din partea lui, după cearta din ajun. Chipul mamei strălucea de fericire la vederea acestei împăcări tăcute şi depline j între frate şi soră.
― Uite pentru asta mi-e drag! şopti Razumihin, gata oricând să exagereze tot, răsucindu-se pe scaun. Are el unele gesturi!...
„Şi cât de frumos a făcut astă, se gîndeă mamă, ce elanuri nobile are, cu câtă delicateţe, cu câtă simplitate ă încheiat neînţelegerea de ieri cu sora lui; i-a întins mână într-o clipă potrivită şi a privit-o cu drag... Ce ochi minunaţi are şi ce faţă frumoasă! E chiar mai frumos decât Dunecika... Dar, Doamne, ce costum are, cum este îmbrăcat! Vasiă, băiatul de corvoada de la prăvălia lui Afănasi ; Ivanovici, e mai bine îmbrăcat!... Ah, cum m-aş repezi la pieptul lui, cum l-aş îmbrăţişa... ce-aş mai plînge, dar mi-e frică... mi-e frică... Doamne, cum e!... Vorbeşte duios şi totuşi mă tem de el! De ce m-oi fi temînd?..."
― Vai, Rodea, nici nu-ţi închipui, se grăbi eă să răspunda la observaţia lui, cât de nefericite am fost ieri... acum, când totul a trecut, şi suntem iarăşi fericiţi cu toţii, pot să-ţi spun. închipuieşte-ţi: cum am coborît din tren, am alergat aici ca să te îmbrăţişăm, şi femeia ăsta... a, uite-o şi pe dînsa! Bună ziuă, Nastasia!... Femeia asta ne spune deodată că eşti bolnav la pat, cu delir, şi că ai fugit fără ştirea doctorului, aşa aiurind, şi că au pornit toţi să te caute. Nici nu-ţi închipui ce a fost pe noi! Tocmai mi-ăm adus aminte ce tragic a murit locotenentul Potancikov, un prieten al nostru, al tatălui tău ― tu nu-l ţii minte, Rodea ― eră şi el în delir, a fugit ăfără şi a căzut într-o fîntînă, ăbiă a doua zi l-au putut scoate de acolo. Noi, bineînţeles, am exagerat mult. Era cât pe-aci să mergem să-l căutăm pe Piotr Petrovici, că măcăr cu ajutorul lui... căci eram singure, absolut singure, se vaită eă şi deodată se întrerupse, aducându-şi aminte că poate eră încă primejdios să pomeneşti despre Piotr Petrovici, deşi erau „iarăşi fericiţi cu toţii".
― Da, da, toate acestea sunt desigur foarte regretabile... mormăi drept răspuns Raskolnikov, dar cu un ăer ătît de distrat şi aproape absent, încât Dunecika îl privi, mirată. Stai, ce am vrut să vă mai spun, urmă el, forţîndu-se să-şi aducă aminte, ah, da! Te rog, mama, şi tu, Dunecika, şă nu credeţi că n-am vrut să vin eu cel dintîi astăzi la voi şi că v-am aşteptat şă veniţi voi la mine.
― Vai, Rodea, ce tot spui?! strigă Pulheriă Aleksandrovnă, la rândul ei foarte mirata.
,,S-ar zice că ne vorbeşte astfel, fiindcă se simte obligat s-o facă? gîndea Dunecika. Se împacă cu noi, ne cere iertare, ca şi cum ar îndeplini o simpla formalitate, ori ăr repetă o lecţie învăţata pe de rost."
― Cum m-am trezit am vrut să vin la voi, dar m-ău reţinut hainele; uitasem să-i spun aseară Năstasiei... să spele... sîngele... Abia acum am putut să mă îmbrac...
― Sînge? Ce fel de sînge? se alarmă Pulheria Aleksandrovnă.
― Nu-i nimic... nu te nelinişti... Aveam sînge pe haine, fiindcă ăseără, pe când rătăceam oarecum în delir, am dat peste un om călcat de o trăsură... un funcţionar...
― În delir? Dar ţii minte tot, îl întrerupse Razumihin.
― Aşa e, răspunse, îngrijorat, Raskolnikov, îmi amintesc tot, pînă la cele mai mici amănunte, şi totuşi, pentru ce am făcut, pentru ce m-am dus acolo şi am vorbit ce am vorbit? Nu pot să-mi explic bine.
― Un fenomen binecunoscut, interveni Zosimov, acţiuni perfecte, îndeplinite cu îndemînăre, dar comanda acţiunii, centrul de unde porneşte este zdruncinat şi totul depinde de diverse impresii morbide. Totul se petrece ca în vis.
„Poate nu e rău să fiu considerat aproape nebun", se gîndi Raskolnikov.
― Păi astă se întîmpla uneori şi oamenilor sănătoşi, observa Dunecika, privindu-l cu nelinişte pe Zosimov.
― O observaţie destul de justă, răspunse acesta. într-un sens, într-adevăr, noi toţi, şi chiar foarte des, suntem aproape nebuni, cu o mică diferenţă însă: „bolnăvii" sunt ceva mai nebuni decât noi; şi tocmai de aceea trebuie şă tragem o limită. Un om absolut sănătos aproape nu există; ăbiă dacă găsim unul la câteva zeci sau sute de mii, şi încă sunt exemplare destul de slabe...
La cuvîntul „nebun", care-i scăpase lui Zosimov din gură, fără să-şi dea seama, în timp ce perora pe tema lui preferată, toţi se întunecară. Numai Raskolnikov păru să nu dea nici o atenţie spuselor doctorului: dus pe gînduri, cu un zîmbet ciudat pe buzele palide, cumpănea ceva în minte.
― Şi ce-i cu omul acela călcat de trăsură? Te-ăm întrerupt! se grăbi Razumihin.
― Cum? repetă Raskolnikov, trezit din visare. Ah, da... m-am murdarit de sînge pe când ajutăm să fie transportat acasă... Ah, mamă, ieri am făcut o greşeala de neiertat; chiar că nu eram în toate minţile! Aseară am dat toţi banii pe care mi i-ai trimis... soţiei lui... pentru înmormîntare. O biată femeie nenorocită, bolnavă de piept... cu trei copii mici, flamînzi... Casa goala... măi ăre şi o fătă mai mare... Poate că ai fi făcut ca mine daca ai fi văzut-o... De altfel, eu recunosc, n-am avut nici un drept să fac asta, mai ales ştiind ce greu ai putut face rost de aceşti bani. Ca să ajuţi, trebuie mai întîi să ai dreptul s-o faci, altfel: Crevez, chiens, si vous n'ătes pas con-tents! Raskolnikov rîse. Nu-i aşa, Dunia?
― Nu, nu este aşa, răspunse Duniă cu tărie.
― Aha! Şi tu eşti... cu intenţii... bune!... şopti el, privind-o aproape cu ură şi zîmbind batjocoritor. Ar fi trebuit să o ştiu... Laudabil; cu atât mai bine pentru tine... însă ai să ajungi la o limită peste Care, dacă nu treci, ai să fii nefericita, iar dacă treci - poate şi mai nefericită... Dar toate astea-s fleacuri! adaugă el, furios că se înfierbîntăse fără voie. Am vrut să spun că-ţi cer iertare, mama, încheie el tăios şi brusc.
― Lasă, Rodea, sunt sigura că tot ce faci e bine! zise mama, fericita.
― Să nu fii chiar ătît de sigura, răspunse el, strîmbîndu-şi gura într-un fel de rînjet. Se făcu tăcere. Eră ceva încordat în discuţia asta, în tăcerea, în împăcarea şi în iertarea asta, şi toată lumea simţea acest lucru.
„Parcă s-ar teme de mine", se gîndi Raskolnikov, privind încruntat la mama şi sora lui. Puiheria Aleksandrovna, într-adevăr, cu cât tăcea mai mult, cu atât se temea mai mult.
 „Când erau departe, parcă-mi erau atât de drage", îi fulgeră prin minte lui Raskolnikov.
― Ştii, Rodea, Marfa Petrovna a murit! spuse deodată Pulheria Aleksandrovna.
― Care Marfa Petrovna?
― Ah, Doamne, Măria Petrovna Svidrigailova! Ţi-am scris atât despre dînsa!
― Aaa, da, îmi amintesc... şi a murit? A, nu zău? tresari el, parca trezindu-se din somn. A murit? Dar de ce?
― Închipuieşte-ţi, a murit subit! se grăbi Puiheria Aleksandrovna, încurajată de curiozitatea lui. Şi a murit exact când ţi-am expediat scrisoarea, în aceeaşi zi! Acest om îngrozitor pare-se că a fost cauza morţii ei. Se zice că ăr fi bătut-o groaznic!
― Aşa de rău se înţelegeau? întrebă Raskolnikov pe soră-să.
― Nu, dimpotrivă. Eră totdeauna foarte răbdator cu dînsa şi chiar foarte politicos. De multe ori a fost chiar prea îngăduitor, daca te gîndeşti la firea ei, a răbdat timp de şapte ani... Şi, deodată, şi-a pierdut răbdarea.
― Prin urmare, nu este un om atât de groaznic daca a ştiut să se stăpînească timp de şapte ani? Mi se pare, Dunecika, că tu îi dai dreptate?
― Nu, nu, este un om groaznic! Ceva mai înfiorător nici nu-mi pot închipui, se cutremură Dunia; apoi se încrunta şi rămase pe gînduri.
― Asta s-a întîmplat dimineaţa, urmă repede Puiheria Aleksandrovna. După aceea, ea a poruncit numaidecât să se pună caii la trăsură, ca să plece îndată după prînz în oraş, cum avea obiceiul să facă în asemenea împrejurări; la masa se zice că a mîncat cu multă pofta...
― Aşa bătută cum era?
― ...De fapt, aşa îi era obiceiul... şi cum a isprăvit masa, ca să nu întîrzie plecarea, s-a dus să facă baie... Vezi tu, făcea hidroterăpie; la moşie ău un izvor rece - se scalda acolo regulat - dar când a intrat în apă, a avut un atac de apoplexie!
― Nu-i de mirare! zise Zosimov.
― Şi a bătut-o rău?
― Acum e totuna, răspunse Dunia.
― Hm! Ce placere, mamă, să povesteşti astfel de lucruri, spuse, deodată iritat şi parcă fără să vrea, Raskolnikov.
― Fiindcă, dragul meu, n-am ştiut despre ce să mai vorbesc, îi scăpă Pulheriei Aleksandrovna.
― Dar ce, vă este frică tuturor de mine? întrebă el, strîmbîndu-şi gura într-un zîmbet.
― Aşa e, zise Dunia, privindu-l cu asprime. Mama, suind scara, şi-a făcut cruce, aşa îi era de teamă.
Faţa lui Raskolnikov se crispa dureros.
― Ah, ce tot spui, Dunia? Nu te supăra, te rog, Rodea... Cum poţi vorbi aşa, Dunia! bîigui, sfioasă, Pulheriă Aleksandrovna. Adevărul e că pe drum am tot visat, în vagon, cum o să ne întîlnim, cum o să ne spunem totul unul altuia... şi eram atât de fericită, că nici nu ştiu cum a trecut timpul! Dar ce tot îndrug! Sunt fericită şi acum... Degeaba vorbeşti, Dunia! Sunt fericită numai că te văd, Rodea...
― Lasă, mamă, şopti el, stingherit, fără să se uite la dînsa şi strîngîndu-i mână, mai avem noi timp să ne saturăm de vorbă! Spunînd acestea, se tulbură deodată şi se făcu ălb că varul; aceeaşi senzaţie înfiorătoare, pe care o mai avusese de curând, îi strînse inima că într-un cleşte de gheaţă; îşi dadu limpede seama că minţise îngrozitor, că nu vor mai avea niciodată timp să se sature vorbind, că de acum înainte nimeni nu va mai putea vorbi deschis vreodată. O clipă impresia acestui gînd dureros fu atât de puternică, încât, uitîndu-i pe cei de făţă, se scula în picioare şi dadu să iasă din odaie.
― Ce-i cu tine? strigă Razumihin, apucându-l de mînă. Raskolnikov se aşeză şi-şi roti tăcut privirile prin odaie: toţi se
uitau la el, nedumeriţi.
― De ce sunteţi atât de trişti cu toţii? strigă el pe neaşteptate. Vorbiţi! De ce stăm aşa? Hai, vorbiţi! Să discutăm... Ne-am adunat ca să tăcem din gura?... Hai, spuneţi ceva!
― Slavă Domnului! Am crezut că iar are un acces ca ieri, spuse Pulheria Aleksandrovna, făcându-şi cruce.
― Ce-i cu tine, Rodea? întrebă, neliniştită, Avdotia Romanovna.
― Nimic, mi-am adus aminte de o glumă, răspunse el, rîzînd brusc.
― Dacă e o glumă, cu atât mai bine! Şi eu am crezut că... murmură Zosimov, sculîndu-se. E timpul să plec: am să caut să măi trec pe aici... dacă te găsesc...
Salută şi ieşi.
― Ce om minunat! spuse Pulheriă Aleksandrovna.
― Da, da, un om minunat, vrednic, instruit, inteligent... începu Raskolnikov cu o grabă neaşteptată şi o însufleţire neobişnuită, nu-mi mai amintesc unde l-ăm întîlnit ăltă dată înainte de boala... Mi se pare că l-ăm mai întîlnit... Şi ăsta-i un om de treabă! făcu el, arătînd cu capul spre Razumihin. îţi place, Duniă? întrebă el şi deodată, cine ştie de ce, rîse.
― Foarte, răspunse Dunia.
― Uf, ce... îngrozitor eşti! spuse Razumihin, stînjenit, aprinzîndu-se la faţă, şi se sculă.
Pulheria Aleksandrovna zîmbi uşor, iăr Raskolnikov începu să rîda ţăre.
― Încotro?
― Am... treabă.
― N-ăi nici o treabă, rămîi! Zosimov a plecat şi atunci crezi că trebuie să te duci şi tu. Nu pleca... Cât e ceasul? Douăsprezece? Ce ceas frumos ăi Duniă! Dar de ce aţi tăcut iar? Numai eu clampănesc întruna!...
― Un dar de la Marfa Petrovnă, răspunse Dunia.
― Un obiect de mare valoare, adaugă Pulheriă Aleksandrovna.
― A-a-a, şi ce mare e, aproape că nu seamănă cu un ceas de damă!
― Mie-mi place ăşa, zise Dunia.
„Prin urmare nu este darul logodnicului", se gîndi Razumihin şi se înveseli ca din senin.
― Credeam că e un dar de la Lujin, observă Raskolnikov.
― Nu. El nu i-a daruit nimic Dunecikăi.
― Aşa! Mai ţii minte, mama, că am fost îndrăgostit şi că am vrut să mă însor? zise el deodată, uitîndu-se la maică-sa, mirata de întorsătură neaşteptată pe care o lua discuţia şi de tonul cu care îi vorbea.
― Da, da, dragul meu!
Şi Pulheria Aleksandrovna schimba o privire cu Dunecika şi cu Razumihin.
― Hm! Dar! Ce-ăş putea să povestesc? Aproape că nu-mi mai amintesc ce-ă fost. Eră o fata bolnăvicioasa, urmă el din nou visător, lasîndu-şi ochii în joş, mereu suferinda; îi placea să deă de pomana cerşetorilor şi tot visa să intre la mînăstire; într-o zi când îmi vorbea de schit, ău podidit-o lacrimile; da, da... îmi amintesc... îmi amintesc bine de tot. Era urîţică... în adevăr, nu ştiu de ce m-am ataşat de ea; poate fiindcă era mereu bolnavă... Să fi fost şchioapă său cocoşată, cred că aş fi iubit-o şi mai mult... (Raskolnikov zîmbi, îngîndurat.) Aşa... friguri de primăvară...
― Nu, nu e vorba numai de frigurile primăverii! îl întrerupse cu însufleţire Dunecika.
El îşi privi soră cu luăre-ăminte şi încordat, dar nu părea să auda şi nici să înţeleagă ce spune. Apoi, tot dus pe gînduri, se scula, se apropie de mama, o sărută, se întoarse la locul lui şi se aşeză.
― O măi iubeşti şi acum! zise Pulheria Aleksandrovna, înduioşată.
― Pe dînsa? Acum? Ah, da... vorbiţi despre ea! Nu. Acum, toate acestea parcă s-ăr fi întîmplat într-ăltă lume... e atâta timp de atunci. De altminteri, şi tot ce se întîmpla acum, parca nu s-ar întîmpla aici... Raskolnikov privi atent în jurul lui. Şi voi... parcă vă văd de la depărtare de mii de verste... Drăcu' ştie ce tot îndrug! De ce mă tot descoaseţi? se întrerupse el înciudat şi tăcu, muşcându-şi unghiile şi căzînd din nou pe gînduri.
― Ce locuinţă urîtă ăi, Rodea; e ca un cavou, zise deodată Pulheria Aleksandrovna, punînd capăt tăcerii apăsătoare. .Sunt sigură că o bună parte din melancolia ta se datoreşte locuinţei.
― Locuinţei? repetă el distrat. Da, locuinţa a contribuit mult... şi eu m-am gîndit la ăsta... Vai, mama, dacă ai şti ce idee ciudata ăi exprimat acum, ădaugă el deodată, zîmbind misterios.
Raskolnikov abia mai putea răbda revederea, după trei ani de despărţire, cu mama şi sora lui, dîndu-şi seama că era cu desăvîrşire imposibil să-şi împărtăşească gîndurile, să lege o conversaţie cu ele. Totuşi era un lucru despre care trebuia să vorbească împreună, ceva care nu suferea amânăre şi trebuia rezolvat chiar azi - după cum hotărîse el încă de dimineaţa, când se trezise din somn. Acum se agaţă fericit de acest ceva că de o ieşire.
― Uite ce este, Dunia, începu el pe un ton rece, aproape sever, desigur îmi cer iertare pentru comportarea de ieri, dar socotesc de datoria mea să-ţi amintesc că-mi menţin punctul de vedere. Ai de ales: eu sau Lujin. Eu sunt un ticălos, fie, dar tu nu trebuie să fii. Unul din noi ajunge. Iăr daca te măriţi cu Lujin, nu te măi consider soră mea.
― Rodea, Rodea! Iar vorbeşti ca ieri! exclamă, ămărîtă, Pulheria Aleksandrovna. Şi de ce tot spui că eşti un ticălos ― nu pot să îndur asta! Şi ieri spuneai acelaşi lucru...
― Frate! răspunse Dunia hotărît şi pe un ton atât de sever. Mi se pare ca aici e o înţelegere greşită din partea ta. M-am gîndit bine astă-noăpte şi am găsit care este eroarea. Mi se pare că tu îţi închipui că eu mă jertfesc nu ştiu pentru cine sau pentru ce. Dar te înşeli. Mă mărit pentru că vreau eu să mă mărit, pentru că mi-e greu să trăiesc aşa; după aceea, fireşte, m-ar bucura să pot fi de folos familiei mele, dar asta nu m-a împins să iău această hotărîre...
„Minte! gîndea Raskolnikov, muşcându-şi cu furie unghiile. Câtă mîndrie! Nu vrea să recunoască dorinţă ei de-a face pe binefăcătoarea!... Ce caractere păcătoase! Iubirea lor seamănă cu ura... O, cât vă... urăsc pe toţi!"
― Într-un cuvînt, mă mărit cu Piotr Petrovici, urma Dunecika, pentru că din două rele îl aleg pe cel mai mic. Am intenţia să îndeplinesc cinstit tot ce aşteaptă el de la mine şi, prin urmare, nu-l înşel... De ce zîmbeşti aşa?
Ea se aprinse şi în ochii ei licări mînia.
― Ai să îndeplineşti tot? întreba el, zîmbind cu răutate.
― Până la o anumita limita. Din felul şi forma în care m-a petit Piotr Petrovici, am înţeles numaidecât ce vrea de la mine. Fireşte, el are poate o prea înalta părere despre el însuşi, dar sper ca va şti să ma aprecieze şi pe mine... De ce rîzi?
― Şi tu, de ce roşeşti? Minţi, sora mea, minţi cu încapăţînare feminina, minţi ca să-mi dovedeşti că ai dreptate. Nu-l poţi stima pe Lujin: l-am văzut şi i-am vorbit. Prin urmare, te vinzi pentru bani şi, prin urmare, în orice caz, faci o fapta josnica; mă bucura faptul ca, cel puţin, mai poţi încă roşi!
― Nu e adevărat! Nu mint!... striga Dunecika, pierzîndu-şi sîngele rece. Nu m-aş mărita cu el dacă n-aş fi sigură că mă stimează şi ca ţine la mine; nu ma mărit cu el, daca nu sunt pe deplin convinsa ca îl pot stima şi eu. Din fericire, ma pot încredinţa de toate acestea chiar astăzi. Căsătoria asta nu este josnica precum spui tu! Dar chiar dacă ai avea dreptate şi m-aş fi hotărît sa fac o ticăloşie, nu este oare o cruzime din partea ta să-mi vorbeşti astfel? De ce-mi ceri un eroism pe care, poate, nici tu nu eşti în stare să-l ăi! Asta-i tiranie, oprimare! Dacă făc un rău, mi-l fac numai mie... încă n-am omorît pe nimeni!... Ce te uiţi aşa la mine? De ce-ai pălit? Rodea, ce-i cu tine? Rodea, dragul meu!...
― Doamne! Leşină! Din pricina ta! striga Pulheria Aleksan-drovna.
― Nu, nu... fleacuri... nu-i nimic. Mi se cam învîrteşte capul. N-am leşinat deloc... Numai la leşinuri va gîndiţi! Hm, da... ce-am vrut să spun? în ce fel te vei încredinţa chiar azi daca poţi să-l stimezi sau nu, şi ca el... te preţuieşte? Aşa ai spus, nu? Mi se pare că ăi spus „astăzi"? Sau n-am auzit bine?
― Măicuţo, arata-i scrisoarea lui Piotr Petrovici, zise Dunecika. Cu mîinile tremurânde, Pulheria Aleksandrovna scoase
scrisoarea. Raskolnikov o luă cu multă curiozitate. Dar, mai înainte de a o despături, se uita deodată mirat la Dunecika.
― Ciudat, rosti el încet, ca şi cum o idee nouă l-ar fi surprins, de ce ma frămînt atât? Pentru ce atâta gălagie? Mărită-te cu cine vrei, la urma urmei!
Vorbea ca pentru el, dar, după ce spuse toate acestea cu glas tare, îşi privi un timp, cu mirare sora.
În sfîrşit, cu aceeaşi mirare ciudata desfăcu biletul, îl citi încet, cu luare-aminte, şi-l mai reciti o data. Pulheria Aleksandrovna era în culmea neliniştii; de altminteri, toţi se aşteptau la vreo ieşire.
― Ma mira, începu el după o scurta gîndire, întinzînd scrisoarea mamei, dar fără sa se adreseze cuiva anume, doar are procese, e avocat, vorbeşte cu ifos... şi totuşi, cât de agramat scrie.
Toţi rămaseră nedumeriţi; nu se aşteptaseră la asta.
― Ei toţi scriu aşa, răspunse tăios Razumihin.
― Ai citit?
― Da.
― I-am arătat scrisoarea, Rodea... ne-am sfătuit măi adineauri, începu Pulheria Aleksandrovna, tulburata.
― Este, de fapt, stilul folosit în justiţie, o întrerupse Razumihin, şi astăzi încă, prin tribunale, actele se întocmesc astfel.
― În justiţie? Da, da, tocmai în justiţie, stil oficial... Nu că ar fi cu desăvîrşire agramat, dar nici literar nu scrie - un stil oficial.
― Piotr Petrovici nu ascunde, de altminteri, că n-ă avut parte de multa învăţătura, ba chiar se lauda că şi-ă croit singur drumul, interveni Avdotiă Romanovna, oarecum jignită de acest nou ton ăl fratelui ei.
― Ei, daca şe lauda, are şi de ce, n-am ce zice. Tu, surioara, pari cam supărata fiindcă din toătă aceasta epistola am tras o concluzie cam neserioasă şi crezi, desigur, că mă leg de fleacuri, ca să te zădarăsc, să-ţi fac în ciuda. Departe de asta; stilul acestei scrisori m-a făcut să ajung la o concluzie care nu-i deloc lipsită de importanţa în cazul de faţa. De pilda, expresia: „să nu aruncaţi vina pe mine" este foarte semnificativa şi are un sens foarte clar; apoi ameninţa că se va retrage pe loc daca vin şi eu la voi. Această ameninţare de a se retrage este un fel de a vă spune că, daca nu-i daţi ascultare, are să vă lase baltă, acum, după ce v-a adus la Petersburg. Ei, şi acum spune: aceste cuvinte, fiind din partea lui Lujin, pot fi oare tot atât de jignitoare daca ar fi fost scrise de el - îl arătă pe Razumihin - sau de Zosimov, de unul dintre noi?
― N-nu, răspunse Dunecikă, însufleţindu-se, am înţeles foarte bine acest lucru; am înţeles că şi-a exprimat prea frust gîndul şi că, poate, nu e destul de meşter în ale scrisului... Ai judecat foarte bine, frate. Nici nu m-am aşteptat...
― Aşa se scrie în stil juridic şi el n-avea cum sa scrie altfel; de aceea, poate nici nu este de vină că s-ă exprimat atât de grosolan. Totuşi trebuie să te dezamăgesc întrucâtva: scrisoarea asta mai conţine o fraza care este o calomnie la adresa mea şi încă una destul de meschină. Am dat ieri bani unei văduve, bolnavă de ftizie, lovita de nenorocire şi nu „sub pretextul înmormîntării", ci pentru înmormîntare, şi nu fiicei sale, unei fete de „moravuri uşoare" (pe care, de altfel, am văzut-o ieri pentru prima data în viaţa), ci tocmai văduvei. în toate acestea, văd o dorinţă cam pripită de a mă înjosi în ochii voştri şi de a mă îndepărta de voi. A folosit iar stilul juridic, adică îşi dezvăluie prea limpede scopul, şi cu o grabă plina de naivitate. Nu este un prost, dar că să te porţi cu înţelepciune, nu ajunge numai să fii deştept. Toate acestea caracterizează omul şi... nu cred să ţină prea mult la tine. Ţi le spun toate acestea ca să-ţi deschid ochii, fiindcă doresc din toată inima numai binele tău...
Dunecikă nu răspunse; hotărîrea ei fusese luată măi înainte şi nu aştepta decât să vina seara.
― Şi atunci, tu, Rodea, ce-ai hotărît? întreba Pulheria Aleksan-drovna, şi mai alarmata ca adineauri de felul aşezat de a vorbi, de tonul oficial al discuţiei.
― Ce să hotărăsc?
― Păi ai văzut ce scrie Piotr Petrovici: să nu vii astă-seară la noi, ca el se retrage... dacă vii tu. Şi de aceea te întreb ce-ai de gînd să faci...?
― Ramîne să hotărăşti în primul rind mata, dacă aceasta cerere a lui Piotr Petrovici nu te jigneşte, şi, în al doilea rând, Dunia, dacă nici ea nu se simte jignita. Eu am să fac ce vreţi voi, adaugă el cu răceala.
― Dunecikă a şi hotărît şi eu sunt cu totul de părerea ei, se grăbi să spună Pulheria Aleksandrovna.
― Eu cred, Rodea, că trebuie neapărat sa fii de faţa la aceasta întîlnire şi te rog insistent să vii asta-seară la noi, zise Dunia. Ai să vii?
― Da.
― Şi am să te rog şi pe dumneata să fii la noi la oră opt, ădaugă ea către Razumihin. Mama, îl poftesc şi pe dumnealui...
― Foarte bine, Dunecikă. Ei, şi acum, dacă aţi hotărît aşa, adaugă Pulheria Aleksandrovna, fie cum vreţi voi! Parcă mă simt mai uşurată: nu-mi place sa mă prefac şi să mint; măi bine să vorbim pe faţă... N-ăre decât să se supere acum, dacă are poftă, Piotr Petrovici!

Capitolul IV

În clipa aceea, uşa se deschise încet şi o fată, cu o căutătura sfioasa, intra în odaie. Toţi se întoarseră cu mirare şi curiozitate spre ea. Raskolnikov n-o recunoscu la început. Era Sofia Semionovna Marmeladova. O văzuse ăseără pentru prima oară, dar în împrejurări si într-o îmbrăcăminte care-i lasaseră în memorie cu totul alta imagine. Acum se afla în faţa lui o fata modesta, ba chiar sărăcăcios îmbrăcata, foarte tânără, aproape o copila, sfioasă şi plina de cuviinţa, cu o făţă blînda şi parcă puţin speriata. Purta o rochiţa lucrata în casa, iar în cap o pălarioară veche, demodata; numai ca în mînă ţinea, ca şi ieri, umbreluţa de soare. Văzînd pe neaşteptate odaia plina de oameni, ea nu numai că se intimida, dar se pierdu cu totul, se sperie ca un copil mic şi chiar făcu o mişcare de retragere.
― A... dumneata eşti?... zise Raskolnikov, foarte mirat, şi deodată se tulbură şi el.
Se gîndi numaidecât că mama şi sora lui ştiau din scrisoarea lui Lujin de existenţa unei fete de „moravuri uşoare". Tocmai protestase împotriva calomniei lui Lujin şi declarase că o văzuse pe aceasta fată pentru prima oară în viaţa lui şi acum, deodată, intra chiar ea în odaie. îşi aminti, de asemenea, ca nu protestase defel împotriva expresiei „moravuri uşoare". Toate acestea îi trecură vălvîrtej prin minte, într-o clipita. Se uita atent la făta care se oprise în prag şi o văzu atât de umila, încât îl copleşi un sentiment de nesfîrşită compătimire. Iar în clipa aceea când, speriata, ea dadu să fuga, el simţi că i se strînge inima.
― Nu mă aşteptam să veniţi, şe grăbi el sa spună, poftind-o din ochi sa intre. Poftiţi, va rog, luaţi loc! Veniţi, desigur, din partea Katerinei Ivanovna. Poftiţi, nu, nu acolo, luaţi loc aici...
La intrarea Soniei, Razumihin, care şedea pe unul dintre cele trei scaune ale lui Raskolnikov, chiar lîngă uşa, şe ridicase ca să-i facă loc. Mai întîi Raskolnikov îi arătase fetei locul pe divan, unde şezuse mai adineauri Zosimov, dar, amintindu-şi ca divanul este o mobila cu caracter prea intim, care-i serveşte de pat, se grăbi şă-i arate scaunul lui Razumihin.
― Tu şezi aici, îi spuse el lui Razumihin, poftindu-l în colţul unde şezuse Zosimov.
Sonia luă loc, aproape tremurând de frica, şi se uita sfios la cele două doamne. Se vedea că ea singură nu înţelegea cum de avea îndrăzneala să stea alaturi de ele. Şi acest gînd o răscoli într-atât, încât se ridica deodată în picioare şi, foarte tulburată, îi spuse lui Raskolnikov:
― Eu... Eu... am venit numai pentru o clipă, iertaţi-mă că v-am deranjat, începu ea, bîlbîindu-se. Vin din partea Katerinei Ivanovna, care n-ă avut pe cine să trimită... Katerina Ivanovna m-a trimis să va rog foarte mult să poftiţi mâine la înmormîntare, dimineaţa... la slujba... la cimitirul Mitrofanii şi pe urma la noi... la dînsa... să luaţi o gustare... Să-i faceţi cinstea... M-ă trimis să va rog...
Aici, Sonia se poticni şi tăcu.
― Am să caut neapărat... neapărat, răspunse Raskolnikov, sculîndu-se de asemenea în picioare şi bîlbîindu-se şi el, lasînd frazele neisprăvite... Faceţi-mi placerea, luaţi loc, zise el deodată, trebuie să vă vorbesc. Poate sunteţi grăbita, dar, va rog, îngăduiţi-mi cîţeva clipe...
Şi el împinse scaunul. Sonia se aşeza din nou, arunca o privire sfioasă şi pierdută spre cele doua doamne şi-şi lasă capul în piept.
Obrazul palid lui Raskolnikov se făcu roşu; tresari şi ochii i se aprinseră.
― Mamă, zise el cu glas hotărît, stăruitor, domnişoara este Sofia Semionovna Marmeladova, fiica acelui nefericit domn Marmeladov, pe care l-au strivit caii ieri sub ochii mei şi despre care ţi-am vorbit adineauri...
Pulheria Aleksandrovna se uita printre gene la Sonia; nu-şi putea refuza aceasta mica placere, cu toata teamă pe care i-o inspira privirea plina de sfidare şi stăruinţă a fiului ei. Dunecika o privea drept în faţa, cu seriozitate şi nedumerire, pe biata fată. Auzindu-se astfel prezentata, Sonia ridica ochii şi se ruşina şi mai tare.
― Voiam să vă întreb, se grăbi Raskolnikov, cum s-au petrecut lucrurile astăzi la dumneavoastră? Nu v-a supărăt nimeni?... De pilda, poliţia?
― Nu. Totul ă trecut în linişte... Se ştia prea bine pricina morţii, aşă că ne-au lasat în pace. Numai chiriaşii sunt supăraţi...
― De ce?
― Ca ţinem mortul prea mult... e cald, miroase... aşa că azi, la vecernie, o sa-l transportam la cimitir; pînă mâine, are şă rămână la capela. Katerina Ivanovna s-a opus mai întîi, dar acum vede şi dînsa ca nu se poate altfel...
― Aşadar, astăzi?
― Dînsa vă roagă să ne faceţi cinstea să asistaţi mâine la slujbă şi sa poftiţi la dînsa, la praznic.
― Prin urmare, face şi praznic?
― Da, o gustare; m-a însărcinat şă va mulţumesc că ne-aţi ajutat ieri... Fără dumneavoastră, nu am fi avut cu ce să-l înmormîntăm.
Buzele şi bărbia începură să-i tremure, dar ea se stăpîni şi-şi înghiţi lacrimile, lasîndu-şi degrabă ochii în pămînt.
Între timp, Raskolnikov o privea atent. Avea un obrajor slabuţ şi palid, cu trasaturi mărunte, cam neregulate, un năsuc şi o bărbie ascuţite. N-ai fi putut şă zici că e drăguţa; în schimb, ochii ei albaştri erau atât de limpezi şi, când se însufleţeau, dadeau feţei o expresie de bunătate atât de mare şi de candida că, fără să vrei, te simţeai atras de ea. Obrazul ei, ca, de altfel, întreaga ei înfăţişare, mai avea o trăsătură caracteristică: cu toate ca Sofia împlinise optsprezece ani, părea mult mai tânără, ai fi zis că e o fetiţa, şi asta se vedea uneori pînă şi în gesturile ei, caraghios de copilareşti.
― Dar cum a izbutit Katerina Ivanovna să facă faţă cu o sumă atât de mică? Şi încă să se gîndească să facă şi praznic? întrebă Raskolnikov, vrând cu tot dinadinsul să întreţină conversaţia.
― Sicriul e simplu de tot... şi totul are să fie simplu, aşa că n-a costat scump... mai adineauri am făcut socoteala cu Katerina Ivanovna şi am văzut că rămîne destul ca să-l pomenim... şi Katerina Ivanovna ţine atât de mult la asta. Nu se poate... e o mîngîiere pentru dînsa... ştiţi doar cum este...
― Înţeleg, înţeleg... fireşte... Vă uitaţi la odaia mea? Mamă spune că seamănă cu un cavou.
― Ne-aţi dat ieri tot ce aţi avut, zise Sonecika deodată repede, aproape în şoaptă, şi iarăşi îşi lasă capul în piept.
Buzele şi bărbia începură din nou să-i tremure. Locuinţa sără-căcioăsă a lui Raskolnikov o mirase de la început şi acum vorbele îi scăpaseră singure din gură. Se făcu tăcere. Ochii Dunecikăi se luminară, iăr Pulheria Aleksandrovna o privi aproape cu prietenie.
 ― Rodea, zise dînsa, sculîndu-se, atunci ne-am înţeles, luăm masă împreună. Să mergem, Dunecika... Ar trebui să te duci să te plimbi puţin, apoi să te odihneşti, să stai niţel culcat şi să vii cât măi devreme la noi... Mă tem că te-am obosit...
― Da, da, am să vin, răspunse el, ridicându-se grăbit... De altfel, mai am ceva treabă...
― Cum, şi o să luaţi masă separat? strigă Razumihin, uitîndu-se mirat la Raskolnikov. Ce tot îndrugi?
― Da, da, am să vin, fireşte, negreşit... Măi rămîi aici o clipă. Nu aveţi nevoie de el acum, mamă? Sau, poate vi-l răpesc?
― Vai, nu, nu! Dar, Dmitri Prokofici, fă-ne placerea şi vino şi dumneata la masă.
― Te rog să vii, îl rugă Dunia.
Razumihin se înclină, luminîndu-se la faţă. O clipa toţi se simţiră stingheriţi.
― Rămîi cu bine, Rodea, adică, la revedere; nu-mi place acest „rămîi cu bine". Rămîi cu bine, Nastasia... Vai, iarăşi am spus „rămîi cu bine"!...
Pulheria Aleksandrovna avea de gînd s-o salute şi pe Sonecika, dar, cu toată bunăvoinţa, nu se putu hotărî la asta şi ieşi grăbită din odaie.
Avdotiă Romanovna, însă, parcă-şi aştepta cu nerăbdare rândul şi trecând în urma mamei sale, pe lîngă Sonia, o saluta după toate regulile politeţii. Sonecika se ruşina, se înclină grabnic şi speriată, iar pe faţa ei se oglindi o impresie dureroasă, că şi cum politeţea şi atenţia Avdotiei Romanovna ar fi fost un chin copleşitor pentru ea.
― La revedere, Dunia! strigă Raskolnikov pe palier. Da-mi mînă!
― Păi ţi-am măi dat-o. Ai uitat? răspunse Dunia cu duioşie, întorcându-se stingherită spre dînsul.
― Nu-i nimic, măi da-mi-o o dată!
Şi el strînse cu putere degetele ei subţiri. Dunecika îi zîmbi, roşi, îşi smulse în grabă mână dintr-a lui şi pleca după mama ei, fericita, fără să ştie de ce.
― Foarte bine! zise Raskolnikov Soniei, înapoindu-se în odaie şi uitîndu-se la ea cu o privire senină. Dumnezeu să-i odihnească pe cei răposaţi, dar morţii cu morţii şi viii cu viii! Nu-i aşă?
Sonia şe uită cu mirare la chipul lui deodată luminat; un timp, Raskolnikov rămase tăcut, cercetînd-o cu luăre-ăminte: tot ce-i povestise despre dînsa răposatul îi trecu o clipa prin minte.
― Doamne, Dunecika! zise Pulheria Aleksandrovna în strada. Acum parca mă bucur şi eu că am plecat: mă simt măi uşoară. Văi, să mă fi gîndit ieri, în vagon, că pînă şi asta are să mă bucure!
― Eu repet, mamă: este încă foarte bolnav. Oare mata nu vezi? Poate că s-a îmbolnăvit, suferind pentru noi. Trebuie sa fim îngăduitoare şi atunci multe, multe se pot iertă...
― Tu n-ai fost însă deloc îngăduitoare! o întrerupse Pulheria Aleksandrovna cu aprindere şi parca cu gelozie. Ştii, Dunia, mă uitam la voi: eşti leit portretul lui şi nu atât la faţă, cât la suflet; amîndoi sunteţi melancolici, amîndoi tăcuţi şi iuţi la mînie, amîndoi mîndri şi mărinimoşi... Dar nu se poate ca el să fie egoist, Dunecika, nu-i aşa? Ce zici?... Şi, când mă gîndesc la cele ce se vor întîmpla diseară, mi se strînge inima!
― Nu te îngrijora, mamă: are să fie ce trebuie să fie.
― Dunecika! Dar gîndeşte-te numai la situaţia noastră! Dacă Piotr Petrovici renunţă? scapă imprudent Pulheria Aleksandrovna.
― Ce fel de om ar fi dacă ar face-o? răspunse tăios şi dispreţuitor Duniă.
― Bine am făcut că ătn plecat, se grăbi s-o întrerupă Pulheria Aleksandrovna. Trebuia să se ducă undeva, avea treabă; să se ducă, să mai respire niţel ăer... e ătît de înăbuşitor acolo sus... dar unde să respiri aer aici? Aici şi pe strada e ca într-o odaie fără fereastră. Doamne, ce oraş!... Stai, da-te la o parte, au să te strivească, transportă ceva! Un pian... zău... cum se înghesuie... Şi de fata aceea mă tem tare...
― De care fată, mamă?
― De Sofia Semionovna asta, care tocmai venise...
― De ce?
― Am o presimţire, Dunia. Mă crezi sau nu, cum a intrat m-am gîndit numaidecât că tocmai aici e buba...
― Nicidecum! strigă Dunecika, înciudată. Cum eşti şi mata, mamă, cu presimţirile! O cunoaşte abia de ieri; când a intrat nici n-a ştiut cine este.
― Ai să vezi!... Mă nelinişteşte. Ai să vezi, ai să vezi! Nu mi-a fost la îndemînă când se uita la mine; se uită şi ăveă nişte ochi, că era să cad de pe scaun, îţi aminteşti, când el ă început prezentările? Şi apoi, nu e ciudat? Ştii ce a scris Piotr Petrovici despre ea, şi Rodea ne-a prezentat-o, şi încă ţie! Prin urmare, ţine la ea!
― Multe scrie Piotr Petrovici! Şi despre noi s-a vorbit, s-a scris, ai uitat? Eu sunt convinsă că este... o fată de treabă şi că toate astea-s vorbe.
― Să dea Dumnezeu!
― Cât despre Piotr Petrovici, este un bîrfitor ordinar! spuse deodată Dunecika.
Pulheria Aleksandrovna rămase fără grai. Discuţia se întrerupse.
― Uite despre ce e vorba, iată ce treabă am cu tine... zise Raskolnikov, trăgîndu-l pe Razumihin la fereastră...
― Atunci am să-i comunic Katerinei Ivanovna ca o sa veniţi... spuse grăbită Soniă, ridicându-se ca să plece.
― Îndată, Sofia Semionovna, aşteptaţi numai o clipă, nu ne încurcaţi deloc, nu avem secrete... Aş vrea să vă mai spun două vorbe... Ascultă, se întoarse el către Razumihin, fără să isprăvească, parcă tăind cu toporul. îl cunoşti pe ăla... cum îi zice... Pe Porfiri Petrovici?
― Cum să nu-l cunosc? Mi-e ruda. Dar ce este? adaugă Razumihin, foarte mirat.
― El anchetează căzui acela... asasinatul... despre care aţi discutat ieri?
― Da. Şi?... 
Razumihin holbă ochii.
― I-a interogat pe cei cu amanete; am avut şi eu două lucruşoare acolo, nişte fleacuri, totuşi e un ineluş al soră-mii, pe care mi-l daduse ca amintire la plecare, şi ceasul de argint al tatălui meu. Toate la un loc nu fac mai mult de cinci-şase ruble, dar ţin la ele ca amintiri. Acum ce să fac? Nu vreau să se piarda, măi ales ceasul. Am tremurat adineauri că ăre să ceară mamă să-l vada, când s-a vorbit de ceasul Dunecikăi. E singurul lucru care a rămăs de la tata. Mama se îmbolnăveşte dacă se pierde! Aşa-s femeile! învaţă-mă tu ce să făc. Ştiu că ar trebui să mă duc să dau o declaraţie. Dar n-ar fi bine să mă duc chiar la Porfiri Petrovici, ce zici? Ce crezi? Aş vrea sa isprăvesc cât mai repede. Ai să vezi că mama are să întrebe de ceas încă înainte de măsă.
― În nici un caz să nu te duci la secţie, ci de-a dreptul la Porfiri! strigă Razumihin, cuprins deodată de nu ştiu ce tulburare. Cât de fericit sunt! Dar ce mai stăm, sa mergem chiar acum, e la doi paşi de aici, îl găsim negreşit!
― Fie... să mergem...
― Are sa fie foarte, foarte mulţumit sa te cunoască! I-am vorbit mult despre tine cu diverse ocazii... Şi ieri i-am vorbit. Să mergem!... Prin urmare, ai cunoscut-o pe bătrînă? Asta e!... Ce întorsătură minunată, minunată!... A, da... Sofia Ivanovna...
― Sofia Semionovna, îl corecta Raskolnikov. Sofia Semio-novna, omul acesta este Razumihin, prietenul meu şi un om foarte de treaba...
― Daca aveţi un drum de făcut... începu Sofia imimidîndu-se şi mai tare, neîndrăznind să se uite nici măcar la Razumihin.
― Să mergem! hotărî Raskolnikov. Am să trec pe la dumneavoastră încă astăzi, Sofia Semionovna, dar vă rog să-mi spuneţi unde locuiţi?
Spuse aceste cuvinte nu încurcat, dar cu oarecare graba şi ferindu-se de a întîlni privirea fetei. Sofia îi dadu adresa şi se roşi toata. Ieşiră tustrei.
― Nu încui? întreba Razumihin, coborând scara în urma lor.
― Niciodată!... De mai bine de doi ani vreau să cumpăr un lacăt, adaugă el cu nepăsare. Ferice de cine nu are ce încuia, spuse el Sofiei, rîzînd. Se opriră jos, în gang. Dumneata o iei la dreaptă, Sofia Semionovna? Dar, spune-mi te rog: cum ai aflat unde stau? întreba el, dar se vedea că ar fi vrut să-i spună cu totul altceva şi că ar fi vrut să se uite în ochii ei liniştiţi, limpezi şi nu izbutea, parcă.
― Păi i-aţi dat ieri adresa Polinkăi.
― Polia? A, da... Polecika! Micuţa aceea... sora dumitale? I-am dat adresa?
― Aţi uitat?
― Nu... îmi amintesc...
― Eu am auzit de dumneavoastră chiar de la răposat, încă în ziua când... Numai că nu ştiam cum vă zice şi nici el nu ştia... Acum însă... când am aflat cum vă cheamă... am venit... şi am întrebat: unde şade domnul Raskolnikov?... Nu ştiam ca şi dumneavoastră sunteţi subchiriaş... Rămîneţi cu bine... Am sa-i spun Kaţerinei Ivanovna...
Se simţea fericita că putea, în sfîrşit, sa plece; porni cu capul în pămînt, grăbita să străbată cât mai iute cei douăzeci de paşi pînă la colţul străzii, unde trebuia s-o ia la dreapta, să dispară din văzul lor şi, rămînînd singură, sa meargă iute, fără să se uite nici în dreaptă, nici în stînga, gîndindu-se, retrăind în minte şi cumpănind fiecare cuvînt rostit, fiecare gest. Niciodată, niciodată în viaţa nu încercase ceva asemănător. O lume noua răsărise pe neaşteptate, nedesluşit, în sufletul ei. îşi aminti că Raskolnikov promisese să vina la dînsa azi, poate încă în dimineaţa aceea, poate chiar acum!
„Numai de n-ar veni astăzi! Fă, Doamne, să nu vina astăzi! şopti ea cu inima strînsă, implorând cerul ca un copil speriat. Doamne! Să vină la mine... în odaia aceea... sa vada, o, Doamne!"
Şi, fireşte, cufundată în gînduri, Soniă nu putea să observe că un necunoscut o urmărea cu grija, pas cu pas. O urmarea de când ieşise din gang. în momentul când tustrei se opriseră să mai schimbe doua vorbe pe trotuar, domnul acesta trecea pe lîngă ei şi tresari mirat, prinzînd din înţîmplare vorbele Soniei: „Am întrebat: unde sade domnul Raskolnikov?" Trecătorul îi cerceta pe furiş, dar cu atenţie, pe toţi trei, mai ales pe Raskolnikov, căruia îi vorbea Soniă; apoi privi casa şi şi-o însemna în minte. Toate acestea le făcu într-o clipă, din mers, cât se poate de discret, apoi trecu mai departe, mergînd ceva mai încet, ca şi cum ar fi aşteptat pe cineva. Pe Sonia o aştepta; văzuse că cei trei îşi luau rămăs bun şi că Sonia se îndrepta spre casa.
„Unde-o fi stînd? Am mai văzut-o undeva, se gîndea el, căutînd sa-şi amintească chipul Soniei... Trebuie să aflu."
La colţul ştrăzii, el trecu drumul, se întoarse şi văzu că Sonia merge pe urmele lui, pe acelaşi drum şi că e atât de absorbita de gîndurile ei, încât nu vede nimic. După colţ, eă coţi pe aceeaşi strada pe care trebuia s-o apuce şi el. O urma fără s-o piarda din ochi, dar mergînd pe celalalt trotuar; după vreo cincizeci de paşi, trecu din nou strada pe partea pe care mergea Sonia, o ajunse din urmă şi merse în spatele ei, păstrând distanţa de cinci paşi.
Era un bărbat de vreo cincizeci de ani, destul de înalt, trupeş, cu umeri laţi şi cam rotunjiţi, ceea ce îl făcea sa para adus de spate, îmbrăcat elegant şi comod, avea o înfăţişare impunătoare, de boier. Ţinea în mînă un baston frumos, cu care izbea trotuarul la fiecare pas; mănuşile erau impecabile. Obrazul lui, cu pomeţii ieşiţi, era destul de placut, iar după culoarea şi prospeţimea pielii nu părea un locuitor al Petersburgului. Părul, încă des, blond-deschis, abia începuse a încărunţi, iar barba deasă şi lată, care cobora că o lopata pe piept, era şi mai blonda decât părul. Ochii albaştri aveau o privire rece, serioasă, fixa; buzele erau roşii. în toate amănuntele, acest bărbat se păstrase bine şi părea mult mai tânăr decât era.
Când Sonia ajunsese în dreptul canalului, rămăseseră singuri pe trotuar. Tot uitîndu-se după dînsă, domnul îşi dadu seama că e distrată şi absorbita de gîndurile ei. Ajunsa în faţa casei în care locuia, Sonia intra în gang, iar el o urma, cam mirat. în curte fata o lua la dreapta, în colţul unde începea scara spre locuinţa ei. „Hm!" făcu boierul necunoscut, şi începu şă urce scara pe urmele ei. Abia atunci îl observa şi ea. Fata urca la etajul doi, coti pe coridor, şi suna la uşa cu numărul nouă, unde scria cu cretă: „Kăperrtăumov, croitor". „Hm!" făcu iarăşi necunoscutul, mirat de ciudata coincidenţa, şi suna alaturi, la numărul opt. Cele două uşi erau la şăşe paşi una de cealaltă.
― Staţi la Kapernaumov? întrebă el şi rîse, uitîndu-se la ea. Mi-a dres o jiletca. Eu stau alaturi, la doamna Reslih, Gertruda Karlovna. Ce potriveala!
Sonia îl privi cu atenţie.
― Suntem vecini, urmă el cu deosebita voioşie. Sunt abia de trei zile în oraş. La revedere, sper să ne mai întîlnim.
Sonia nu răspunse; uşa se deschise şi ea se strecura în casă. Se simţea ruşinată şi parca puţin speriata...
Tot drumul pînă la Porfiri Petrovici, Razumihin se arata neobişnuit de surescitat.
― Foarte bine, frate, repeta el de câteva ori, şi mă bucur! Ma bucur grozav!
 „De ce te-i fi bucurând?" se întrebă în gîndul lui Raskolnikov.
― Habar n-aveam că şi tu amanetai la bătrînă. E... e mult de atunci? Adică, e mult de când ai fost la ea?
„Ce tembel naiv!"
― Când am fost? Raskolnikov se opri, cautînd să-şi aducă aminte. Cu vreo trei zile înainte de moartea ei, mi şe pare. De altfel, eu nu pot sa răscumpăr obiectele acum, se grăbi el sa adauge, ca şi cum ar fi fost preocupat de obiectele lui, nu am decât o rubla de argint... din pricina acelui afurisit delir de ieri!
Apasă în chip deosebit pe cuvîntul „delir".
― Da, da, fireşte, şe grăbi să-i cânte în strună Razumihin. Deci asta te-a... impresionat atunci într-o oarecare măsură... Ştii, şi în delir tot vorbeai de inele şi lanţişoare... Da, da fireşte... Acum e limpede, foarte limpede. „Aşa, va să zică le-ă intrat în cap ideea asta! Şi omul ăsta, care s-ar lasă răstignit pentru mine, şe bucură ca s-a lamurit de ce pomeneam de inele în delir! Vorbele mele trebuie să fi întărit bănuielile... tuturor!"...
― O să-l găsim oare? întrebă el tare.
― Îl găsim, cum să nu-l găsim?! se grăbi să afirme Razumihin. Este un băiat simpatic, ai să vezi! E ca un urs, adică este şi un om de lume, dar e şi urs în unele privinţe. Nu-i prost de fel, e deştept, da, chiar foarte deştept, dar are un fel al lui de a gîndi... E bănuitor, sceptic, cinic... îi place să tragă oamenii pe sfoară, adică, mai bine zis, îi place să păcălească lumea... Şi, fireşte, se ţine de metodele învechite, bazate pe probe materiale... dar îşi cunoaşte, îşi cunoaşte meseria... Anul trecut, a descoperit un căz, un asasinat, în care mai toate urmele fuseseră şterse! Şi doreşte grozav, grozav să te cunoască!
― De ce aşa de grozav?
― Adică nu tocmai... vezi tu, în vremea din urma, de când te-ai îmbolnăvit, i-am vorbit des şi mult despre tine... Şi el a ascultat... şi când a aflat că ai urmat dreptul şi că nu poţi sa-ţi isprăveşti studiile din motive materiale, a spus: „Ce păcat!" Şi eu am tras concluzia... adică nu numai asta, dar toate la un loc. Ieri, Zametov... Asculta, Rodea, ăseără am fost beat, ţi-am îndrugat vrute şi nevrute pe când mergeam spre casă... şi mă tem că tu ai luat prea în serios spusele mele...
― Ce anume? Că ei mă socotesc nebun? Poate că au dreptate, spuse Raskolnikov, zîmbind silit.
― Da, da... adică ce spun! Nu, nu!... Dar tot ce am spus... (şi despre celelalte) toate au fost nişte aiureli de om beat.
― Ce te tot scuzi? Mă plictiseşti! strigă Raskolnikov cu enervare exagerată. De altfel, se prefăcea într-o anumită măsură.
― Ştiu, ştiu, înţeleg. Fii sigur că te înţeleg. Mi-e şi ruşine să-ţi spun...
― Dacă ţi-e ruşine, n-ai decât să taci!
Tăcură ămîndoi. Razumihin era în culmea fericirii şi Raskolnikov se simţea dezgustat de această. îl nelinişteau şi cele ce abia îi spusese Razumihin despre Porfiri Petrovici.
„Şi în faţă ăstuia trebuie să mă prefac, gîndeă el, pălind, şi îi zvîcneă inima în piept. Să mă prefac cât mai natural. De fapt, ca să par natural ar fi să nu mă prefac deloc. Să mă străduiesc să nu mă prefac prea mult. Nu, şi străduinţa ăsta mi-ar da un ăer nenatural... La urma urmelor, cum o fi... vom vedea... şi acum... e bine său nu că mă duc acolo? Fluturele vine singur la flacără. îmi bate inimă, ăstă-i prost."
― În casa asta cenuşie, zise Razumihin.
„Cel mai important lucru de ştiut este: a aflat sau nu Porfiri Petrovici că ăseără am fost la zgripţuroăică ăceeă în căsă... şi că am întrebat de sînge? Trebuie să aflu numaidecât, de la primul păs, cum intru, să ghicesc după mutră lui; altfel... altfel... să ştiu bine că mă dau de gol şi tot am să aflu!"
― Ştii ceva? îi spuse el deodată lui Razumihin, zîmbind ştrengăreşte, îmi pare, frăţioăre, că de azi-dimineaţă eşti într-o mare frămîntăre. Aşa-i?
― Frămîntare? Nu sunt câtuşi de puţin frămîntat, tăgădui Razumihin.
― Ba da, frate, nu mă înşel. Uite, adineauri, şedeai pe scaun cum nu şezi niciodată, pe un capăt şi tresăreăi întruna. Ba săreai în sus fără nici o pricină, ba păreai supărat, ba mutra ta se făcea mai dulce ca mierea. Ai şi roşit chiar; mai ales când ai fost invitat la masă, ai roşit grozav.
― Nu-i adevărat!... Ce tot îndrugi acolo?
― De ce te fîstîceşti ca un şcolar? Ptiu, drace, iar a roşit!
― Nu fi porc!
― Dar de ce te ruşinezi? Romeo! Lasă, te spun eu ăzi undeva, hă-hă-hă! Ce-o să măi rîda mama... şi încă cineva!...
― Stai, stai, ascultă, e foarte serios, e... dracu' ştie ce, dacă e vorba pe aşa! se zăpăci de-a binelea Razumihin, îngheţînd de groază. Ce-ai să le spui? Eu, frate... Ah, ce porc eşti!
― Un adevărat trandafir de primăvară! Ce bine-ţi şăde, dacă ăi şti: un Romeo lung de doi metri! Şi cât de spălat eşti azi, ţi-ai curăţat şi unghiile, nu-i aşa? Când s-a mai pomenit una ca asta? Stai ― te-ai şi pomădat, Doamne, iartă-mă! la apleacă-te puţin!
― Porcule!!!
Raskolnikov rîdea atât de tare, încât părea că nici nu se măi poate stăpîni, şi aşa, rîzînd, intră în apartamentul lui Porfiri Petrovici. Dinăuntru se putea auzi că intraseră rîzînd şi chicoteau în antreu; tocmai asta şi dorea Raskolnikov.
― Nici o vorbă aici, sau... sau... te fac pilaf! îi şopti furios Razumihin, apucându-l de umăr.

Capitolul V

 	Dar Raskolnikov şi intrase în odaie, cu aerul unui om care căută din răsputeri să-şi ţină rîsul şi abia izbuteşte s-o facă. în urmă lui venea Razumihin, lung, stîngaci, ruşinat la culme, cu obrazul răvăşit de mînie şi roşu ca un rac fiert. Mutra pe care o făcea şi întreagă lui înfăţişare erau într-adevăr destul de caraghioase în clipa aceea ca să îndreptăţească rîsul lui Raskolnikov. Acesta, înainte de ă fi prezentat, se înclină în faţă gazdei, care sta în mijlocul camerei şi-l privea întrebător; îşi strînseră mână, şi Raskolnikov părea să-şi stăpînească cu greu buna dispoziţie în timp ce se prezenta. Dar abia îşi luase un aer mai serios şi îngăimase primele vorbe de prezentare când, ca din întîmplare, se uita din nou la Razumihin şi nu şe mai putu stăpîni: rîsul izbucni în cascade, cu atât mai nestăvilit, cu cât îl ţinuse pînă atunci înăbuşit. Expresia de furie turbată cu care Razumihin ascultase acest rîs „din toata inima" dadea scenei o aparenţa de sincera veselie şi, mai ales, o făcea să pără cât se poate de firească. Şi, ca dinadins, Razumihin îi spori efectul fără sa vrea.
― Of! Diavolul astă! zbieră el, dînd mînios din mînă. Nimeri într-o măsuţa rotunda, pe care se afla un pahar cu ceai neisprăvit. Măsuţa şi paharul se răsturnară cu zgomot.
― De ce să spargem lucrurile, domnilor? Facem pagubă statului! strigă Porfiri Petrovici, vesel.
Scenă se prezenta astfel: Raskolnikov rîdea atât, că îşi uită câteva clipe mână în mână gazdei, dar ştia că n-ar fi părut firesc s-o lase mai mult şi prinse momentul potrivit ca ş-o retragă cât mai iute şi mai natural. Razumihin, ruşinat la culme de căderea măsuţei şi de paharul spart, privea, posomorit, cioburile: apoi ridică din umeri, se întoarse brusc la fereastră şi ramase cu spatele la ei, uitîndu-se încruntat pe geam, fără să vada nimic. Porfiri Petrovici rîdea şi el cu poftă, dar era vădit ca aştepta explicaţii. în colţ, pe un scaun, şedea Zametov, care se sculase la intrarea musafirilor cu gura pînă la urechi, dar urmărea nedumerit şi chiar bănuitor întreaga scenă şi se uita, oarecum descumpănit, la Raskolnikov. Prezenţa neaşteptata a lui Zametov îl impresiona neplacut pe tânărul nostru.
„Trebuie sa ţin seama şi de asta!" se gîndi el.
― Iertaţi-mă, vă rog, începu el, prefăcându-se a fi foarte ruşinat. Razumihin...
― Vai de mine, îmi face placere. Aţi intrat atât de placut... Apoi ărătînd spre Razumihin: iar el, nici bună ziua nu mai vrea şă deă?
― În adevăr, nu ştiu de ce s-a înfuriat pe mine. I-am spus pe drum că seamănă cu Romeo şi... şi i-am dovedit-o... altceva nimic.
― Porcule! strigă Razumihin fără să se întoarcă.
― Trebuie sa fi avut motive serioase ca să se înfurie într-atât pentru o singură vorbuliţă, spuse, rîzînd, Porfiri.
― Hei, tu, anchetatorule!... Lua-v-ar dracii pe toţi! îl întrerupse Razumihin, apoi deodată izbucni în rîs şi, cu obrazul vesel, ca şi cum nu s-ar fi întîmplat nimic, se apropie de Porfiri Petrovici. Ei, gata cu prostiile! Să trecem la treabă: ăsta-i prietenul meu Rodion Romanovici Raskolnikov; în primul rând, a auzit vorbindu-se mult despre tine şi doreşte sa te cunoască; în ăl doilea rând, are o mică treabă cu tine. A, Zametov! Prin ce întîmplare eşti aici? Vă cunoaşteţi? De când?
„Ce-o mai fi şi astă?" se întrebă, alarmat, Raskolnikov. Zametov păru încurcat, dar nu din cale-afara.
― Păi, ne-am cunoscut aseară, la tine, răspunse el cu nepăsare.
― Ce potrivire! închipuieşte-ţi, Porfiri, că săptămână trecuta m-a rugat să ţi-l prezint, dar văd că v-aţi descurcat şi fără mine... Ai tutun?
Porfiri Petrovici era îmbrăcat ca acasă, în halat, papuci scîlciaţi şi rufărie foarte curata. Era un bărbat de vreo treizeci şi cinci de ani, scund, gras, puţin borţos chiar; se purta ras, fără mustăţi, făra favoriţi, cu părul tuns scurt pe capul rotund şi mare, cu o protuberantă spre ceafă. Faţa plină, rotunda şi cam cîrnă avea o culoare nesănătoasă, un galben-întunecat, dar era destul de vioaie şi chiar vesela. La prima vedere, putea să pară chiar blajin, să nu fi avut ochii aceia apoşi, cu licăriri neaşteptate, adapostiţi după genele albicioase, care clipeau mereu, ca şi cum Porfiri Petrovici ar fi făcut cuiva cu ochiul. Privirea aceasta era în stranie discordanţă cu restul feţei, care avea ceva femeiesc; de fapt, însă, expresia era mult mai serioasă decât părea la prima vedere.
Cum auzi că musafirul are „treabă" cu el, Porfiri Petrovici îl pofti de îndată să ia loc pe divan, se aşeză şi el în celalalt capăt şi-şi aţinti cu mult interes ochii asupra lui, aşteptînd sa vada ce are să-i spună; o asemenea atenţie te face, îndeobşte, să te simţi stingherit, mai ales când nu cunoşti destul de bine omul care te ascultă cu ătîta curiozitate şi mai ales când - după părerea ta - cele ce ai de spus nu sunt deloc la înălţimea atenţiei deosebite ce ţi se da. Totuşi, Raskolnikov lămuri pe scurt, în câteva cuvinte clare şi bine legate, foarte desluşit, scopul vizitei sale şi, mulţumit de el însuşi, izbuti chiar să-l observe destul de bine pe Porfiri Petrovici. Acesta, la rândul lui, nu-l slabea din ochi. Razumihin, care luase loc în faţa lor, la aceeaşi masă, urmărea cu însufleţire şi nerăbdare expunerea, uitîndu-se mereu când la unul, când la celalalt, ceea ce oarecum întrecea măsura.
„Idiotul!" îl înjură în gînd Raskolnikov.
― Trebuie să faci o declaraţie la poliţie, zise cu un aer preocupat Porfiri, să scrii că, ăflînd despre cutare şi cutare întîmplare, adică despre acest asasinat, ceri să se aducă la cunoştinţa anchetatorului, căruia i s-a încredinţat cazul, că obiectele cutare şi cutare îţi aparţin şi că doreşti sa le răscumperi... sau sa le... în sfîrşit, au să-ţi spună ei ce trebuie să scrii...
― Tocmai astă e: în clipa de faţă, nu prea stau bine cu banii, spuse Raskolnikov, prefăcându-se că se ruşinează, şi nu pot nici măcar atâta lucru... Vedeţi dumneavoastră, aş dori numai să anunţ că obiectele astea sunt ale mele şi ca atunci când voi avea bani...
― N-are importanţa, răspunse Porfiri Petrovici, ascultînd cu răceala explicaţiile privitoare la starea financiară; de altfel, declaraţia mi-o poţi adresa chiar mie, dacă vrei, în acelaşi sens, cum că, aflînd cutare şi cutare fapt, declar că obiectele cutare sunt ale mele şi vă rog...
― Pe hîrtie simpla, nu? îl întrerupse grăbit Raskolnikov, părând că se interesează numai de latura bănească a chestiunii.
― O, pe cea mai simpla!
Şi Porfiri Petrovici îl privi deodată, vădit ironic, printre gene, făcându-i parcă semn din ochi. De altfel, poate că lui Raskolnikov i s-a părut numai, fiindcă acestea s-au petrecut într-o clipita. Totuşi, parcă a fost ceva. Raskolnikov ar fi putut să jure că Porfiri Petrovici i-a făcut cu ochiul, dracu' ştie pentru ce.
„Ştie!" îi fulgeră prin minte.
― Iertăţi-mă că v-am deranjat pentru atâta lucru, urma el cam descumpănit. Obiectele mele nu valorează mai mult de cinci ruble, dar îmi sunt scumpe, fiind amintiri de la fiinţe dragi şi, mărturisesc, când am aflat, m-am speriat grozav...
― De aceea ai sărit ca ars ieri, când Zosimov a spus că Porfiri cheamă la interogator pe toţi debitorii bătrînei! se amesteca Razumihin cu vădită intenţie.
Astă era prea mult. Raskolnikov nu se mai putu stăpîni şi ochii lui negri îl fulgerară, scăpărând de mînie. Dar îşi reveni numaidecât.
― Mi se pare, frăţioare, ca îţi baţi joc de mine? spuse el cu prefăcută enervare. Recunosc ca poate mă preocupă prea mult nişte lucruri care-ţi par ţie fără nici o valoare; dar pentru atâta lucru nu mă poţi socoti nici egoist, nici zgîrcit şi apoi, în ochii mei, aceste doua obiecte nu sunt nişte nimicuri. Ţi-ăm mai spus ca ceasul de argint, care nu valorează mare lucru, este singurul obiect care mi-a rămas de la tata. Puteţi sa rîdeţi, dar a venit mama (se întoarse el deodată către Porfiri Petrovici) şi dacă ăr afla (se întoarse iar iute către Razumihin, făcând să-i tremure glasul), că ceasul s-a pierdut, îţi jur că ăr fi disperata! De, aşa-s femeile!
― Dar deloc! N-am spus-o în acest sens! Dimpotrivă! striga Razumihin, necăjit.
,,E bine? Natural? N-am exagerat? se întrebă, neliniştit, Raskolnikov. Pentru ce am spus: Aşa-s femeile!"
― A venit mama dumitale? se informă, cine ştie pentru ce, Porfiri Petrovici.
― Da.
― Când?
― Aseară.
Porfiri Petrovici tăcu, pe gînduri.
― Obiectele dumitale nu puteau să se piarda în nici un caz, zise el liniştit şi rece. Te aşteptam de mult.
Şi ca şi cum nu ar fi şpuş nimic, împinse cu grijă scrumiera spre Razumihin, care arunca fără mila scrumul pe covor. Raskolnikov tresari. Porfiri Petrovici însă părea că nici nu se uită la el, îngrijorat de ţigara lui Razumihin.
― Cu-um? L-ai aşteptat? Dar ştiai că el amaneta acolo? strigă Razumihin.
― Cele doua obiecte care-ţi aparţin - inelul şi ceasul - s-au găsit la ea, învelite într-o hîrtiuţă pe care e scris cu creionul numele dumitale, precum şi data când le-a primit...
― Ce straşnica memorie aveţi!... zîmbi, cam stînjenit, Raskol-nikov, cautînd anume să-l privească drept în ochi; dar nu se putu stăpîni să nu adauge: Am spus-o fiindcă, probabil, au fost foarte mulţi care au amanetat lucruri... aşa că nu era uşor să-l ţineţi minte pe fiecare... Şi totuşi, vi-i amintiţi pe toţi atât de precis şi... şi...
„Slab! Ce prostie! Pentru ce am adaugat asta?"
― Păi îi cunoaştem pe toţi şi dumneata eşti singurul care încă n-ai binevoit să pofteşti pe la noi, răspunse Porfiri cu o nuanţa abia simţită de ironie.
― Nu prea am fost sănătos.
― Am auzit. Am auzit, de asemenea, că ai fost tare necăjit, nu ştiu de ce. Şi acum mi se pare că eşti cam palid.
― Nu sunt palid câtuşi de puţin... dimpotrivă, sunt sănătos tun! răspunse brutal şi furios Raskolnikov, schimbînd deodată tonul.
Furia clocotea în el şi nu mai putea s-o înăbuşe. „Şi tocmai într-un moment de furie am să mă trădez! îi fulgeră prin minte. De ce mă torturează?..."
― Nu prea sănătos, se amestecă Razumihin. Auzi ce zice! Pînă mai ieri a zăcut în delir... Mă crezi, Porfiri? Ieri, abia se ţinea pe picioare şi n-am apucat, Zosimov şi cu mine, să întoarcem o clipă spatele ca s-a şi îmbrăcat, a şterş-o pe ascuns de acasă şi a rătăcit, dracu' ştie pe unde, pînă la miezul nopţii! Şi ăsta absolut inconştient, în delir, îţi închipui? Este un caz extraordinar!
― Cum? Absolut inconştient? Auzi dumneata! Porfiri clatină din cap ca o babă.
― Ei, fleacuri! Nu-l credeţi! De altfel, sunt sigur că nu-l credeţi! îi scăpă lui Raskolnikov într-un acces de mînie.
Dar Porfiri Petrovici păru că nu auzise aceste cuvinte ciudate.
― Daca nu erai inconştient, ai fi plecat de-acasă? se înfierbîntă deodată Razumihin. Pentru ce ai ieşit din casa? Pentru ce?... Şi de ce în ascuns? Recunoaşte şi tu că nu erai în toate minţile! Acum, când primejdia a trecut, ţi-o pot spune deschis.
― Ieri m-au plictisit de moarte, se întoarse Raskolnikov spre Porfiri, cu un zîmbet obraznic şi sfidator, şi am fugit să-mi caut o locuinţă unde să nu mă mai găsească, ba am luat cu mine şi o groaza de bani. Domnul Zametov i-a văzut. Ascultă, domnule Zametov, eram aseară în toate minţile sau deliram? Rezolvă dilema!
În clipa aceea l-ar fi sugrumat bucuros pe Zametov, a cărui tăcere şi privire nu-i placeau deloc.
― După părerea mea, ai vorbit ca un om absolut conştient de ce spune, şi chiar isteţ, cu multa inteligenţă, numai că erai nervos din cale-afară, declară pe un ton sec Zametov.
― Nikodim Fomici mi-a spus azi, se amesteca Porfiri Petrovici, că v-a întîlnit ieri, foarte tîrziu, în locuinţa unui funcţionar care a fost călcat de o trăsura...
― Chiar şi asta! prinse firul Razumihin. Spune, nu te-ai purtat ca un nebun la funcţionarul acela? Ultimii bani pe care îi avea i-a dat văduvei pentru înmormîntare! Dacă ai vrut s-o ajuţi, puteai să-i dai cincisprezece, hai, douăzeci de ruble, să-ţi fi lasat şi ţie măcar trei ruble; dar nu, i-ai trîntit toate douăzeci şi cinci!
― De unde ştii, poate am găsit o comoara şi nu ţi-am spus nimic? Şi de aceea am fost atât de generos ieri... Domnul Zametov ştie că am găsit o comoara!... Mă scuzaţi, vă rog, spuse el lui Porfiri, cu buzele tremurânde, ca vă plictisim de o jumătate de ceas cu vorbăria asta măruntă. V-am obosit, nu?
― Văi de mine, dimpotrivă, dimpotrivă! Dacă ai şti cât de mult mă interesează persoana dumitale! Mă interesează să te văd şi să te ascult... şi, mărturisesc, sunt încântat că ai binevoit, în sfîrşit, sa vii la mine...
― Da-ne măcar un ceai! Mi s-a uscat gîtlejul! striga Razumihin.
― Minunată idee! Poate că şi ceilalţi ne ţin companie? Dar... n-ai vrea să iei ceva mai substanţial înainte de ceai?
― Du-te odată!
Porfiri Petrovici ieşi să comande ceaiul.
În capul lui Raskolnikov gîndurile se învălmăşeau vijelios. Era grozav de iritat.
 „Când te gîndeşti că nici măcar nu se osteneşte să se prefacă! Dacă nu mă cunoşti defel, ce te-a făcut să vorbeşti despre mine cu Nikodim Fomici? Prin urmare, nici nu mai vor să ascunda că mă urmăresc ca o haită de cîini! Mă scuipă în obraz! tremură el de furie. Hai, loviţi-mă, dar nu vă mai jucaţi cu mine ca pisica cu şoarecele! Este nepoliticos din partea dumitale, Porfiri Petrovici; s-ar putea să nu-ţi permit să te joci cu mine!... S-ar putea să mă scol şi să-ţi trîntesc de la obraz tot adevărul; atunci o să vedeţi voi cât vă dispreţuiesc!..." Răsufla greu. „Dar dacă mi se pare numai? Dacă nu e decât un miraj şi greşesc, mă înfurii şi, din lipsă de experienţă, nu-mi pot juca rolul mîrşav? Poate că tot ce spun ei o spun fără nici o intenţie? Cuvintele în sine sunt foarte obişnuite, dar ele sunt pline de subînţelesuri... Ar fi putut să spună toate acestea oricând şi totuşi e ceva... De ce a spus Porfiri Petrovici de-a dreptul ea, vorbind despre bătrînă? De ce Zămetov a adaugat isteţ, cu multă inteligenţă? De ce-mi vorbesc pe acest ton? Da... tonul... Cum se face că lui Razumihin nu i se pare suspect? Acestui nătărău candid nu i se pare niciodată nimic suspect. Iăr mă apucă frigurile!... Mi-a făcut adineauri Porfiri cu ochiul sau mi s-a părut numai? Mi s-a nălucit, desigur; de ce să-mi fi făcut cu ochiul? Vor să mă aţîţe, să mă scoată din fire? Sau toate nu-s decât o nălucire ― sau ei ştiu tot!... Pînă şi Zametov a fost obraznic... Dar oare Zametov a fost într-adevăr obraznic? Şi-a schimbat părerea în cursul nopţii. Ştiam eu că ăre să-şi schimbe părerea. Se poartă ca unul de-ai casei şi totuşi vine aici pentru întîia oară. Porfiri nu-l consideră un musafir, stă cu spatele la el. S-au înţeles! S-au înţeles pe socoteala mea! înainte de sosirea mea, au vorbit despre mine, asta-i sigur!... Or fi ştiind despre vizita mea la locuinţa bătrînei? Aş vrea să ştiu cât mai repede!... Când i-am spus adineauri că am fugit ca să-mi închiriez o locuinţă, s-a făcut niznai, n-a ridicat mănuşa... Bine am mai întors-o cu locuinţa: poate să-mi prinda bine mai tîrziu!... Deliram, şi pace buna!... Ha-ha-ha! Ştie tot ce s-a întîmplat aseară! Numai de venirea mamei n-a ştiut!... Auzi, zgripţuroaica scria cu creionul pînă şi data!... Nu, nu, n-ai să mă prinzi! Toate astea încă nu sunt fapte, sunt numai presupuneri! Mie să-mi daţi fapte! Şi nici vizita la locuinţa bătrînei nu este un fapt, se explică perfect prin delir; ştiu eu ce să le spun... Dar ei ştiu că am fost acolo? Nu plec până nu aflu! De ce am venit aici?... Faptul că sunt furios ar putea deveni o dovada împotriva mea. Ah, cât de irascibil am ajuns! Poate că totuşi e mai bine aşa: îmi joc rolul de bolnav... Ei dibuiesc încă. Au să încerce să mă încurce. De ce am venit aici?"
Toate acestea îi trecură prin minte cu iuţeala fulgerului.
Porfiri Petrovici se întoarse numaidecât. Părea brusc foarte bine dispus.
― De aseară, de la cheful tău, frate, capul meu... Şi în întregime parcă mă simt deşurubat, începu el să-i spună lui Razumihin, cu un ton vesel pe care nu-l avusese până atunci.
― Ce-a mai fost? Aseară v-am părăsit când era discuţia mai interesanta. Cine a învins?
― Nimeni, bineînţeles. Au ajuns la probleme eterne, au bătut cîmpii.
― Închipuieşte-ţi, Rodea, unde au ajuns ieri: dacă exista sau nu exista crimă. Ţi-am spus că e mare încurcătura!
― Nimic extraordinar. Cea mai obişnuita problemă sociala, răspunse distrat Raskolnikov.
― Problema n-a fost formulata astfel, observa Porfiri.
― Nu tocmai aşa, ai dreptate, se învoi numaidecât Razumihin, înfierbîntîndu-se după obiceiul lui. Ascultă, Rodion, ascultă şi da-ţi şi tu părerea. Ţin foarte mult. Aseară m-au scos din sărite şi te-am tot aşteptat; le spusesem că ai să vii... întîi au pornit de la punctul de vedere al socialiştilor. E ştiută teoria lor: crima este protestul individului împotriva unei proaste orânduiri sociale, nimic mai mult, asta e tot; ei nu admit alte cauze!
― Nu-i adevărat! striga Porfiri Petrovici.
Părea ţot mai însufleţit şi rîdea mereu, uitîndu-se la Razumihin, ceea ce îl înfierbînta şi mai mult pe acesta.
― Ei nu admit alte cauze! îl întrerupse Razumihin cu foc. Spun adevărul!... Uită-te în cărţile lor: întreaga vina o poarta „mediul" şi nimic altceva! Asta este expresia lor preferata! De aici urmează concluzia că dacă societatea ar fi bine orânduită, crima ar dispărea, fiindcă, nemaiexistînd motive de protest, toata lumea, într-o clipita, ar deveni sfînta. De fire nu se ţine seama, firea este desconsiderata, ea n-are ce căuta! Teoriile lor nu admit o umanitate care se dezvolta istoric, urmînd o cale vie şi transformîndu-se pînă la urma de la sine, într-o societate bine organizata, ci, dimpotrivă, un sistem social izvorît din cine ştie ce cap de matematician, care organizează umanitatea şi o face într-o clipă să devină sfînta şi lipsita de cusururi, fară să mai treacă prin nici un proces de transformare, fără să urmeze calea dezvoltării fireşti, vii, istorice! Şi de aceea, ei, instinctiv, urăsc atât de mult istoria: „Istoria e numai monstruozitate şi prostie", zic ei, şi pun totul pe seama prostiei! De aceea urăsc ei atât de mult procesul viu al vieţii: ei nu au nevoie de suflete vii! Sufletul viu cere viaţă, nu vrea să se supună ca un automat, sufletul viu este suspicios, sufletul viu este retrograd! Pe când la ei, omul poate sa miroasă a hoit, numai să fie suplu, ca de cauciuc - n-are suflet viu, n-are voinţa, e un suflet de rob şi n-are să se răzvrătească! Pînă la urmă ei reduc totul la aşezarea cărămizilor, la împărţirea coridoarelor şi a odailor în falanster! Poftim: falansterul e gata; atâta doar că firea noăstră încă nu-i coapta pentru falanster, ea vrea viaţă, ea nu şi-ă desăvîrşit încă procesul viu şi e încă prea devreme s-o înmormîntăm! înarmat numai cu logica nu poţi trece peste fire! Logica prevede trei cazuri, iar ele se numără cu milioanele! Sa tai milioanele şi să reduci totul numai la o problemă de confort! Ce soluţie uşoara! E ispititor de limpede. Nici măcar nu-ţi cere să gîndeşti! Toata taina vieţii se reduce la doua pagini!
― Ia priviţi cum s-a aprins, cum îi turuie gura! Trebuie să-l ţinem de mîini, rîse Porfiri. închipuieşte-ţi dumneata, se întoarse el către Raskolnikov, aseară a fost la fel, într-o singura odaie, pe şase voci, ba ne-a mai dat şi punci în prealabil, îţi poţi închipui ce a fost! Nu, frate, nu-i adevărat: „mediul" face mult în crimă; pot să-ţi afirm acest lucru.
― Ştiu şi eu ca înseamnă mult, dar spune-mi altceva: un bărbat de patruzeci de ani violează o fetiţă de zece. Mediul l-a împins s-o facă?
― Daca vrei, în sensul strict al termenului, poate ca şi mediul, răspunse Porfiri cu mare seriozitate. Crima împotriva fetiţei poate fi foarte, foarte bine explicata cu ajutorul „mediului".
Razumihin aproape că sări în aer de furie.
― Vrei să-ţi argumentez imediat, zbiera el, că ăi genele albe numai din cauză că biserica Ioan cel Mare are o înălţime de treizeci şi cinci de stînjeni? Am să-ţi argumentez limpede, exact, progresist, ba chiar cu o nuanţă liberala! Mă prind! Pui rămăşag?
― Primesc! Să auzim cum are să argumenteze!
― Se preface, diavolul! urlă Razumihin, sărind de la locul lui şi dînd din mîini. Nu meriţi să stea cineva de vorba cu tine! Dinadins vorbeşte aşa, tu nu-l cunoşti încă, Rodion! Şi aseară le-a ţinut parte numai ca să ne zăpăcească pe toţi. Ce n-a spus el ieri, Doamne! Şi ei nu mai puteau de bucurie!... O, el o poate ţine aşa două săptămîni în şir. Anul trecut ne-a convins, nu ştiu pentru ce, că vrea să se călugăreasca: două luni ă ţinut-o una şi bună! Acum, nu demult, i-a venit ideea sa ne încredinţeze că se însoară, că totul e gata pentru nuntă. Ba şi-a făcut chiar haine noi. Am început să-l felicităm. Şi când colo, nici tu mireasă, nici tu nimic: pura fantezie!
― Nu-i adevărat! Hainele mi le-am făcut măi înainte. Tocmai din pricina lor mi-a venit ideea să vă duc de nas.
― Chiar atât de prefăcut sunteţi? întreba Raskolnikov nepăsător.
― Credeai că nu? Aşteaptă numai, am să te duc de nas şi pe dumneata, ha-ha-ha! Nu, să vezi, să-ţi spun tot adevărul: în legătură cu aceste probleme, crime, medii, fetiţe, mi-am adus aminte chiar acum - de altfel, m-a interesat întotdeauna - un articolaş semnat de dumneata: Despre crima... aşa mi se pare, am uitat titlul, nu mi-l mai amintesc exact. Acum doua luni am avut placerea să-l citesc în Cuvînt periodic.
― Articolul meu? în Cuvînt periodic? întreba, uluit, Raskolnikov. într-adevar, acum o jumătate de an, când am părăsit facultatea, am scris un articol; era în legătură cu o carte; dar l-am dus atunci la ziarul Cuvînt săptămânăl nu la Cuvînt periodic.
― Şi totuşi acolo a nimerit.
― Pai da, Cuvînt săptămânăl a încetat să apără, tocmai de aceea n-au publicat articolul...
― Aşa este; dar, încetîndu-şi apariţia, Cuvînt săptămânăl s-a unit cu Cuvînt periodic şi de aceea articolaşul dumitale a fost publicat acum două luni în Cuvînt periodic. Dumneata n-ai ştiut?
Raskolnikov într-adevăr nu ştia nimic.
― Pai atunci le poţi cere banii pentru articol! Ce om ciudat! Trăieşti atât de retras, că nu ştii nici măcar lucrurile care te privesc direct.
― Aşa este.
― Bravo, Rodka! Şi nici eu n-am ştiut nimic! strigă Razumihin. Chiar azi am sa dau o fugă la bibliotecă să cer numărul. Acum două luni zici? Din ce dată? Nu-i nimic, îl găsesc eu! Auzi, ce poveste! Şi nici nu spune!
― Dar cum aţi ştiut că este articolul meu? Era semnat cu o singura litera.
― Am aflat întîmplator, acum câteva zile, de la un redactor pe care-l cunosc... Mă interesase foarte mult articolul.
― Pe cât îmi amintesc, analizăm stăreă psihologică a criminalului în timp ce săvîrşeşţe crima.
― Da, şi afirmai că ucigaşul se afla întotdeauna într-o stare morbida când săvîrşeşţe actul criminal. Foarte, foarte original, dar... pe mine, de fapt nu m-a interesat aceasta latura a articolului dumitale, ci o anumită idee strecurată la sfîrsitul lui, o idee pe care, din păcate, ai schiţat-o numai foarte vag... într-un cuvînt, dacă-ţi aminteşti, lasai să se înţeleagă că sunt unii oameni pe lume care ar putea... sau, mai bine zis, care ar avea tot dreptul să comită fel de fel de nelegiuiri şi crime, fără sa ţină seama de legi.
Această denaturare silita si premeditata a ideii îl făcu pe Raskolnikov sa zîmbeasca.
― Cum? Ce? Dreptul la crimă? Şi nu pentru că ,,l-ar copleşi mediul"? întrebă, aproape speriat, Razumihin. ^
― Nu, nu din pricina asta, răspunse Porfiri. în articolul dumnealui oamenii se împart în „obişnuiţi" şi „deosebiţi". Oamenii obişnuiţi trebuie să se supună legilor şi nu au dreptul să le calce pentru că, vedeţi dumneavoastră, ei sunt oameni obişnuiţi. Iar cei „deosebiţi" au dreptul să comită crime şi să calce orice lege, tocmai pentru că ei sunt oameni „deosebiţi". Aşa spune articolul dumitale, daca nu mă înşel?
― Cum asta? Nu se poate! mormăi, nedumerit, Razumihin. Raskolnikov zîmbi din nou. înţelese numaidecât despre ce era vorba şi unde voiau să-l împingă; îşi aducea aminte perfect de articolul lui. Şi hotărî să accepte provocarea.
― De fapt, articolul meu nu spune asta, începu el cu simplitate şi modestie. Recunosc că aţi redat aproape exact ideea mea, dacă doriţi, chiar foarte exact... (rosti ultimele cuvinte cu oarecare placere). Singura diferenţa este că nu afirm deloc că oamenii deosebiţi trebuie neapărat să comită tot soiul de nelegiuiri, după cum aţi spus dumneavoastră. Cred că un astfel de articol nici nu ar fi publicat în presă. Am lasăt numai sa se înţeleagă că un om „deosebit" ar avea dreptul... nu oficial, ci de la sine putere, ar avea dreptul să permită conştiinţei sale să treacă... peste unele piedici, şi asta numai când realizarea ideii lui (care uneori ar putea fi salvatoare pentru omenire) ar cere acest lucru. Aţi binevoit să spuneţi că articolul meu nu este clar; sunt gata să vi-l lamuresc, pe cât cu putinţa. Poate că nu greşesc, presupunînd că tocmai asta este dorinţa dumneavoastră. După părerea mea, dacă descoperirile lui Kepler sau Newton, din pricina unor împrejurări, nu ar fi putut să ajungă la cunoştinţa oamenilor decîţ jertfindu-se viaţa unui om, a zece, a o sută şi chiar a mai multora, care ar întîrziă aceste descoperiri său ar fi piedici în calea lor, atunci Newton ar fi avut tot dreptul sau chiar datoria... să-i înlature pe aceşti zece sau chiar o sută de oameni, ca să aducă descoperirea lui la cunoştinţa lumii. De aici nu rezultă că Newton ar fi avut dreptul să ucida pe cine i s-ar fi năzărit, sau să fure în fiecare zi la piaţa. în cursul articolului meu am dezvoltat, pe cât îmi amintesc, ideea că... legiuitorii şi mării conducători ai omenirii, începînd din timpurile străvechi şi con-tinuînd cu Licurgii, Solonii, Mahomezii, Napoleonii etc, toţi, fără nici o excepţie, au fost nişte criminali, daca n-ar fi decât prin faptul ca, făcând legi noi, le-au călcat pe cele vechi, respectate cu sfinţenie de societate, moştenite din moşi-strămoşi; şi, desigur, ei nu se dadeau înapoi de la vărsări de sînge (uneori cu desăvîrşire nevinovat şi vărsat cu vitejie pentru legile cele vechi), dacă acest lucru le putea fi de folos. Trebuie sa ţinem seama de faptul ca mai toţi aceşti mari conducători şi binefăcători ai omenirii au făcut să curgă sîngele cu nemiluita. De unde trag concluzia că nu numai oamenii mari, dar toţi cei care se înalţă câtuşi de puţin deasupra nivelului obişnuit, cei care sunt în stare să şpună ceva nou, trebuie să fie neapărat, prin însăşi firea lor, nişte criminali - mai mult sau mai puţin, bineînţeles. Altminteri ei n-ar putea şa se ridice deasupra celorlalţi; iar să rămînă la nivelul celorlalţi, astă desigur ei nu pot să admită, fiindcă nu le permite însuşi felul în care sunt alcătuiţi şi, după părerea mea, e chiar de datoria lor să nu admită. într-un cuvînt, după cum vedeţi, pînă aici nimic nou în articolul meu. Aceste lucruri au fost spuse şi scrise de mii de ori. Cât despre împărţirea oamenilor în obişnuiţi şi deosebiţi, pe care o fac, recunosc că este cam arbitrară, de aceea nici n-am insistat asupra cifrelor exacte. Eu cred însă în ideea mea, şi anume că oamenii, prin însăşi legea firii, se împart în general în doua categorii: în inferiori (oameni obişnuiţi), material uman care serveşte numai la procreare, şi în oameni în adevăratul înţeles al cuvîntului, cei care au darul sau talentul de a spune în mediul lor un cuvînt nou. Fireşte, se pot face subdiviziuni la infinit, dar trăsăturile acestor doua categorii sunt destul de caracteristice: oamenii care fac parte din prima, adică materialul uman, oamenii în genere, sunt prin firea lor conservatori, cumpătaţi, trăiesc în ascultare şi le place sa se supună. După părerea mea, ei sunt chiar datori să fie supuşi, pentru că asta este menirea lor, şi aici nu este absolut nimic înjositor pentru ei. Oamenii care fac parte din ceă de-a doua - călca legile %au sunt înclinaţi, prin firea lor, sa le calce. Crimele acestor oameni sunt, fireşte, relative şi de diferite grade; cei mai mulţi cer, şub diverse forme, distrugerea lucrurilor de azi în numele binelui de mâine. Şi daca un astfel de om, pentru ideea lui, ar trebui să verse sînge, să treacă peste cadavre, conştiinţa lui, după părerea mea, ar trebui să-i poată permite s-o facă, proporţional, fireşte, cu ideea, cu amploarea ei - va rog să notaţi asta. în articolul meu am vorbit despre dreptul lor la crima numai în acest sens. (Daca va amintiţi, am pornit de la o problemă juridică.) De altminteri, nu trebuie sa ne alarmam: masa aproape niciodată nu le recunoaşte acest drept, îi spînzură, îi pedepseşte (mai mult sau mai puţin) şi, prin asta, îşi îndeplineşte cu perfecta dreptate menirea conservatoare, ceea ce nu împiedica apoi ca, în generaţiile următoare, aceeaşi masă şă-i aşeze pe cei şpînzuraţi pe un piedestal şi să-i preamărească (mai mult sau măi puţin). Oamenii din prima categorie sunt totdeauna stapînii prezentului, cei din a doua - stapînii viitorului. Cei dintîi conserva lumea şi o înmulţesc numeric; cei din a doua categorie o împing înainte şi o duc spre un ţel. Şi unii şi alţii au absolut acelaşi drept la existenţa, într-un cuvînt, toţi au aceleaşi drepturi şi - vive la guerre etemelle pînă la Noul Ierusalim, fireşte!
― Deci crezi totuşi în Noul Ierusalim?
― Cred, răspunse cu tărie Răşkolnikov; spunînd acest cuvînt, şi în tot cursul lungii şale tirade, îşi ţinea ochii aţintiţi într-un anume punct de pe covor.
― Şi... în Dumnezeu crezi? Iartă-mi aceasta curiozitate.
― Cred, repetă Raskolnikov, ridicându-şi ochii către Porfiri Petrovici.
― Şi... în învierea lui Lazăr crezi?
― Cred... cred. Dar de ce va interesează?
― Crezi literalmente?
― Literalmente.
― Aşa... eram curios să ştiu. Scuză-mă, te rog. Dar, da-mi voie, urmă el, revenind la discuţiile de mai înainte, oamenii aceştia nu sunt totdeauna traşi la răspundere, unii, dimpotrivă...
― Triumfă în cursul vieţii? O, da, unii îşi ating ţelul în cursul vieţii şi atunci...
― Atunci trag pe alţii la răspundere?
― Daca este nevoie, şi, la drept vorbind, asta se întîmpla de cele mai multe ori. în general, observaţia dumneavoastră este foarte subtila.
― Mulţumesc. Dar spune-mi: cum să-i deosebim pe oamenii aceştia deosebiţi de cei obişnuiţi? Au un semn din naştere? Cred că ar trebui mai multă precizie, cum s-ar zice, o mai vădită diferenţiere exterioară; iartă aceasta grija firească a unui om practic şi loial, dar nu s-ar putea să le dam, de pilda, haine deosebite sau poate vreo insignă speciala?... întrucât, trebuie să recunoşti că dacă s-ar întîmpla vreo încurcătură, dacă unuia dintr-o categorie i s-ar năzări că aparţine celeilalte categorii şi ăr începe să „înlature toate piedicile", după cum te-ai exprimat foarte fericit, atunci...
― O, asta se întîmpla destul de des! Aceasta observaţie este şi mai subtila decât cea precedenta.
― Mulţumesc...
― N-aveţi pentru ce; trebuie însă să ţineţi seama că aceasta greşeala este cu putinţa numai din partea oamenilor din prima categorie, pe care am denumit-o, poate nu prea reuşit, a oamenilor „obişnuiţi". în pofida înclinaţiei înnăscute pentru ascultare, mulţi dintre ei, printr-un joc al naturii, chiar dacă ar fi nişte dobitoci, se complac în a se crede oameni înaintaţi, meniţi sa „distrugă" vechile rânduieli, se cred chemaţi să spună „cuvîntul nou", şi ăsta absolut sincer. Cât despre adevăraţii inovatori, pe ei adeseori nici nu-i observa sau îi dispreţuiesc ca fiind înapoiaţi şi purtători ăi unor idei înjositoare pentru umanitate. După părerea mea, însă, ăsta nu este o primejdie prea mare şi, în adevăr, nu prea aveţi motiv să vă alarmaţi, fiindcă ei nu merg niciodată prea departe. Fireşte, ar putea fi bătuţi cu vergile, din când în când, ca pedeapsă că au greşit şi ca să fie puşi la locul lor, dar atâta tot; şi nici măcar n-au nevoie de unul care să execute sentinţa, fiindcă se flagelează ei singuri, căci sunt oameni foarte morali; uneori îşi fac acest serviciu unii altora, iar alteori se biciuiesc cu propria lor mînă... Se pocăiesc în public -ceea ce este frumos şi o pilda înălţătoare; într-un cuvînt, nu aveţi nici un motiv să vă neliniştiţi din pricina lor... Există o anumită lege în această privinţă.
― Ei, măcar sub acest raport m-ai liniştit puţin; dar mai e un lucru care mă îngrijorează; spune-mi, te rog, aceşti oameni care au dreptul să-i taie pe alţii, oamenii „deosebiţi", se nasc în număr mare? Fireşte, eu sunt gata să mă înclin în faţa lor, totuşi, dacă sunt foarte mulţi, trebuie să admiţi ca e oarecum înspăimîntător, nu-i aşa?
― O, nu va alarmaţi nici în aceasta privinţă, urmă pe acelaşi ton Raskolnikov. în general, oamenii înzestraţi cu idei noi, sau măcar capabili să spună cât de cât ceva nou se nasc într-un număr nespus de restrîns, uimitor de restrîns chiar. Este limpede că ordinea apariţiei acestor oameni, trebuie să fie foarte strict determinată de o lege ă naturii. Fireşte, aceasta lege astăzi nu ne este cunoscută, dar sunt încredinţat ca exista şi că, odată şi odată, va putea fi cunoscuta. Masa uriaşă de oameni, materialul uman, exista numai că, în cele din urmă, printr-un lung şi misterios proces de încrucişări între diferitele neamuri şi rase, să facă sforţarea să deă naştere, în sfîrşit, fie şi în proporţie de unul la mie, unui om independent. Oameni cu o independenţă mai largă se nasc poate unul la zece mii (vorbesc aproximativ, pentru ilustrare). Oameni şi mai independenţi - unul la o suta de mii. Genii se nasc unul la câteva milioane, iar marile genii, care schimba faţa lumii, nu se nasc, poate, decât după trecerea a mii şi mii de milioane de oameni pe pămînt. Pe scurt, n-am avut ocazia să mă uit în retorta în care se petrec toate acestea. Dar, desigur, exista, şi trebuie să existe, o lege anume, şi nu poate fi vorba de întîmplare.
― Dar ce faceţi voi, va arde de gluma! striga, în sfîrşit, Razumihin. Vă duceţi de nas reciproc? Priviţi-i cum îşi bat joc unul de altul! Vorbeşti serios, Rodea?
Raskolnikov îşi ridica obrazul palid şi trist şi nu-i răspunse nimic. Alaturi de acest obraz calm şi întristat, îi păru ciudat lui Razumihin tonul vădit sarcastic, insolent, sfidator şi nepoliticos al lui Porfiri...
― Ei, frate, dacă vorbeşti serios, atunci... Fireşte, ai dreptate, spunînd ca teoria asta nu e noua şi seamănă cu acelea pe care le-am citit şi auzit de o mie de ori; dar partea într-adevăr originala şi care, spre groaza mea, îţi aparţine într-adevăr numai ţie, este ca totuşi admiţi vărsarea de sînge. Admiţi - iartă-mă, cu un fel de fanatism... ca, în unele cazuri, conştiinţa să dea omului dezlegarea de a ucide. Asta este ideea principala a articolului tau. Dar dezlegarea aceasta de a ucide, data de conştiinţa, este - după părerea mea - mult mai îngrozitoare decât o autorizaţie oficiala, legala de a varsă sînge...
― Absolut just, mult mai îngrozitoare, interveni Porfiri.
― Nu, eu cred că te-ai exprimat greşit! N-ai vrut să spui asta. Am să-ţi citesc articolul... Te-ai înfierbîntat! Tu nu poţi să gîndeşti astfel... Am să citesc neapărat.
― Articolul meu nu conţine nimic din toate acestea, acolo abia am atins aceasta chestiune, spuse Raskolnikov.
Porfiri nu-şi găsea astîmpăr.
― Aşa, aşa, acum aproape înţeleg felul dumitale de a privi crima, dar... iartă-mi insistenţa (prea te plictisesc, zău, mă simt chiar prost), vezi dumneata: adineauri m-ai liniştit în privinţa greşelilor ce s-ar putea produce în cazul când cele două categorii s-ar încurca, dar... pe mine mă preocupa diverse cazuri concrete! Ce se întîmpla, de pilda, daca un bărbat, sau un tânăr oarecare îşi închipuie că este un Licurg sau un Măhomed (în devenire, bineînţeles) şi începe să înlature piedicile... Am în faţă mea o campanie lungă, îşi va zice el; pentru această Campanie am nevoie de bani... şi se apucă să-şi procure mijloace pentru ea... înţelegi cum?
La aceste vorbe, Zametov, în colţul lui, pufni dispreţuitor în semn de aprobare. Raskolnikov nici nu-şi ridică ochii.
― Trebuie să recunosc, răspunse el liniştit, că astfel de cazuri într-adevăr s-ar putea întîmpla. Oamenii proşti, şi mai ales vanitoşii, trebuie sa se prinda în această undiţă; mai cu seama tineretul.
― Vezi? Şi atunci?
― Atunci, ce? zîmbi Raskolnikov. Eu nu am nici o vina. Aşa este şi aşa va fi. Uitaţi-va, el, de pilda (şi-l ărătă cu capul pe Razumihin), îmi reproşa adineauri ca eu admit vărsarea de sînge. Ei, şi? Nu-i societatea destul de bine apărătă prin deportări, închisori, anchetatori, ocne? Şi atunci, de ce sa ne alarmăm? Prindeţi hoţul...
― Şi dacă punem mînă pe el?
― Să-i fie de bine.
― E logic. Bine, şi conştiinţa lui?
― Ce va pasă de ea?
― Totuşi din spirit de umanitate.
― Cine are conştiinţa sa sufere, dacă devine conştient de greşeala lui. Asta-i va fi pedeapsa ― în afara de ocna, bineînţeles.
― Dar oamenii cu adevărat geniali, întrebă Razumihin, încrun-tîndu-se, acei care au dreptul să ucida, nu trebuie să sufere defel, nici pentru sîngele pe care l-au vărsat?
― Ce rost are cuvîntul: trebuie? Nu este vorba nici de permisiune, nici de interdicţie. N-au decât sa sufere, daca le este mila de victimă... Suferinţă şi durerea sunt totdeauna legate de o conştiinţa larga şi de o inimă adînc simţitoare. Oamenii cu adevărat mari cred că trebuie să se simtă foarte trişti pe pămînt, adaugă el deodată visător, pe ălt ton decât cel de pînă atunci.
Ridică ochii, se uită gînditor la cei de faţă, zîmbi şi-şi lua şapca. Era mult prea liniştit în comparaţie cu felul în care intrase adineauri şi simţea acest lucru. Toată lumea se ridică.
― Ei, ai să mă înjuri ori nu, ai să te superi ori nu, dar tot nu mă pot ţine, spuse Porfiri Petrovici, da-mi voie să-ţi mai pun o mica întrebare (prea te obosesc), n-aş vrea decât să-ţi expun o mică idee, şi numai aşa, ca să nu uit...
― Bine, expuneţi-vă mică idee. Raskolnikov sta în faţa lui în aşteptare, serios şi palid.
― Vezi dumneata... nu ştiu, cum să mă exprim mai bine... ideea mea e cam poznaşă... psihologică... în timpul când ai scris articolaşul acela, nu se poate - cred eu, he-he! - să nu te fi considerat -măcăr cât de cât - unul dintre acei oameni „deosebiţi", un om care rosteşte cuvîntul nou, în sensul dumitale adică... Nu-i aşa?
― Se prea poate, răspunse cu dispreţ Raskolnikov. Razumihin făcu o mişcare.
― Dar dacă-i aşa, atunci te-ai putea hotărî oare - în virtutea cine ştie căror insuccese, greutăţi său pentru a contribui la binele întregii omeniri - să treci peste acest obstacol... de pilda sa omori sau să jefuieşti pe cineva?...
Şi Porfiri parcă îi făcu din nou cu ochiul stîng, rîzînd tăcut, întocmai cum făcuse mai adineauri.
― Chiar dacă aş trece, fără îndoiala, nu v-aş spune nimic, îl sfida Raskolnikov cu dispreţ şi trufie.
― Pe mine mă interesează numai în principiu, am întrebat ca să pătrund măi bine înţelesul articolului dumităle...
„Ah, ce cusută cu ăţă albă este viclenia lui", gîndi Raskolnikov, dezgustat.
― Daţi-mi voie să vă atrag atenţia, răspunse el pe un ton sec, ca nu mă consider nici un Măhomed, nici un Napoleon... sau un alt personaj de acest fel, şi prin urmare, nu vă pot da o lamurire satisfăcătoare asupra felului cum aş proceda.
― Vai de mine, dar cine la noi în Rusia nu se consideră azi un Napoleon?! spuse deodată, cu o neplacută familiaritate, Porfiri.
De data asta pînă şi intonaţia glasului trăda un gînd ascuns.
― Oare nu cumva un Napoleon în devenire a dat-o gata săptămână trecută şi pe Aleonă Ivanovna a noastră? făcu deodată, din ungherul lui, Zametov.
Raskolnikov tăcea, uitîndu-se atent şi dîrz la Porfiri. Razumihin se încruntă, supărat. Şi înainte i se păruse ca aceasta discuţie ascunde ceva. îşi roti furios privirile asupra lor. O clipă domni o tăcere apăsătoare. Raskolnikov se întoarse să plece.
― Pleci? întrebă amabil Porfiri, întinzîndu-i cât se poate de prietenos mână. Mi-a făcut mare, măre placere să te cunosc. Cât despre rugămintea dumităle, să n-ai nici o grija. Scrie aşa cum ţi-am spus. Ar fi bine să mai treci pe la mine... zilele astea... fie şi mâine. Am să fiu singur pe la unsprezece. O să aranjăm tot... şi mai ştăm de vorbă... Dumneata ai fost acolo printre ultimii, poate ca ne-ai putea spune ceva... adaugă el cu aerul cel mai blajin.
― Doriţi să-mi luaţi interogatoriul în mod oficial, după toate regulile? întrebă tăios Raskolnikov.
― Dar pentru ce? Nu-i vorba deocamdată de aşa ceva. Nu m-ai înţeles. Vezi dumneata, nu vreau să scap nici o ocazie... şi am stat de vorbă cu toţi acei care amanetau la ea... unora le-am luat declaraţii... dumneata eşti ultimul. Da, propos! striga el, bucuros deodată. Ce bine că mi-am adus aminte! (Şi se întoarse către Razumihin). Mi-ăi spart urechile cu Mikolaşka acela... ei bine (se răsuci el din nou către Raskolnikov), sunt convins că băiatul e curat ca lacrima, dar ce să-i faci, a trebuit să-l necăjim şi pe el, şi pe Mitka... lata despre ce-i vorba, unde-i buba: suind scara în ziua aceea... da-mi voie: ai venit pe la opt?
― Da, răspunse Raskolnikov, simţind cu neplacere în aceeaşi clipă că ar fi putut să nu răspunda.
― Ei bine, suind scara pe la oră opt, n-ai văzut dumneata la etajul întîi, într-o locuinţă cu uşile deschise ― dacă-ţi aminteşti ― doi zugravi, sau măcar pe unul dintre ei? Zugrăveau acolo, nu i-ai văzut? Este de mare, mare importanţă pentru ei!...
― Zugrăvi? Nu, nu i-ăm văzut... zise Raskolnikov încet, căutînd parcă să-şi amintească, şi, în aceeaşi clipă, încordîndu-şi întreaga fiinţa într-o tensiune chinuitoare, ca să nu-i scape nimic şi să ghicească cât măi repede unde eră capcana... Nu, n-am văzut şi nici n-am observat ca vreun apartament sa fi fost deschis... dar la etajul trei (în sfîrşit, înţelese unde era capcana şi triumfa), îmi amintesc că se mută un funcţionar... din apartamentul care e pe acelaşi palier cu Aleonă Ivanovna... da, da, îmi amintesc limpede... soldaţii tocmai scoteau un divan şi m-au înghesuit în perete... cât despre zugravi, nu, nu-mi amintesc să-i fi văzut... şi pare-mi-se că nici vreo locuinţă deschisă nu eră. Nu, nu eră...
― Ce tot îndrugi! strigă deodată Razumihin, ca şi cum s-ar fi dezmeticit şi şi-ar fi dat seama despre ce era vorba. Zugravii au lucrat în ziua asasinatului, iar el a fost acolo cu trei zile înainte! Ce tot întrebi?
― Ptiu! Le-am încurcat! se plesni cu palma peste frunte Porfiri. Dracu' sa mă ia, m-am zăpăcit rău cu chestia asta! spuse el drept scuză lui Raskolnikov. Este ătît de important să aflam dacă i-a văzut cineva pe la ora opt în locuinţa aceea, încât fără să mă gîndesc, am crezut că dumneata mi-ai putea spune ceva... am încurcat zilele!
― Trebuie să fii mai atent! spuse Razumihin, supărat. Ultimele cuvinte fură rostite în antreu. Porfiri Petrovici îi însoţi cu multă amabilitate pînă la uşă. Cei doi ieşiră în strada, întunecaţi şi ursuzi; făcură cîţiva paşi fără şă scoată o vorbă. Raskolnikov răsufla din adîncul plamînilor...

Capitolul VI

― Nu cred! Nu pot să cred! repeta Razumihin, uluit, căutînd din răsputeri să răstoarne argumentele lui Raskolnikov. Se apropiau de hotelul lui Bakaleev, unde Pulheria Aleksandrovna şi Dunia îi aşteptau de mult.
în focul discuţiei, Razumihin se oprea întruna în mijlocul drumului, tulburat şi emoţionat şi de faptul ca pentru întîia oară vorbeau deschis despre asta.
― Nu crede!... răspundea Raskolnikov, zîmbind rece şi nepăsător. Tu, după cum ţi-e obiceiul, n-ai observat nimic, dar eu am cântărit fiecare cuvînt.
― Eşti bănuitor, de aceea ai cântărit... Hm... într-ădevăr, recunosc că tonul lui Porfiri a fost destul de ciudat şi, mai ales, ticălosul ăcela de Zametov!... Ai dreptate, avea ceva, dar de ce? De ce?
― S-a răzgîndit peste noapte.
― Dar dimpotrivă, dimpotrivă! Dacă ăr fi avut ideea asta absurda s-ar fi străduit pe cât era cu putinţă să nu ărăte acest lucru, să-şi ascunda cărţile ca să te prinda pe urmă... Pe când aşa, s-a purtat cu neobrăzare şi fără tact.
― Dacă ăr fi avut fapte, fapte reale, sau măcar vreo bănuiala întemeiată, atunci într-ădevăr, ar fi încercat să-şi ăscunda jocul în speranţă că va obţine şi alte probe (cred că de mult ar fi făcut o percheziţie la mine!). Dar ei nu au fapte, nici un fapt concret, toate-s din imaginaţie, numai presupuneri şi ipoteze neîntemeiate pe nimic real, de aceea încearcă să zăpăceăscă prin obrăznicie. Poate că este furios tocmai fiindcă n-are fapte concrete şi l-a luat gura pe dinainte de necaz. Poate însă ăre vreo intenţie anumită... Păre un om inteligent... Poate voia să mă sperie, prefăcându-se că ştie... Are şi el metodele lui psihologice, frate... Dar mi-e scîrbă să explic toate astea. Să le lasăm!
― Şi e jignitor, jignitor! Eu te înţeleg! Dar... fiindcă tot am început să vorbim deschis (şi e foarte bine că am început, în sfîrşit, să vorbim deschis ― mă bucură!), trebuie să-ţi mărturisesc că am văzut de mult că au aceasta idee; bineînţeles, abia schiţată, dar şi aşa, umbra asta de bănuiăla, cum de le-a venit în minte? Cum au îndrăznit? Unde, unde şe ascund rădacinile? Dacă ai şti ce furie m-ă cuprins! Gîndeşte-te nuniăi: un student sărac, cu sufletul strivit de mizerie şi ipohondrie, în ajunul unei boli grave, pe care poate o şi purta în el (baga bine de şeamă!), bănuitor, orgolios, conştient de valoarea lui, şi care timp de şase luni a stat închis în casă, fără să vada pe nimeni, îmbrăcăt în zdrenţe, cu cizme fără tălpi, stă în faţa unor nenorociţi de comisari de poliţie şi le îndura batjocură; apoi datoria aceea neaşteptata ce-i cade pe cap, poliţa cu termenul depăşit, a cărei achitare o cere consilierul de curte Cebarov, mirosul de vopsea rînceda, treizeci de grade Raumur de căldură, aerul închis, o droaie de oameni, conversaţia despre asasinarea persoanei pe care o vizitase în ajun, şi toate acestea pe stomacul gol! Cum să nu leşine! Şi pe ăsta întemeiază ei totul! De aici pornesc. Lua-i-ar dracu'! îmi dau seama că e supărător, dar sa fi fost în locul tău, Rodka, le-aş fi rîs în nas sau şi mai bine: i-aş fi scuipat pe toţi în obraz şi aş fi împărţit la stînga şi la dreapta vreo douăzeci de palme serioase, aşa cum se cuvine, şi aş fi isprăvit povestea. Da-i dracului! Curaj! Mai mare ruşinea!
„Ce bine a expus el toate acestea", se gîndi Raskolnikov.
― Să-i dau dracului? Şi mâine - poftim iarăşi la interogator! zise el cu amărăciune. Sa mă înjosesc, să le dau explicaţii? Şi aşa îmi pare rău că ieri, la tractir, m-am înjosit primind să stau de vorbă cu Zametov...
― La naiba! Mă duc eu singur la Porfiri! Şi am să-l descos, că pe o ruda; trebuie să-mi spună tot, pînă la rădacină. Cât despre Zămetov...
„în sfîrşit, ă înţeles!" se gîndi Raskolnikov.
― Stai! striga Razumihin, apucându-l deodată de umăr. Stai! Te înşeli! îmi dau seama: te înşeli! Ce capcană vezi tu în asta? Spui că întrebarea cu privire la zugrăvi era o capcană? Ia gîndeşte-te bine: să fi fost tu acela, erai tu prost să spui că ăi văzut pe cineva lucrând în locuinţa aceea... că i-ăi văzut pe lucrători? Dimpotrivă: n-ai văzut nimic, chiar dacă i-ai fi văzut! Cine ar mărturisi împotrivă lui însuşi?
― Dacă ăş fi făcut eu acel lucru, aş fi spus neapărat că i-am văzut pe lucrători şi locuinţa aceea, urmă fără chef şi cu vădit dezgust Raskolnikov.
― Dar de ce să vorbeşti împotriva ta însuţi?
― Pentru că numai mujicul sau un om cu totul lipsit de experienţă neagă, la interogator, tot. Un om cât de cât experimentat şi inteligent caută ― în măsura posibilităţilor - să recunoască toate faptele materiale, în afara faptului însuşi, toate amănuntele pe care nu le poate înlatură; numai că le explică altfel, le da un sens nou şi neaşteptat, care le schimbă semnificaţia şi le pune în altă lumină. Porfiri îşi făcuse desigur socoteala că eu îi voi răspunde în acest fel, că-i voi spune neapărat că i-am văzut pe zugrăvi ― că să pără mai veridice spusele mele - şi că, totodată, am să dau şi o explicaţie personala faptului că i-ăm văzut...
― Păi ţi-ar fi spus imediat că în ziua aceea lucrătorii nu erau acolo şi nici nu puteau fi, şi că deci tu ăi fost acolo în ziua asasinatului, la ora opt. Te-ar fi încurcat cu o nimica toata!
― Cred că tocmai aşa îşi făcuse socoteala, crezuse ca n-am să am timp să mă dumiresc, că am să mă grăbesc să-i dau un răspuns cât mai verosimil şi că am să uit că, venind cu două zile înainte, lucrătorii nu puteau să fie acolo.
― Dar cum sa uiţi?
― Nimic mai uşor! Oamenii cei mai isteţi se încurca tocmai în astfel de fleacuri. Cu cât un om este mai şiret, cu atât bănuieşte măi puţin că ar putea fi prins cu un lucru atât de neînsemnat. Omul cel mai isteţ tocmai cu lucrurile cele mai simple este prins. Porfiri Petrovici ştie asta, nu-i atât de prost pe cât îl crezi...
― Dacă-i ăşă, e un măre ticălos!
Raskolnikov nu-şi putu stăpîni rîsul. Şi în aceeaşi clipă se mira de propria lui însufleţire şi de placerea cu care daduse ultima explicaţie, el care în discuţia precedentă vorbise în sila, ursuz şi dezgustat şi numai pentru că era nevoit s-o facă.
„Am început să prind şi eu gust!" se gîndi el.
Dar aproape în acelaşi timp îl cuprinse, deodată, o nelinişte, ca şi cum l-ar fi săgetat un gînd neaşteptat şi tulburător. Neliniştea creştea mereu în el. între timp, ajunseră în faţa hotelului Bakaleev.
― Intra singur, zise el deodată, mă întorc număidecât.
― Unde te duci? Nu vezi ca am şi ajuns?!
― Trebuie, trebuie să mă duc; am treaba... vin peste o jumătate de ceas... Aşa să le spui.
― Fă ce vrei, dar vin şi eu cu tine!
― Nu cumva şi tu ţi-ai pus în gînd să-mi scoţi sufletul? striga el cu atâta amărăciune, cu ătîtă disperare în privire, că Razumihin nu mai îndrăzni să insiste. Câtevă clipe rămase în cerdac, privind posomorit în urmă lui Raskolnikov, care se depărta cu paşi mari în direcţia străduţei unde locuia. Apoi, strîngînd pumnii, încleştîndu-şi dinţii şi jurându-se în sinea lui că chiar astăzi are să-l stoarcă pe Porfiri ca pe o lamîie, sui repede scara ca s-o liniştească pe Pulheria Aleksandrovna, îngrijorată de întîrzierea lor prelungita.
Când Raskolnikov ajunse în dreptul casei lui, tîmplele îi erau leoarcă de sudoare şi răsufla greu. Sui în goana scara, intra în odaia care rămăsese deschisă şi se încuie numaidecât, trăgînd zăvorul. Apoi se repezi ca un nebun în colţul odaii, la gaura de sub tapet în care stătuseră lucrurile, îşi vîrî mînă înăuntru şi câteva minute scotoci cu grijă, cercetînd toate ascunzătorile şi cutele tapetului. Negăsind nimic, se ridica şi răsufla ădînc. Adineauri, pe când se apropia de casa lui Bakăleev, i se năzări deodată că s-ar putea ca vreun obiect oarecare, un lanţişor, un buton sau poate numai o hîrtiuţa în care fuseseră învelite obiectele şi care era scrisă de mână bătrînei s-ar putea să fi lunecat în vreo crăpătură, să fi rămas acolo şi să-i fie aruncată odată în faţă ca o proba materiala neaşteptata şi de neînvins.
Rămase cufundat într-un fel de visare şi un zîmbet ciudat, smerit şi aproape nătîng îi rătăcea pe buze. în sfîrşit, îşi lua şapca şi părăsi odaia încet. Gîndurile i se învălmăşeau. Coborî scara, îngîndurat, şi ajunse în gang.
― Uite, chiar dumnealui este! striga tare un glas. Raskolnikov ridica ochii.
Portarul sta în faţa odaiţei lui şi-l arata unui bărbat de statură mijlocie, un tîrgoveţ după înfăţişare, îmbrăcat într-un fel de halat şi jiletca, şi care de departe aducea cu o baba. Capul lui, cu o şapca soioasă, îi cădea nu ştiu cum pe piept, şi avea trupul gîrbovit. Judecind după obrazul lui ofilit şi stafidit, părea trecut de cincizeci de ani; ochişorii mici, umflaţi şi cu pungi sub ei, aveau o privire posaca, aspra şi nemulţumita.
― Ce este? întreba Raskolnikov, apropiindu-se de portar. Tîrgoveţul îl privi chiorîş, îl cercetă pe sub sprîncene cu atenţie, fără grabă; apoi se întoarse şi, făra să spună un cuvînt, ieşi de sub bolta în strada.
― Dar ce este? striga Raskolnikov.
― M-a tot descusut daca sade aici un student, v-a spus numele, a întrebat la cine locuiţi. Când aţi coborît, i-am spus că dumneavoastră sunteţi şi când colo - uite c-a plecat... Poftim!
Portarul părea şi el oarecum nedumerit, dar nu din cale-afara şi, după ce se mai gîndi puţin, se întoarse şi se vîrî înapoi în cămăruţa lui. Raskolnikov alergă în urma tîrgoveţului şi-l zări aproape numaidecât, mergînd pe partea cealaltă a străzii, cu pas mărunt, fără sa se grăbească, cu ochii în pămînt şi parca tot chibzuind ceva. îl ajunse destul de repede, dar câteva clipe merse în urma lui; apoi grăbi pasul şi-l privi dintr-o parte. Celalalt îl observa numaidecât, îi arunca o privire iute, apoi din nou îşi lasă ochii în jos. Un minut merseră unul lînga altul fără să rostească un cuvînt.
― L-aţi întrebat pe portar... de mine? întreba, în sfîrşit, Raskolnikov, dar nu prea tare.
Tîrgoveţul nici nu-i răspunse, nici nu-l privi. Amîndoi tăcură câteva clipe.
― Ce-i asta... vii să întrebi... şi taci... ce înseamnă asta?... urma Raskolnikov cu glasul întretăiat; parcă-i ieşeau cu greu cuvintele din gura.
De data aceasta, tîrgoveţul îşi ridica ochii şi se uita la el cu o privire ameninţătoare, sinistra.
― Ucigaşule! rosti el încet, dar foarte lamurit... Raskolnikov mergea lînga el. îşi simţi deodată genunchii
grozav de slabi, un fior îi trecu prin spate, inima îi încremeni parca o clipa; apoi începu să bătă cu putere, de parca ar fi vrut să-i sară din piept. Aşa făcură alaturi, în tăcere, vreo suta de paşi. Tîrgoveţul nu se mai uita la el.
― Ce-ai spus?... Cum... cine este ucigaş? bîigui Raskolnikov abia auzit.
― Tu eşti ucigaşul, rosti celalalt, încă mai desluşit şi mai cu tărie, zîmbind parca, cu un fel de răutate triumfătoare, şi uitîndu-se ţinta la faţa palida a lui Raskolnikov şi în ochii lui, care căpătaseră o privire sticloasa, de mort.
Ajunseră la o încrucişare de străzi. Tîrgoveţul coti la stînga şi porni înainte fără să întoarcă o clipă capul. Raskolnikov rămase pe loc, dar îl urmări mult timp din ochi. Văzu cum omul, după ce făcu vreo cincizeci de paşi, se întoarse de data aceasta şi se uită la el cum stătea pironit locului. Nu măi putea să-l vada bine, dar i se păru că zîmbise din nou, cu zîmbetul lui rece, răutăcios şi triumfător.
Încet, încet, abia tîrându-şi picioarele neputincioase, cu genunchii tremurători şi parcă răzbit de frig, Raskolnikov se întoarse acăsa şi se sui în odaiţă lui. îşi scoase şapca, o puse pe masă şi vreo zece minute stătu în picioare nemişcat. Apoi, vlaguit, se culcă pe divan şi se întinse, gemînd slab, ca un bolnav. Zăcu aşa, cu ochii închişi, o jumătate de ceas.
Nu se gîndea la nimic. De fapt, îi treceau prin minte unele gînduri, mai bine zis frînturi de gînduri, nişte plasmuiri dezordonate şi fără nici o legătură între ele, figurile unor oameni pe care îi văzuse în copilarie său pe care îi întîlnise o singură dată în viaţă, şi de care altfel nu şi-ar fi amintit nicicând; turla bisericii din V...; masa de biliard dintr-o circiumă şi un ofiţer în faţă ei; într-un subsol, o tutungerie cu miros de ţigări de foi; un debit de băuturi spirtoase, o scară de serviciu, întunecoasă, plină de laturi şi de coji de ouă, şi, venind de departe, dangătul duminical ăl clopotelor de la biserici...
Plasmuirile se perindau şi roiau vijelios. Unele îi placeau, se agăţa de ele, dar ele se stingeau şi simţea că-l apasă ceva înlauntrul lui, dar nu prea ţăre. Uneori se simţea chiar bine. Frisoanele uşoare nu-l părăseau, şi senzaţia lor era, de asemenea, uneori aproape placută.
Auzi păşii grăbiţi ăi lui Razumihin şi glasul lui; închise ochii şi se prefăcu că doarme. Razumihin deschise uşa, ramase câteva clipe în prag, parcă neştiind ce hotărîre să iă. Apoi intră încetişor în odaie şi se apropie cu băgare de seamă de divan. Se auzi şoapta Nastasiei.
― Nu-l trezi; lasa-l să doarmă; ăre să mănînce măi tîrziu.
― Ai dreptate, răspunse Razumihin.
Amîndoi ieşiră fără zgomot şi închiseră uşa. Se măi scurse o jumătate de ceas. Raskolnikov deschise ochii şi se trînti din nou pe spate, cu braţele sub cap...
„Cine este? Cine este acel om răsărit că din pămînt? Unde a. fost si ce ă văzut? A văzut tot, asta-i sigur. Dar unde a stat şi de unde a văzut? De ce abia acum a ieşit la suprafaţă? Şi cum a putut sa vada? Este oare cu putinţă?... Hm... (se gîndea Raskolnikov, cuprins de fiori de gheaţa şi tresărind), dar cutiuţa pe care a găsit-o Mikolai după uşă? Asta cum a fost cu putinţa? Probe? îţi scapă un mic amănunt, unul la o sută de mii, şi - poftim probă, cât o piramida egipteană de măre! A trecut o muscă în zbor şi a văzut! Dar este oare cu putinţă?"
Simţi cu dezgust cât de prăpădit, cât de slab este fiziceşte.
„Trebuia să ştiu, se gîndea el cu un zîmbet amar, şi cum am îndrăznit, cunoscându-mi firea, presimţind ce are să se întîmple, să iău toporul şi să fac vărsare de sînge? Trebuia, eram dator să ştiu dinainte... Ei! Dar am ştiut, am ştiut!..." şopti el cu deznădejde.
Uneori se oprea la un anumit gînd:
„Nu, oamenii aceia-s făcuţi din alt aluat; adevăratul cîrmuitor, căruia îi este permis orice, distruge Toulonul, face un măcel la Paris, uită o ărmătă în Egipt, pierde o jumătate de milion de oameni în campania din Rusia, scapă cu un calambur la Vilna; iar după moarte i se înălţă statui, prin urmare, totul îi este permis. Nu, astfel de oameni nu sunt din carne şi oase, sunt de bronz!"
O idee neaşteptata, de alta natură, căre-i veni deodată în minte, îl făcu să rîda:
„Napoleon, piramidele, Wăterloo - şi văduva aceea prăpădită, dezgustătoare, bătrîna aceea, cămătăreasă cu sipetul roşu sub pat: cum se poate digeră această apropiere, chiar şi de un Porfiri Petrovici?!... Nu-i de digerat!... Se opune simţului estetic: un Napoleon sub patul unei babe! Uf, ce nerozie!"
În unele clipe simţea că aiurează; dadea într-o stare de exaltare febrila.
 „Baba nu înseamnă nimic! repetă el cu înflacărare şi ăvînt. Sa zicem că batrîna a fost chiar o greşeala, nu despre asta e vorba. Bătrîna n-a fost decât boala... am vrut să trec mai repede limita... eu n-am ucis un om, am ucis un principiu! Da, principiul l-am ucis, dar de depăşit limita n-am depăşit-o, am rămas tot de partea astălaltă! N-am ştiut să făc altceva decât sa ucid! Şi nici astă n-am izbutit prea bine, după cât se vede... Un principiu? Pentru ce prostănacul de Razumihin i-ă ocărît deunăzi pe socialişti? Sunt oameni muncitori şi practici; sunt preocupaţi de fericirea generala... Nu, eu am o singură viaţă şi ea n-are să se măi repete niciodată; nu vreau sa aştept fericirea generala. Vreau să trăiesc eu! Altminteri prefer să nu măi trăiesc deloc. în fond nu voiam să trec prin faţă unei mame flamînde, strîngînd în buzunar rubla mea, tot aşteptînd fericirea generala. Contribui ― adică ― şi eu cu o cărămida la cladirea fericirii generale şi mă simt împăcat. Ha-Ha! Dar atunci de ce m-aţi omis tocmai pe mine?! Eu nu trăiesc decât o singură dată şi vreau şi eu partea mea... Eh, sunt un păduche estetic şi nimic mai mult, adaugă el, izbucnind deodată într-un rîs de dement. Da, ăşă e, sunt un păduche ― urmă el cu o bucurie răutăcioasă, agăţîndu-se de această idee, sucind-o în tot felul, jucându-se şi distrându-se cu ea -şi un păduche numai prin asta, în primul rând, fiindcă în clipă de faţă mă gîndesc că sunt un păduche; în ăl doilea rând, pentru că o lună întreagă am necăjit mărinimoasa providenţă, luînd-o că martor că ceea ce vreau să întreprind nu este pentru mine, pentru satisfacerea placerilor mele personale, ci în vederea unui ţel măreţ ― ha-hă! în al treilea rând, sunt un păduche pentru că, în acţiunea mea, am hotărît să procedez cu cât măi multă dreptate, cât mai calculat şi mai cu măsură: am ales dintre păduchi pe cel mai nefolositor şi, după ce l-am ucis, socoteam să-i iau exact atât cât mi-ăr fi trebuit ca sa-mi asigur primul pas în viaţă, nici mai mult, nici mai puţin (restul, aşadar, ar fi rămăs pentru mănăstire, după prevederile testamentului - ha-ha!)... Şi sunt, sunt indiscutabil un păduche ― adaugă el, scrîşnind din dinţi - pentru că eu sunt poate măi josnic şi măi dezgustător decât însuşi păduchele ucis, şi fiindcă am presimţit dinainte că am să mi-o spun după ce-am să ucid! Oare se poate asemănă ceva cu oroarea asta?! O, ticăloşie! O, mîrşăvie!... O, cât de bine îl înţeleg pe prorocul cu săbia în mână, călare pe calul lui: E voia lui Allah, deci, supune-te, făptură tremurătoare ! Are dreptate, are dreptate prorocul când aşază de-a curmezişul străzii o baterie bună şi trage şi în cel vinovat şi în cel nevinovat, fără să catadicsească măcăr sa deă o explicaţie! Supune-te, făptură tremurătoare, şi nu încercă să ăi voinţă, pentru că astă nu e treabă ta!... O, n-am sa i-o iert, n-am să i-o iert niciodată babei!"
Părul îi eră ud de sudoare, buzele-i uscate tremurau, privireă-i nemişcată eră pironită în tavan.
„Mama, soră, cât de mult le iubeam! De ce oare acum le urăsc? Da, le urăsc fiziceşte, nu pot suferi prezenţă lor... Adineauri m-am apropiat şi am sărutat-o pe mama, îmi amintesc... S-o îmbrăţişez pe mama şi să mă gîndesc ce-ăr fi dacă ăr afla... să-i spun poate? Aş fi în stare s-o fac... Hm! ea trebuie să fie că şi mine, ădaugă el, făcând un efort ca să gîndească, luptînd cu delirul care-l cuprindea. O, cât o urăsc acum pe baba ăceeă! Cred că dacă ăr învia cumva aş omori-o încă o dată! Biata Lizaveta! Pentru ce s-a nimerit acolo?... Ciudat: aproape nu mă gîndesc la eă, că şi cum n-ăş fi ucis-o... Lizaveta! Sonia! Sărmane făpturi blajine, cu ochii blînzi... Cât de dragi îmi sunteţi!... Oare de ce nu s-or fi plîngînd? De ce nu gem?... Ele dau tot... cu privirea liniştită, blînda... Sonia! Sonia! Blinda Sonia!..."
Pierdu conştiinţa realităţii; şi-i păru ciudat că nu-şi aminteşte cum a ajuns în strada. Era seară tîrziu. întunericul se înteţea, luna plină strălucea tot mai tare; aerul însă era parcă din ce în ce mai înăbuşitor. Străzile erau pline de lume, meseriaşii şi oamenii ocupaţi cu diverse treburi se întorceau pe la casele lor, alţii se plimbau; mirosea a var, a praf, a apă stătută. Raskolnikov mergea trist şi îngrijorat; îşi amintea foarte bine că ieşise din casă cu un anumit scop, că avea ceva urgent de făcut. dar ce anume trebuia sa facă ― uitase. Deodată, se opri şi văzu că pe partea cealaltă a străzii sta un om şi-i face semn cu mână. Trecu strada ca să ăjungă la omul acela, dar el întoarse spatele şi porni înainte, ca şi cum nimic nu s-ar fi întîmplat, cu capul în piept, fără să se uite înapoi, fără să arate prin nimic că-l chemase într-adevăr. „M-o fi chemat, oare?" se gîndi Raskolnikov, încercând să-l ajungă din urma. Dar când distanţa dintre ei nu era decât de zece paşi, îl recunoscu şi -l apucă frica; era tîrgoveţul de adineauri, cu acelaşi halat şi tot atât de gîrbovit. Raskolnikov mergea în urma lui; inima îi zvîcnea; cotiră amîndoi într-o ulicioara, dar celalalt tot nu se întorcea spre el. „O fi ştiind că-l urmăresc?" se gîndi Raskolnikov. Tîrgoveţul intra sub bolta unei case mari. Raskolnikov se apropie grăbit şi se uita, gîndin-du-se că poate are să-l cheme. Şi într-adevăr, tîrgoveţul, după ce trecu sub boltă şi ajunse aproape în curte, se întoarse deodată şi făcu iarăşi parcă un semn cu mînă. Raskolnikov intră şi el în gang, dar tîrgoveţul nu mai era în curte; prin urmare, o luase pe prima scara. Raskolnikov se repezi după el. Se auzea acum, cu două paliere mai sus, cineva care urca scara cu paşi măsuraţi, fără să se grăbească. Ciudat, parcă ar recunoaşte scara asta! Iată fereastra de la parter: cât de tristă şi de misterioasă răzbate prin geam lumina lunii! Iată etajul întîi! Da! E locuinţa pe care o zugrăveau lucrătorii... Cum de n-a recunoscut-o imediat? Zgomotul paşilor care urcau în faţa lui se stinse: prin urmare, s-a oprit sau s-a ascuns undeva. Iată etajul trei; să meargă mai departe? Ce linişte, te apuca groază... Totuşi merse înainte. Zgomotul propriilor paşi îl speria şi-l neliniştea. Doamne, ce întuneric! Tîrgoveţul acela s-o fi ascuns într-un ungher... A! Uşa apartamentului e larg deschisa; stătu puţin la gînduri şi intra. în antreu era întuneric bezna, pustiu, nimeni, şi atât de gol, de parca s-ar fi scos tot din casa; încetişor, mergînd pe vîrfuri, Raskolnikov întră în salon: odaia era scăldată în razele lunii; nimic nu se schimbase: scăunele, oglinda, divanul galben, pozele din rame. O luna uriaşă, rotunda, roşie-arămie privea prin geam. ,,Din pricina lunii e atâta linişte (se gîndi el); ce enigmatica este." Stătea şi aştepta; şi cu cât aştepta mai mult, cu atât mai mare era tăcerea lunii, cu atât îi bătea măi tare inima, aproape că-l durea. Linişte. Apoi se auzi deodată un zgomot sec, ca şi când cineva ar fi frînt în două o surcea, apoi iarăşi totul încremeni în tăcere. 
O muscă trezită din somn izbi din zbor geamul şi zumzăi trist. în aceeaşi clipa, zări între fereastra şi dulapior, în colţ, o caţaveica atîrnată pe perete. „Ce caută aici caţaveica? se întreba el. Altădată nu era aici..." Se apropie încet şi ghici ca după caţaveică se ascunde cineva. Dadu la o parte, cu băgare de seamă, caţaveica şi văzu un scaun, iar pe scaun, în colţ, şedea ghemuită bătrîna, cu capul în piept, aşa că nu-i putea vedea faţa, totuşi ea era. Rămase nemişcata. „Se teme", îşi zise el, scoase încetişor din laţ toporul şi o lovi în creştet o dată, de două ori. Ciudat: femeia nu se clintea sub loviturile lui, de parcă era de lemn. Speriat, se apleca spre ea, s-o vada mai bine; dar bătrîna îşi ascunse şi mai mult faţa. El se lasă în genunchi şi o privi de jos în sus, îi privi faţa şi înmărmuri de groaza: bătrîna şedea şi rîdea, se prăpădea de rîs, dar încet, fără zgomot, că să n-o auda el. Apoi i se păru că uşa dormitorului se crapă uşor şi parcă şi acolo rîde şi şuşoteşte cineva. îl cuprinse furia; începu s-o lovească cu toată puterea pe bătrînă în cap, dar cu fiecare lovitura de topor, rîsul şi şoaptele în dormitor răsunau mai tare, iar baba se cutremura toată de rîs. Fugi, dar antreul era acum plin de oameni, uşile care dadeau pe scară erau deschise şi pe palier, pe scară şi jos, peste tot, o mulţime de oameni, cap lîngă cap, şi toţi se uită la el, dar toţi se feresc, stau la pînda, aşteaptă şi tac... Inima i se strînge, picioarele parcă-s ţintuite de podele... Vru sa ţipe şi... se trezi.
Răsufla ădînc, dar ciudat: visul parcă tot mai continua; uşa odaii era data de perete şi în prag se afla un necunoscut care-l privea cu atenţie.
Raskolnikov nu avusese timp să-şi deschida bine ochii şi-i închise numaidecât la loc. Sta culcat pe spate şi nu făcea nici o mişcare. „O fi fost vis sau nu?" se întreba el şi-şi întredeschise uşor pleoapele, ca să se uite pe neobservate la necunoscut. Acesta se afla într-acelaşi loc şi nu contenea să-l privească. Apoi trecu cu băgare de seamă pragul, închise cu grijă uşa, se apropie de masă, mai aştepta o clipă ― toate acestea fără să-şi ia nici un moment ochii de la el ― şi încet, fără zgomot, se aşeză pe scaun alaturi de divan, îşi puse pălaria pe podea, îşi sprijini mîinile în baston şi bărbia în mîini. Se vede că se pregătea să aştepte mult. Pe cât putea să-l vada printre gene, omul nu mai eră tânăr, era gras şi avea o barbă deasă, blonda, aproape alba...
Se scurseră vreo zece minute. Afară era lumină, dar se făcuse tîrziu. în odaie domnea o linişte deplină. Nici dinspre scară nu venea nici un zgomot. Doar o muscă măre zumzăia şi se izbea din zbor de geam. în sfîrşit, situaţia ajunse de neîndurat: Raskolnikov se ridică şi se aşeză pe divan.
― Hai, spune ce vrei?
― Ştiam că nu dormi, că te faci numai, răspunse omul cu un ton ciudat, zîmbind liniştit. Da-mi voie sa mă prezint: Arkădi Ivanovici Svidrigăilov...

PARTEA A PATRA

Capitolul I

„Oare visez încă?" se întreba din nou Raskolnikov, cercetîndu-l cu luare-aminte şi neîncredere pe musafirul neaşteptat.
― Svidrigailov? Ce prostie! Nu se poate! rosti el, în sfîrşit, cu nedumerire.
Musafirul nu părea câtuşi de puţin mirat de aceasta exclamaţie.
― Am venit la dumneata din doua motive: în primul rând, doream sa te cunosc personal, deoarece de mult mi s-a vorbit de dumneata, şi încă în termenii cei mai măgulitori; în al doilea rând, sper că nu vei refuza sa mă ajuţi într-o anumită chestiune, care o priveşte de-a dreptul pe sora dumitale, Avdotia Romanovna. Daca m-aş prezenta la ea singur, fără recomandaţie, s-ar putea să nu mă primească, dată fiind părerea pe care şi-a făcut-o despre mine; cu ajutorul dumitale însă, am toată nădejdea că...
― Slaba nădejde dinspre partea asta, îl întrerupse Raskolnikov.
― Dumnealor au sosit abia aseară, dacă-mi dai voie să întreb? Raskolnikov nu răspunse. Ştiu că ău sosit ieri. Iar eu sunt aici abia de două zile. Iată ce am să-ţi spun în legătură cu aceasta, Rodion Romanovici: socotesc de prisos sa încerc sa mă justific, dar per-mite-mi să te întreb pe dumneata ― ce crimă atât de mare am săvîrşit, dacă am sta să judecăm lucrurile sănătos, fară prejudecăţi? Raskolnikov continua să-l studieze în tăcere. Am nedreptăţit în Căsă mea o fata fără apărare şi „am insultat-o cu propunerile mele mîrşave", asta este? Vezi, ştiu dinainte ce mi se poate reproşa! Dar trebuie să te gîndeşti că sunt şi eu om şi ca nihil humanum... în întregime, versul sună: homo sum, humani nihil a me alienum puto -sunt om, nimic din ce-i omenesc nu mi-e străin... într-un cuvînt, că am putut să simt o atracţie puternică şi să mă îndrăgostesc (ceea ce, fireşte, nu depinde de noi) şi atunci se explică totul cât se poate de firesc. întrebarea este: sunt eu un călau sau, măi degrabă, o victima? Şi daca eu sunt victima? Poate că atunci când am propus obiectului pasiunii mele să fugă cu mine în Americă său Elveţia, nutream făţă de dînsa sentimentele cele mai respectuoase şi speram astfel să orânduiesc fericirea noăstră comună!... Raţiunea e uneori robită de pasiune: poate că mai mult rău mi-am făcut mie decât ei, gîndeşte-te!...
― Nu-i vorba dacă ăi său nu dreptate, îl întrerupse Răskolnikov, dezgustat. Eşti pur şi simplu respingător şi nu vreau să ştiu de dumneata, te dau afară, pleacă de aici!...
Svidrigailov se porni pe rîs.
― Ehe, pe dumneata... e greu să te facă cineva să-ţi schimbi părerea! zise el, rîzînd deschis. Am vrut să fac pe şiretul, dar n-a prins, nu merge cu dumneata!
― Şi în clipa de faţă tot de şiretlicuri te ţii.
― Ei, şi? Ei, şi? repetă Svidrigailov, rîzînd din toată inima. E, cum spun franţujii, de bonne guerre, e un şiretlic permis!... Totuşi dumneata m-ai întrerupt; aşa sau altfel, repet din nou: nu ar fi avut nici un fel de neplaceri să nu fi fost întîmplarea aceea din grădină. Marfă Petrovna...
― Se spune ca şi pe Marfa Petrovna tot dumneata ai dat-o gata... îl întrerupse brutal Răskolnikov.  •
― Şi despre asta ai auzit? De altfel, nu e de mirare... în adevăr, nu ştiu ce-ăş putea să răspund la această afirmaţie, cu toate că, în această privinţă, conştiinţa mea este absolut liniştită. Adică să nu-ţi închipui că m-aş teme de ceva, totul e în perfecta regula şi foarte clar: medicul legist a stabilit ca decesul a survenit în urma unui atac de apoplexie, provocat de baia făcuta imediat după o masă copioasa, la care a băut aproape o sticla de vin, şi nici n-ar fi putut găsi altceva... Nu, dar m-am gîndit, mai ales în timp ce călatoream cu trenul, dacă nu cumva am contribuit moralmente la această...nenorocire, enervînd-o Său altceva de acest gen? Dar am ajuns la concluzia că n-ă fost absolut nimic. Răskolnikov rîse.
― Nu făcea să te osteneşti atât!
― De ce rîzi? Gîndeşte-te: nu i-am tras decât doua lovituri de cravaşa, care nici măcar n-au lasat urme... Nu mă socoti, te rog, un cinic; ştiu bine că e ticălos din partea mea şi toate celelalte... dar mai ştiu că accesele mele de brutalitate nu-i displaceau prea mult Marfei Petrovna. Povestea cu surioara dumitale se epuizase de la A pînă la Z. De trei zile Marfa Petrovna se vedea silită să stea acasă, neavînd ce să mai povestească în orăşel, şi apoi plictisise pe toătă lumea de acolo cu scrisoarea aceea (ai auzit despre lectura scrisorii, nu-i aşa?). Şi deodată, aceste doua lovituri de cravaşa îi pica din cer!... Numaidecât a şi poruncit să-i pună caii la trăsură... De altminteri, femeile sunt uneori cât se poate de mulţumite să fie jignite, cu toată indignarea lor aparenta. E ceva foarte curent şi se întîmpla multora; omul, în general, simte o cumplită satisfacţie sa fie insultat, n-ai observat acest lucru? Mai ales femeile. S-ar putea spune că numai cu asta trăiesc.
Câteva clipe Răskolnikov se gîndi să se scoale şi să plece, încheind astfel întrevederea. Dar o oarecare curiozitate, ba poate chiar un calcul îl opri.
― Îţi plac bătăile? întreba el distrat.
― Nu, nu prea, răspunse liniştit Svidrigailov. Cu Marfa Petrovna nu m-am păruit aproape niciodată. Am trăit în ceă mai perfecta armonie, şi dînsa a fost totdeauna mulţumită de mine. în cei şapte ani de căsnicie, n-am folosit cravaşa decât de două ori (lasînd deoparte un al treilea caz, de altfel, cam în doi peri): prima oară, s-a întîmplat la două luni după căsătoria noăstră, îndată după ce ne-am mutat la ţară, şi ultima oara, în cazul de acum. Dumneata erai gata să mă crezi o bestie, un retrograd, un feudal? He-he... Ă propos: îţi aduci aminte cumva, Rodion Romanovici, de un nobil ― i-am uitat numele ― care cu cîţiva ani în urma, pe vremea binecuvîntată când puteai sa-ţi exprimi mai liber părerile, a fost făcut de ocară în faţa lumii întregi şi în literatura, fiindcă a bătut-o în tren pe o nemţoaică? Ei, si tot în acelaşi an, dacă îţi aminteşti, s-a publicat „articolul neruşinat" în Vek despre lectura aceea publică a „Nopţilor egiptene"... Ochi negri! O, unde eşti tu, tinereţea mea de aur! Da, şi părerea mea este: nu că-l compătimesc pe domnul care a bătut-o pe nemţoaică aceea, fiindcă, într-adevar, a procedat cam... şi, apoi, de ce l-aş compătimi? Dar nu pot să nu declar că uneori dai peste nişte „nemţoaice" atât de provocatoare, încât nici un progresist, cred, n-ar putea să garanteze că nu le-ăr bate şi el. Nimeni însă n-a analizat atunci problema din acest punct de vedere, cu toate că e un punct de vedere cât se poate de uman, crede-mă!
Şi Svidrigailov se porni pe rîs. Raskolnikov îşi dadea perfect de bine seama că omul acesta avea un plan bine hotărît şi era un vulpoi foarte iscusit.
― Dumneata, pesemne, n-ai vorbit de multe zile cu nimeni? întrebă el.
― Cam asa este. Te miră că sunt atât de îngăduitor, nu?
― Mă miră că eşti din cale-afară de îngăduitor.
― Fiindcă nu mă supără grosolania întrebărilor dumitale? Aşa e? Dar... de ce m-aş supăra? Am răspuns cum m-ăi întrebat, adaugă el cu o uluitoare naivitate. La drept vorbind, nu mă interesează, ca să zic aşa, nimic, urmă el, parca dus pe gînduri, Mai cu seama acum... Nu prea am ce face... De altminteri, ai tot dreptul să crezi că mă dau bine pe lîngă dumneata, pentru că am un anumit scop, cu atât mai mult, cu cât ţi-am spus singur că am treabă cu surioara dumitale. Dar trebuie să-ţi spun deschis: tare mi-e urît! Mai ales în ultimele trei zile! încât acum mă bucura întîlnirea cu dumneata... Nu te supără, Rodion Romănovici, dar îţi mărturisesc că şi dumneata îmi pari grozav de ciudat. Orice ai zice, ai ceva pe suflet; şi mai ales acum, adică nu propriu-zis în clipa de faţă, dar de la un timp încoace... Haide, haide, am tăcut, nu te încrunta! Nu sunt chiar atât de urs cum mă crezi!
Raskolnikov îi aruncă o privire posomorită.
― S-ar putea nici să nu fii urs, răspunse el. Mi se pare chiar că eşti un om din lumea bună, sau că cel puţin ştii, în anumite ocazii, sa fii şi cumsecade.
― Nu-mi prea pasa de părerea altora! replică Svidrigailov pe un ton sec şi chiar cu o nuanţă de trufie. De ce atunci nu m-aş arata gros de obraz, daca această haină i se potriveşte ătît de bine climatului nostru şi... şi mai ales daca am înclinaţia fireasca de a o purta, adaugă el, rîzînd din nou.
― Am auzit totuşi că ai destui prieteni pe aici. Eşti doar un om, cum s-ar zice, cu „relaţii". Atunci ce nevoie ai de mine, ce scop urmăreşti?
― Ai dreptate, am prieteni, încuviinţă Svidrigailov, ocolind întrebarea principala. I-am şi zărit pe cîţiva, de trei zile de când rătăcesc prin oraş; i-am recunoscut, cred că m-au recunoscut şi ei. E şi firesc, sunt bine îmbrăcat, şi nu mă număr printre oamenii săraci: am scăpat şi de reformă agrara; păduri şi lunci inundabile, aşa că veniturile n-au scăzut; dar... n-am poftă să reiau legăturile cu ei; m-am săturat de mult; umblu de trei zile şi n-am fost încă să vad pe nimeni... Şi, pe deasupra, oraşul acesta! Cum de a putut lua fiinţa la noi, spune şi dumneata! Oraş de funcţionari şi de tot soiul de seminarişti! E drept că multe lucruri n-am văzut acum opt ăni, pe când îmi făceam veacul pe aici... Nu mai am speranţă decât în anatomie, zău!
― Ce fel de anatomie?
― Păi cluburile, Dussot, petrecerile voastre, chiar şi progresul ― toate astea pot să existe şi fără sprijinul meu, urmă el, trecând iarăşi peste întrebarea lui Raskolnikov. Nu-i mare placere să fii trişor!
― Ai fost vreodată?
― S-ar fi putut altfel? Acum opt ani eram un grup întreg, un grup de oameni foarte bine, poeţi, capitalişti, tot oameni cu purtări alese, care ne petreceam tot timpul cu jocul de cărti. Şi apoi, ăi observat, în general la noi, adică în societatea noastră rusă, pezevenghii ău purtările cele măi alese? Numai la ţara am ajuns aşa de lasa-ma să te las. Şi totuşi m-a băgat pe vremea aceea la răcoare, pentru datorii, un grecotei din Nejinsk. Tocmai atunci a apărut Marfă Petrovna, s-a tocmit şi m-a răscumpărat pentru treizeci de mii de arginţi (toată datoria se ridica la şaptezeci de mii). Ne-am cununat oficial, după care s-ă grăbit să mă îngroape la ţara, ca pe o comoară. Era cu cinci ani mai în vîrstă ca mine. M-a iubit mult. Şapte ani n-am ieşit din sat. Şi bagă de seama, toata viaţa a păstrat, ca un document împotriva mea, poliţa de treizeci de mii de ruble, pe care o iscălisem grecului şi pe care o răscumpărase ea prin cineva, aşa că ar fi fost de ajuns sa mă revolt şi - poftim înapoi, la răcoare! Şi ăr fi făcut-o, cu toata dragostea ei pentru mine! într-un suflet de femeie asemenea contradicţii se împacă foarte bine între ele.
― Şi să nu fi fost documentul acela, ai fi dat bir cu fugiţii?
― Nu ştiu cum să-ţi spun. Documentul acela nu prea mă stingherea. N-aveam nici o poftă sa plec. Marfa Petrovna, văzînd că mă plictisesc, m-a invitat chiar ea de vreo două ori să plecam în străinătate! Dar, la ce? Mai fusesem prin străinătate şi altă dată şi mi se urîse şi acolo. Nu că m-aş fi plictisit, sunt multe de văzut, dar uite, de pilda, un răsărit de soare, golful napolitan, marea, te uiţi şi te simţi deodată ătît de trist. Şi ceea ce este mai dezgustător e că eşti trist şi nu ştii de ce! Nu, acasă, e mult mai bine: cel puţin aici arunci vina pe alţii şi ţie îţi găseşti o justificare. Eu poate că aş pleca acum într-o expediţie la Polul Nord fiindcă f ai le vin mau-vais şi mi-e scîrbă să mai beau, ueşi, în afară de vin, altceva nu-mi rămîne. Am încercat. Se zice că, duminică, în parcul Iusupov, Berg* are de gînd să zboare cu un balon uriaş, şi primeşte să-l însoţească cineva în schimbul unei anumite sume, este adevărat?
― Şi dumneata ai zbura?
― Eu? Nu... am întrebat aşa... murmura Svidrigailov, căzînd pe gînduri.
„Ce fel de om este ăsta?" se întreba Raskolnikov.
― Nu, documentul acela nu mă stingherea, urmă Svidrigailov, tot gînditor, nu doream să plec de la ţăra. De altfel, e mai bine de un an de când, de ziua mea, Marfa Petrovna mi-a restituit acel document şi mi-a dat pe deasupra şi o suma respectabila. Avea mulţi băni. „Vezi câtă încredere am în dumneata, Arkadi Ivanovici", zău, chiar aşa s-a exprimat dînsa. Nu mă crezi? Şi, ştii, eu la ţăra am ajuns un gospodar destul de priceput; mă cunoaşte lumea în regiunea noastră. Comandam cărti. La început, Marfa: Referire la un personaj real din epoca, supranumit şi „balerinul aeronaut".
Petrovna mă aproba, apoi se tot temea că am să mă năucesc cu învăţătura.
― Mi se pare că-ţi lipseşte mult Marfa Petrovna?
― Mie? Poate. în adevăr, se prea poate. Ă propos, dumneata crezi în strigoi?
― Ce fel de strigoi?
―Strigoi în înţelesul obişnuit al cuvîntului; ce alţi strigoi pot exista?
―Dar dumneata crezi?
―Poate că nu, pour vous plaire. Adică nu că n-aş crede...
― Îi vezi vreodată?
Svidrigailov îi arunca o privire stranie.
― Marfa Petrovna îmi face onoarea să mă viziteze, zise el, strîmbîndu-şi gura într-un zîmbet ciudat.
― Cum asta?
― De trei ori m-a vizitat. Prima data am văzut-o în ziua înmor-mîntării, o oră după ce m-am înapoiat de la cimitir. Adică în ajunul plecării mele. A doua oară, acum doua zile, pe drum, în zori, în gara Malaia Vişera; şi a treia oară, acum doua ore, în locuinţa unde stau acum, în odaia mea; eram singur.
― Erai treaz?
― Absolut treaz. De trei ori a fost, şi de fiecare data eram treaz. Vine, îmi vorbeşte câteva clipe şi pleacă pe uşă; totdeauna pleacă pe uşă. Parcă se şi aude când o închide.
― Tocmai mă gîndeam eu ca dumitale trebuie să ţi se întîmple astfel de lucruri! rosti deodată Raskolnikov, mirându-se el însuşi de cele spuse. Era grozav de tulburat.
― Adevărat? Te-ai gîndit? întreba Svidrigailov, mirat. E cu putinţă? Ei, nu ţi-am spus eu că noi doi avem un punct comun? Ei?
― N-ai spus asta niciodată! răspunse, enervat, Raskolnikov.
― N-am spus? -Nu.
― Atunci mi s-a părut numai că am spus. Adineauri, când am intrat şi am văzut că stai cu ochii închişi şi te prefaci ca dormi, mi-am zis: „Chiar el e!"
― Ce vrei să spui cu ăsta? Despre ce vorbeşti? strigă Raskolnikov.
― Despre ce? în adevăr, nu ştiu nici eu despre ce... mormăi Svidrigailov, sincer încurcat.
O clipă tăcură amîndoi. Şi amîndoi se uitau cu ochii holbaţi unul la celalalt.
― Ce prostii! se răsti, înciudat, Raskolnikov. Şi ce-ţi spune, când vine?
― Dânsa? închipuieşte-ţi, vorbeşte despre fel de fel de nimicuri, şi poate că te miră, dar tocmai asta mă înfurie totdeauna. Prima dată a intrat (eram obosit - slujba de înmormîntare, veşnica pomenire, apoi litaniile, praznicul şi, în sfîrşit, am rămas singur în cabinetul meu de lucru, mi-am aprins un trabuc şi m-am lasat în voia gîndurilor), când numai ce văd că intră pe uşa şi zice: „Arkadi Ivanovici, azi, cu grijile pe care le-ai avut, ăi uitat să întorci ceasul în sufragerie". Ceasul acela, de şapte ani, eu îl întorceam în fiecare săptămînă, iar dacă uitam, ea îmi aducea aminte. A doua zi, eram în drum spre Petersburg. în zori, la o staţie, am coborît; nu dormisem toată noaptea, eram istovit, îmi erau ochii grei, şi am cerut o cafea; când mă uit, Marfa Petrovna era aşezată lîngă mine, cu un pachet de cărţi în mînă: „Nu vrei să-ţi ghicesc norocul la plecare, Arkadi Ivanovici?" (Straşnic ştia să dea în cărţi). N-am să-mi iert niciodată că n-am lasat-o să-mi dea şi mie! M-am speriat şi am fugit, ce-i drept tocmai sunase clopoţelul. Astăzi, după un prînz prost, adus de la birt, cu stomacul greu, şedeam şi fumam, când iar mă pomenesc cu Marfa Petrovna; de data asta era gătită cu o rochie nouă de mătase verde, cu o trenă foarte lungă: „Bună ziua, Arkadi Ivanovici! îţi place rochia mea? Anişka nu mi-ar fi putut coase una ca asta." (Anişka e croitoreasa din sat de la noi, una dintre fostele iobage, care a învăţat meseria la Moscova; o fetişcană frumuşică.) Şi se sucea şi se învîrteă în faţa mea. M-am uitat la rochia ei, apoi am privit-o cu luare-aminte în faţă şi i-ăm zis: „Ce placere, Marfă Petrovna, să te osteneşti să vii ca să-mi spui astfel de nimicuri!" „Ah, Doamne, drăguţă, nu are voie omul să te necăjească un pic!" Iar, eu, ca s-o zădarăsc, am zis: „Marfa Petrovna, vreau să mă însor din nou". „Dumneata eşti în stare de una ca ăsta, Arkadi Ivanovici, dar nu-ţi face mare cinste: abia ţi-ai îngropat nevasta şi ai şi pornit şă te însori. Măcar de ăi alege una ca lumea, dar eu te cunosc, ai să iei una... cine ştie ce podoabă, şi o să rîda toţi de dumneata." Şi a ieşit, parcă-i auzeam foşnetul trenei pe duşumea. Nu-i caraghios, spune?
― De altfel, poate că toate astea nu sunt decât minciuni? spuse Raskolnikov.
― Arareori mint, răspunse Svidrigailov, dus pe gînduri, fără să pară a fi băgat în seamă grosolania întrebării.
― Măi înainte nu ţi se mai întîmplase să vezi strigoi?
― Bbb... ba da, o singură dată în viaţă, acum vreo şase ani. Aveam un servitor, unul Filka; tocmai îl înmormîntaseră, iar eu am uitat şi am strigat: „Filka, pipa!" şi el a intrat; s-a dus drept la dulapul unde stau pipele mele. Iar eu gîndeam în sinea mea: „Face pe supăratul", fiindcă, nu mult înainte de a muri, ne-am luat la harţă rău de tot. „Cum îndrăzneşti, i-am spus, să intri la mine cu haina ruptă în coate? Ieşi afară, ticălosule!" S-a întors, a ieşit şi n-a mai venit de atunci. Nu i-am spus nimic Marfei Petrovna. Am vrut să făc un parastas pentru pomenirea sufletului lui, dar mi-ă fost ruşine.
― Du-te să te vada un medic.
― E de prisos să-mi spui asta, îmi dau şi eu seama că sunt bolnav, cu toate că, la drept vorbind, nu ştiu ce-ăş putea să am; cred că sunt cel puţin de trei ori măi sănătos că dumneata. Eu nu te-am întrebat dacă crezi că pot să ăpără strigoi. Eu te-am întrebat dacă crezi că există strigoi.
― Nu, şi n-am şă cred pentru nimic în lume! strigă Raskolnikov aproape cu un fel de furie.
― Aşa spune toată lumea de obicei, nu? murmura Svidrigailov, ca şi când ar fi vorbit pentru el şi privind într-o parte, cu capul puţin aplecat pe umăr. Ei îţi spun: „Eşti bolnav, prin urmare ceea ce ţi se pare că vezi nu este decât delir, şi nu există nimic". Dar asta nu este perfect logic. Admit că strigoii nu se arată decât oamenilor bolnavi; dar asta dovedeşte numai că trebuie să fii bolnav ca să-i poţi vedea, şi nu că n-ar există în sine.
― Bineînţeles ca nu există! stărui cu încăpaţînare Raskolnikov.
― Nu? Aşa crezi dumneata? urma Svidrigailov, întorcându-şi încet privirile spre el. Dar dacă ar fi să judecăm aşă (hai, ajută-mă şi dumneata): strigoii sunt, sa spunem, nişte frînturi, nişte fragmente din alte lumi, de care ţin. Omul sănătos, fireşte, n-are de ce să-i vada, fiindcă omul sănătos este mai material, mai pămîntean decât alţii şi deci, ca totul să fie normal, el trebuie sa trăiască numai viaţa pămîntească de aici. Ei, dar daca se îmbolnăveşte, daca se strica ordinea pămîntească normala a organismului, cât de cât, imediat începe sa se manifeste posibilitatea altei lumi; şi cu cât e mai bolnav, cu atât are mai multe puncte de contact cu cealaltă lume, aşa ca atunci când moare trece de-a dreptul în ea. M-am gîndit de mult la asta. Daca crezi în viaţa viitoare, atunci poţi sa admiţi acest raţionament.
― Eu nu cred în viaţa viitoare, zise Raskolnikov. Svidrigailov rămase îngîndurat.
― Dar daca dincolo n* sunt decât păianjeni sau altceva de felul asta, zise el deodată.
,,E nebun" gîndi Raskolnikov.
― Ca idee, ne reprezentam întotdeauna veşnicia drept ceva ce nu poate fi înţeles, ceva uriaş, imens! Dar de ce trebuie să fie neapărat imensă? Şi daca veşnicia nu este decât o magherniţă oarecare, închipuieşte-ţi, o singura odaie, un fel de baie ţărăneasca, afumata, cu pînze de păianjen prin colţuri? Eu, uneori, aşa îmi închipui ca este.
― Şi niciodată, niciodată nu-ţi închipui ceva mai liniştitor şi mai drept?! exclama Raskolnikov, cu o senzaţie neplacuta.
― Mai drept? De unde ştim noi, poate că tocmai asta este mai drept şi ştii, dacă ăr depinde de mine, eu dinadins tocmai aşa aş fi făcut-o, răspunse Svidrigailov cu un zîmbet ciudat.
Un fior de gheaţa trecu prin trupul lui Raskolnikov la auzul acestui răspuns monstruos. Svidrigailov ridica ochii, îl privi ţinta şi deodată izbucni în rîs.
― Nu zău, gîndeşte-te numai, striga el, acum o jumătate de ceas nici nu ne cunoşteam, ne socoteam duşmăni! Avem o chestiune
serioasa de rezolvat, iar noi am lasat totul balta şi ne-am apucat să filozofăm! Ei, n-am spus eu ca ne asemănăm că frăţii?
― Dacă eşti ătît de bun, propuse Raskolnikov, enervat, per-mite-mi să te rog să-mi explici cât mai repede pentru care motiv am cinstea să te vad în faţa mea... fiindcă... sunt grăbit... trebuie să ies...
― Bine. Număidecât. Sora dumitale, Avdotia Romanovna, se mărită cu domnul Lujin Piotr Petrovici?
― Nu s-ar putea s-o laşi pe sora mea în afara convorbirii noastre şi să nu-i pomeneşti numele? Nu înţeleg cum îndrăzneşti să-i rosteşti numele în faţa mea, dacă eşti în adevăr Svidrigailov?
― Dar am venit tocmai ca să vorbesc despre dînsa, cum aş putea atunci şă nu-i pomenesc numele?
― Bine, vorbeşte, dar cât măi repede.
― Sunt sigur că ţi-ai şi făcut o părere despre acest domn Lujin, ruda soţiei mele, dacă ai avut prilejul sa stai de vorba cu el o jumătate de ceas, sau daca măcar ţi-a vorbit cineva despre el şi ţi l-a descris cu exactitate. Acest om nu se potriveşte deloc cu Avdotia Romanovna. După părerea mea, Avdotia Romanovna se jertfeşte cu multa mărinimie şi într-un chip cu totul nechibzuit pentru... pentru familia ei. Din câte ştiu despre dumneata, cred ca ai fi bucuros daca această căsătorie nu s-ar face, făra să dauneze stării materiale a surorii dumitale. Iar acum, după ce te-am cunoscut, sunt chiar convins de acest lucru.
― Tot ce spui e foarte naiv; iartă-mă, ar trebui să spun: neobrăzat, zise Raskolnikov.
― Adică vrei să spui că-mi apar interesele. Fii liniştit, Rodion Romanovici, dacă aş fi vrut să-mi apar interesele, n-aş fi vorbit atât de deschis, doar nu sunt un prost. în aceasta privinţa, aş vrea să-ţi dezvălui o ciudaţenie psihologica. Adineauri, încercând să-mi justific dragostea pentru Avdotia Romanovna, ţi-am spus că eu însumi am fost o victimă. Ei, afla că acum nu mai simt dragoste pentru ea, chiar deloc, mă şi mira, fiindcă eu, într-ădevăr, am fost foarte îndrăgostit de ea...
― Din trândavie şi deşfrîu, îl întrerupse Raskolnikov.
― Ai dreptate, sunt un desfrînat şi un trîntor. De altfel, surioara dumitale are atâtea calităţi, că nu se putea să nu facă impresie asupra mea. După cum văd şi eu astăzi, n-ă fost decât o nebunie trecătoare.
― E mult de când ţi-ai dat seama?
― Am bănuit acest lucru mai demult, dar m-am convins definitiv abia acum trei zile, aproape în clipa sosirii mele la Petersburg. La Moscova încă îmi închipuiam că vin să-i cer mână Avdotiei Romanovna şi să mă declar rivalul domnului Lujin.
― Iartă-mă că te întrerup, nu-s-ar putea să scurtezi povestea şi să treci de-ă dreptul la scopul vizitei dumitale? Sunt grăbit, trebuie să plec...
― Foarte bucuros. Odată sosit aici şi hotărît să întreprind un anumit... voiaj, am dat în prealabil unele dispoziţii. Copiii mei au rămas la o mătuşă de-ă lor; sunt bogaţi şi nu ău nici o nevoie de mine. De altfel: tată sunt eu? Nu mi-am oprit decât ceea ce mi-a daruit acum un an Marfa Petrovna. Mi-ajunge ătît. Iărtă-mi digresiunile, acum trec la problema în sine. înainte de a pleca în voiajul care poate totuşi va avea loc, aş vrea să isprăvesc şi cu domnul Lujin. Nu că nu l-aş putea suferi, dar din pricina lui a fost ultima cearta între mine şi Marfa Petrovna, când am aflat că dînsă a pus la cale această căsătorie. Acum, cu ajutorul dumitale, şi poate chiar în prezenţa dumitale, aş dori s-o văd pe Avdotia Romanovna şi să-i explic, în primul rând, că de la domnul Lujin nu numai că nu va avea un avantaj, dar, dimpotrivă, se va vedea de-a dreptul păgubită. Apoi, după ce-i voi cere iertare pentru neplacerile pe care le-a avut acum câtva timp, i-aş cere îngăduinţă să-i ofer zece mii de ruble şi să-i uşurez astfel ruptură cu domnul Lujin, ruptură care, sunt sigur, nu i-ăr fi neplacută, de ar avea posibilitatea s-o facă.
― Dar dumneata într-adevăr eşti nebun! strigă Raskolnikov, mai curând mirat decât furios. Cum îndrăzneşti să-mi vorbeşti astfel?
― Eram sigur că ăi să începi să ţipi: dar, în primul rând, ţin să-ţi spun că, deşi nu sunt bogat, pot dispune de aceste zece mii, fiindcă nu am absolut nici o nevoie de ele. Dacă Avdotia Romanovna nu primeşte, cine ştie cum am să le întrebuinţez. Asta-i una. In al doilea rând, conştiinţa mea este cu desăvîrşire liniştită: îi ofer aceşti băni fără nici un interes. Ma crezi sau nu, dar veţi afla mai ţîrziu, şi dumneata şi Avdotia Romanovna, că-i adevărat. Vezi dumneata, eu într-adevăr i-am pricinuit unele neplaceri şi griji mult stimatei dumitale surioare Avdotiă Romanovna, şi mă căiesc sincer de acest lucru; de aceea, doresc din toată inima nu să răscumpăr aceste neplaceri printr-o compensaţie bănească, ci pur şi simplu să fac ceva folositor pentru ea, că doar nu-i scris nicăieri că trebuie să fac numai rău. Dacă propunerea mea ar ascunde vreun calcul personal cât de mic, nu i-aş oferi numai zece mii, când abia acum cinci săptămîni i-am oferit mult mai mult. în afară de asta, e probabil să mă însor foarte, foarte curând, cu o tânără fată şi deci bănuiala că aş urmări-o pe Avdotia Romanovna cade de la sine. în încheiere, voi spune că şi dacă se mărită cu domnul Lujin, Avdotia Romanovna tot va primi aceşti băni, numai că pe altă cale... Dar nu te supăra, Rodion Romanovici, judeca liniştit, cu sînge rece. Svidrigailov vorbea cu un calm extraordinar.
― Te rog să încetezi, zise Raskolnikov. în orice caz, propunerea dumitale este de-o îndrăzneala de neiertat.
― Nicidecum. Dacă ar fi aşa cum spui, atunci omul pe lumea asta n-ar putea să facă decât rău şi, dimpotrivă, nu ar avea dreptul să făcă cel mai mic bine, şi asta numai din pricina unui convenţionalism absurd. E caraghios. De pilda: daca aş muri şi i-aş lasa această sumă prin testament surioarei dumitale, ar refuză şi atunci să o primească?
― Se prea poate.
― Ei, asta nu. De altfel, dacă zici nu, nu să fie. Dar să ştii că zece mii prind bine la nevoie. în orice caz, te rog să-i transmiţi cele spuse Avdotiei Romanovna.
― Nici nu mă gîndesc.
― Atunci, Rodion Romanovici, mă voi vedea silit să caut s-o întîlnesc personal, ceea ce desigur o va nelinişti.
― Şi dacă-i transmit, n-ai să cauţi s-o întîlneşti?
― Nu ştiu, zău, ce să-ţi răspund. Ţăre aş dori s-o mai văd o dată.
― Să nu speri ună că asta.
― Păcat. De altfel, dumneata nu mă cunoşti. Poate când ne vom împrieteni mai mult.
― Crezi ca ne vom împrieteni?
― De ce nu? zîmbi Svidrigailov, luîndu-.şi pălaria şi sculîndu-se. Nu ca aş vrea să mă impun în faţa dumitale cu tot dinadinsul, şi chiar venind încoace nici nu prea credeam ca o să stăm de vorba, deşi azi-dimineaţa... m-a izbit faţa dumitale...
― Unde m-ai văzut de dimineaţa? se nelinişti Raskolnikov.
― Întîmplator... Tot îmi pare că e ceva cu dumneata care face sa ne asemănăm oarecum... Dar nu te nelinişti, nu-s cîrciogar din fire; am ştiut să mă împac şi cu măsluitorii şi nici pe cneazul Svirbei, ruda mea de departe şi mare demnitar, nu l-am plictisit, am ştiut să-i scriu doamnei Prilukova în album despre Madona lui Rafael, şi cu Marfa Petrovna am trăit şapte ani la ţara, şi în casa lui Viazemski, pe Sennaia, mi-am petrecut nopţile pe vremuri, şi poate că am să zbor cu Berg în balonul lui...
― Bine. Şi acum da-mi voie să te întreb daca ai de gînd să pleci curând în călatorie?
― Care călatorie?
― Ei, vorbesc despre „voiaju^" acela despre care ai pomenit chiar dumneata.
― Despre voiaj? Ah, da... chiar aşa, am vorbit despre voiaj... Ei, asta-i o problemă mai vasta... Daca ai şti ce întrebare ai pus! adaugă el deodată tare şi rîse scurt. Poate că am sa mă însor în loc să plec în voiaj; mi se propune o fata.
― Aici? -Da.
― Şi când ai avut timp?
― Tare aş dori s-o mai vad o data pe Avdotia Romanovna. Te rog foarte serios. La revedere! Ah, da! Cât pe aci să uit! Transmite-i surorii dumitale, Rodion Romănovici, că Marfa Petrovna i-a lasat prin testament trei mii de ruble. E absolut sigur. Marfa Petrovna şi-a făcut testamentul cu o săptămînă înaintea morţii, de faţa cu mine. Peste două-trei săptamîni, Avdotia Romanovna va putea sa capete banii.
― Adevărat?
― Da. Aşa să-i spui. Ei, şi acum ― sluga dumitale. Nu stau departe.
Ieşind, Svidrigailov se ciocni piept în piept cu Razumihin.

Capitolul II

Era aproape ora opt seara; amîndoi se grăbeau să ajungă la casa lui Bakăleev, ca să sosească înaintea lui Lujin.
― Cine era asta? întrebă Razumihin, odată ajuns în strada.
― Svidrigailov, acel moşier în casa căruia a fost insultată soră mea, pe vremea când era guvernanta. Din pricina că el s-ă legat de ea. Marfa Petrovna, nevastă-sa, a dat-o afara. Mai tîrziu, Marfa Petrovna i-a cerut iertare Duniei şi acum, nu demult, a murit subit. Despre ea vorbea mama deunăzi. Nu ştiu de ce, mi-e frică de omul ăcestă. E foarte ciudat şi simt că ăre un plan bine definit; dar nu-mi pot da seama ce vrea... Parcă ar şti ceva... A sosit aici îndată după înmormîntarea neveste-sii. Trebuie s-o păzim pe Dunia... Asta am vrut să-ţi spun, auzi?
― S-o păzim? Dar ce ar putea să-i facă Avdotiei Romanovna? Iţi mulţumesc, Rodea, ca mi-ai vorbit aşa... O s-o păzim!... Unde sade?
― Nu ştiu.
― De ce nu l-ai întrebat? Păcat! Dar nu-i nimic, am să aflu eu.
― L-ăi văzut? întreba Raskolnikov după o scurta tăcere.
― L-am văzut, l-am văzut bine.
― Eşti sigur? L-ai văzut desluşit? stărui Raskolnikov.
― Fireşte, mi-l amintesc foarte bine; l-aş recunoaşte dintr-o mie, am o memorie buna.
Tăcură din nou.
― Hm... asta e... mormăi Raskolnikov. Ştii... gîndeam... mi se tot nazar fel de fel de lucruri... am crezut că poate n-a fost decât o iluzie.
― Despre ce vorbeşti? Nu prea înţeleg ce spui.
― Spuneţi cu toţii, urma Raskolnikov, zîmbind strîmb, ca sunt nebun; şi mi s-a părut, adineauri, că poate aveţi dreptate, că am înnebunit în adevăr şi am văzut un strigoi!
― Ce tot vorbeşti?
― Cine ştie! Poate sunt nebun, poate că tot ce s-a întîmplat în ultimele zile nu s-a întîmplat decât în închipuirea mea...
― Eh, Rodea! Iar te-au enervat!... Dar ce ţi-a spus? Pentru ce a venit?
Raskolnikov nu răspunse. Razumihin se gîndi o clipa.
― Ascultă acum, sa-ţi dau raportul, începu el. Am fost la tine, dar tu dormeai. Apoi am luat masa şi m-am dus la Porfiri. Zametov era încă acolo. Am vrut să aduc vorba despre ce mă interesa şi n-am izbutit. Nu puteam să încep cum trebuie. Ei parcă nu înţelegeau nimic şi nu se simţeau încurcaţi defel. L-am luat pe Porfiri deoparte, l-am dus la fereastră şi am început să-i vorbesc, dar nici de data asta n-a ieşit nimic; el se uita într-o parte şi eu mă uitam în cealaltă. Pînă la urmă, i-am vîrît pumnul sub nas şi i-am spus că-l fac zob, aşa, ca între rude: S-a uitat la mine şi n-a zis nimic. Atunci m-am lasat păgubaş şi am plecat, asta-i tot. O tîmpe-nie. Cu Zametov n-am vorbit deloc. Eram sigur că am dat greş, dar, pe când coboram scara, mi-a scăpărat deodată un gînd: de ce ne facem atâtea griji? Dacă te-ar ameninţa vreo primejdie sau mai ştiu eu ce, dar aşa? Ce-ţi pasa ţie! N-ai nici un amestec în toata treaba asta, aşa că nici sa nu-ţi pese de ei; ce-o sa mai rîdem mai tîrziu; eu în locul tău aş încercă chiar să-i mistific. Ce ruşine o să le fie! Da-i la dracu'; mai tîrziu o să putem să-i şi scărmănăm puţin, iar deocamdată să rîdem de ei!
― Ai dreptate! răspunse Raskolnikov. „Dar ce-ai să spui mâine?" se gîndi el. Ciudat, pînă atunci nu gîndise niciodată: „Ce are să zică Razumihin când are să afle?" Şi gîndind aceasta, Raskolnikov îl privi cu luare-aminte. Raportul pe care i-l daduse Razumihin cu privire la vizita făcuta lui Porfiri nu-l interesa câtuşi de puţin; altele îl preocupau acum!
Pe coridor, dadură peste Lujin, venise exact la ora opt şi căuta numărul camerei, aşa ca intrară toţi trei odată, fără sa se uite unul la altul şi făra să se salute. Tinerii trecură înainte, Piotr Petrovici, ca sa respecte buna-cuviinţă, întîrzie puţin în antreu, scoţîndu-şi pardesiul. Pulheria Aleksandrovna ieşi numaidecât să-l întîmpine în prag. Dunia dadea mână cu fratele ei.
Piotr Petrovici intra şi se înclina destul de amabil în faţa celor două doamne, dar parcă mai serios ca de obicei. Avea aerul unui om nedumerit care încă nu şi-a revenit din mirare. Pulheria Aleksandrovna părea şi ea stînjenită, dar se grăbi să-i poftească pe musafiri să ia loc în jurul mesei rotunde, pe care fierbea samovarul. Dunia şi Lujin se aşezară faţă în faţa, Razumihin şi Raskolnikov -în dreptul Pulheriei Aleksandrovna, Razumihin mai aproape de Lujin, Raskolnikov alaturi de sora lui.
O clipa se făcu tăcere. Piotr Petrovici scoase fără graba o batista fina, din care se răspîndi un miros puternic de parfum, şi-şi sufla nasul cu aerul unui om binevoitor, dar oarecum jignit în demnitatea lui şi foarte hotarît să ceara explicaţii. încă din antreu îi trecuse prin minte să nu se dezbrace, ci să plece, pedepsindu-le în felul acesta cu severitate exemplara pe cele doua doamne, şi făcându-le să-i simtă pe loc autoritatea. Dar nu se putu hotărî. Şi apoi, nu era omul căruia să-i placă situaţiile neclare. Avea lucruri de lamurit; dacă ordinul lui fusese călcat atât de făţiş, înseamnă ca era ceva la mijloc şi deci ar fi mai bine să afle mai întîi despre ce este vorba; cât despre pedeapsa, mai avea timp, şi la urma urmei totul era în mîinile lui.
― Sper că aţi călatorit bine? o întreba el cu un ton oficial pe Pulheria Aleksandrovna.
― Slavă Domnului, Piotr Petrovici.
― Mă bucura. Şi nici Avdotia Romanovna nu se simte prea obosita?
― Eu sunt tânără şi rezistenta, nu obosesc, dar mamei i-a venit destul de greu, răspunse Dunecika.
― Ce să-i faci'?! Drumurile noastre naţionale sunt foarte lungi. Mare şi întinsă-i „maica Rusie" cum i se spune... Cu toată dorinţa mea n-am putut ieri sa vin să vă întîmpin la gară. Sper însă că totul a mers bine.
― Vai, nu, Piotr Petrovici, am fost foarte descurajate, se grăbi să declare Pulheria Aleksandrovna cu o intonaţie deosebită, şi cred că dacă Dumnezeu, în bunătatea lui nu ni l-ar fi trimis ieri pe Dimitri Prokofici, n-am fi ştiut ce să ne facem. Dumnealui este Dimitri Prokofici Razumihin, adaugă dînsa, prezentîndu-l pe Razumihin.
― Da, da, am şi avut placerea... ieri, mormăi Lujin cu o căutătură piezişă şi duşmănoasă spre Razumihin, apoi se încruntă şi amuţi.
Piotr Petrovici făcea parte dintre acei oameni care sunt extrem de amabili în societate, sau cel puţin se străduiesc să fie, dar care, în clipa când ceva nu le este pe plac, îşi pierd cumpătul într-atât, că păr mai degrabă nişte saci cu făină decât nişte tineri plini de viaţa, care înviorează societatea. Tăcerea se întinse din nou: Raskolnikov tăcea cu încăpăţînăre, Avdotiă Romanovna socotea că nu e momentul să vorbească, Razumihin nu avea ce spune, aşa ca Pulheria Aleksandrovna fu nevoită să caute să înjghebeze o conversaţie.
― Aţi auzit de moartea Marfei Petrovna? începu ea, recurgînd la tema ei salvatoare în asemenea caz.
― Am auzit. Am fost înştiinţat imediat şi am venit să vă spun că Arkădi Ivanovici Svidrigailov, îndată după înmormîntarea soţiei lui, a plecat în graba la Petersburg. Cel puţin, aşa mi s-a comunicat din sursa sigura.
― La Petersburg? Aici? se alarmă Dunia, schimbînd o privire cu Pulheria Aleksandrovna.
― Exact. Şi, desigur, nu fără anumite intenţii precise; graba plecării lui, după evenimentele precedente, da de gîndit.
― Doamne! Oare şi aici vrea s-o urmărească pe Dunecika? exclama Pulheria Aleksandrovna.
― Eu cred ca nu aveţi de ce să vă neliniştiţi prea mult nici dumneavoastră, nici Avdotia Romanovna de prezenţa lui aici, bineînţeles, dacă nu doriţi chiar dumneavoastră să intraţi în legătura cu dânsul, indiferent de motiv. Cât despre mine, voi cerceta şi am sa aflu curând unde locuieşte.
― Ah, Piotr Petrovici, nici nu vă puteţi închipui cât de rău m-ăţi speriat! se vaită Pulheria Aleksandrovna. Nu l-am văzut decât de două ori, dar mi-a părut groaznic, groaznic! Sunt sigura că el a fost pricina morţii răposatei Marfa Petrovna!
― După informaţiile precise pe care le am, nu se poate afirma cu toată tăria un asemenea lucru. Nu zic, poate că purtările lui insultătoare ăr fi grăbit cursul lucrurilor, în oarecare măsură, poate că au contribuit, cum s-ar zice, moral, la aceasta. în privinţa comportării lui şi a caracterizării persoanei, sunt cu totul de părerea dumneavoastră. Nu ştiu daca este bogat şi cât anume i-a lasat Marfa Petrovna; asta o voi afla cât de curând, dar este clar că, ăflîndu-se aici la Petersburg şi dispunînd de oarecare mijloace materiale, se va apuca iarăşi de cele vechi. Este omul cel mai desfrînat, cel mai pacătos din cîţi există! Am anumite motive să cred că Marfa Petrovna, care a avut nenorocirea să se îndrăgostească de el şi care i-a platit acum opt ăni datoriile, i-a fost de mare folos în altă privinţă: datorită străduinţelor şi jertfelor ei ă fost muşămalizăt, chiar de la început, un proces penal în legătură cu un asasinat fantastic, monstruos, pentru care s-ar fi putut prea bine ca domnul Svidrigailov să facă o plimbare în Siberia. Acesta este omul, dacă vreţi sa ştiţi.
― Vai, Doamne! exclama Pulheria Aleksandrovna. Raskolnikov asculta cu atenţie.
― Aveţi informaţii absolut sigure? întreba Dunia, sever şi autoritar.
― Repet numai ce am auzit eu însumi, în secret, de la răposata Marfa Petrovna. Trebuie sa menţionez că, din punct de vedere juridic, este o afacere foarte obscură. Pe vremea aceea, locuia aici, ba mi se pare că mai locuieşte şi acum, o oarecare Reslih, o străina care făceă cămătărie măruntă şi se ocupa şi de alte afaceri dubioase. Cu aceasta Reslih, domnul Svidrigailov avea de mult legaturi destul de intime şi misterioase. Reslih avea în gazda o ruda îndepărtata, o nepoată mi se păre, o fetiţa surdo-mută de vreo cincisprezece, sau chiar paisprezece ani, pe care această doamna n-o putea suferi şi căreia îi imputa fiecare bucăţică de pîine; ba chiar o bătea sălbatic. într-o zi, fetiţa a fost găsită în pod, spînzurată. S-a stabilit că era vorba de o sinucidere. După procedura de rigoare, dosarul a fost închis, dar mai tîrziu s-a primit un denunţ cum ca fetiţa a fost... bestial siluita de Svidrigailov. Ce-i drept, chestiunea era foarte obscura... Denunţul pornea de la o altă nemţoaica, o femeie stricata, al cărei cuvînt nu putea avea greutate; în cele din urma, pînă şi denunţul a fost retras şi datorită străduinţelor şi banilor Marfei Petrovna, toate s-au redus la un simplu zvon. Dar şi acest zvon este foarte semnificativ. Dumneata, Avdotia Romanovna, ai auzit desigur vorbindu-se despre un oarecare Filip, servitorul lui, mort de pe urma bătăilor, acum şase ani, încă pe vremea iobăgiei?
― Am auzit, dimpotrivă, că acest Filip s-ar fi spînzurat.
― Exact, dar a fost silit său, măi bine zis, împins la sinucidere de neîncetatele brutalităţi şi persecuţii ăle domnului Svidrigailov.
― Asta nu ştiu, răspunse Dunia sec, am auzit numai povestin-du-se ceva foarte ciudat: păre-se ca acest Filip era un ipohondru, un fel de filozof al casei, oamenii spuneau că ,T*-au năucit lecturile", şi că s-ar fi spînzurat măi curând din pricina ironiilor domnului Svidrigailov, decât din pricina bătăilor. De faţă cu mine, Arkadi Ivanovici se purta frumos cu oamenii şi aceştia îl iubeau chiar, deşi, într-adevăr, îl învinuiau şi ei de moartea lui Filip.
― Vad că eşti înclinată să-l aperi, observa Lujin, strîmbînd gura într-un zîmbet plin de subînţeles. Este un om viclean şi ştie să farmece femeile, după cum dovedeşte tristul caz al Marfei Petrovna, care a murit în împrejurări atât de ciudate. De fapt, am vrut numai sa va previn, pe dumneata şi pe mama dumitale, gîndin-du-mă la tentativele pe care le va încerca, fără îndoiala, din nou. In ce mă priveşte, sunt convins că omul acesta are să sfîrşească iarăşi prin a fi închis din pricina datoriilor. Marfa Petrovna n-a intenţionat niciodată să treacă ceva din avere pe numele lui, pentru că se gîndea la copii, şi chiar dacă i-a lasat ceva, trebuie să fie numai ătît cât să-i asigure o bunăstare cuviincioasă, cât să nu ducă lipsuri; dar cu firea şi năravurile lui n-are să-i ajungă nici pe un ăn.
― Piotr Petrovici, va rog, să nu mai vorbim despre domnul Svidrigailov, zise Dunia. Mi-e neplacut.
― A fost adineauri la mine, spuse brusc Raskolnikov, care până atunci nu deschisese gura.
Toţi se întoarseră spre el cu exclamaţii de mirare. însuşi Piotr Petrovici păru alarmat.
― Acum un ceas şi jumătate, pe când dormeam, a intrat în odaie, m-a trezit din somn şi s-a prezentat, urma Raskolnikov. Era destul de vesel, vorbea cu nepăsare şi părea absolut convins ca ne vom împrieteni. între altele, Dunia, te roagă mult sa-i acorzi o întîlnire; a insistat să mijlocesc aceasta întrevedere între el şi tine, şi să asist la ea. Vrea să-ţi facă o propunere; mi-a spus despre ce este vorba, în afara de aceasta, m-a informat oficial că Marfa Petrovna, cu o săptămână înainte de a muri, ţi-a lasat prin testament trei mii de ruble şi că vei putea primi în scurt timp aceşti bani!
― Slava ţie, Doamne! exclamă Pulheria Aleksandrovna, făcându-şi cruce. Roagă-te pentru sufletul ei, Dunia, roagă-te!
― Asta ăşa este, îi scăpă lui Lujin.
― Şi, şi măi departe? îl grăbea Dunia pe Raskolnikov.
― Apoi mi-a spus că nu este prea bogat şi toata averea revine copiilor, care se afla acum la o mătuşă. Apoi a zis că sta aproape de mine, dar unde anume nu ştiu, n-am întrebat...
― Şi ce vrea sa-i propună Dunecikăi? întreba, speriata, Pulheria Aleksandrovna. Ţi-a spus?
― Da. -Şi?
― Am să vă spun mai tîrziu.
După acest răspuns, Raskolnikov tăcu şi se apuca să bea ceaiul. Piotr Petrovici scoase ceasul şi se uita la el.
― Trebuie să plec, întrucât mai am unele treburi, aşa că n-am să va stingheresc, făcu el cu un aer cam jignit şi dadu să se scoale de la masă.
― Rămîi, Piotr Petrovici, zise Dunia. A fost vorba că stai cu noi toata seara. Şi apoi, chiar dumneata ai scris că vrei să ai o explicaţie cu mama.
― E adevărat, Avdotia Romanovna, răspunse cu emfază Piotr Petrovici, aşezîndu-se din nou, dar tot mai ţinînd pălaria în mînă. Am vrut, e drept, să am o explicaţie cu dumneata şi cu mult stimata dumitale mama, şi încă una foarte importanta. Dar ca şi fratele dumitale, care nu poate să explice în prezenţa mea unele propuneri ale domnului Svidrigailov, tot aşa nici eu nu pot şi nu vreau sa mă explic... în prezenţa altora... cu privire la unele puncte foarte importante... Şi apoi, rugămintea mea riguroasă şi stăruitoare a fost nesocotită.
Lujin îşi lua un aer teatral de profunda amărăciune şi tăcu, demn.
― Rugămintea dumitale ca fratele meu sa nu ia parte la întîlnirea noastră n-ă fost satisfăcută numai în urma insistenţelor mele, zise Dunia. Ai scris că fratele meu te-a jignit; eu socot ca trebuie să lamurim număidecât lucrurile şi să vă împăcaţi. Dacă în adevăr te-ă jignit, Rodea trebuie sa-ţi ceară scuze, şi o va face.
Piotr Petrovici începu pe loc să facă pe grozavul.
― Cu toata bunăvoinţa din lume, Avdotia "Romanovna, sunt unele jigniri care nu se pot uita. Totul are o limita, peste care e primejdios să treci: căci o data ce ai trecut-o, nu mai există posibilitatea să te întorci înapoi.
― De fapt, altceva am vrut să-ţi spun, Piotr Petrovici, îl întrerupse, cam nerăbdatoare, Dunia, trebuie să înţelegi că tot viitorul nostru depinde de felul cum se vor lamuri şi împăca lucrurile între noi; repede sau nu? De la primul cuvînt, îţi spun deschis că, daca ţii cât de cât la mine, atunci, chiar daca ţi-ar veni greu, toata această neînţelegere trebuie să înceteze chiar azi. Repet, daca fratele meu este vinovat, el îţi va cere scuze.
― Ma mira că pui problemă în acest fel, se supără Lujin, devenind tot mai nervos, ţinînd la dumneata, adorându-te chiar, pot în acelaşi timp să nu ţin deloc la vreun membru al familiei dumitale. Pretinzînd la fericirea de a avea mina dumitale, nu pot în acelaşi timp să iau asupra mea îndatoriri incompatibile cu...
― Ah, să lasăm aceste susceptibilităţi deşarte, Piotr Petrovici, îl întrerupse Dunia. Rămîi omul inteligent şi nobil cum am socotit ca eşti şi cum aş vrea să te socot întotdeauna. Ţi-am făcut o promisiune mare, sunt viitoarea dumitale soţie; încrede-te deci în mine şi poţi să fii sigur că voi avea putere sa judec fară părtinire. Rolul de arbitru pe care mi-l asum este o surpriza pentru fratele meu, tot atât cât este şi pentru dumneata. Când l-am invitat azi, după primirea scrisorii dumitale, şi l-am rugat insistent să vina neapărat azi, nu i-am împărtăşit intenţiile mele. înţelege că daca nu vă împăcaţi, va trebui să aleg între voi: sau dumneata, sau el. Aşa aţi pus problema amîndoi. Nu vreau şi nu trebuie sa greşesc. Pentru dumneata, trebuie s-o rup cu fratele meu, pentru fratele meu, trebuie s-o rup cu dumneata. Eu vreau şi pot acum să aflu sigur ce sentiment aveţi faţa de mine: am în Rodea un frate? Am în dumneata un soţ care mă iubeşte şi ma apreciază? Sau nu?
― Avdotia Romanovna, rosti Lujin înţepat, vorbele dumitale sunt mult prea semnificative pentru mine, mai mult decât atât, mă jignesc, avînd în vedere poziţia pe care am cinstea s-o ocup faţa de dumneata. Fără să mai vorbesc de comparaţia ciudata şi jignitoare pe care o faci, aşezîndu-mă pe aceeaşi treapta cu... cu un tânăr arogant, vorbele dumitale implică posibilitatea de a călca promisiunea ce mi-a fost data. Ai spus „sau dumneata, sau el", prin urmare chiar cu aceste vorbe îmi arăţi cât de puţin însemn pentru dumneata... şi eu nu pot sa admit una ca asta, ţinînd seama de raporturile şi... de îndatoririle care există între noi doi...
― Cum?! se aprinse Dunia. Pun interesul pentru dumneata alaturi de tot ce am avut pînă acum mai scump în viaţa, de tot ce a alcătuit sensul vieţii mele până acum, şi dumneata te simţi jignit că te preţuiesc prea puţin?!
Răskolnikov zîmbi tăcut, sarcastic. Razumihin se înfiora, dar răspunsul Avdotiei Romanovna nu-l îmbuna pe Piotr Petrovici; dimpotrivă, părea tot mai arţăgos, tot mai pornit, de parca ar fi prins gust de cearta.
― Dragostea pentru soţ, pentru viitorul tovarăş de viaţa trebuie să fie mai mare decât dragostea pentru frate, rosti el sentenţios, şi apoi, în orice caz, eu nu pot fi aşezat pe aceeaşi treapta cu dînsul... Deşi am spus adineauri că în prezenţa fratelui dumitale nu vreau şi nu pot să explic obiectul principal al vizitei mele, acum am intenţia s-o rog pe mult stimata dumitale mama ca să-mi lamurească un punct foarte jignitor pentru mine, un punct capital. Fiul dumitale, se întoarse către Pulheria Aleksandrovna, ieri, în prezenţa domnului Rassudkin... aşa se numeşte, mi se pare?... Cer scuze, am uitat numele (se înclina el amabil în faţa lui Razumihin.... m-a insultat, denaturând o idee pe care am exprimat-o într-o convorbire intimă cu dumneata, la cafea, şi anume ca o căsătorie cu o fată săraca, o fata care ştie cât de grea este viaţa, oferă, după părerea mea, măi multe garanţii de moralitate şi fericire în căsnicie decât cea cu o fata care a trăit întotdeauna în belşug. Fiul dumitale a exagerat dinadins sensul cuvintelor mele, pînă la absurd, şi mi-a atribuit unele intenţii urîte: cred că ă făcut-o întemeindu-se pe scrisoarea dumitale. M-aş simţi foarte fericit daca mi-ai putea dovedi că mă înşel. Te rog, deci, să-mi spui în ce termeni ăi redat cele spuse de mine în scrisoarea către Rodion Romanovici?
― Nu-mi amintesc, răspunse Pulheria Aleksandrovna, încurcata. I-am scris ce am înţeles. Nu ştiu ce ţi-a spus dumitale Rodea... Se poate sa fi exagerat.
― Nu ar fi putut exagera, daca n-ar fi fost influenţat de termenii din scrisoarea dumitale.
― Piotr Petrovici, zise cu demnitate Pulheria Aleksandrovna, dovada că nici eu, nici Duniă nu ara dat un sens urît vorbelor dumitale este ca ne aflam aici.
― Foarte bine, mamă! o aprobă Dunia.
― Prin urmare, şi de data astă tot eu sunt vinovatul! se ofensă Lujin.
― Dumneata îl acuzi pe Rodion, dar dumneata în scrisoarea de azi ai spus ceva neadevarat despre el, adaugă Pulheria Aleksandrovna, prinzînd curaj.
― Nu-mi amintesc să fi scris vreo minciuna.
― Ai scris, rosti tăios Raskolnikov, fără să se uite la el, ca am dat ieri bani nu văduvei omului călcat de trăsură, cum a fost, ci fiicei lui (pe care pînă aseară n-o văzusem niciodată). Ai scris asta ca să-mi strici relaţiile cu familia mea şi, ca să izbuteşti mai bine, ai mai adaugat şi câteva calificative mîrşave despre purtarea unei fete pe care dumneata nici nu o cunoşti. Tot ce ai scris a fost calomnie şi murdarie.
― Să am iertare, domnul meu, răspunse Lujin, tremurând de furie, dacă am pomenit în scrisoarea mea despre starea şi faptele dumitale, a fost numai ca să îndeplinesc rugămintea surorii şi mamei dumitale de a le scrie cum te-am găsit şi ce impresie mi-ai făcut! Iar cât priveşte cele expuse de mine în scrisoare, te desfid pe dumneata să găseşti un singur rând mincinos. Poţi susţine, de pilda, că n-ai irosit banii şi ca, în familia aceea, fie ea cât de nenorocită, toate persoanele sunt onorabile?
― După părerea mea, dumneata, cu toată onorabilitatea dumitale, nu faci nici cât degetul cel mic al acestei sărmane fete în care arunci cu piatra.
― Prin urmare n-ai pregeta s-o introduci în societatea mamei şi a surorii dumitale?
― Am şi făcut-o, daca ţii mult sa ştii. Am aşezat-o azi alaturi de mama şi de Dunia.
― Rodea! striga Pulheria Aleksandrovna. Dunecika roşi. Razumihin se încrunta. Lujin zîmbi ironic şi dispreţuitor.
― Acum vezi şi dumneata, Avdotia Romanovna, zise el, daca exista vreo posibilitate de înţelegere. Sper că acum s-a încheiat acest capitol şi situaţia s-a lamurit o dată pentru totdeauna. Eu am să mă retrag că să nu stînjenesc această placuta întrevedere de familie şi să nu împiedic comunicarea anumitor secrete... (Lujin se scula şi-şi lua pălaria.) Dar, plecând, îndrăznesc sa spun că, pe viitor, sper să fiu scutit de asemenea întîlniri şi, cum s-ar zice, de astfel de compromisuri. Rugămintea asta o fac în chip deosebit dumitale, onorata Pulheria Aleksandrovna, cu atât mai mult, cu cât scrisoarea mea era adresata dumitale, şi nu altcuiva.
Pulheria Aleksandrovna se simţi atinsa.
― Oare crezi că eşti chiar stăpînul nostru, Piotr Petrovici? Dunia ti-a spus de ce nu ţi s-a îndeplinit rugămintea: ea a avut numai intenţii bune. Şi apoi, mi-ai scris de parca mi-ai fi dat ordin. Oare trebuie să consideram fiecare rugăminte a dumitale drept ordin? Eu ţi-as spune ca dumneata, dimpotrivă, ar trebui sa fii cât mai delicat şi mai îngăduitor cu noi, fiindcă, încrezîndu-ne în cuvîntul dumi-tale, am lasat tot şi am venit aici, prin urmare şi aşa suntem în puterea dumitale.
― Nu este tocmai aşa, Pulheria Aleksandrovna, mai ales în clipa de faţa, când aţi aflat că o să primiţi o moştenire de trei mii de ruble din partea Marfei Petrovna, care, pare-mi-şe, judecind după tonul pe care l-aţi luat faţă de mine, sunt foarte binevenite, adaugă Lujin cu ironie muşcătoare.
― Judecind după aceasta observaţie, se poate într-adevăr presupune că te-ai bizuit pe lipsa noastră de apărare, observă Dunia, iritată.
― Cel puţin acum nu mă mai pot bizui pe asta şi mai ales nu doresc să împiedic comunicarea propunerilor secrete ale lui Arkadi Ivanovici Svidrigailov, cu care l-a însărcinat acesta pe frăţiorul dumitale şi care, după cum vad, au pentru dumneata o importanţă capitala şi sunt poate chiar foarte, foarte placute.
― Văi, Doamne! făcu Pulheria Aleksandrovna. Razumihin se foia pe scaun.
― Şi ţie nu-ţi este ruşine, sora mea? întreba Raskolnikov.
― Îmi este, Rodea, zise Dunia şi, întorcându-se, palida de mînie, către Lujin: Piotr Petrovici, ieşi afara!
Se vede ca Piotr Petrovici nu se aşteptase deloc la o asemenea încheiere. Avea prea multa încredere în el, în puterea lui şi în lipsa de apărare a victimelor sale. Deci nu-i veni să-şi creada urechilor. Păli, buzele începură sa-i tremure.
― Avdotia Romanovna, dacă am să ies acum pe uşa asta, cu aceasta urare de drum bun, atunci - să nu-ţi faci nici o iluzie! - n-am să mă mai întorc niciodată. Gîndeşte-te bine! Eu nu-mi schimb cuvîntul.
― Ce neobrăzare! striga Dunia, sărind de la locul ei. Dar eu nici nu vreau să te mai întorci vreodată.
― Cum? Vasăzică aşa!? exclama Lujin, care până în ultima clipă nu crezuse cu putinţa un asemenea sfîrşit şi care acum îşi pierduse cu deşăvîrşire stăpînirea de sine. Aşa! Dar ştii dumneata, Avdotia Romanovna, că aş putea sa protestez?
― Cu ce drept îi vorbeşti astfel? se amestecă cu aprindere Pulheria Aleksandrovna. Cum ai putea sa protestezi? Ce drepturi ai? Cum o să o dau pe Dunia mea unui om ca dumneata? Pleacă şi lasă-ne în pace! Noi suntem de vina ca am acceptat un compromis, un lucru nu tocmai drept, şi cea mai mare vina o port eu...
― Dar, Pulheria Aleksandrovna, se înfierbîntă Lujin, în culmea furiei, m-aţi legat cu cuvîntul dat pe care vi-l retrageţi acum... şi apoi... m-aţi silit, cum s-ar zice, sa fac unele cheltuieli.
Această pretenţie se potrivea atât de bine cu firea domnului Lujin, ca Raskolnikov, deşi palid de furie şi de sforţările pe care le făcea ca să se stăpînească, nu se mai putu ţine şi izbucni în rîs. Dar Pulheria Aleksandrovna îşi ieşi din fire.
― Cheltuieli? Care cheltuieli? Nu cumva vorbeşti despre lada noastră? Dar conductorul ţi-a transportat-o pe gratis. Noi l-am încurcat pe el, auzi dumneata! Gîndeşte-te bine la ce spui, Piotr Petrovici, dumneata eşti acela care ne-ai legat şi de mîini şi de picioare, şi nu noi pe dumneata!
― Ajunge, măicuţo, te rog, ajunge! o implora Avdotia Romanovna. Piotr Petrovici, fii bun şi pleacă!
― Am şa plec, dar vreau să măi spun un ultim cuvînt! rosti acesta, nemaiputîndu-şe stăpîni. Mama dumitale uita, mi şe pare, că te-am cerut în căsătorie tocmai în momentul când circulau în tot oraşul zvonuri rele cu privire la reputaţia dumitale. Dispreţuind opinia publica şi sălvîndu-ţi reputaţia, eram îndreptăţit să sper ca voi fi răsplatit cum se cuvine, ba chiar să cer recunoştinţă din partea domniilor voastre... Ochii mi s-au deschis abia acum! Văd ca am procedat foarte uşuratic, şi poate am greşit nesocotind glasul societăţii...
― A înnebunit? urla Razumihin, sărind de pe scaun, gata să-l iă la bătaie.
― Eşti un om josnic şi rău! strigă Dunia.
― Nici o vorbă! Nici un gest! se interpuse repede Raskolnikov, reţi-nîndu-l pe Razumihin; apoi, apropiindu-se de Lujin: Binevoieşte să ieşi afara, zise încet şi răspicat, şi nici un cuvînt mai mult, altminteri...
Piotr Petrovici îl privi câteva clipe cu obrazul palid, schimonosit de ură, apoi se întoarse şi părăsi odaia, ducând în sufletul lui o ură de moarte, cum rar poate nutri cineva, împotriva lui Raskolnikov, pe care-l făcea vinovat de cele întîmplate. Trebuie să adaugam că în timp ce cobora scara, Piotr Petrovici încă îşi mai închipuia că totul nu este pierdut şi că o împăcare cu doamnele mai este cu putinţă.

Capitolul III

Lucrul cel mai extraordinar era că, pînă în ultima clipă, el nu se aşteptase la acest sfîrşit. Făcuse pe grozavul, fără să-i treacă măcăr prin minte că cele două femei, sărace şi lipsite de s^ărare, ăr cuteza să iasă de sub tutela lui. Vanitatea şi încrederea în sine sau, mai bine zis, cultul faţă de propria lui persoană, îi sporeau această siguranţă. El, Căre din nimic ajunsese cineva, avea o admiraţie aproape patologică pentru el însuşi, îşi aprecia inteligenţa şi calităţile, ba chiar uneori, rămînînd singur, îşi admira şi faţa în oglinda. Dar ceea ce aprecia şi la ce ţinea mai presus ca orice pe lume erau banii pe care îi cîştigase, parte muncind, parte folosind alte mijloace; banii îl puneau pe picior de egalitate cu tot ce-i era superior.
Amintindu-i cu indignare Duniei că se hotărîse s-o ia de soţie cu toată reputaţia proastă pe care o avea, Piotr Petrovici vorbise sincer şi chiar se simţise profund jignit de aceasta „neagra nerecunoştinţa", deşi, când o peţise, era pe deplin convins de absurditatea acestor bîrfeli, de altfel, răsturnate în public de însăşi Marfă Petrovnă şi părăsite de toată lumea din orăşel, care o apăra cu înflacărare pe Duniă. Nici el nu ăr fi negat că ştiuse acest lucru atunci. Şi cu toate acestea, se mîndrea mult cu hotărîrea pe care o uase de a o înălţă pe Dunia pînă la el, şi considera acest fapt că un fel de eroism. Prin acest reproş, Lujin îşi trăda gîndul ascuns care îl măgulise mereu, şi nu era în stare să înţeleagă cum nu-i admiră alţii eroismul. Când se dusese în vizită la Raskolnikov, se dusese cu sentimentul binefăcătorului gata să culeagă roadele binefacerii lui şi să auda complimente cât se poate de dulci. Şi fireşte că acum, când cobora scara, el se considera insultat şi neînţeles în ultimul grad.
Cât despre Duniă, ea îi era necesară, nici mai mult, nici mai puţin, şi să renunţe la ea era de neconceput pentru el. Demult, cu ani în urmă, îşi făurise un vis duios de însurătoare, pentru care tot strîngea bani şi aştepta momentul prielnic. Se gîndea în taina, cu voluptate, la o fata binecrescută şi săraca (neapărat săraca), foarte tânără, foarte drăguţă, de familie bună, instruita, foarte sperioasă, şi care să fi trecut prin multe încercări şi nenorociri, o fata care avea să şe prosterneze în faţa lui şi care toată viaţa avea să-l considere ca pe salvatorul ei, avea să se uite la el cu evlavie, avea să i se supună şi să se minuneze neîncetat de persoana lui, exclusiv de persoana lui. Câte scene, câte episoade dulci plasmuise el pe aceasta temă ispititoare şi placută, odihnindu-se în linişte după lucru. Şi iată, în sfîrşit, visul nutrit de atâta amar de vreme e gata să se înfăptuiască: frumuseţea şi cultura Avdotiei Romanovna îl impresionaseră adînc; situaţia şi lipsa ei de apărare îl ademeniseră şi mai mult. Realitatea întrecea visul: avea în faţa lui o fată mîndră, dîrza, virtuoasă, mult mai instruita şi mai cultă decât el (o simţea bine), şi aceasta fiinţa îi va fi recunoscătoare toata viaţa, ca o roaba, pentru mărinimia lui, se va prosterna cu evlavie în faţa lui, iar el va fi stăpîn nelimitat şi absolut!... Ca un făcut, cu puţin înainte, după multe calcule şi tergiversări, hotărîse, în sfîrşit, să-şi schimbe cu desavîrşire cariera, să păşească într-o sfera de activitate mai înaltă şi, totodată, să intre puţin câte puţin într-o societate măi bună, la care visa de mult cu voluptate... într-un cuvînt, hotărîse să-şi încerce norocul la Petersburg. Ştia că un bărbat poate să cîştige „foarte, foarte" mult cu ajutorul femeilor. Farmecul unei femei frumoase, virtuoase şi instruite putea să uşureze nespus drumul ales, sa atragă simpatia, să creeze o aureola... şi deodată, deodată - praf şi pulbere se alegea din toate visurile lui! Ruptura urîtă şi neaşteptată fusese pentru el ca un răsnet. Era o gluma monstruoasă, absurda! Făcuse un pic pe grozavul, nimic mai mult: nici nu avusese timpul să spună tot ce ar fi vrut, glumise, se aprinsese şi, când colo, ce sfîrşit grav! El o şi îndrăgise în felul lui pe Dunia, era stăpînul ei absolut în visurile lui şi când colo!... Nu! Mâine, da, da, chiar mâine, toate acestea vor fi îndreptate, vindecate, şterse, şi mai ales trebuie să-l facă una cu pămîntul pe acest mucos arogant care poărtă toata vina. îşi aduse aminte cu o dureroasa strîngere de inima, aproape involuntar, de Razumihin... dar în privinţa lui se linişti foarte repede: „Atâta mai lipsea, să-l pun şi pe acesta pe aceeaşi treapta cu mine!" Dar de cine-i era într-ădevăr teamă, era Svidrigailov... într-un cuvînt, va avea de furcă...
―Nu, nu, numai eu sunt de vina! spunea Dunia, îmbrăţişîndu-şi şi sărutîndu-şi mama. M-am lasat ispitita de banii lui, dar îţi jur, frate, că niciodată nu mi-am închipuit ca este un om atât de puţin demn de stima. Dacă l-aş fi cunoscut mai bine, nu qj-aş fi lasat ispitită pentru nimic în lume! Nu mă învinui, frate!
―Ne-a ferit Dumnezeu! Ne-a ferit Dumnezeu! şoptea Pulheria Aleksandrovna, aproape în neştire, ca şi cum tot nu ar fi înţeles ce s-a petrecut.
Toţi erau bucuroşi; peste cinci minute au început chiar să rîda. Numai din când în când Dunecika pălea şi-şi încrunta sprîncenele, amintindu-şi de cele întîmplate. Pulheria Aleksandrovna nici nu şi-ar fi putut măcar închipui vreodată că şe va bucura şi ea; încă în dimineaţa aceea ruptura cu Lujin i-ar fi părut o nenorocire groaznica. Cât despre Razumihin, era în culmea fericirii. Nu îndrăznea încă sa şi-o exprime, dar tremură ca în friguri, ca şi cum o greutate de cel puţin o sută de kilograme i-ar fi fost luata de pe inima. Acum avea dreptul să-şi închine toata viaţa celor două doamne, să le servească pînă la moarte... Acum totul era cu putinţă! Totuşi, el alunga speriat aceste gînduri şi şe temea să-şi dea frîu liber închipuirii. Numai Raskolnikov rămăsese nemişcat, ursuz, şi cu gîndul parca în alta parte. El, care stăruise atit de mult ca Lujin să fie îndepărtat, părea acum că şe sinchiseşte cel mai puţin de cele ntîmplate. Dunia gîndea fără să vrea că el tot mai era supărat pe dînsă, iar Pulheria Aleksandrovna îl privea neliniştită, pe furiş.
― Ce ţi-a spus Svidrigailov? spuse Dunia, apropiindu-se de el.
― Ah, da, da! exclama Pulheria Aleksandrovna. Raskolnikov ridica ochii.
― Vrea neapărat să-ţi daruiască zece mii de ruble şi doreşte sa te vada o singura data în prezenţa mea.
― S-o vada? Pentru nimic în lume! striga Pulheria Aleksandrovna. Şi cum de îndrăzneşte să-i ofere bani?
Apoi Raskolnikov relata (destul de rece) discuţia pe care o avusese cu Svidrigailov, lasând deoparte povestea cu fantoma Marfei Petrovna, ca şă nu ridice probleme de prisos şi fiindcă simţea un puternic dezgust faţa de orice fel de discuţii, în afara de cele strict necesare.
― Şi tu ce i-ai răspuns? îl întreba Duniă.
― Mai întîi, i-am spus ca n-am să-ţi transmit nimic. Atunci el a declarat ca va caută prin toate mijloacele să obţină o întîlnire. A afirmat că pasiunea pe care a avut-o pentru tine n-a fost decât o nebunie trecătoare, de care s-a vindecat... Nu vrea să te măriţi cu Lujin... în general, a vorbit foarte încurcat.
― Tu cum îţi explici purtarea lui? Ce impresie ţi-a făcut?
― Mărturisesc că nu prea-l înţeleg. îţi oferă zece mii şi totuşi mi-a spus că nu este bogat. Declara că vrea sa plece nu ştiu unde, şi peste zece minute uită ce ă spus. Zice că vrea sa se însoare, că are o logodnica... Este sigur că ştie ce vrea, ca are un scop bine definit şi este de crezut că acest scop este josnic! Pe de alta parte, ar fi ciudat sa pornească la treabă atât de prosteşte, dacă ar fi avut intenţii urîte... faţa de tine... Eu, bineînţeles, am refuzat în numele tău aceşti bani, o dată pentru totdeauna. în general, mi-a părut cât se poate de ciudat, ba chiar dînd unele semne de nebunie. S-ar putea insa să greşesc; poate că încearcă să ne duca de nas, şi atâta tot. Pare-se ca moartea Marfei Petrovna l-a impresionat adînc...
― Odihneşte în pace sufletul ei, Doamne! rosti cu evlavie Pulheria Aleksandrovna. Toata, toata viaţa am sa mă rog lui Dumnezeu pentru sufletul ei! Ce s-ăr fi întîmplat cu noi, Dunia, fără aceste trei mii! Doamne, parca ne-au picat din cer! Ah, Rodea, gândeşte-te că încă azi-dimineaţă nu aveam decât trei ruble şi ne făceam socoteala să amanetam undeva cât mai iute ceasul, ca să nu-i cerem nimic dumnealui, pînă nu s-o dumiri singur.
Pe Dunia, propunerea lui Svidrigailov părea ca o impresionase peste măsură. Ea tot mai rămăsese îngîndurătă.
― Cine ştie ce lucru groaznic şi-a pus în gînd! rosti ea aproape în şoapta, vorbind ca pentru sine şi tresărind uşor.
Raskolnikov observa această groază nemăsurata.
― Cred că voi fi silit să-l întîlnesc încă de multe ori! zise el Duniei.
― O să-l urmărim! Am să-l urmăresc! spuse cu tărie Razumihin. N-am să-l pierd din ochi. Rodea mi-a dat voie. Mi-a spus adineauri: „S-o păzeşti pe sora mea". îmi îngădui acest lucru, Avdotia Romanovna?
Dunia zîmbi şi-i întinse mână, dar îngrijorarea nu se şterse de pe chipul ei. Pulheria Aleksandrovna o privea cu sfiala: de altfel, cele trei mii de ruble o liniştiseră vădit.  
Peste un sfert de oră erau toţi prinşi într-o convorbire însufleţită. Pînă şi Raskolnikov, dacă nu vorbea, cel puţin asculta cu atenţie. Oratorul era Razumihin.
― Dar pentru ce, pentru ce să plecaţi! strigă el cu convingere, îmbătat de fericire. Ce o să faceţi în orăşelul vostru? Lucrul de căpetenie e că aici sunteţi toţi împreună; şi aveţi nevoie unul de altul, aveţi nevoie, înţelegeţi-ma! Măcar pentru câtva timp... Iar pe mine primiţi-ma în calitate de prieten, de asociat, şi vă încredinţez că o să punem pe picioare o afacere minunată. Ascultaţi, am să vă explic planul meu în toate amănuntele! îmi venise în minte ideeă asta încă de dimineaţă, înainte să se fi întîmplat toate astea. Iată despre ce este vorba: am un unchi (am să vi-l prezint; este un bătrînel respectabil şi foarte cumsecade!), unchiul meu are o mie de ruble capital; el trăieşte din pensia lui şi nu ăre nevoie de aceşti bani. De doi ani se ţine de mine sa iau cu împrumut aceasta mie de ruble şi să-i platesc şase la sută pe ăn. Ştiu eu ce înseamnă ăsta: pur şi simplu vrea să mă ajute, acum un an însă n-aveăm nevoie de nimic, iăr acum abia-l aşteptam să vina, fiindcă mă hotărîsem s-o iau. Lîngă mia asta puneţi şi dumneavoastră tot o mie, din cele trei pe care le aveţi; pentru început e destul, şi iată ca s-a făcut asociaţia noastră. Acum sa vedem ce o să facem?
Şi Razumihin începu să-şi dezvolte planul; după părerea lui, mai toţi librarii şi editorii nu sunt destul de pricepuţi în meseria lor şi de aceea le merg prost afacerile, deşi librăriile şi editurile bune de obicei rentează, şi chiar aduc venit mulţumitor. Tocmai la o activitate editoriala visa Razumihin, care de doi ani muncea pentru alţii în direcţia asta, şi care cunoştea deştul de bine trei limbi europene. Cu şase zile în urma îi spusese lui Raskolnikov că e cam schwach la germană, dar spusese asta numai cu scopul de a-l convinge să primească jumătate din traducere şi cele trei ruble arvună; minţise, şi Raskolnikov ştia că minte.
― De ce, de ce să lasăm să ne scape afacerea asta, daca ne-a picat din senin unul dintre mijloacele principale de realizare: banii? se înfierbînta Razumihin. Fireşte, va trebui să muncim mult, şi o să muncim cu toţii, şi Avdotia Romanovna, şi eu, şi Rodion... unele cărţi aduc astăzi venituri mari! Iar calitatea principala a editurii noastre va fi că o să ştim ce anume trebuie tradus. O să traducem, o să editam şi o şă învăţăm în acelaşi timp. Eu pot fi de folos, pentru că am experienţă. De doi ăni îmi făc veacul prin edituri, cunosc toate dedesubturile; şi vă asigur că nu trebuie cine ştie ce filozofie ca să te pricepi la treaba asta. De ce atunci să lasăm să ne scape norocul din mînă? Eu cunosc (dar n-am spus nimănui pînă acum) două-trei cărti străine atât de bune, că numai pentru ideea de a le traduce şi publica se poate lua câte o sută de ruble de fiecare, iar pentru una dintre ele n-aş accepta nici cinci sute de ruble. Nu-i vorba că, dacă le-aş spune editorilor, ar fi în stare sa mai stea la gînduri, atâta-s de proşti! Cit despre bucătăria propriu-zisă ― tipărit, hîrtie, vînzăre etc... - vă rog să mă însărcinaţi pe mine! Cunosc toate amănuntele! O să începem cu puţin şi o să ajungem la lucruri mari; în orice caz, vom avea din ce să trăim şi o să ne scoatem banii.
Duniei îi străluceau ochii.
― Ceea ce propui dumneata îmi place foarte mult, Dmitri Prokofici, zise dînsa.
― Eu, fireşte, nu prea mă pricep, îi ţinu isonul Pulheria Aleksăndrovna; s-ar putea să fie bine, dar asta o ştie numai Dumnezeu. E ceva nou, necunoscut. Desigur ca trebuie sa rămînem aici, măcar câtva timp...
Şi ea se uita la Rodea.
― Tu ce crezi, frate? întreba Dunia.
― Cred că ideea este foarte buna, răspunse acesta. Bineînţeles, la început nu trebuie să ne gîndim la o firmă, dar cinci-şase cărţi pot fi într-adevăr editate cu succes sigur. Ştiu şi eu o carte care s-ar vinde foarte bine. Cât despre faptul că el ăre să ştie să conducă întreprinderea, nu există nici o îndoiala: se pricepe. De altfel, aveţi tot timpul să va înţelegeţi...
― Ura! zbieră Razumihin. Şi acum staţi: este aici, în casa asta, un apartament care aparţine aceluiaşi proprietar. E o locuinţă separata, care nu comunică cu hotelul, preţul e moderat; sunt trei odaiţe mobilate. Le-aţi putea închiria deocamdată. Ceasul vi-l amanetez mâine şi vă aduc banii, aşa că pînă una-alta vă veţi putea descurca. Principalul e ca veţi fi împreună, şi Rodea ar putea să stea cu voi... Dar, unde te duci, Rodea?
― Cum, Rodea, pleci? întreba, aproape speriata, Pulheria Aleksăndrovna.
― Într-o clipă ca asta! strigă Razumihin.
Dunia îşi privi fratele, mirata şi neîncrezătoare. Raskolnikov era cu şapca în mînă, gata să plece.
― Parcă ne-am despărţi pe veci şi mă înmormîntaţi, rosti el cu un ton ciudat.
Zîmbi, dar zîmbetul lui era şi mai ciudat.
― La urma urmei, cine ştie, poate că e ultima oara ca ne vedem, adaugă el deodată.
Gîndul acesta abia îi trecuse prin minte, că-i şi izbucnise fără să vrea din gură.
― Ce-i cu tine?! exclamă mama.
― Unde te duci, Rodea? întreba Dunia cu un accent deosebit în glas.
― Mă duc, am treaba, răspunse şovăielnic Raskolnikov, dar pe faţa lui palida se citea o hotărîre nestrămutată.
― Am vrut să vă spun... când am venit aici... am vrut să-ţi spun matale mamă... şi ţie, Dunia, că ar fi mai bine să ne despărţim pentru câtva timp. Nu mă simt bine, am nevoie de linişte... am să vin alta data, am sa vin singur, atunci când... se va putea. Nu v-am uitat şi-mi sunteţi drage... Dar lasaţi-ma! Lasaţi-mă singur! Aşa am hotărît încă de mai înainte... Hotărîrea mea este nestrămutată... orice s-ar întîmpla cu mine, pierdut sau nu, vreau să fiu singur. Uitaţi-mă. E mai bine aşa... Nu căutaţi să aflaţi nimic despre mine. Când va trebui, am sa vin singur sau... am să vă chem. Poate că totul se va limpezi!... Iar acum, daca mă iubiţi, renunţaţi să mă vedeţi... Altfel, am să vă urăsc, o simt... Rămîneţi cu bine!
― Doamne, Dumnezeule! striga Pulheria Aleksăndrovna.
O spaima măre le cuprinse pe mama şi pe sora lui, de asemenea şi pe Razumihin.
― Rodea, Rodea! împacă-te cu noi, să fim cum am fost altădată! gemea biata mama.
Raskolnikov se întoarse încet şi porni spre uşă. Dunia îl ajunse din urma.
― Frate! Cum poţi să te porţi astfel cu mama? şopti ea, cu ochii scăpărând de indignare.
El o învălui într-o privire grea.
― Nu-i nimic, am să mă întorc, am să vin mereu! bîigui el cu jumătate de glas, ca un om care nu-şi da bine seama de ce spune, şi ieşi din odaie.
― Eşti fără inima, un om rău şi egoist! strigă Dunia în urma lui.
― Nu e fără inimă, e dement, dement! Şi-a pierdut minţile! Nu vedeţi? Daca nu-ţi dai seama, atunci n-ai inima dumneata! şopti cu înfrigurare Razumihin la urechea ei, strîngîndu-i tare mână. Mă întorc imediat! striga el către Pulheria Aleksăndrovna, mai mult moarta decât vie, şi ieşi în goana din camera.
Raskolnikov îl aştepta la capătul coridorului.
― Ştiam ca ai sa alergi după mine, zise el. întoarce-te şi rămîi cu ele... Sa vii şi mâine... şi mereu. Eu... poate că am să vin şi eu... dacă se va putea... Rămîi cu bine!
Şi fără să-i dea mână, se depărta.
― Unde te duci? Ce ai? Ce se petrece cu tine? Se poate să te porţi aşa?!... şopti Razumihin, pierdut.
Raskolnikov se opri din nou.
― Îţi spun o data pentru totdeauna: nu mă întreba nimic. N-am ce să-ţi răspund... şi nu veni la mine. S-ar putea să mai vin pe aici... Lasă-mă, dar pe ele... nu le lasa. Pricepi ce-ţi spun?
În coridor era întuneric; cei doi se aflau lîngă o lampa. O clipa se priviră în tăcere. Şi toata viaţa lui n-a mai putut uita Razumihin aceasta clipă. Privirea arzătoare şi fixă a lui Raskolnikov se făcea tot mai intensă, voind parca să-l pătrunda până în adîncul sufletului. Deodată Razumihin tresari. Ceva straniu trecu între ei... o idee, o părere, ceva înfiorător şi groaznic, umbra adevărului se strecura între ei... Razumihin păli ca un mort.
― Acum pricepi? zise deodată Raskolnikov, cu obrazul dureros crispat... întoarce-te la ele, adaugă el, şi ieşi iute din casă...
E de prisos să descriu ce a urmat în seara aceea la Pulheria Aleksandrovna, n-am să spun cum s-a înapoiat Razumihin, cum a încercat să le liniştească pe cele două femei, cum le-a încredinţat că Rodea este bolnav şi trebuie să se odihnească, de câte ori a repetat că Rodea va veni negreşit la ele, ca va veni poate chiar în fiecare zi, că moralul lui este foarte zdruncinat şi că trebuie ferit de orice enervare; că el, Razumihin, are să vegheze asupra lui, are să-l pună sub îngrijirea unui medic bun, cel mai bun, şi la nevoie va face un consult... într-un cuvînt, din seara aceea Razumihin fu pentru ele un fiu şi un frate.

Capitolul IV

Iar Raskolnikov, după ce ieşi din casa, se îndreptă spre canal, de-a dreptul către casa unde locuia Sonia. Era o cladire cu doua caturi, veche, verzuie. îl găsi cu greu pe portar şi obţinu de la acesta vagi indicaţii cu privire la locuinţa lui Kapernaumov, croitorul. Descoperi într-un colţ al curţii intrarea unei scări înguste şi întunecoase, urca la etajul doi şi ieşi pe veranda care împrejmuia casa dinspre curte. în vreme ce rătăcea prin întuneric, întrebîndu-se care o fi locuinţa croitorului, la trei paşi de el se deschise deodată o uşă; el se agăţa maşinal de ea.
― Cine-i aici? întreba un glas sfios de femeie.
― Eu... vin la dumneata, răspunse Raskolnikov, şi intra într-un antreţel îngust.
Acolo, pe un scaun rupt, o luminare ardea într-un sfeşnic strîmbat, de alama.
― Dumneata! Doamne! făcu cu glas stins Sonia, rămînînd stana de piatră în prag.
― Pe unde se intră la dumneata? Pe aici?
Şi Raskolnikov, căutînd să nu se uite la ea, se grăbi să intre în odaie.
Peste o clipa intră şi Sonia cu sfeşnicul în mînă; puse luminarea pe masa şi se opri în faţa lui, uluita, cuprinsa de o tulburare de nedescris şi vădit înspăimîntătă de vizita lui neaşteptata. Deodată, tot sîngele îi navali în obrajii palizi şi ochii i se umplură de lacrimi... Se simţea grozav de stingherita, îi era ruşine şi totodată era nespus de fericita... Raskolnikov îşi luă iute ochii de la ea şi se aşeza pe scaunul de lîngă masă. în treacăt, cuprinse cu privirea întreaga odaie.
Era o încăpere mare, dar cu tavanul foarte jos, singura pe care o închiria familia Kapernaumov; în peretele din stînga se afla o uşă închisa, care ducea spre locuinţa gazdei. în peretele opus, cel din dreapta, se afla încă o uşă, totdeauna încuiată. Acolo începea un alt apartament, cu alt număr. Odaia Soniei semăna cu o şura şi avea forma unui dreptunghi strîmb, ceea ce o urîţea grozav. Un perete cu trei ferestre dadea spre canal, tăind odaia în diagonala, formînd astfel, în colţul camerei, un unghi extrem de ascuţit, în fundul căruia nu se putea desluşi nimic la lumina slaba a luminării; celalalt colţ era, dimpotrivă, într-un unghi obtuz. Şi în toata aceasta încăpere mare aproape nu erau mobile. în colţul drept se afla un pat; alaturi, mai aproape de uşa, un scaun. în lungul aceluiaşi perete, lîngă uşa care ducea în locuinţa vecină, era aşezata o masa simpla de brad, cu o faţă de masa albastra; în faţa mesei - doua scaune împletite. La peretele opus, în preajma unghiului ascuţit, se vedea un scrin mic, simplu, care se pierdea parcă în gol. Asta era tot. Tapetul gălbui, soios şi uzat se înnegrise prin colţuri: iarna trebuia, desigur, să fie umed în odaie, şi mult fum. Totul vadea sărăcia, şi nici măcar patul nu avea polog.
Sonia îşi privea în tăcere musafirul, care îi cerceta cu atenţie şi lipsă de jenă odaia, şi pînă la urmă începu să tremure de spaimă, de parca s-ar fi aflat în faţa unui judecător care avea să-i hotărască soarta.
― Am venit tîrziu... E unsprezece? întreba el fără să ridice ochii.
― Da, bîigui Sonia. Ah, da, da! se pripi ea deodată, ca şi cum de răspunsul ei ar fi atîrnat totul. A bătut ceasul la gazda... am auzit... Este unsprezece.
― Am venit la dumneata pentru ultima oară, urmă Răskolnikov, posomorit, uitînd se vede că la ea venea întîia oara. S-ar putea să nu te mai vad niciodată.
― Pleci?...
― Nu ştiu... mâine totul...
― Atunci n-ai să vii mâine la Katerina Ivanovna? tremura glasul Soniei.
― Nu ştiu... Mâine dimineaţa se vor hotărî toate... Dar nu despre asta este vorba: am venit să-ţi spun un singur cuvînt...
îşi ridica spre ea privirea visătoare şi deodată îşi dadu seama că el şedea jos, în timp ce ea tot mai stătea în picioare în faţa lui.
― De ce stai în picioare? Aşază-te! rosti el deodată, cu glasul schimbat, blînd şi mîngîietor.
Sonia se aşeză. El o privi prietenos, aproape cu înduioşare, câteva clipe.
― Ce slabuţa eşti! Uite ce mînuţă! E străvezie. Ai degete ca de moarta.
O luă de mînă. Sonia zîmbi uşor.
― Totdeauna am fost aşa, zise dînsa.
― Chiar când erai acasă?
― Da.
― Fireşte, nici nu se putea altfel! rosti el întretăiat, şi expresia obrazului şi sunetul glasului se schimbară iarăşi.
Îşi roti privirile prin odaie.
― Închiriezi odaia de la Kapernaumov? -Da.
― Sunt acolo, după uşa aceea?
― Da... Au o odaie la fel.
― Şi stau cu toţii într-o odaie? -Da.
― Mie mi-ar fi frica noaptea în odaia dumitale, spuse el, ursuz.
― Gazdele sunt foarte de treaba, oameni buni, răspunse Sonia, care parca tot nu-şi venise în fire şi vorbea fără să-şi dea foarte bine seama ce spune. Şi mobila şi toate... sunt ale lor. Sunt oameni foarte buni şi copiii vin mereu pe la mine...
― Sunt bîlbîiţi?
― Da... El se bîlbîie şi e şchiop. Şi soţia de asemenea... Nu că se bîlbîie, dar nu poate spune desluşit cuvintele. E o femeie foarte buna, da. El a fost iobag la o curte boiereasca. Au şapte copii... şi numai cel mare se bîlbîie, ceilalţi sunt bolnavi... dar nu se bîlbîie... Dar de unde ştii? adaugă ea, puţin mirata.
― Tatăl dumitale mi-a vorbit despre el. Mi-a povestit totul şi despre dumneata... Cum ai plecat la şase şi te-ai întors la nouă şi cum Kăterină Ivanovna a stat în genunchi în faţa patului dumitale.
Sonia se ruşina.
― Mi s-a părut că-l vad azi, şopti ea şovăitor.
― Pe cine?
― Pe tata. Mergeam pe strada şi acolo, în colţ, pe la zece, mi s-a părut că merge în faţa mea. Parca era el. Am vrut chiar să mă duc la Katerina Ivanovna...
― Te-ai plimbat?
― Da... şopti Sonia şi, ruşinata, îşi pleca din nou ochii în pămînt.
― Katerina Ivanovna te bătea rau pe când şedeai la tatăl dumitale?
― Vai, nu, nu, ce spui dumneata, nu! Sonia îl privi aproape cu teamă.
― Atunci o iubeşti?
― Pe dânsa? Fireşte! răspunse Sonia tărăgănat, împreunîndu-şi, cu un gest de rugă şi suferinţă, mîinile. Ah, dumneata n-o cunoşti... Dacă ai şti. E ca un copil... Aproape că şi-a pierdut minţile... de durere. Şi ce femeie inteligenta... şi generoasa... şi bună! Dumneata nu ştii nimic, nimic... ah!
Sonia spuse toate acestea cu un fel de disperare: era foarte mişcată, îndurerată, şi-şi frîngea mîinile. Obrajii ei palizi se îmbujorară deodată şi o suferinţă adîncă i se citea în ochi. Era limpede că Raskolnikov răscolise multe lucruri tăinuite în sufletul ei, pe care ar fi vrut să le exprime în apărarea Katerinei Ivanovna. O compătimire nesăţioasă, daca ne putem exprima astfel, se oglindea pe faţa ei.
― Ea sa mă bată! Ce spui dumneata! Doamne, ea să mă bată! Şi chiar dacă m-ar fi bătut, ce-i cu asta? Ce-i cu asta? Nu ştii nimic, nimic... Este atât de nenorocita, vai, cât e de nenorocita! Şi bolnava... Ea caută dreptate... Are sufletul curat. Ea crede că trebuie să fie dreptate peste tot şi o cere... chiar daca ai pune-o la chinuri, ea n-o să facă un lucru nedrept. Nu vede că nu pot fi toate lucrurile drepte şi se supără. Ca un copil, ca un copil! E dreaptă, dreaptă!
― Ce are să fie cu dumneta? Sonia îl privi întrebător.
― Ei au rămas în sarcina dumitale. Ce-i drept, şi înainte tot aşa a fost; şi răposatul venea să-ţi ceară bani de votcă să-i treacă mahmureala. Dar acum, ce are să fie?
― Nu ştiu, şopti trist Sonia.
― Vor rămîne acolo?
― Nu ştiu, e datoare gazdei şi am auzit că ar fi spus că vrea să-i dea afară astăzi, iar Katerina Ivanovna spunea şi dînsa că nu vrea să rămînă nici o zi acolo.
― Ce o face atât de curajoasă? Se bizuie pe dumneata?
― Vai, nu, de ce vorbeşti aşa?... Punem totul împreuna, suntem o singură familie, se tulbura Sonia şi chiar se înfurie parca, întocmai cum s-ar înfuria un canar sau o altă păsărică măruntă. Şi apoi ce ar putea să facă? Spune şi dumneata, ce ar putea să făcă? întrebă dînsa, aprinzîndu-se şi tulburându-se tot mai mult. Vai, cât a plîns, cât a plîns astăzi! N-ai băgat de seama că-şi cam pierde minţile? Da, da; ba se nelinişteşte, ca o copilita, ca mâine totul sa fie cum trebuie, praznicul şi toate celelalte... ba îşi frînge mîinile, scuipă sînge, plînge, apoi deodată începe să se dea cu capul de pereţi ca o disperata. Apoi se linişteşte; îşi pune toata speranţa în dumneata, zice ca ai s-o ajuţi dumneata, ca are sa împrumute nu ştiu de unde nişte bani şi are să plece în oraşul ei, cu mine împreuna, şi are să deschida un pension aristocratic, iar pe mine are să mă ia ca pedagogă şi atunci vom începe o viaţă nouă, minunată, şi mă sărută, şi mă îmbrăţişează, şi mă alintă, şi crede, vai, cât de mult crede în visurile astea! Cine ar avea inima s-o contrazică? Azi toata ziua a spălat, a frecat, a dres, a tras singura albia în casa, aşa slabuţă cum e, şi-a pierdut suflarea şi a căzut pe pat; dimineaţa am fost împreună la piaţa să cumpăr ghetuţe pentru Polenka şi Lena, pentru că cele vechi s-au rupt de tot, dar nu ne-au ajuns banii şi n-am putut cumpăra; lipseau prea mulţi. Şi ea alesese nişte ghetuţe atât de drăguţe, pentru că are gust, dumneata nu ştii... Şi a podidit-o plînşul acolo, în prăvălie, de faţa cu negustorii, a podidit-o plînsul fiindcă nu-i ajungeau banii... Vai, era atât de trist să vezi cum plînge!
― Acum pricep de ce... stai cum stai, zise Raskolnikov cu un zîmbet amar.
― Dumitale nu-ţi este mila? Nu-ţi este mila? sări iar Sonia. Doar ştiu că ai dat ce ai avut, ultimii bani, şi încă fără să fi văzut nimic. Dar daca ai fi văzut! Doamne! De câte ori, de câte ori am făcut-o sa plîngă! Chiar şi săptămână trecută! Ah, eu, cu o săptămînă înainte de moartea lui, cât de cruda am fost! Şi de câte ori, de câte ori n-am făcut la fel! Ah, cât m-a durut azi toată ziua când mi-aminteam!
Sonia îşi frîngea mîinile, atâta o durea această amintire.
― Dumneata cruda?
― Da, eu, eu! M-am dus să-i văd atunci, urmă dînsa, plîngînd, şi tata mi-a spus: „Citeşte-mi, Sonia, zice, mă cam doare capul, citeşte-mi... uite cartea" ― nu ştiu ce carte luase de la Andrei Semionovici Lebeziatnikov, care sade în aceeaşi casa; are dînsul nişte cărţi caraghioase. Iar eu i-am zis: „Trebuie sa plec", şi n-am vrut să stau să-i citesc. Venisem, de fapt, ca să-i arat Katerinei Ivanovna nişte guleraşe şi manşetuţe ieftine, foarte drăguţe, aproape noi, cu broderie, pe care mi le daduse Lizaveta, precupeaţa; Katerinei Ivanovna i-au placut grozav, le-a încercat, s-a uitat în oglinda şi i-au placut şi mai mult: ,,Da-mi-le mie, Sonia, a zis, te rog frumos." Mi-a spus „te rog", ca tare ar fi vrut să le aibă. Nu avea unde să se gătească cu ele, dar le-ar fi vrut numai aşa, ca să-şi amintească de vremuri mai bune! Se uita în oglinda, se admira, ea care nu mai are nici un fel de rochii noi, nici alte lucruri, de atâta amar de vreme. Dar nu cere niciodată nimic de la nimeni; e mîndră şi mai curând ar da tot ce are decât să ceara, dar de data asta a cerut, atât de mult i-au placut manşetuţele acelea! Mie însă mi-a părut rău de ele şi i-am zis: „Ce sa faci cu ele, Katerina Ivanovna?" Chiar aşa i-am zis. Şi tocmai asta nu trebuia să spun! S-a uitat la mine cu atâta tristeţe, că ţi se strîngea inima privind-o, şi mie mi-a părut aşa de rău şi mi-a fost aşa mila... Şi nu de manşetuţele acelea îi părea ei rău, ci era trista pentru că am refuzat-o, asta o vedeam bine. Ah, daca aş putea să-mi iau cuvintele înapoi; aş face altfel, n-aş mai spune cuvintele acelea... Oh, eu...! Dar ce sa mai vorbim! Dumitale ţi-e totuna!
― Ai cunoscut-o pe Lizaveta - precupeaţa?
― Da... Şi dumneata ai cunoscut-o? întreba Sonia, cam mirată.
― Katerina Ivanovna e grav bolnava; are oftica şi ăre să moără curând, zise Raskolnikov după o scurta tăcere, fără să răspunda la întrebarea fetei.
― Vai, nu, nu, nu!
Cu o mişcare inconştienta, Sonia îl ăpucă de mîini, implorându-l parca să oprească moartea.
― Dar e mai bine să moara.
― Nu, nu e bine, nu e bine deloc! repetă ea, speriată.
― Dar copiii? Ce ai să faci cu ei, îi vei lua la dumneata, nu-i aşa?
― Vai, nu ştiu!... exclama Sonia cu deznădejde, luîndu-şi capul în mîini.
Se vedea că gîndul acesta o frămîntase de multe ori, şi acum se trezise iarăşi.
― Dar dacă încă acum, cât trăieşte Katerina Ivanovna, te îmbolnăveşti cumva şi eşti dusa la spital, ce are să se întîmple? insistă el necruţător.
― Vai, ce spui dumneata?! Asta nu se poate! şi faţa Soniei se strîmbă de groază.
― Nu se poate? De ce? urmă Raskolnikov cu un zîmbet crud. Doar nu eşti asigurata împotriva bolii? Ce are să se întîmple atunci cu ei? Au să iasă în strada cu toţii, ea are să tuşească, să ceară de pomana şi să se dea cu capul de pereţi ca astăzi, iar copiii au să plîngă... Apoi are să cada, au s-o ducă la secţie, de-acolo la spital, are să moară, şi copiii...
― Vai, nu!... Are s-o ferească Dumnezeu! spuse Soniă cu glas sugrumat.
îl asculta, privindu-l rugătoare, cu mîinile împreunate, ca şi cum de el ar fi atîrnat totul.
Raskolnikov se scula şi începu sa umble prin odaie. Se scurse un minut. Sonia stătea în picioare, cu braţele căzute de-ă lungul trupului, cu capul în piept, prada unei dureri cumplite.
― Nu poţi sa economiseşti? Să pui deoparte pentru zile negre? întreba el, oprindu-se deodată în faţa ei.
― Nu, şopti Sonia.
― Nu, fireşte! Ai încercat? întrebă el aproape cu ironie.
― Am încercat.
― Şi n-ai izbutit? Fireşte! Ce mai întreb?!
Mai făcu cîţiva paşi prin odaie. Se scurse încă un minut.
― Nu cîştigi băni în fiecare zi?
Sonia se ruşina şi mai mult şi obrajii i se îmbujorară iarăşi.
― Nu, şopti ea, cu o sforţare chinuitoare.
― Aşa are sa fie şi cu Polecika, zise el deodată.
― Nu! Nu! Nu se poate, nu! ţipă cu deznădejde Sonia, de parcă i-ar fi înfipt cineva un cuţit în inimă. Dumnezeu e mare, Dumnezeu n-are să îngăduie... asemenea grozăvie!...
― Şi totuşi a îngăduit el altele.
― Nu, nu! Pe ea are s-o ferească Dumnezeu!... repeta ea în neştire.
― Dar poate nici nu exista Dumnezeu, răspunse Raskolnikov cu un fel de bucurie răutăcioasă; rîse şi se uită la ea.
Faţa Soniei se schimbă deodată, toţi muşchii i se contractau dureros. Se uită la el cu nespusa dojana, voi să spună ceva, dar nu izbuti să deschida gura şi doar izbucni într-un plîns amar, acoperin-du-şi faţa cu mîinile.
― Katerina Ivanovna îşi pierde minţile, zici dumneata, dar şi dumitale ţi-e mintea rătăcită, zise el după un răstimp de tăcere.
Trecură vreo cinci minute. El tot mai umbla încolo şi încoace, tăcut, fără s-o privească. Apoi se apropie de ea; ochii îi ardeau. îi puse mîinile pe umeri şi se uită la faţa ei scăldata în lacrimi. Privirea îi era înfrigurată, pătrunzătoare, buzele uscate îi tremurau cu putere... Apoi, pe neaşteptate, se apleca pînă la pămînt şi-i sărută piciorul. îngrozita, Sonia se feri ca de un nebun. Şi, într-adevăr, părea nebun în clipa aceea.
― Ce faci dumneata, ce faci? în genunchi, în faţa mea? murmura ea, pălind şi simţind că inima i se strînge de durere.
El se ridică.
― Nu m-am plecat în faţa ta, ci în faţa întregii suferinţe umane, spuse el straniu şi se depărta spre fereastră. Asculta, începu el, întorcându-se peste o clipă, adineauri am spus unuia care m-a insultat că nu face cât degetul tău mic... şi că i-am făcut onoare surorii mele aşezînd-o alaturi de tine.
― Vai, cum ai putut dumneata spune una ca asta? Şi încă în faţa ei? striga Sonia, speriata. Să stea alaturi de mine! Onoare! Dar eu... eu nu sunt o femeie cinstita... Vai, cum ai putut dumneata spune una ca asta!
― Nu pentru necinstea şi păcatele tale am spus-o, ci pentru marea ta suferinţă. Eşti păcătoasa, aşa e, adaugă el, aproape exaltat, dar eşti păcătoasă mai ales fiindcă te-ai vîndut şi jertfit în zadar. Exista oare o grozăvie mai mare? Există oare ceva mai înfiorător decât viaţa pe care o duci în murdaria asta, pe care o urăşti şi care -o ştii prea bine (ajunge doar să deschizi ochii) - nu ajuta pe nimeni, nu salvează pe nimeni! Spune-mi, în sfîrşit, rosti el aproape frenetic, cum poate aceasta ruşine şi această murdarie să se îmbine, în sufletul tău, cu sentimente ătît de opuse, cu sentimente atât de sfinte? Era mult mai bine, de o mie de ori mai bine şi mai cuminte sa te arunci cu capul în apă şi să isprăveşti cu toate!
― Şi cu ei ce s-ar fi întîmplat? întreba cu glas stins Sonia, pri-vindu-l chinuită şi fără sa pară deloc mirata de propunerea lui.
Raskolnikov o privi ciudat.
Şi din această privire înţelese tot. Prin urmare, ea însăşi avusese acest gînd. Poate că de multe ori se gîndise, în clipe de disperare, să sfîrsească dintr-o data cu toate şi chiar se gîndise atât de serios, încât acum propunerea lui nu o mira deloc. Nu observa nici cruzimea vorbelor lui (îi scăpa, fireşte, înţelesul mustrărilor lui, precum şi punctul lui personal de vedere în privinţa dezonoarei ei, asta se vedea clar). El înţelese cât de cumplit şi de câtă vreme o chinuia gîndul situaţiei infamante în care se găsea şi se întreba ce o putuse opri pînă acum să-şi pună capăt vieţii. Şi abia acum înţelese pe deplin cât de mult însemnau pentru ea acei bieţi copii orfani şi Katerina Ivanovna, nefericita femeie bolnava de oftica şi pe jumătate nebună, care se dadea cu capul de pereţi.
Şi cu toate acestea, era limpede pentru el că Sonia, cu firea ei şi educaţia pe care, în pofida împrejurărilor, o căpătase, nu putea în nici un caz să rămînă întotdeauna în starea în care se afla. Nu înţelegea cum izbutise să rămînă totuşi atâta amar de vreme în situaţia asta fără să înnebunească, daca nu fusese în stare sa se arunce în apă? înţelegea, fireşte, că Sonia era un fenomen întîmplator în societate, deşi, din nenorocire, situaţia ei era departe de a fi un caz izolat şi excepţional. Dar tocmai prin faptul că era un fenomen întîmplator, ar fi trebuit s-o ucida ruşinea de la primul pas făcut pe acel drum respingător şi atât de opus vieţii ei de mai înainte şi acelui pic de cultura pe care-l avea. Ce o susţinea? Doar nu putea fi vorba de viciu...
După cum se vedea, prostituţia o atinsese numai mecanic; nici o picătura de desfrîu nu-i pătrunsese încă în suflet: era limpede, o vadea întreaga ei fiinţa...
„Are trei drumuri, se gîndea el: sa sară în apa, să ajungă la balamuc sau... sa se arunce, în sfîrşit, în braţele desfrîului, acelui desfrîu care ameţeşte gîndirea şi împietreşte inima." Mai ales ultima perspectivă îi părea dezgustătoare; dar era sceptic, tânăr şi obişnuit să gîndească abstract; deci era crud şi nu putea să nu creada ca ultima soluţie, adică viciul, era cea mai probabila.
„Se poate, striga un glas în inima lui, se poate oare ca şi fiinţa asta, care a păstrat încă puritatea sufleteasca, să ajungă pînă la urmă să fie atrasa de mocirla pestilenţiala în care să se scufunde conştient? Poate că a şi început să fie atrasa şi dacă a izbutit să reziste este tocmai fiindcă viciul nu-i mai pare atât de hidos? Nu, nu se poate, se revoltă el în sinea lui, întocmai cum se revoltase adineauri Sonia, nu, ceea ce a împiedicat-o să se arunce în canal a fost teamă de păcat şi grijă pentru ei... Iăr daca n-a înnebunit pînă acum... Dar cine spune că n-a înnebunit? E ea oare în toate minţile? Poate cineva, avînd mintea limpede, să vorbească cum vorbeşte ea? Poate cineva să meargă la pieire, călcând în mocirla pestilenţiala, în care a şi început sa se scufunde, cum face ea, şi să-şi astupe urechile la orice glas al primejdiei? Nu cumva aşteaptă o minune? Asta e. Şi nu sunt toate acestea semne de nebunie?"
Se opri cu îndarătnicie la acest gînd. Aceasta soluţie îi placea mai mult ca oricare alta. O analiza mai atent.
― Aşadar, te rogi mult lui Dumnezeu, Sonia? întrebă el. Sonia tăcea, iar el sta în picioare lîngă ea şi aştepta răspunsul.
― Ce-aş fi fără Dumnezeu? şopti ea cu tărie şi, ridicându-şi o clipa la el ochii strălucitori, îi strînse cu putere mână.
„Asta este!" se gîndi el.
― Şi ce face Dumnezeu pentru tine? întreba el, iscodind-o. Sonia tăcu multă vreme, că şi cum n-ar fi fost în stare să răspunda. Pieptul ei slab se zbuciuma de emoţie.
― Taci! Nu mă întreba! Nu eşti demn!... strigă deodată, privin-du-l sever, cu mînie.
„Asta este! Asta este!" repeta el în sinea lui.
― Îmi da tot! şopti ea repede, lasîndu-şi din nou ochii în pămînt. „Asta este explicaţia!" hotărî el, cercetînd-o cu lacomă curiozitate.
Se uita cu un sentiment nou, ciudat, aproape dureros, la acest obrajor palid, slabuţ, cu trăsături neregulate, colţuroase, la ochii blînzi, albaştri, în care putea sa se aprinda atâta foc, atâta pătimaşa putere, la trupşorul acela micuţ care tremura încă de revolta şi mînie, şi toate acestea îi păreau tot mai ciudate, aproape fantastice. „E nebuna! Nebună!" îşi repeta el în sinea lui.
O carte zăcea pe scrin. O văzuse în timp ce umbla de colo colo prin odaie; acum o luă în mână şi o deschise. Era Noul Testament în tălmăcirea rusă. Cartea era veche, cu coperta de piele.
― De unde o ai? întreba el din capătul odaii. Sonia stătea locului, la trei paşi de masa.
― Mi-a adus-o cineva, răspunse ea fără chef şi fără să-l privească.
― Cine?
― Lizaveta; am rugat-o eu.
„Lizaveta! Ciudat!" gîndi el. Cu fiecare clipă, tot ce vedea la Sonia îi părea mai ciudat şi mai extraordinar. Aduse cartea lîngă luminare şi începu s-o răsfoiască.
― Unde scrie despre Lazar? întreba el deodată.
Sonia îşi ţinea cu îndarătnicie ochii în pămînt şi nu-i răspunse. Stătea puţin întoarsa într-o parte.
― Unde scrie despre învierea lui Lazar? Caută, Sonia. Ea îl privi cu coada ochiului.
― Nu-i acolo... e în Evanghelia a patra... şopti cu asprime, fără să se apropie.
― Căută şi citeşte, zise el, apoi se aşeza, îşi sprijini coatele pe masa, puse capul în palme şi-şi aţinti posomorit privirile într-o parte, gata să asculte.
 „Peste trei săptămîni ai sa ajungi la balamuc, draga mea. Şi pare-mi-se că eu tot acolo am să sfîrşesc, dacă nu o păţesc şi mai rău", şopti el încet de tot.
Şovăitoare, Sonia făcu un pas spre masă, supunîndu-se cu neîncredere ciudatei lui dorinţe. Puse mână pe carte.
― Dumneata n-ai citit niciodată? întrebă ea, privindu-l, încruntată, peste masă.
Glasul ei suna din ce în ce mai aspru.
― Cândva... La şcoala. Citeşte!
― Nici la biserică n-ai auzit?
― Eu... nu mă duc la biserică. Tu te duci mereu?
― N-nu, şopti Sonia. Raskolnikov zîmbi.
― Înţeleg... Prin urmare nici la înmormîntarea tatii n-ai sa te duci mâine?
― Ba da. Am fost şi săptămână trecută... la un parastas.
― Pentru cine?
― Pentru Lizaveta. Au ucis-o cu toporul. El era tot mai nervos. Capul i se învîrtea.
― Erai prietenă cu Lizaveta?
― Da... Era dreaptă... venea la mine... uneori... rar... fiindcă n-avea când. Citeam împreună şi... vorbeam. Acum s-a înfăţişat înaintea Domnului.
Cât de ciudat sunau pentru el aceste cuvinte, rostite ca din carte!... Şi iar i se dezvălui un lucru nou cu privire la eă: întîlnirile ei misterioase cu Lizaveta ― amîndouă nebune.
„Nu e greu să-ţi pierzi minţile în felul ăstă! E molipsitor!" se gîndi el.
― Citeşte! strigă el deodată, autoritar şi enervat.
Sonia mai şovăia încă. Inima îi bătea cu putere. Parcă nu îndrăznea să-i citească. Iar el o privea aproape cu durere pe „biata nebuna".
― Pentru ce să citesc? Dumneata nu eşti credincios... şopti ea încet, gîfîind.
― Citeşte! Aşa vreau eu! stărui el. Doar i-ai citit Lizavetei.
Sonia deschise cartea şi găsi pasajul. Mîinile îi tremurau, glasul i se curma. De două ori încerca şi nu izbuti să rostească prima silabă.
„Ci era bolnav unul, Lazăr din Betania..." rosti ea, în sfîrşit, cu greu şi deodată, la al treilea cuvînt, glasul îi sună ascuţit şi se frînse ca o coarda întinsa. Respiraţia i se tăie, o greutate îi apăsa pieptul.
Raskolnikov înţelegea întrucâtva de ce Sonia nu se hotăra să-i citească, şi, cu cât înţelegea mai bine, cu atât mai brutal şi mai iritat stăruia să citească. îşi dadea prea bine seama cât de greu îi venea fetei să-i deschida şi să deă în vileag lumea ei launtrică. înţelese că acest sentiment era poate, într-adevăr, taina care o susţinuse şi îi daduse putere încă din adolescenţă, de pe când trăia în sînul familiei, alaturi de nefericitul ei tătă şi de mama ei vitrega, înnebunită de durere, alaturi de copiii flamînzi, în mijlocul ţipetelor monstruoase şi al mustrărilor. Vedea toate acestea, dar mai vedea limpede în acelaşi timp şi că, în pofida sentimentului de tristeţe şi teamă inexplicabila ce-i răsărise în suflet, eă dorea grozav să citească, şi tocmai lui, şi mai ales acum, „orice ar fi să se întîmple mai tîrziu!"... Toate acestea i le citise în ochi, le înţelese din tulburarea şi exaltarea ei... Fata îşi stăpîni emoţia, îşi înăbuşi nodul din gît, care îi frînsese la început glasul, şi urmă lectura capitolului unsprezece din Evanghelia lui Ioan. Aşa ajunse la versetul al nouăsprezecelea.
„Şi mulţi dintre Iudei veniseră în casa Martei şi a Măriei, ca să le mîngîie de moartea fratelui lor. Deci Marta, când a auzit că Isus vine, ă ieşit întru întîmpinarea lor, iar Măria şedea jos în casă, şi Marta a grăit către Isus: Doamne, daca ai fi fost aici, fratele meu n-ar fi murit! Pentru că bine ştiu că oricâte vei cere de la Dumnezeu, Dumnezeu îţi va da ţie ."
Sonia se opri, presimţind ruşinată că glasul are să-i tremure şi are să i se frîngă din nou.
„Isus rosteşte către ea: Fratele tău va învia. Marta îi răspunde: Ştiu că va învia în ziua cea de apoi, la înviere. Atunci i-a zis Isus: Eu sunt învierea şi viaţa; cel ce crede în mine va fi viu chiar dacă va muri. Şi oricine înviază şi crede întru mine în veac nu va muri. Crezi tu aceasta? "
Şi, răsuflînd anevoios, Sonia citi tare, răspicat, de parca s-ar fi spovedit ea însăşi în faţa norodului.
„Mana îi grăieşte: Da, Doamne, cred că tu eşti Mesia, fiul lui Dumnezeu, care trebuia să vie în lume."
Se opri, îşi ridică iute privirea către el, dar se stăpîni şi citi mai departe. Raskolnikov şedea nemişcat şi asculta fără să se întoarcă, cu capul sprijinit în palme şi privind într-o parte. Ajunseră la versetul treizeci şi doi.
„Deci Măria, când a ajuns unde era Isus, şi l-a văzut, a căzut la picioarele lui şi i-a zis: Doamne, daca ai fi fost aici, fratele meu n-ar fi murit. Ci Isus, când o văzu plîngînd şi pe Iudeii, care veniseră cu ea, plîngînd şi ei, se zgudui în duhul său şi se tulbura. Apoi îi întreba: Unde l-aţi pus? I-au răspuns: Doamne, vino şi vezi. Şi Isus a lacrămat. Iar Iudeii ziceau: Iată cât de mult îl iubea! Ci unii dintre ei vorbeau: Nu putea oare acesta, care a deschis ochii orbului, să facă şi pe Lazăr să nu moară?".
Raskolnikov se întoarse spre ea şi o privi, tulburat: „Da, ăşa Ieste!" Sonia tremura toată ca scuturată de friguri. El se aşteptase la lasta. Lectura se apropia de minunea cea mare şi nemaiauzită. Şi ea |se simţea cuprinsă de un sentiment uriaş de triumf. Glasul întărit de ?ucurie şi fericire avea un sunet metalic. Rândurile se învălmăşeau In faţa ochilor ei tulburi de lacrimi, dar cunoştea pe de rost fiece pers. Când rosti: „Nu putea oare acesta, care a deschis ochii orbului, facă şi pe..." - ea coborî vocea, redînd cu ardoare şi patima idoiala, dojana şi hula acestor Iudei orbi, necredincioşi, şi care este o clipa aveau să cada că trăsniţi în genunchi, aveau sa plîngă să creada... „Iar el, el care este şi el un orb şi un necredincios ca dînşii, el va auzi şi va crede, da, da! Chiar acum, în clipa asta", |sa ea, tremurând de bucuria aşteptării.
„Isus, însă, zguduindu-se iarăşi înlauntrul său, a mers la ^rmînt, care era o peşteră, şi o piatră stătea Ia gura ei. Isus a runcit: Ridicaţi piatra. Marta, sora celui răposat, îi zice atunci: lamne, a început să miroasă, că este de patru zile."
Apăsa cu tărie pe cuvîntul patru.
„Isus grăieşte către ea: Nu ţi-am spus oare că, de vei crede, vei vedea slava lui Dumnezeu? Atunci au dat piatra la o parte, iar Isus şi-a ridicat ochii în sus şi a zis: Tata, mulţumescu-ţi ţie că m-ai ascultat. Ci eu ştiam că pururea mă asculţi, dar grăit-am pentru mulţimea care stă împrejur, ca să creada că tu m-ai trimis pe mine. Iar după ce a zis acestea, a strigat cu glas mare: - Lazăre, vino afara! Şi mortul a ieşit la lumina (citi ea tare, cu exaltare, cuprinsă de fiori, de parcă ar fi văzut aievea minunea), cu picioarele şi cu mîinile legate în fîşii de pînza şi cu faţa acoperita de o mahramă. Isus le-a poruncit: Dezlegaţi-l şi lasaţi-l să meargă. Deci mulţi din Iudeii care veniseră la Măria şi au văzut ce a făcut Isus ău crezut într-însul."
Nu citi măi departe şi nici n-ar fi putut să mai citească: închise cartea şi se scula brusc de pe scaun.
― Asta-i tot despre învierea lui Lazăr, şopti răspicat şi aspru, oprindu-se nemişcată, cu privirile într-o parte, parcă nemai-îndrăznind şi ruşinîndu-se să ridice ochii spre el. Tot o mai scuturau fiorii. Mucul de luminare pîlpîia, gata să se stingă în sfeşnicul strîmb, luminînd slab odaiţa sărăcăcioasa unde un ucigaş şi o femeie pierduta citiseră împreuna din Evanghelie. Se scurseră vreo cinci minute, poate mai mult.
― Am venit să-ţi vorbesc serios, zise deodată, cu putere, Raskolnikov; încruntat, se scula şi se apropie de Sonia.
Ea-şi ridică în tăcere ochii. Privirea lui era neobişnuit de severă şi parca oglindea o hotărîre sălbatica.
― Azi mi-am părăsit familia, zise el, mi-am părăsit mamă şi sora. N-am să mă mai duc Ia ele. Am rupt toate legaturile.
― Pentru ce? întrebă Sonia, înmărmurită.
întîlnirea din dimineaţa aceea îi lasase o impresie adîncă, deşi poate încă neclara. Ştirea rupturii o îngrozi.
― Nu te mai am decât pe tine, urma el. Hai să plecam împreună... Am venit la tine. Amîndoi suntem blestemaţi, să plecăm deci am îndoi!
Ochii îi scânteiau. „Parcă ar fi nebun!" se gîndi la rândul ei Sonia.
― Unde să plecam? întrebă ea, speriată, făcând fără voie un pas înapoi.
― De unde vrei să ştiu? Ştiu numai că drumul şi ţelul sunt ace-leăşi pentru tine şi pentru mine: asta o ştiu sigur şi altceva nimic.
Ea îl privi fără sa înţeleagă, dar îşi dadea seama din spusele lui că este grozav de nenorocit.
― Nici unul nu te-ar înţelege dacă i-ai vorbi, zise el, dar eu te-am înţeles. Am nevoie de tine, de aceea am venit.
― Nu înţeleg... şopti Sonia.
― Ai să înţelegi măi tîrziu. Parcă tu n-ai făcut... ca mine? Şi tu ai trecut... peste unele margini... şi ai putut să treci. Ai ridicat mână asupra ta, ţi-ai distrus viaţa... viaţa ta (este acelaşi lucru). Ai suflet şi minte, ai fi putut să trăieşti, dar ai să-ţi închei zilele în Sennaia... Dar tu n-ai sa poţi rezista, dacă rămîi singură, ai să înnebuneşti; de altminteri, şi eu. De pe acum chiar pari cu mintea rătăcită; prin urmare, noi doi trebuie sa mergem împreună pe acelaşi drum! Hai să plecam!
― De ce? De ce vorbeşti aşa? întrebă Sonia straniu, răscolită şi mişcată de vorbele lui.
― De ce? Pentru că aşa nu putem rămîne, uite de ce! La urma urmelor, trebuie să judecăm serios şi deschis; să încetăm de a ne toţ văicări şi de a ţipa copilareşte că „o să ne ferească Dumnezeu!" Ce are să se întîmple dacă mâine au să te ducă la spital? Katerina Ivanovna, ofticoasă şi aproape nebună, ăre să moară curând... iar copiii? Oare n-are să se prăpădească Polecika? N-ai văzut tu pe aici, prin hudiţe, mame care-şi trimit copiii la cerşit? Am aflat unde stau aceste mame, în ce condiţii. Acolo copiii nu pot rămîne copii. Acolo un puşti de şapte ani e vicios şi hoţ. Şi doar copiii sunt după chipul lui Christos: „A lor este împărăţia cerurilor". El ne-a poruncit să-i respectam şi să-i iubim, ei sunt viitorul omenirii...
― Dar ce-i de făcut, ce-i de făcut? îşi frîngeă mîinile Sonia, plîngînd isteric.
― Ce-i de făcut? trebuie să tai funia o dată pentru totdeauna, orice-ar fi, şi să iei suferinţa asupra ta! Cum? Nu înţelegi? Ai sa înţelegi mai tîrziu... Libertate şi putere, mai ales putere! Puterea asupra făpturilor acestora tremurânde, asupra întregului furnicar!... Iată ţelul! Sa nu uiţi! Asta e urarea mea de drum! S-ar putea sa-ţi vorbesc pentru cea din urmă oară. Dacă nu vin mâine, ai să auzi singură, şi atunci să-ţi aduci aminte ce ţi-am spus acum. Iar cândva, după ce vor trece anii, o dată cu curgerea vieţii, poate că vei înţelege şi ce au însemnat vorbele mele. Iar dacă am să vin mâine, atunci am să-ţi spun cine a ucis-o pe Lizaveta. Rămîi cu bine!
Sonia tresări, speriată.
― Cum? Dumneata ştii cine a ucis-o? întrebă ea, îngheţînd de groază şi uitîndu-se sălbatic la el.
― Ştiu şi am să-ţi spun... Ţie, numai ţie! Te-am ales. N-ăm sa vin să-ţi cer iertare, am să-ţi spun, atâta tot. Te-am ales de mult, de pe când îmi vorbea tatăl tău despre tine şi pe când Lizaveta mai trăia încă; de atunci m-am gîndit la asta. Rămîi cu bine. Nu-mi da mână. Pe mâine!
Raskolnikov ieşi. Sonia se uita la el ca la un nebun, dar ea însăşi era ca nebună, şi o simţea, capul i se învîrtea. „Doamne! De unde ştie cine a ucis-o pe Lizaveta? Ce înseamnă vorbele lui? Cât de înspăimîntător este!" Dar gîndul că... nu-i trecea prin minte. Nu, nu!... „O, trebuie să fie groaznic de nenorocit!... Şi-ă părăsit mamă şi sora. De ce? Ce s-a întîmplat? Ce gînduri are? Ce i-a spus? I-a sărutat piciorul şi a spus... a spus (da, asta a spus-o limpede) că nu poate să trăiască fără dînsă... O, Doamne!"
Sonia îşi petrecu noaptea în friguri şi delir. Uneori, sarea din pat, plîngea, îşi frîngea mîinile, apoi aţipea, înfrigurată, şi o visă pe Polecika, pe Katerina Ivanovna, pe Lizaveta, lectura Evangheliei... îl visa pe el, pe el... cu obrazul lui palid, cu ochii scăpărători... Ii săruta picioarele, plîngea... O, Doamne!
După uşa din dreapta, în dosul acelei uşi care despărţea locuinţa Soniei de apartamentul Gertrudei Karlovna Reslih, se afla o odaie de trecere, care era de multa vreme neocupată şi ţinea de apartamentul doamnei Reslih; odaia era de închiriat, fapt pe care-l vestea
afişul de la poartă şi bucăţile de hîrtie lipite pe geamurile ferestrelor care dadeau spre canal. Sonia se obişnuise s-o socotească nelocuită. Şi cu toate acestea, în tot răstimpul acesta, domnul Svidrigailov stătuse la pînda în odaia aceea gochă şi trăsese cu urechea. După ce ieşi Raskolnikov, el mai stătu câteva clipe, se gîndi puţin, se duse în vîrful picioarelor în camera lui, vecină cu odaia cea goala, lua un scaun, îl aduse încetişor şi-l puse lîngă uşa care dadea spre odaia Soniei. Convorbirea pe care o auzise îl interesase nespus de mult, atât de mult, încât îşi adusese acest scaun ca pe viitor - bunăoară mâine ― să nu fie silit să stea în picioare o oră întreagă, ci să stea cât mai comod, ca placerea să-i fie deplină.

Capitolul V

A doua zi dimineaţa, pe la unsprezece, când Raskolnikov intră la secţia de poliţie a sectorului N., în sala de aşteptare a anchetatorului judiciar, şi ceru să fie anunţat lui Porfiri Petrovici, îl mira cât de mult trebuie să aştepte. După socoteala lui, cei de la secţie trebuiau de-a dreptul să se repeada la el, dar trecură cel puţin zece minute pînă ce fu chemat. în camera în care aştepta el, oamenii tre-ceău prin faţa lui fără să-l bage deloc în seama. în cea de-a doua camera, care aducea cu o cancelarie, şedeau cîţiva contopişti şi scriau de zor; era vădit ca nici unul dintre ei nu ştia cine şi ce este Raskolnikov. Privirea lui neliniştită şi bănuitoare iscodea totul în jur: nu cumva se găsea prin apropiere vreun gardian, vreun individ misterios, cu privirea agera, trimis acolo să-l supravegheze şi la nevoie să-l împiedice să plece? Dar nu era nimeni de felul ăstă, nu vedea decât chipuri de scribi care se ocupau de treburile lor mărunte; nimeni nu s-ar fi sinchisit de el, chiar daca i-ar fi venit cheful sa fuga încotro vedea cu ochii. Acum era din ce în ce mai convins că, daca omul acela misterios de ieri, fantoma aceea răsărita ca din pămînt ar fi ştiut şi ar fi văzut totul, el, Raskolnikov, nu ar fi fost lasat sa stea liniştit şi să aştepte astfel! Şi apoi, cei de la secţie ar fi stat ei să aştepte pînă la unsprezece, adică pînă ce i s-a năzărit lui să se prezinte singur? Prin urmare, ori omul nu ştie nimic, n-a văzut nimic (şi cum ar fi putut să vada?) şi deci tot ce a fost ieri n-a fost decât o plasmuire a închipuirii lui bolnave. Aceasta idee începuse să se strecoare în mintea lui încă de ieri, în clipele de cea mai Intensa disperare şi nelinişte. Cântărind toate acestea şi pregătindu-se de o nouă lupta, Raskolnikov simţi deodată că tremură, şi gîndul că tremura de frica odiosului Porfiri Petrovici îl umplu de indignare. Mai groaznic pentru el decât orice era să-l întîlnească din nou pe acest om: îl ura peste măsura, într-atât ca se şi temea că această ura îl va trăda. Indignarea lui era aşa de puternică, încât îi curmă pe loc tremurul; se pregăti să intre cu un aer rece, sigur de el, şi-şi jura sa vorbească cât mai puţin, să pîndească cu ochii şi urechile şi, măcar de dată aceasta, să-şi stăpînească cu orice preţ firea lui bolnăvicios de irascibila. în acel moment fu chemat la Porfiri Petrovici.
Acesta era singur în cabinetul său. în odaia nici mare, nici mica se vedea o masă măre de scris, în faţa unei canapele îmbrăcate în muşama, un birou, un dulap într-un ungher şi câteva scaune -mobilier de lemn galben, lustruit, ca la toate secţiile de poliţie. într-un colţ, în peretele din fund, sau mai bine zis în peretele de scânduri care despărţea odaia în doua, era o uşă închisă, ceea ce însemnă că dincolo mai erau şi alte camere. Cum intră Raskolnikov, Porfiri Petrovici închise uşa prin care venise acesta şi rămăseră amîndoi singuri. îşi întîmpină oaspetele cu aerul cel mai vesel şi primitor, şi numai după câteva clipe Raskolnikov îşi dadu seama că părea oarecum încurcat, ca şi cum l-ar fi surprins cineva, sau l-ar fi întrerupt în mijlocul unor tainice îndeletniciri.
― A, stimabile! Iată-te, deci... pe meleagurile noastre, începu Porfiri, întinzîndu-i amîndouă braţele. Hai, şezi, drăguţa! Sau poate nu-ţi place să-ţi spună cineva stimabile şi... drăguţa, ăşă ― tout court? Te rog să nu o iei drept familiaritate deplasată... Poftim aici pe canapea.
Raskolnikov se aşeză, fără să-şi ia ochii de la Porfiri.
„Pe melagurile noastre", scuze fiindcă-şi permisese o oarecare familiaritate, expresia franţuzeasca tout court, toate acestea erau cât se poate de semnificative. „Totuşi, mi-a întins amîndouă mîinile, dar nu mi-a dat nici ună, le-ă retras la timp", îi trecu bănuitor prin minte. Amîndoi se iscodeau, dar de îndată ce privirile li se încrucişau, şi le întorceau într-altă parte cu iuţeala fulgerului.
― Am adus hîrtiuţa... despre ceas... iat-o. E scrisă cum trebuie, sau s-o transcriu?
― Cum? Hîrtiuţa? Aşa, aşa, fii fără grijă, e exact cum trebuie, zise Porfiri Petrovici, de parcă s-ar fi grăbit sa plece nu ştiu unde, şi abia după ce rosti aceste vorbe se uită la hîrtia aceea. Da, este bine. Nu mai trebuie nimic, confirma el tot atât de iute şi puse hîrtia pe masa.
Peste o clipă, vorbind despre altceva, o luă din nou de pe masă şi o puse pe birou.
― Mi se pare că mi-ai spus dumneata ieri că doreşti să-mi pui unele întrebări... după toate formele... cu privire la cunoştinţa mea cu... bătrîna ăceeă ucisă? începu din nou Raskolnikov.
„Pentru ce am spus mi se pare? se gîndi el. Şi de ce, de ce mă nelinişteşte ătît că am spus acest mi se păre? îl fulgeră în aceeaşi clipă alt gînd.
Deodată, simţi că la simpla vedere a lui Porfiri Petrovici, după două vorbe, după două priviri, starea lui nervoasă se întărită, ajungînd într-o clipă să iă proporţii nebănuite... şi că acest lucru era extrem de primejdios; neliniştea şi iritarea nervoasă creşteau mereu. „Prost! Foarte prost!... Iar are să-mi scape vreo vorbă!"
― Da-da-da! Nu te îngriji! Avem tot timpul, avem tot timpul, mormăi Porfiri Petrovici, învîrtindu-se fără nici un rost în jurul mesei; se repezea când la fereastră, când la birou, când iarăşi la masa, când evitînd cu grijă privirile lui Raskolnikov, când, dimpotrivă, oprindu-se în loc şi privindu-l ţintă. Eră ciudat să-i vezi trupul mic, bondoc, rotofei, învîrtindu-se de colo-colo, că o minge care s-ar izbi de pereţi. Avem timp, avem timp!... Fumezi? Ai ţigări? Poftim una, îi oferi el, împingînd spre musafir o ţigară...
Ştii, te primesc aici, dar locuinţa mea e dincolo, în dosul peretelui astă despărţitor... asta-i locuinţa mea oficiala, de stat; stau aici provizoriu, fiindcă acolo, la mine, se fac reparaţii. Acum sunt aproape gata... Ştii, este un lucru bun locuinţa de stat, nu-i aşa? Dumneata ce crezi ?
― Da, e un lucru bun... răspunse Raskolnikov, privindu-l aproape ironic.
― Un lucru bun, un lucru bun... repetă Porfiri Petrovici, care părea să se gîndeăscă la cu totul altceva. Da, e lucru bun! aproape striga el, ridicând deodată ochii spre Raskolnikov şi oprindu-se la doi paşi de el.
Această repetare stăruitoare, stupida, ca locuinţa de stat e lucru bun, contrasta prea vădit, prin banalitatea ei, cu privirea serioasă, gînditoăre şi enigmatica, pe care o fixa asupra musafirului.
Toate acestea îl înfuriară şi mai rău pe Raskolnikov, care nu se putu împiedica de a-l sfida ironic şi destul de imprudent pe Porfiri Petrovici.
― Ştii ca, zise el deodată, privindu-l aproape cu îndrăzneala şi parcă desfătîndu-se cu aceasta îndrăzneala, este, se pare, o regula judiciară, o metoda judiciară a anchetatorilor de toate categoriile, să înceapă vorba luînd-o pe departe, de la fleacuri, sau chiar de la o problemă serioasă, dar cu totul străină de chestiunea ce-i interesează, ca să îmbărbăteze său, mai bine zis, că să distragă atenţia celui interogat, să-i adoarmă vigilenţa şi apoi să-l pocnească pe neaşteptate drept în moalele capului cu o întrebare fătăla, primejdioasă; nu-i aşa? Mi se pare că aşa scrie în toate manualele dumneavoastră şi instrucţiunile mai prevăd şi ăzi cu sfinţenie ăceăsţă regula?
― Aşa, aşa... şi dumneata crezi ca eu, vorbind despre locuinţa de stat, am vrut să... hăi?
Zicând aceasta, Porfiri Petrovici îl privi printre gene şi-i făcu cu ochiul: ceva vesel şi viclean lunecă pe obrazul lui, cutele de pe frunte se neteziră, ochişorii se îngustară, trăsăturile se laţiră şi el se porni deodată pe un rîs nervos; rîse mult timp, scuturându-se şi clatinîndu-se, şi privindu-l drept în ochi pe Raskolnikov. Acesta rîse şi el, cam forţat; Porfiri Petrovici, văzîndu-l că rîde, se porni şi mai tare, nestăvilit, se făcu stocojiu; atunci sentimentul de dezgust înfrînse orice prudenţă. Raskolnikov îşi curma rîsul, se încruntă şi se uită lung, cu ură, la Porfiri, fără să-şi dezlipească ochii cât timp ţinu acest lung acces de veselie, care parcă anume nu se măi sfîrşea. De altfel, imprudenţă era vădită din ambele părţi: Porfiri Petrovici părea că-şi rîde de musafirul lui, iar musafirul privea acest rîs cu ură şi totuşi lui Porfiri parcă nici nu-i păsa. Acest fapt măi ales era semnificativ: Raskolnikov îşi dadu seama că venirea lui la Porfiri Petrovici nu-l încurcase deloc pe acesta, ci, dimpotrivă, el însuşi căzuse în capcană ce-i fusese întinsă; era desigur ceva pus la cale, i se pregătise ceva neştiut de el şi poate chiar în clipa următoare va ieşi la iveala şi se va prăbuşi asupra lui...
Trecu imediat la acţiune, se scula, îşi luă şapcă şi începu cu hotărîre, dar şi cu oarecare iritare:
― Porfiri Petrovici, dumneata ţi-ai exprimat ieri dorinţă să vin pentru nu ştiu ce interogatoriu. (Apăsă anume pe cuvîntul interogatoriu.) Am venit şi, daca crezi de cuviinţa, te rog să-mi pui întrebările, dacă nu, da-mi voie să mă retrag. N-am timp de pierdut, am altceva de făcut... Trebuie să mă duc la înmormîntărea acelui funcţionar călcat de trăsură despre care... ăi auzit şi dumneata... adaugă el, şi se înciuda pe loc pentru că adaugase acest lucru. Apoi urma şi mai iritat: M-am săturat, auzi dumneata, m-am săturat!... Ţine de prea mult timp... poate că din pricină astă m-am şi îmbolnăvit... într-un cuvînt (aproape strigă, simţind că fraza cu privire la boala lui era şi măi deplasată), într-un cuvînt: ori binevoieşti să-mi pui întrebări, ori da-mi drumul... şi rog să fie respectate formele legale, altfel nu permit! Pînă una altă, rămîi cu bine, fiindcă deocamdată nu avem ce face împreună.
― Doamne! Ce te-ă apucat? Despre ce să te întreb? cotcodaci Porfiri Petrovici, schimbînd pe loc tonul şi curmîndu-şi rîsul. Nu te nelinişti, te rog, spuse el volubil - când învîrtindu-se din nou ca o minge de colo-colo, când căutînd să-l facă pe Raskolnikov să se aşeze - avem tot timpul, avem tot timpul, toate astea-s fleacuri! Dimpotrivă, eram fericit că ăi venit, în sfîrşit... Te primesc ca pe un oaspete. Cât despre rîsul ăsta blestemat, te rog sa mă ierţi, drăguţa, Rodion Romanovici! Aşa mi se pare că-ţi spune după tată'?... Sunt nervos, m-ai făcut să rîd cu observaţia plina de haz, şi zău, uneori, când mă pornesc, sar ca o minge de guma, şi asta mă ţine vreo jumătate de ceas... Rîd foarte uşor; fiind cam corpolent, mă tem chiar să nu mă lovească damblaua. Aşaza-te, de ce nu te aşezi? Te rog, drăguţa, altfel o să cred că te-ăi supărat pe mine... Raskolnikov, tot încruntat, tăcea, asculta şi observa. Se aşeză totuşi, dar fără sa lase şapca din mînă.
― Să-ţi spun ceva despre mine, drăguţa, Rodion Romanovici, ceva care să-ţi explice firea mea, urma Porfiri Petrovici, agitîndu-se prin odaie, ca şi mai înainte, evitînd să întîlneăscă ochii musafirului său. Eu sunt holtei, nu prea ies în societate, nu mă prea cunoaşte lumea şi pe deasupra sunt un om sfîrşit, anchilozat, trecut... şi... şi... ai observat, Rodion Romanovici, ca la noi, în Rusia, şi mai ales în cercurile noastre petersburgheze, daca doi oameni inteligenţi, care nu se cunosc prea bine, dar care, cum s-ar zice, se stimează reciproc, ca noi doi, de pilda, se întîlnesc, apoi cel puţin o jumătate de ceas nu pot găsi o temă comună; înţepenesc unul în faţă celuilalt, şed stingheriţi şi nu ştiu ce să-şi spună. Toată lumea are un subiect de conversaţie, doamnele, de pilda... doamnele din lumea buna său, bunăoară, bărbaţii din societatea înalta, au totdeauna ce vorbi, c'est de rigueur; pe când oamenii din clasa mijlocie, aşa cum suntem noi, sunt ruşinoşi şi puţin vorbăreţi... adică oamenii care gîndesc... De ce-o fi aşa, drăguţa? Nu i-o fi interesînd societatea său sunt prea cinstiţi şi nu vor să se minţă reciproc? Nu ştiu. Dumneata ce crezi? Ci pune-ţi odată şapca deoparte, parca tot te-ai pregăti să pleci, zău, mă necăjeşti,.. Eu, dimpotrivă, sunt atât de fericit...
Raskolnikov îşi puse şapcă deoparte. Tăcea şi asculta, încruntat, cu atenţie şi seriozitate, vorbăria goăla şi încurcata a lui Porfiri. „Ce face, nu cumva vrea într-adevăr să-mi distrăgă atenţia cu vorbăria lui prosteasca?"
― Nu-ţi ofer o cafea, nu se potriveşte cu locul; dar de ce n-aş sta cinci minute de vorbă cu un prieten, ca să mă măi recreez, urmă, fără o clipa de răgaz, Porfiri. Ştii, toate aceste îndatoriri de serviciu... dumneata, drăguţa, să nu te superi ca mă tot plimb de colo colo; mă iartă, tare mă tem ca ai sa te superi, dar plimbarea îmi este pur şi simplu necesara. Stau toata ziua pe scaun şi daca ai şti cât de fericit sunt când pot să mai umblu cinci minute... mă supără hemoroizii... de mult mă gîndesc să mă tratez prin gimnastică; se zice că consilierii de stat au adoptat cu toţii ca exerciţiu săritul cu coarda; iată pînă unde a ajuns ştiinţa în secolul nostru... da... Cât despre îndatoririle noastre de aici, interogatorii şi tot formalismul asta... dumneata ai binevoit tocmai să pomeneşti adineauri despre asemenea lucruri... apoi ştii dumneata, Rodion Romanovici dragă, aceste interogatorii adeseori îl încurcă pe anchetator mai rău decât pe cel anchetat... Observaţia dumitale e foarte bună, foarte dreapta, drăguţă, şi cu foarte mult bun-simţ (Raskolnikov nu făcuse nici o observaţie în aceasta privinţă). Cum să nu te încurci?! Singur te încurci! Mereu acelaşi lucru, cum ai bate toba! Acu vine reforma, măcar titlurile să le schimbe! He-he-he! Cât despre formele noastre judiciare - cum te-ai exprimat foarte spiritual - apoi sunt cu totul de părerea dumitale. Spune şi dumneata, care inculpat, fie el şi mujicul cel mai încuiat la minte, nu ştie, de pilda, că măi întîi anchetatorul va căuta să-i pună întrebări străine de chestiune, ca să-i adoarmă atenţia (ai găsit o expresie cât se poate de potrivită), ca apoi să-l pocnească în moalele capului cu măciuca, he-he-he! (după comparaţia dumitale atât de fericita) he-he-he! Şi va sa zică dumneata ai crezut cu adevărat ca eu, vorbind de locuinţă, am vrut să te... he-he! Ironic mai eşti! Haide, haide, am tăcut! Ah, da, pro-pos, un cuvînt cheamă alt cuvînt, un gînd trezeşte alt gînd, dumneata vorbeai adineauri despre forma, în legătură, ştii dumneata... cu interogatoriul... Dar ce este forma? Ştii ce? în unele cazuri, forma nu înseamnă nimic. Uneori ajunge să stai de vorbă prieteneşte, ca să ajungi la rezultate frumoase. Forma n-are să piară, da-mi voie sa te liniştesc în aceasta privinţa; şi apoi, ce este, de fapt, forma, daca îmi dai voie să te întreb? Nu trebuie sa încătuşezi în forma fiecare pas al anchetatorului. Munca lui este, cum s-ar zice, o artă liberă în felul ei, sau ceva de felul asta... he-he-he!
Porfiri Petrovici se opri o clipa să răsufle. Vorbea făra întrerupere, când înşirând fraze absurde şi goale, când strecurând câte o vor-buliţă enigmatica şi apoi iarăşi întorcându-se la absurdităţi. Acum aproape alerga prin odaie, mişcându-şi tot mai iute şi mai iute picioarele grase, cu ochii în pămînt, cu mână dreapta la spate şi facând cu mână stîngă gesturi care n-aveau nici o legătură cu vorbele lui. Raskolnikov observa la un moment dat că tot alergînd astfel prin odaie, el parcă se oprise de vreo două ori lîngă uşă, trăgînd o clipa cu urechea... „O fi aşteptînd ceva?"
― Ai perfectă dreptate, reîncepu Porfiri, uitîndu-se vesel şi cu o nemaipomenita naivitate la Raskolnikov (fapt care-l făcu pe acesta să tresară şi să stea în garda), ai perfecta, perfecta dreptate ca iei în rîs atât de spiritual formele noastre juridice, he-he! Tare sunt ridicole metodele acestea ale noastre, aşa-zis profund psihologice (unele, fireşte) şi poate şi sterpe, mai ales când sunt încătuşate de formă. Da... iar m-am întors la forma; spune şi dumneata, sa presupunem că ăş fi recunoscut său aş fi bănuit numai ca cutare sau cutare a comis crima pe care sunt însărcinat s-o anchetez... Aveai de gînd sa te faci jurist, Rodion Romanovici, nu-i aşa?
― Da, aveam de gînd...
― Ei, atunci da-mi voie sa-ţi dau un mic exemplu, care ţi-ar putea folosi în viitor, adică să nu crezi cumva ca îndrăznesc să fac pe profesorul tocmai cu dumneata, care scrii în reviste articole despre crime! Nu, îmi îngădui numai îndrăzneala să-ţi prezint, ca un fapt divers, un mic exemplu; aşadar, să presupunem că aş socoti că cutare sau cutare este criminalul; pentru ce, te întreb eu, l-aş nelinişti înainte de vreme, chiar dacă aş avea probe împotriva lui? Desigur, pe unii sunt obligat să-i arestez imediat, pe alţii însă... oamenii se deosebesc atât de mult între ei... De ce să nu las pe câte unul să se mai plimbe prin oraş, he-he! Nu, eu văd că dumneata nu înţelegi bine ce spun eu, am să caut să-ţi explic mai clar; de pilda, dacă-l arestez prea curând pe criminal, în felul acesta, cum s-ar zice, îi dau un sprijin moral, he-he! Rîzi? (Lui Raskolnikov nici prin gînd nu-i trecuse să rîda: şedea, cu buzele strînse, fără să-şi ia privirea înfrigurata de la faţa lui Porfiri Petrovici.) Şi cu toate acestea, aşa este; mai ales pentru unii indivizi, căci oamenii au firi foarte deosebite şi trebuie să ai multă practica. Ai spus adineauri „probe"; să zicem că aş avea probe, dar, vezi dumneata, drăguţă, de cele mai multe ori probele-s cu doua tăişuri, iar eu, ca anchetator, sunt om şi pot greşi. Iar mie îmi place să duc ancheta, cum s-ar zice, matematic, să obţin probe care sa fie clare ca doi ori doi fac patru! Să am dovezi directe, indiscutabile! Dacă l-aş aresta înainte de vreme pe omul meu - chiar daca aş fi convins că el este vinovatul ― s-ar putea prea bine să mă lipsesc pe mine însumi de mijloacele de a putea dovedi culpabilitatea lui, şi ştii de ce? Fiindcă i-ăş da, cum s-ar zice, o soluţie definită, i-ăş da putinţa sa-şi recapete echilibrul psihologic, şi atunci el mi-ăr scăpă printre degete, s-ar închide în găoacea lui, şi-ar da seama că este deţinut, şi pace. Se zice că la Sevastopol, îndată după Alma, oamenii cei mai deştepţi s-au temut că duşmanul are să-i atace de-a dreptul şi ăre sa ia Sevastopolul dintr-o lovitură; iar când au văzut că duşmanul se pregăteşte pentru un asediu în toata regula şi că a făcut prima linie, se zice ca tare s-au mai bucurat şi s-au liniştit acei oameni deştepţi; fiindcă ăsta însemnă că lucrul avea să ţină cel puţin doua luni, că povestea se lungea, căci nu se ştie când va izbuti duşmanul să iă oraşul printr-un asediu în toata regula! Iar rîzi, iar nu mă crezi? Fireşte, şi ai dreptate. Da, da, ăi dreptate! Sunt de părerea dumitale, toate acestea sunt cazuri particulare; şi cazul acesta este într-adevăr un caz particular. Cu toate acestea, bunul meu Rodion Romanovici, trebuie să observăm ca, de fapt, cazurile generale, acele cazuri după care s-au făcut formele şi regulile judiciare, pentru care ele au fost prevăzute şi trecute în manuale, nu există în realitate, fiindcă fiecare caz, fiecare crima, bunăoară, de îndată ce are loc în realitate, devine imediat un caz cu totul particular; şi uneori un caz nu seamănă cu nici unul dinaintea lui. Uneori au loc cazuri grozav de comice. De pilda, dacă-l las pe acel domn cutare în pace, daca nu-l arestez, nu-l stingheresc, dacă-l las liber ca, ceas cu ceas, clipă cu clipă, să fie obsedat de gîndul că eu ştiu tot, tot adevărul, şi că-l urmăresc zi şi noapte, neîncetat, că zi şi noapte îl supraveghez, apoi fără îndoiala că ăre să-şi piarda capul şi are să vina singur la mine, ba poate chiar are să-mi furnizeze arme împotriva lui, probe evidente ca: doi ori doi fac patru, cum s-ar zice, probe matematice, ceea ce n-ai idee cât este de placut. Daca metoda ăstă prinde la un urs de mujic, nu-i mai puţin adevărat că prinde şi la de-alde noi, oameni moderni, inteligenţi, cu o anumita cultura! Căci, dragul meu, ce-i mai important este sa-ţi dai seama ce fire are. Şi nervii, nervii, ai uitat de ei? Astăzi, când toata lumea este bolnavă, şubreda, surescitată!... Şi fierea, câtă fiere se ădună în toţi aceşti oameni! Trebuie să-ţi spun că, în unele cazuri, fierea poate fi filonul de aur! Şi apoi, ce mă supără pe mine daca el se plimba slobod prin oraş? Să se plimbe deocamdată, n-are decât; ştiu că este prada mea şi n-are sa-mi scape! Unde ar putea să fugă? He-he! în străinătate? în străinătate fuge un străin, pe când el ― nu, cu atât mai mult ca eu îl urmăresc si mi-am luat anumite masuri. Are să fugă în fundul patriei noastre? Dar acolo trăiesc mujicii, cei mai primitivi ruşi, lipsiţi de civilizaţie: iar omul nostru cu cultură lui modernă, mai curând alege puşcăria decât viaţa în mijlocul unor străini cum sunt mujicii noştri, he-he! Dar toate acestea-s fleacuri, latura exterioara a problemei. Ce înseamnă „să fuga"? înseamnă să interpretezi lucrurile formal. Ori esenţa e alta; n-are să fuga, nu pentru că nu ăre unde, ci pentru că nu poate să fuga din unele motive psihologice, he-he! Cum îţi pare această expresie? N-are sa fuga chiar daca ar avea unde, fiindcă-l opreşte o anumita lege a firii. Ai văzut vreodată cum se învîrteşte fluturele în jurul lumînării? Uite, tot aşa are să se învîrteasca şi el în jurul meu ca fluturele în jurul unei lumînări; n-are sa-i mai tihnească libertatea lui, are să-l roada gîndurile, are să se zăpăcească, da, are să se încurce, ca într-o plasa, frămîntat, ucigător de neliniştit; ba mai mult, într-o buna zi, el însuşi o să-mi servească pe tava vreo proba matematica, cum ar fi doi ori doi fac patru, dacă-i dau un răgaz mai lung!... şi, dacă-i dau un răgaz destul de lung, are să se comporte astfel încât culpabilitatea lui să reiasă limpede, că doi ori doi fac patru!... Şi mereu, mereu are să se învîrteasca în jurul meu, în cercuri tot mai mici, tot măi mici, scurtînd întruna raza pînă ce - buf! ― are să-mi pice îngură şi am sa-l înghit, ceea ce este foarte, foarte placut, he-he-he! Nu crezi?
Răskolnikov nu răspunse; palid şi nemişcat, îl privea cu încordare drept în faţa.
„Lecţia nu e rea! se gîndea el, îngheţînd. Asta nici măcar nu măi este jocul de ieri, de-a şoarecele şi pisica. Şi doar nu-mi vorbeşte astfel numai ca să-şi arate puterea şi să-mi sugereze anumite idei; e prea deştept... Trebuie să aibă un scop, dar care anume? Fleacuri, frăţioăre, vrei să mă sperii, faci pe şmecherul! N-ai nici un fel de dovezi şi omul de ieri nu exista! Vrei pur şi simplu sa mă zăpăceşti, să mă scoţi din sărite şi în stăreă ăsta să mă prinzi, dar nu, te înşeli, n-ai să reuşeşti! Dar de ce, pentru ce-mi sugerează atât de clar unele lucruri?... Se bizuie pe nervii mei slabiţi?... Nu, frăţioăre, te înşeli, n-ai să izbuteşti, ai să-ţi frîngi gîtul, cu toate că ştiu că mi-ai pregătit ceva... Să vedem ce anume mi-ai pregătit."
Îşi aduna toate puterile ca să poată înfrunta acea catastrofa grozavă, necunoscută, ce-l ameninţă. Uneori, îi venea să se repeada la Porfiri şi să-l sugrume pe loc. încă de la intrare se temuse că nu-şi va putea stăpîni ura. Simţea că i se usucă gură, că-i crăpa buzele, inimă îi bătea cu putere. Şi totuşi se hotărîse să tăcă, să nu rostească un cuvînt înainte de vreme. înţelese că, în situaţia lui, aceasta era cea mai bună tactica, pentru că aşa nu numai că nu se trăda, ci, dimpotrivă, cu tăcerea lui putea să-şi scoată din fire duşmanul şi să-l făcă să se dea el însuşi de gol. Cel puţin aşa spera Răskolnikov.
― Nu, eu vad ca dumneata nu mă crezi, îţi închipui ca fac glume nesărate, chicoti tot măi vesel şi mai bine dispus Porfiri, reînce-pîndu-şi alergătură prin odaie; fireşte, dumneata ai oarecum dreptate. Pînă şi chipul cu care m-a blagoslovit Dumnezeu trezeşte numai gînduri comice; un bufon; dar uite ce aş vrea să-ţi spun, dragă Rodion Romanovici, şi am să ţi-o repet din nou, iartă-mă, că-s om bătrîn, dumneata eşti tânăr, cum s-ar zice, în prima tinereţe, şi de aceea preţuieşti mai presus ca orice inteligenţă omului, ăşa cum face tot tineretul. Te laşi ispitit de jocul ager al inteligenţei şi de argumentele abstracte ale raţiunii. Tineretul nostru este aidoma Consiliului de război al curţii austriece de altădată, după cât pot să judec evenimentele militare; pe hîrtie, ei pînă şi pe Napoleon l-ău făcut praf şi l-au luat prizonier, au calculat şi au potrivit toate cât se poate de ingenios în cabinetul lor, şi când colo, generalul Mack se preda cu întreaga armata, he-he-he! Văd, văd, drăguţă, Rodion Romanovici, că rîzi de mine fiindcă eu, un civil, tot aleg exemple din istoria războiului. Ce să-i faci, am şi eu o slabiciune, mi-e draga milităria şi daca ai şti cât de mult îmi place să citesc despre rapoarte militare... categoric - mi-ăm greşit cariera. Trebuia să mă fac militar, asta este. Poate ca n-aş fi ajuns un Napoleon, ei, dar maior tot aş fi ajuns, he-he-he! Şi aşa, dragul meu, am să-ţi spun tot adevărul, toate amănuntele cu privire la cazul acela, adică acel caz particular; realitatea şi natura, domnul meu, nu trebuiesc nesocotite, sunt foarte importante, dau uneori peste cap calculele cele mai subtile! Ascultă-mă pe mine, om bătrîn, Rodion Romanovici, vorbesc serios (spunînd toate acestea, Porfiri Petrovici, care nu împlinise încă nici treizeci şi cinci de ani, părea într-adevăr îmbătrînit; pînă şi vocea i se schimba şi tot trupul i şe chirci), şi apoi, eu sunt foarte sincer... Sunt eu, sau nu, sincer? Ce părere ai? Cred ca nici nu se găseşte pe lume un om măi sincer ca mine: atâtea lucruri ţi-am servit pe gratis şi n-am cerut nici o răşplată, he-he! Şi aşa, să continuam: inteligenţa, după părerea mea, este un lucru minunat; cum s-ar zice, podoaba naturii şi mîngîierea vieţii; ea poate multe chichiţe şă ofere şi nu este uşor să le dezlege un biet anchetator care pe deasupra mai este şi el orbit de închipuirea lui, cum se întîmpla totdeauna, fiindcă, de, este şi el om! Dar natura îl scoate din încurcătură pe bietul anchetator, aici e buclucul. Şi tocmai la asta nu se gîndeşte tineretul, bizuindu-se pe inteligenţa lui, tineretul care „trece peste toate piedicile" (după expresia dumitale cât se poate de ingenioasă şi de subtila). Ce-i drept, omul, adică în cazul particular, care ne interesează, acel om incognito, minte şi minte perfect, cu subtilitate; s-ar părea că succesul îi este asigurat, că va putea să se bucure de roadele ingeniozităţii lui şi, când colo, ce şă vezi: buf! ― leşina tocmai în momentul cel mai critic. Ce-i drept, sunt mii de explicaţii: boala, de pilda, său uneori aerul închis binele afară, şi cum ai tras de clopoţel, şi cum ai întrebat de sînge, şi cum i-ai zăpăcit pe zugravi şi pe portari. Cât de bine îţi înţeleg starea sufletească de atunci... şi totuşi aşa ai sa-ţi pierzi minţile! Pe Dumnezeul meu! Ai să înnebuneşti! Prea tare clocoteşte în dumneata indignarea, indignare nobila, nimic de zis, provocată de tot soiul de obide, mai întîi destinul, apoi poliţia de cartier... şi dumneata dai din colţ în colţ, cum s-ar zice, ca să-i sileşti pe toţi să vorbească deschis cât măi iute, ca astfel să isprăveşti o dată pentru totdeauna, fiindcă te-ai săturat de toate neghiobiile acestea şi de toate bănuielile lor. Nu-i aşa? Ţi-am ghicit starea sufletească?... Numai că dumneata nu te mulţumeşti să-ţi pierzi singur capul, ci ai să-l faci şi pe Razumihin al meu să şi-l piarda; prea e bun, ştii şi dumneata ăceşt lucru. Dumneata eşti bolnav, iăr el, din pricina bunătăţii lui, prinde mai uşor orice boala... Când ai să te linişteşti, drăguţă, am să-ţi povestesc... Ci şezi odată, taică, pentru numele lui Christos. Te rog, odihneşte-te, eşti alb ca varul, hai, şezi!
Raskolnikov se aşeză, tremurul îl lasa şi fierbinţeala îi cuprindea tot trupul. Asculta, încordat şi profund mirat, pălavrăgeala speriată a lui Porfiri Petrovici, care-l îngrijea prieteneşte. Nu credea nici un cuvînt din ce spunea acesta, deşi simţea o pornire ciudata de a-l crede. Cuvintele, cu totul neaşteptate, ale lui Porfiri cu privire la apartament îl înmărmuriră. „Cum vine asta? Prin urmare ştie despre locuinţă?... se gîndi el deodată. Şi de ce mi-o spune?"
― Da, în practica noastră judiciară am mai avut un caz aproape identic, un caz psihologic, morbid, urmă grăbit Porfiri. Unul şi-a pus în spate un asasinat şi nu numai atât, şa vezi ce a născocit, o întreagă poveste, ă înfăţişat fapte concrete, a povestit împrejurările, şi i-a încurcat, i-a zăpăcit pe toţi! Şi de ce crezi? El, cu totul întîmplator şi nepremedităt, a fost într-o oarecare măsură pricina acelui asasinat, dar numai într-o oarecare măsura, şi când a aflat că daduse ucigaşilor prilej să înfăptuiască crima, a căzut într-o stare de tristeţe, i s-a tulburat mintea, a început să aibă halucinaţii, într-un cuvînt, s-a smintit de-a binelea şi s-a încredinţat singur că el este ucigaşul! Pînă la urmă, instanţa a izbutit să dezlege problema, nefericitul a fost achitat şi trimis la balamuc. Să nu fi fost instanţa, vai de bietul nenorocit! Eh, eh! Of-of şi iarăşi of! Iată ce se poate întîmpla, drăguţă! Daca asemenea năluciri vin să-ţi excite nervii, de te duci noaptea să suni pe la uşi şi sa întrebi de sînge, poţi să dai în friguri cu delir! Psihologia asta am studiat-o în practică. Este o atracţie, de felul acelora care îndeamnă pe unii oameni sa sară pe fereastra sau din turla bisericii! Aşa şi cu clopoţelul... E boala curată, Rodion Romanovici, boala! Prea îţi nesocoteşti sănătatea. Ar trebui să consulţi un specialist, un medic cu experienţa, nu să te cauţi cu grăsanul de Zosimov!... Delirezi! Toate acestea le faci în delir.
O clipă, toate lucrurile începură sa joace în faţa ochilor lui Raskolnikov.
„Oare e cu putinţa să mintă şi acum? se gîndea el. E cu neputinţa, cu neputinţă!" Căută şă respingă această idee, presimţind în ce grad de furie sălbatică îl poate aduce şi că s-ar putea să-şi piarda minţile.
― N-am fost în delir, aveam mintea limpede! striga el, chinuin-du-şi mintea ca să priceapă jocul lui Porfiri. Aveam mintea limpede! Ai auzit?
― Da, da, înţeleg, aud! Şi ieri spuneai că n-a fost delir, chiar stăruiăi cu tot dinadinsul că erai treaz! Pricep tot ce ai putea să-mi spui! Eeh!... Ascultă, Rodion Romanovici, frăţioare, să luam numai împrejurarea asta. Dacă erai într-adevăr vinovat sau daca erai numai amestecat în afacerea asta afurisita, spune şi dumneata, ai fi căutat oare să susţii mereu ca nu erai în delir, ci, dimpotrivă, cu mintea limpede? Vai de mine! Şi să susţii asta cu o stăruinţa speciala, spune şi dumneata, s-ar fi putut oare, vai de mine! După părerea mea, ar fi fost dimpotrivă. Dacă te-ai fi simţit câtuşi de puţin vinovat, trebuia tocmai şă susţii neapărat că erai în delir. Nu-i aşa? Aşa e!
Ceva viclean şună în aceasta întrebare. Cu un gest brusc, Raskolnikov se lasă pe spetează canapelei, ca să se depărteze de obrazul lui Porfiri, aplecat deasupra lui, şi-l privi ţinta, nedumerit.
― Sau, de pilda, vizita domnului Razumihin, adică făptui dacă a venit ieri cu de la sine putere sau trimis de dumneata? Pai dumneata trebuia să spui că venise cu de la sine putere şi să ascunzi că a fost trimis de dumneata! Pe când dumneata n-o ascunzi de fel! Dimpotrivă, ăi susţinut că l-ai trimis dumneata!
Raskolnikov nu susţinuse acest lucru. Un fior rece îi trecu prin spate.
― Minţi mereu, rosti el încet, cu glasul stins, cu buzele strîmbate într-un zîmbet dureros. Vrei să-mi dovedeşti că-mi cunoşti jocul, că ştii dinainte tot ce am să-ţi răspund, urmă el, simţind că a început să nu mai cântăreăscă cum ăr trebui cuvintele, vrei să mă sperii... sau, pur şi simplu, îţi baţi joc de mine...
Îl privea mereu ţintă şi din nou o ură fără margini îi străluci deodată în ochi.
― Minţi întruna! strigă el. Ştii foarte bine că pentru un criminal ceă măi bună tactică este să nu ascunda, pe cât posibil, ceea ce se poate să nu ascunda. Nu te cred!
― Of, ce om sucit! chicoti Porfiri. Pe dumneata nu te poate învinge nimeni; eşti îndarătnic că orice monoman. Văsăzică nu mă crezi? Şi eu am să-ţi spun că totuşi mă crezi, mă crezi de cel puţin cincisprezece centimetri şi am să te fac să mă crezi de un metru, căci mi-eşti drag cu adevărat, şi-ţi doresc sincer numai binele. Buzele lui Raskolnikov începură să tremure. Da, îţi doresc numai binele, ţi-o spun deschis, urmă el, apucându-l uşor, prieteneşte, de braţ, mai sus de cot, îngrijeşte-ţi sănătatea. Şi apoi ţi-a venit familia, trebuie să te gîndeşti la eă. Ar trebui să le fereşti de griji, să le alinţi, şi dumneata le sperii întruna...
― Ce te priveşte pe dumneata? De unde ştii? Ce te interesează? Prin urmare mă urmăreşti şi vrei să mi-o arăţi?
― Drăguţă! Păi o ştiu chiar de la dumneata, din gură dumitale! Nici nu observi că în emoţia dumitale spui de toate şi mie şi altora. Şi de la domnul Razumihin, Dmitri Prokofici, am aflat ieri multe amănunte interesante. Dumneata m-ai întrerupt, dar trebuie să-ţi spun că, datorită susceptibilităţii dumitale, cu toată fineţea inteligenţei, ai început să-ţi pierzi pînă şi judecata sănătoasă. De pilda, să revenim din nou la clopoţel: un fapt atât de preţios (bagă de seamă: un fapt concret!) ţi-l trădez de bunăvoie tocmai eu, anchetatorul! Dumneata nu vezi nimic? Dar dacă te-aş fi bănuit cât de cât, oare aşa ar fi trebuit să procedez? Dimpotrivă, ăr fi trebuit măi întîi să-ţi adorm susceptibilitatea, să nu-ţi arat că am aflat acest fapt, ci să-ţi atrag atenţia în direcţia opusă, ca apoi să te pocnesc cu măciuca în moalele capului (expresia dumitale), să te întreb aşa, pe nepusă masă: „Ia ascultă, domnule, ce ăi căutat în locuinţa ăsasi-nătei la orele zece, dacă nu la unsprezece noaptea? Pentru ce ăi tras de clopoţel? Pentru ce ăi întrebat de sînge? Pentru ce i-ai zăpăcit pe portari şi i-ai îndemnat să vină la secţie, la comisar?" Uite cum ar fi trebuit să procedez dacă te-ăş fi bănuit cât de cât. Trebuia să-ţi iau un interogator în toată forma, să-ţi fac o percheziţie, poate chiar să te arestez... Prin urmare, daca am procedat altfel, nu te bănuiesc deloc! Dumneata însă ţi-ai pierdut judecata sănătoasa şi nu vezi nimic, ţi-o repet!
Raskolnikov tresări atât de tare, că Porfiri Petrovici observă acest lucru.
― Minţi! strigă el. Nu-ţi cunosc gîndul, dar minţi şi minţi întruna... Adineauri mi-ai vorbit altfel, şi n-am putut să mă înşel... Minţi!
― Mint? sări Porfiri. Păreă că se aprinde, deşi îşi păstra un aer cât se poate de vesel şi de ironic, fiind prea puţin îngrijorat de părerea pe care şi-o făceă despre persoană lui domnul Raskolnikov. Eu mint?... Spune şi dumneata cum am procedat adineauri, eu, anchetatorul, sugerându-ţi toate mijloacele de apărare, explicându-ţi întreaga psihologie: „delir, boala, supărare, melancolie, poliţiştii cartierului" şi toate celelalte! Hai? He-he-he! Deşi - ţi-o spun pentru că veni vorbă - toate aceste mijloace psihologice de apărare, rezerve şi subterfugii nu sunt prea întemeiate, sunt cu două tăişuri: „boala, delir, vis, mi s-ă năzărit, nu-mi amintesc", toate ăstea-s bune, dar de ce oare, drăguţă, tocmai în boala şi în delir să ăi astfel de halucinaţii şi să nu ţi se năzară altceva? Doar ţi se poate năzări şi altceva? Nu-i ăşă? He-he-he-he!
Raskolnikov îi aruncă o privire mîndră şi dispreţuitoare.
― Într-un cuvînt, spuse el ăpăsăt, sculîndu-se şi respingîndu-l uşor pe Porfiri, într-un cuvînt, vreau să ştiu, mă recunoşti absolut scutit de orice suspiciune, da, sau nu? Spune, Porfiri Petrovici, vorbeşte deschis, categoric şi iute, chiar acum!
― Da prăpăstios mai eşti, drăguţa! Ce să mă fac cu dumneata? exclama Porfiri Petrovici cu o mutra foarte vesela, şmechera şi câtuşi de puţin îngrijorata. La ce bun să ştii, la ce bun sa ştii atâtea lucruri, de vreme ce noi te-am lasat pînă acum cu totul în pace? Eşti ca un copil: da-mi şi da-mi focul, să-l ţin în mînă! Pentru ce te nelinişteşti atât? Pentru ce te rogi singur sa te luam în primire, ce motive ai? A? He-he-he!
― Repet, striga furios Raskolnikov, ca nu mai pot să îndur...
― Ce anume? Incertitudinea? îl întrerupse Porfiri.
― Lasă înţepăturile! Nu mai vreau... îţi spun că nu vreau!... Nu pot şi nu vreau!... Auzi? Ai auzit? striga el, izbind din nou cu pumnul în masă.
― Mai încet, mai încet! Ar putea să ne auda cineva! Te previn foarte serios: păzeşte-te! Nu glumesc! rosti în şoapta Porfiri, dar de data aceasta faţa lui nu mai avea acea expresie blajina de muiere speriata; dimpotrivă, acum îi ordona direct, încruntîndu-se sever şi parcă distrugînd dintr-o data toate misterele şi cuvintele cu dublu înţeles.
Dar aceasta nu ţinu decât o clipa. Raskolnikov, nedumerit în prima clipa, fu apucat de un acces de furie turbata; şi totuşi, ciudat: se supuse din nou ordinului de a vorbi mai încet, deşi mînia lui ajunsese la culme.
― N-am să te las să mă chinui! şopti el deodată, şi în aceeaşi clipă îşi dadu seama cu durere şi cu ură ca nu poate să nu se supună ordinului, ceea ce îl înfurie şi măi ţăre. Arestează-mă, perche-ziţionează-mă, dar fii bun şi fă totul după formele legale, nu te mai juca cu mine! Să nu îndrăzneşti!...
― Nu te mai necăji în privinţa formelor, îl întrerupse Porfiri cu acelaşi zîmbet viclean de mai înainte, privindu-l cu multă satisfacţie; te-am poftit azi, drăguţa, ca în familie, cu totul şi cu totul prieteneşte!
― N-am nevoie de prietenia dumitale - nu dau doi bani pe ea! Auzi? Uite: îmi iau şapca şi plec. Sa te vad ce ai sa zici acum, daca ai de gînd să mă arestezi?
Raskolnikov îşi apuca şapca şi porni spre uşă.
― Şi surpriza nu vrei s-o vezi? chicoti Porfiri, apucându-l din nou ceva mai sus de cot şi oprindu-l în prag.
Părea din ce în ce mai vesel şi mai glumeţ, ceea ce îl scotea cu totul din sărite pe Raskolnikov.
― Ce surpriza? Despre ce vorbeşti? întrebă el, oprindu-se şi uitîndu-se, înspăimîntat, la Porfiri.
― Surpriza care sade colea, după uşa aceea, he-he-he! (Şi el arată cu degetul uşa închisa, din peretele despărţitor, care ducea în „locuinţa lui de stat".) Am încuiat-o bine, să nu fugă...
― Ce-i asta? Unde? Ce anume?...
Raskolnikov se apropie de uşa şi voi să o deschida, dar uşă eră încuiata.
― E încuiată, uite cheia!
Şi Porfiri îi arăta cheia pe care o scosese din buzunar.
― Minţi! urla Raskolnikov, ieşindu-şi din fire. Minţi, paiaţă blestemată! şi se năpusti asupra lui Porfiri, care se retrăsese lîngă uşă, fără totuşi să pără câtuşi de puţin speriat.
― Acum înţeleg tot! se repezi la el Raskolnikov. Mă minţi şi mă zădareşti ca să mă trădez...
― Pai ar fi greu să se trădeze cineva mai mult, drăguţă, Rodion Romanovici. Uite în ce hal eşti. Nu ţipa, altfel chem oamenii.
― Minţi, n-are să se întîmple nimic! Cheamă oamenii! Ştiai că sunt bolnav şi ai vrut să mă scoţi din fire, să mă faci sa turbez ca să ma trădez, asta ţi-a fost scopul! Nu, mie să-mi dai fapte concrete! Am înţeles tot! N-ai fapte, nu ai decât presupuneri nenorocite, bănuieli fără valoare de ale lui Zametov. Cunoscându-mi caracterul, ai vrut să mă înfurii, ca apoi să-mi dai la cap cu popii şi deputaţii... pe ei îi aştepţi? Hai? Ce aştepţi? Unde sunt? Ada-i încoace!
― Ce deputaţi, drăguţă? Ia ţe uită ce i se poate năzări unui om! Păi formă (că să vorbesc ca dumneata) nici nu permite aşa ceva. Hăbăr n-ăi, dragul meu... Cât despre formă, n-ăi grijă, formă va fi respectată!... murmură Porfiri, trăgînd cu urechea la cele ce se petreceau de partea cealaltă a uşii.
Într-adevăr, în odaia de alaturi, chiar lingă uşă, parcă se auzea gălagie.
― A, vin! strigă Răskolnikov. Ai trimis după ei!... I-ai aşteptat! Ai calculat tot... Hai... Hai, ăda-i încoace: pe deputaţi, pe martori, pe cine vrei... ada-i aici! Sunt gata, sunt gata!...
Dar tocmai atunci se petrecu ceva atât de ciudat, o întîmplare atât de surprinzătoare în desfăşurarea normala a lucrurilor, incit, fireşte, nici Răskolnikov, nici Porfiri Petrovici nu se puteau aştepta la un asemenea deznodamînt.

Capitolul VI

Mai tîrziu, când îşi reamintea această clipă, situaţia i se prezenta astfel lui Răskolnikov:
Gălagia care răsunase după uşă crescu cu repeziciune şi uşa se crăpă uşor.
― Ce este? strigă cu năduf Porfiri Petrovici. Am spus doar...
O clipă nu primi nici un răspuns, dar se auzea clar că după uşă cîţiva oameni încercau să tragă înapoi pe cineva.
―Ce-i acolo? repeta Porfiri Petrovici, neliniştit.
― L-am adus pe arestat, pe Nikolai, se auzi un glas.
― N-am nevoie de el! Afară! Să aştepte!... Ce caută aici?! Ce-i dezordinea asta?! strigă Porfiri, repezindu-se la uşă.
― Păi el... făcu acelaşi glas, şi se întrerupse brusc.
Vreo două secunde urmă o adevărată lupta, apoi se auzi cum cineva respingea cu putere pe altcineva, şi un om foarte palid dadu buzna în cabinetul lui Porfiri Petrovici.
La prima vedere, omul acela părea foarte ciudat. Privea drept înainte, de parcă n-ăr fi văzut pe nimeni; în ochii lui se citea hotărîrea şi, totodată, o paloare cadaverică îi acoperea faţa de parca ar fi fost un condamnat la moarte în clipa executării sentinţei. Buzele, aproape albe, îi tremurau uşor.
Era un om încă foarte tânăr, de statura mijlocie, slab, îmbrăcat ca un lucrător; avea părul retezat drept în jurul capului şi trăsături subţiri, aproape descarnate. Cel pe care-l respinsese se repezi după el în odaie şi-l apucă de umăr: era gardianul; dar Nikolai îşi smuci braţul şi-i scăpă din nou.
Câţiva curioşi se înghesuiau în prag. Unii încercau să intre înăuntru. Toate acestea se petrecură aproape într-o clipă.
― Afară, e prea devreme! Aşteaptă să te chem!... De ce l-aţi adus atât de repede? bolborosi, grozav de supărat şi de mirat, Porfiri Petrovici.
Dar Nikolai se lasă în genunchi.
― Ce faci? strigă Porfiri, înmărmurit.
― Eu sunt vinovatul! Am păcătuit! Eu am ucis! rosti deodată Nikolai cu glas gîtuit de emoţie, dar destul de tare.
Vreo zece secunde se întinse o tăcere de-ăi fi zis că se prefăcuseră cu toţii în stane de piatră; pînă şi gardianul se dadu înapoi şi nu mai îndrăzni să se apropie de Nikolai, ci se retrase mecanic la uşă, unde rămase nemişcat.
― Ce este? strigă Porfiri Petrovici, ieşind din încremenirea ce-l cuprinsese.
― Eu... am ucis... repetă Nikolai, după o scurtă tăcere.
― Cum... tu... Cum... Pe cine ai ucis?
Era clar că Porfiri Petrovici era cu totul descumpănit. Nikolai tăcu puţin.
― Pe Aleona Ivanovna şi pe sora dumneaei, Lizaveta Ivanovna... le-am ucis... cu toporul. Mi s-au întunecat minţile... adaugă el deodată şi amuţi, dar rămase în genunchi.
Câteva clipe, Porfiri Petrovici stătu nemişcat, cântărind parca cele auzite, apoi se dezmetici şi, cu un gest violent din mînă, făcu semn martorilor nepoftiţi să iăsă ăfără. Aceştia dispărură şi uşa se închise. Porfiri îşi aruncă ochii spre Răskolnikov, care sta în colţ şi şe holba la Nikolai, şi porni către el, dar se opri, se uită la el, apoi îşi muta numaidecât privirea asupra lui Nikolai, apoi iarăşi o întoarse la Raskolnikov şi din nou la Nikolai, şi deodată se năpusti pătimaş asupra acestuia din urmă.
― Ce-mi tot dai zor ca ţi s-au întunecat minţile? strigă el aproape cu ura. încă nu te-am întrebat dacă ţi s-ău întunecat minţile sau ba... spune: tu ai ucis?
― Eu... mărturisesc... rosti Nikolai.
― Ei! Cu ce le-ai ucis?
― Cu toporul. Mi-am făcut rost de unu'.
― Ce te grăbeşti! Erai singur? Nikolai nu înţelese întrebarea.
― Ai ucis singur?
― Singur. Mitka nu are nici o vină şi nici o legătură.
― Ce te pripeşti cu Mitka al tău? Uf! Dar cum se face că ai alergat atunci cu el pe scări? Doar portarii v-au întîlnit pe amîndoi?
― Ca să îndepărtez bănuielile... am alergat... atunci... cu Mitka, răspunse Nikolai, pripindu-se şi parca dinainte pregătit ce să răspunda.
― Aşa, sigur că da! striga, furios, Porfiri. Repetă cuvintele altora! mormăi el ca pentru sine şi deodată îl zări din nou pe Raskolnikov, de care aproape că uitase, prins cu totul de venirea lui Nikolai.
Acum se dezmetici şi chiar se tulbura puţin...
― Rodion Romanovici, drăguţă! Iartă-mă, se repezi el, nu se poate aşa, te rog... n-ai ce face aici... eu... vezi şi dumneata ce surprize!... Te rog!
Şi luîndu-l de mână, îi arata uşa.
― Mi se pare ca nu te-ai aşteptat la una ca asta? zise Raskolnikov care, fireşte, încă nu înţelegea nimic clar, dar care avusese timpul să-şi vină în fire.
― Şi nici dumneata nu te-ai aşteptat la una ca asta, drăguţa. Ia te uita ce-i tremura mână! He-he!
― Şi dumneata tremuri, Porfiri Petrovici!
― Adevărat; nu m-am aşteptat la asta!...
Se aflau în prag. Porfiri era grăbit să-l vada plecat pe Raskolnikov.
― Şi surpriza nu mai vrei să mi-o arăţi? întreba acesta pe neaşteptate.
― Vorbeşte şi-i clanţănesc dinţii în gură, he-he! Eşti ironic! Ei, la revedere!
― După mine: adio!
― Cum o vrea Dumnezeu, cum o vrea Dumnezeu! mormăi Porfiri Petrovici, cu un zîmbet strîmb.
Străbatînd cancelaria, Raskolnikov observă că multa lume îl urmarea cu luare-aminte. în antreu, în mulţimea care aştepta acolo, îi zări pe cei doi portari de la casa aceea, pe care-i poftise deunăzi, noaptea, sa meargă la secţie. Aşteptau ceva. Dar de-abia ajunse pe scară că auzi din urma glasul lui Porfiri Petrovici. Se întoarse şi-l văzu pe ăcestă alergînd cu răsuflarea tăiată să-l prinda.
― O singură vorbuliţă, Rodion Romanovici; cât despre toate celelalte, va fi cum o vrea Dumnezeu, dar aşa, de formă, va trebui să-ţi mai pun câteva întrebări... aşa că o sa ne mai vedem, sigur! Şi Porfiri se opri, zîmbind, în faţa lui. Sigur, mai repetă el o data.
Se putea presupune că mai voia să adauge ceva, un lucru pe care nu izbutea să-l rostească.
― Te rog să mă ierţi pentru purtarea mea de adineauri... m-am cam înfierbîntat, începu Raskolnikov, care prinsese atâta inima, încât acum simţea o dorinţa de neînvins să-şi bată joc de Porfiri Petrovici.
― Nu face nimic, nu face nimic, sări, aproape fericit, Porfiri... Eu însumi m-am cam... Am un caracter oribil, recunosc, da, recunosc! Dar lasă că ne măi vedem noi. Daca vrea Dumnezeu, o sa ne mai vedem de multe, multe ori!
― Şi o să ne cunoaştem cu adevărat? îi cântă în strună Raskolnikov.
― Şi o să ne cunoaştem cu adevărat, repeta Porfiri Petrovici şi, închizînd pe jumătate ochii, îl privi foarte serios. Te duci la onomastică?
― La înmormîntare.
― Da, e drept, la înmormîntare! Vezi-ţi de sănătate, vezi-ţi de sănătate...
― Eu, personal, nici nu ştiu ce ţi-aş putea dori! spuse Raskol-nikov, care şi începuse să coboare, dar se opri din nou şi se întoarse către Porfiri Petrovici. Ţi-aş dori mai mult succes decât ai avut azi; vezi şi dumneata cât de comic îţi este serviciul!
― Comic? De ce? îşi ciuli imediat urechile Porfiri Petrovici, care se întorsese să plece.
― Pai sigur, atâta trebuie să-l fi chinuit şi pisat pe bietul Nikolai, atâta l-ai torturat după metoda dumitale psihologica, pînă ce a recunoscut; desigur că i-ai repetat zi şi noapte: „Tu ai ucis, tu ai ucis..." şi acum, când el a mărturisit, ai să te apuci să-i încurci minţile altfel: „Minţi, nu eşti tu ucigaşul! Nu poţi fi! Repeţi cuvintele altora!" Şi mai zici că serviciul dumitale nu este comic?
― He-he-he! Ai observat totuşi cum i-am spus adineauri lui Nikolai că „repeta cuvintele altora"?
― Cum sa nu observ?
― He-he! Inteligenţa subtila, foarte subtila! Nimic nu-ţi scapă! Ai un spirit vioi! întotdeauna vezi partea umoristică... he-he! Se zice că dintre scriitori, Gogol avea mai ales dezvoltata aceasta trăsătura!
― Da...
― Da, da, Gogol... La revedere, pînă la o nouă întîlnire placuta.
― Pînă la o noua întîlnire placuta...
Raskolnikov porni spre casă. Era atât de zăpăcit şi de încurcat, că, ajuns în odaia lui, se aruncă pe divan şi ramase aşa mai bine de un sfert de ceas, cautînd sa-şi revină şi să-şi adune gîndurile. La Nikolai nici nu încerca să se gîndească: era înmărmurit; simţea ca mărturisirea lui Nikolai era inexplicabila, că se ascundea dedesubt o taina pe care deocamdată era cu neputinţa s-o dezlege. Mărturisirea aceasta, însă, era un fapt real, iar urmările acestui fapt erau uşor de ghicit: minciuna nu putea să rămînă în picioare multă vreme şi atunci iar aveau sa cada bănuielile asupra lui Raskolnikov. Dar pînă una-alta, era liber şi trebuia neapărat să ia masuri în vederea pericolului pe care-l socotea iminent.
Şi totuşi, în ce măsura era ameninţat? Situaţia începea să se clarifice. Amintindu-şi în linii generale întreaga scena de adineauri, nu putea să nu se înfioare de groaza. Fireşte, nu cunoştea toate gîndurile lui Porfiri şi nu putea sa înţeleagă pe ce se bizuise acesta, dar cât ghicise din jocul lui era destul ca sa-şi dea seama mai bine ca oricine cât de primejdioasa fusese pentru el aceasta mişcare strategica a lui Porfiri. încă puţin şi ar fi putut sa se dea de gol, fără scăpare. Cunoscând iritabilitatea lui bolnăvicioasă, şi aceasta de la prima întîlnire, Porfiri îl atacase prea direct, fiindcă mergea aproape la sigur. Fără îndoiala, Raskolnikov se compromisese adineauri, şi chiar foarte mult, totuşi încă nu-i daduse fapte concrete; totul păstra încă un caracter relativ. Dar aşa o fi, cum crede el? Nu se înşela cumva gîndind astfel? La ce rezultat voia să ajungă Porfiri Petrovici? Pregătise într-adevăr ceva pe azi? Şi ce anume? Aştepta într-adevăr ceva sau nu? Cum s-ar fi sfîrşit întrevederea lor, daca nu pica pe neaşteptate şi atât de dramatic Nikolai?
Porfiri Petrovici şi-a dat pe faţa aproape toate cărţile; fireşte, a riscat, dar le-a dat pe faţa (aşa i se părea Iui Raskolnikov) şi daca ar fi avut în adevăr încă ceva, ar fi dat pe faţă tot. Ce putea fi acea „surpriza"? A fost o gluma? Era ceva serios sau nu? Putea oare să se ascunda sub asta ceva care să semene cu un fapt concret, să fie un temei de acuzare? Omul de ieri? Unde a dispărut? Unde a fost azi? Dacă Porfiri ştie într-adevăr ceva precis, apoi acest ceva trebuie să fie în legătura cu omul de ieri...
Şedea pe divan cu capul în piept, cu coatele sprijinite pe genunchi şi cu faţa ascunsă în palme. Tremurul nervos nu mai contenea, în sfîrşit, se scula, îşi lua şapca, se gîndi puţin şi porni spre uşa.
Îşi dadu seama că, cel puţin în ziua aceea, se putea considera aproape în siguranţa. Inima i se umplu de un fel de bucurie şi simţi dorinţa să ajungă cât mai repede la Katerina Ivanovna. întîrziase la înmormîntare, dar mai avea timp să ajungă la praznic şi s-o vada pe Sonia.
Se opri din nou, se gîndi şi un zîmbet chinuit îi apăru pe buze.
― Astăzi, astăzi! repetă el pentru sine. Da, da, chiar astăzi! Aşa trebuie...
Dar în clipa când voi să pună mână pe clanţă, văzu că uşa se deschide singură. Tresări şi se dadu înapoi. Uşa se deschise încet, fără zgomot, şi în prag apăru omul de ieri, omul răsărit ca din pămînt.
El se opri în prag, se uită, tăcut, la Raskolnikov şi făcu un pas înainte. Eră întocmai ca ieri, acelaşi trup, aceeaşi îmbrăcăminte, dar faţa şi privirea îi erau schimbate; părea trist şi, după ce stătu o clipa, oftă din greu. Nu trebuia decât să-şi pună palma pe obraz şi să-şi plece capul pe umăr că să semene perfect cu o băbă.
― Ce doreşti? întrebă Raskolnikov, alb că vărul.
Omul nu răspunse, apoi se înclină ădînc, aproape ătingînd pămîntul cu mână. Cel puţin atinse duşumeaua cu degetul arătător de la mină dreaptă.
― Ce doreşti? strigă Raskolnikov.
― Sunt vinovat, rosti încet omul.
― Ce vină ăi?
― Gînduri rele.
Amîndoi se priviră în tăcere.
― Mi-ă fost necaz. Când ai venit dumneata atunci, poate afumat, şi ai chemat portarii la secţie, şi ai întrebat de sînge, mi-a fost necaz că te-ău lasat să pleci, socotind că eşti beat. Aşa necaz mi-a fost, că mi-am pierdut somnul. Şi fiindcă n-am uitat adresa, am venit ăseără aici şi am întrebat...
― Dumneata ai venit? îl întrerupse Raskolnikov, începînd deodată sa înţeleagă despre ce eră vorbă.
― Eu, adică, eu am fost nedrept.
― Eşti din căsă aceea?
― Da, stau acolo, şi atunci mă aflam şi eu la poarta, ori nu vă mai amintiţi? Am un atelier acolo, de mult. Sunt cojocar, tîrgoveţ, iau de lucru acasă... şi mi-ă fost necaz mai cu seamă pentru că...
Atunci Raskolnikov îşi aduse aminte clar de toată scena petrecuta cu două zile în urmă la intrare; îşi aminti că în afara de portari mai fusese acolo şi altă lume, cîţiva bărbaţi şi câteva femei. Îşi aduse aminte de un glas care propusese să fie dus de-a dreptul la secţie. Nu văzuse faţa aceluia care vorbise, nu o recunoştea nici acum, dar ştia că-i răspunsese ceva şi că se întorsese către dînsul.
Vasăzică asta era explicaţia misterului ce-l îngrozise ieri! Dar şi mai groaznic e că pentru atâta lucru fusese cât pe-aci sa se dea de gol, să se piarda. Aşadar, în afară de faptul că venise să închirieze locuinţa şi vorbise despre sînge, omul acesta nu putea spune nimic. Aşadar, Porfiri de asemenea nu ştia nimic, nu avea nici un fapt, în afara acestui demers de om în delir, a acestei psihologii cu doua tăişuri, nimic pozitiv. Aşadar, daca nu vor răsări alte fapte (şi ele nu trebuie să măi răsară, nu trebuie, nu trebuie!) atunci... atunci ce ar putea sa-i facă?
Cu ce i-ar putea dovedi definitiv culpabilitatea, chiar daca l-ar aresta? Prin urmare, Porfiri, abia acum, abia azi a aflat despre locuinţa, şi altceva nu ştie nimic.
― Dumneata i-ai spus azi lui Porfiri... că am fost acolo? întrebă el, fulgerat de o idee nouă.
― Care Porfiri?
― Comisarul anchetator.
― Eu i-am spus. Portarii nu s-au dus atunci şi m-am dus eu.
― Astăzi?
― Cu o clipă înainte să pici dumneata. Am auzit tot, am auzit cum te punea pe frigare.
― Unde? Cum? Când?
― Pai am stat tot timpul după peretele ăcela de scânduri.
― Cum? Vasăzică dumneata erai surpriza? Dar cum s-a putut întîmpla una ca asta?
― Spune, te rog!
― Vazînd că portarii nu mă ascultă şi nu vor să meargă la secţie, începu tîrgoveţul, fiindcă ziceau ca e prea tîrziu şi s-ar putea să se supere şeful ca n-au venit îndată, mi-a fost necaz, n-am dormit toata noaptea şi am hotărît să aflu ceva despre dumneata. A doua zi, adică ieri, aflînd unele lucruri, azi m-am şi dus la secţie. Am venit întîiaşi dată ― dumnealui nu venise încă. Am venit un ceas mai tîrziu ― nu m-a primit, iar de-a treia oară când am venit ― m-a primit. I-am zis cum a fost, iar el, când a auzit, a început a alerga prin odaie şi a se bate cu pumnul în piept şi a striga: „Tîlharilor, ce faceţi cu mine? Să fi ştiut, îl aduceam pe sus!" Apoi a ieşit în fuga, a chemat pe nu mai ştiu cine şi s-a pus să-i vorbească aceluia, colea, într-un colţ, apoi iar s-a repezit la mine şi iar m-a descusut şi iar a înjurat. Ce m-a mai ocărît! I-am spus tot şi i-am spus că n-ai îndrăznit să-mi răspunzi la ce ţi-am zis ieri şi că nu m-ai recunoscut. Atunci el a început iar să alerge prin casa şi şe tot bătea cu pumnul în piept şi se înfuria şi alerga şi, atunci când i-au spus că aţi venit, mi-a zis: „Hai, zice, vîră-te colea după uşă şi să nu sufli o vorba, orice ai auzi". Mi-a adus el singur un scaun şi m-a încuiat; zicea că poate mă cheamă. Iar când l-au adusără pe Nikolai, atunci, după ce ieşiseşi dumneata, m-a scos şi pe mine: „Eu, zice, am şă te mai chem, zice, şi am şă te mai întreb".
― Pe Nikolai l-a întrebat în faţa ta?
― Cum te-a scos pe dumneata din odaie, m-a scos şi pe mine, şi apoi a început sa-l întrebe pe Nikolai.
Tîrgoveţul tăcu şi se ploconi din nou, atingînd cu degetele duşumeaua.
― Iartă-mă pentru răul pe care ţi l-am făcut.
― Să te ierte Dumnezeu, răspunse Raskolnikov; şi după aceste vorbe, tîrgoveţul se închină din nou, dar nu ătît de ădînc, ci numai pînă la brîu, se întoarse încet şi părăsi odaia.
„Nici un fapt concret, numai probe cu doua tăişuri", repeta Raskolnikov, înviorându-se, şi ieşi din odaie.
„Acum ne mai putem lupta", îşi zise el, cu un zîmbet de mînie, coborând scara. Mînia era împotriva lui însuşi; se dispreţuia şi se ruşina de cât de „laş" fusese.

PARTEA A CINCEA

Capitolul I

A doua zi dimineaţa, după acea explicaţie fatala pe care o avusese cu Dunecika şi Pulheria Aleksandrovna, Piotr Petrovici se dezmetici cu totul şi, spre marea lui neplacere, trebui sa admită treptat că ruptura, care încă în ajun îi păruse fantastică, de neconceput, era un lucru de-a binelea împlinit. Şarpele negru al amorului propriu rănit îl muşcase de inimă toată noaptea. Când se scula din pat, prima mişcare a lui Piotr Petrovici fu de a se privi în oglinda; se temea să nu i se fi vărsat fierea în sînge, peste noapte. Dar deocamdată, în această privinţa, putea fi liniştit; şi după ce-şi privi chipul alb şi distins, niţel buged în ultima vreme, se linişti, încredinţat că-şi va găsi mireasă într-altă parte, şi încă poate una mai de soi decât Dunecika; dar alunga repede această speranţa utopică şi scuipă energic, fapt care trezi un zîmbet tăcut şi sarcastic pe buzele tânărului său colocatar, Andrei Semionovici Lebeziătnikov. Acest zîmbet nu-i scăpa lui Piotr Petrovici, care îl puse numaidecât la socoteala tânărului sau prieten, socoteala şi aşa destul de încărcata în ultima vreme. Necazul său crescu şi măi mult când îşi dadu seamă că n-ar fi trebuit să-i povestească lui Andrei Semionovici rezultatul întrevederii din ajun. Era a doua greşeala pe care o făcuşe ieri în ferbinţeala primelor clipe, vărsîndu-şi focul şi nestăpî-nindu-şi firea iute... Apoi, că un făcut, în dimineaţă ăceeă neplacerile se ţinură lanţ. Pînă şi la tribunal îl aştepta un insucces privitor la procesul pe care-l apară. Dar ce-l necăjea la culme era încăpăţînarea proprietarului locuinţei pe care o închiriase în vederea apropiatei casatorii şi pe care o renova pe cheltuiala lui; acest proprietar - un meseriaş neamţ îmbogăţit ― nu se învoia cu nici un preţ sa rupă contractul abia încheiat, pretinzînd toate daunele prevăzute în contract, deşi Piotr Petrovici îi înapoia locuinţa aproape complet renovată. La fel păţi şi la magazinul de mobila, unde negustorul refuză să-i restituie măcar o rubla din arvuna pentru mobila cumpărată, dar încă netransportată la domiciliu. „Doar n-am să mă însor numai pentru mobila!" scrîşnea din dinţi Piotr Petrovici, şi o speranţa absurda îi fulgeră din nou prin minte: „Oare totul s-a sfîrşit, irevocabil, oare totul este pierdut? Nu se mai poate încerca nimic?" Amintirea Dunecikăi îi împungea din nou îmbietor inima. El îndura cu stoicism această clipa chinuitoare şi, fireşte, dacă simpla lui dorinţă ar fi avut puterea să-l ucida pe Raskolnikov, Piotr Petrovici ar fi rostit-o pe loc.
„Marea mea greşeala a fost că nu le-am dat nici un ban, se gîndea el, trist, înapoindu-se în cămaruţa lui Lebeziatnikov. De unde dracu' atâta zgîrcenie cămătărească? N-aveam nici un interes să mă zgîrcesc. Mă gîndeam să le ţin deocamdată în mizerie, ca să le fac să se uite la mine ca la providenţa însăşi, şi când colo, uite, mi-au scăpat printre degete! Ptiu!... Nu, măcar să le fi dat în acest răstimp, de pilda, o mie sau o mie cinci sute de ruble pentru trusou, să le fi cumpărat unele daruri, cutiuţe, truse de călatorie, găteli, stofe şi toate fleacurile acelea care se găsesc la Knop sau la magazinul englezesc, şi treaba ar fi mers mai bine... Ar fi fost mai trainica! N-ar fi renunţat cu atâta uşurinţă la mine! Cu firea lor, în cazul unei rupturi, s-ar fi simţit obligate să-mi restituie şi cadourile şi banii; ceea ce este mai uşor de zis decât de făcut şi, apoi, le-ar fi părut rău după lucruri! Dar mustrările de conştiinţa? Cum, sa dai afara un om care pînă acum s-a arătat atât de darnic si de delicat?... Hm! Mare greşeala!" Piotr Petrovici scrîşni din dinţi şi îşi zise că a fost prost ― în gînd, fireşte.
Ajungînd la această concluzie, se întoarse acasă de doua ori mai furios decât plecase. Totuşi, pregătirile de praznic ce se făceau în odaia Katerinei Ivanovna îi stîrniră într-o oarecare măsură curiozitatea. încă de aseară auzise vorbindu-se despre aşa ceva, ba chiar fusese invitat să ia parte, dar copleşit de grijile lui, nu luase înseama acest lucru. Se grăbi deci s-o descoasă pe doamna Lipevehsel, care în lipsa Katerinei Ivanovna (dusă la înmormîntare) se foia în jurul mesei întinse, şi afla că va fi un praznic în lege, că aproape toţi chiriaşii fuseseră invitaţi, chiar şi dintre acei pe care răposatul nu-i cunoscuse, ca pînă şi Andrei Semionovici Lebeziatnikov fusese poftit, cu toate că se certase cândva cu Katerina Ivanovna şi, în sfîrşit, însuşi Piotr Petrovici era rugat să ia parte şi aşteptat cu deosebită cinste, fiind socotit cel mai important musafir dintre locatarii casei. Katerina Ivanovna crezuse de cuviinţa s-o poftească şi pe Amalia Ivanovna, după toate regulile, în ciuda neînţelegerilor şi a certurilor necontenite dintre ele, şi de aceea aceasta vedea de masa cu un fel de placere şi chiar se gătise cu tot dichisul - deşi de doliu - era numai în mătăsuri şi funde noi, cu care se mîndrea grozav. Informat de toate aceste amănunte, îi veni lui Piotr Petrovici o idee şi se întoarse, gînditor, în odaia lui, adică în a lui Andrei Semionîci Lebeziatnikov. Afla, între altele, că printre invitaţi se găsea si Raskolnikov.
În dimineaţa aceea, dintr-un motiv oarecare, Andrei Semionîci rămăsese acasă. între acest domn şi Piotr Petrovici se stabiliseră nişte relaţii ciudate, de altminteri, destul de explicabile: Piotr Petrovici îl dispreţuia şi-l ura peste măsură pe Lebeziatnikov, şi asta aproape din ziua când se instalase în cămăruţa lui, şi totodată parcă se temea puţin de el. La sosirea sa în Petersburg trăsese în gazda la Lebeziatnikov, nu numai din zgîrcenie şi economie, deşi acesta fusese motivul principal, dar şi pentru altceva. Pe când trăia în provincie, auzise că Andrei Semionîci, al cărui tutore fusese cândva, era unul dintre fruntaşii de vaza ai tinerilor progresişti, şi că juca chiar un rol destul de important în unele cercuri foarte interesante despre care se povesteau tot felul de minunăţii. Acest lucru îl impresionase pe Piotr Petrovici. Tocmai aceste cercuri puternice, atotştiutoare, care nu respectau pe nimeni şi duceau război cu toata lumea, îi inspirau o teamă grozavă, deşi nelamurita. Fireşte că, locuind în provincie, n-avusese prilejul să-şi formeze o părere, nici măcar una aproximativă, în privinţa acestor lucruri. Auzise şi el ca toata lumea ca în oraşele mari, şi mai ales la Petersburg, exista progresişti, nihilişti, demascatori etc, etc, dar, ca la mulţi alţii, în mintea lui aceste denumiri căpătaseră o semnificaţie şi o importanţă exagerată pînă la absurd. De cîţiva ani se temea mai ales de demascare şi tocmai aceasta teamă era la temelia veşnicei şi exageratei sale nelinişti, care crescu şi mai tare o data cu planul mutării activităţii la Petersburg. în aceasta privinţă, fusese, cum s-ar zice, speriat, aşa cum se spune uneori despre copiii mici. Cu cîţiva ani în urma, în provincie, pe vremea când abia îşi începea cariera, văzuse doua cazuri de crunta demascare a unor persoane sus-puse în gubernie, de pulpana cărora tocmai se agăţase şi care îl protejau. Un caz se încheie cu scandal, iar celalalt fu cât pe-aci să înfunde persoana respectiva. Iată de ce Piotr Petrovici hotărîse ca, odată ajuns la Petersburg, să afle număidecât cum se prezintă situaţia şi, la nevoie, sau, pentru orice eventualitate, să anticipeze şi să facă ochi dulci „tinerei noastre generaţii". în această privinţa se bizuia pe Andrei Semionîci, iar atunci când îl vizită pe Răskolnikov, el şi învăţase, de bine, de rău, sa rotunjească unele fraze împrumutate de la alţii.
În scurt timp, şi foarte uşor, el îşi dadu seamă însă că Andrei Semionîci eră un omuleţ de rând şi foarte naiv. Dar acest fapt nu-l făcu sa-şi schimbe părerea şi nici nu-l îmbărbăta. Chiar dacă s-ar fi convins că toţi progresiştii sunt la fel de prostănaci, nici atunci neliniştea lui nu s-ar fi potolit. De fapt, nu-i pasa câtuşi de puţin de toate teoriile, ideile şi sistemele (cu care Andrei Semionîci se năpustise imediat asupra lui). Avea un ţel popriu. Trebuia să afle cât mai repede: cum stau lucrurile aici? Au vreo putere „aceşti oameni" sau nu? Are de ce să se teamă de ei sau nu? îl vor demasca dacă va întreprinde cutare sau cutare lucru sau nu-l vor demasca? Şi daca îl vor demasca, atunci pentru ce anume şi pentru ce anume se demasca în genere, astăzi? Mai mult: dacă au, într-ade-văr, putere, n-ar putea, într-un fel sau altul, să se dea bine pe lîngă ei şi să-i ducă de năs? Este folositor aşa ceva sau nu este? Nu s-ar putea, de pilda, să facă el carieră tocmai cu ajutorul lor? într-un cuvînt, avea sute de probleme de rezolvat.
Andrei Semionîci era un omuleţ firav, scrofulos, mic de statura; îşi făcea serviciul într-o instituţie oarecare, era atât de blond că părea alb, şi se mîndrea grozav cu favoriţii lui. Pe deasupra, avea vederea slaba. Fără să fie un om rău, eră încrezut, uneori chiar pînă la aroganţa, ceea ce cu statura Iui măruntă făcea un contrast ridicol. Printre chiriaşii Amaliei Ivanovna, era socotit unul dintre cei mai respectabili, fiindcă nu bea şi-şi platea chiria la timp. Cu toate aceste însuşiri, Andrei Semionîci era într-adevăr cam prost. Se înscrisese sub steagul progresului şi al „tinerei noastre generaţii" din pasiune. Făcea parte din ăceă categorie, atât de numeroasă şi diversa, de oameni lipsiţi de personalitate, stîrpituri şi maniaci semidocţi, care îmbrăţişează cu înflacărare câte o idee la moda şi o discreditează, caricaturizînd-o prin prostia lor, deşi ţin uneori din toată inima la ea.
De altfel, măcar că n-avea suflet rău, Lebeziatnikov începuse şi el de la o vreme să-şi urască colocatarul şi fostul său tutore. Aceasta ură reciprocă se trezi pe nesimţite. Oricât de naiv era Andrei Semionîci, el îşi dadu treptat seama că Piotr Petrovici îl duce de năs, în fundul sufletului îl dispreţuieşte şi că nu este „omul care vrea el să pără". La un moment dat, încercase să-i expună sistemul lui Fourier şi teoria lui Darwin, dar în ultima vreme Piotr Petrovici îl ascultă ironic, iăr în zilele din urma nu se măi sfiă chiar să-şi bată joc. Piotr Petrovici ajunsese să-şi deă seama că Lebeziatnikov nu numai că era un prostănac, dar poate chiar un palavragiu mincinos, fără nici o trecere la cei din cercul Iui, care repeta doar ce auzise din a treia gură; măi mult: poate că nici treabă lui de propagandist nu ştia s-o facă cum trebuie, căci adesea se încurca în explicaţii, aşa că, desigur, nu era primejdie să demaşte el pe cineva! Trebuie să spunem în treacăt că, în cursul acestor zece zile (mai ales la început), Piotr Petrovici acceptase cu placere din partea lui Andrei Semionîci unele laude destul de ciudate, adică nu protestase, de pilda, când ăcestă îi atribuia dorinţa de a participa la organizarea cât mai rapida a unei noi comune, undeva în strada Meşcianskaia; sau, de pilda, că e prea deştept ca să se supere daca Dunecika, la o luna după nuntă, şi-ar lua un amant; sau că n-o să-şi boteze copiii şi altele de acelaşi gen. După obiceiul lui, Piotr Petrovici nu obiectă nimic împotriva acestora şi admise să fie lăudat chiar şi în acel fel, atât de mare placere îi făcea orice soi de lauda.
Pentru nu ştiu ce motive, Piotr Petrovici schimbase în dimineaţa aceea câteva bilete de bancă de cinci la suta, şi acum şedea la masa şi număra teancurile de bancnote. Andrei Semionîci, care aproape niciodată nu avea un ban, umbla prin odaie şi căuta sa se încredinţeze pe el însuşi ca se uită cu nepăsare şi chiar cu dispreţ la aceste teancuri. Piotr Petrovici, bineînţeles, nu credea deloc ca Andrei Semionîci ar putea cu adevărat să privească cu nepăsare atâta bănet; la rândul lui, Andrei Semionîci se gîndea cu amărăciune că Piotr Petrovici este în stare sa creada una ca asta despre el şi poate ca se bucura chiar ca-şi poate zădarî şi ispiti tînarul prieten cu teancurile expuse, amintindu-i astfel sărăcia lui şi distanţa pe care o punea, chipurile, averea între ei.
Îl găsea deosebit de rău dispus şi neatent, deşi tocmai începuse sa dezvolte în faţa lui tema sa favorita despre organizarea unei noi comune de un gen deosebit. Observaţiile şi obiecţiile scurte, pe care Piotr Petrovici le lasa să cada în intervalul dintre ţăcănitul bilelor de abac, vădeau cea mai premeditata şi nepoliticoasa bătaie de joc. Dar „umanul" Andrei Semionîci atribuia această stare de spirit impresiei pe care o lasase asupra lui Piotr Petrovici ruptura cu Dunecika, şi ardea de dorinţa să intre în vorba cât mai degrabă despre acest subiect, avînd de adus în această privinţa unele argumente progresiste, care ar putea să-l mîngîie pe prietenul lui şi să aducă formarii sale intelectuale un „incontestabil" folos.
― Ce-i cu pomana pe care o face... văduva aceea? îl întrerupse Piotr Petrovici, tocmai când Lebeziatnikov ajunsese la punctul cel mai interesant.
― Parca dumneata nu ştii; ţi-am spus ieri şi am dezvoltat ideea privitoare la ritualuri... De altfel, ai fost invitat şi dumneata, am auzit. I-ai vorbit ieri.
― Nu m-aş fi aşteptat niciodată ca această idioată muritoare de foame să bage în pomana toţi banii pe care i-a dat celalalt idiot... Raskolnikov. Am rămas uimit adineauri, pe când veneam încoace: ce pregătiri, ce băuturi!... A chemat nu ştiu câtă lume, dracu' ştie ce mai e şi asta! urma Piotr Petrovici, cautînd să-l descoasa şi aducând vorba despre acest lucru cu un anumit scop. Cum? Zici că m-au poftit şi pe mine? întreba el, ridicând capul. Când? Nu-mi amintesc, în orice caz, n-am să mă duc. Ce să fac acolo? I-am vorbit ieri doar aşa, în treacăt, i-am spus că, fiind văduva unui funcţionar sărac, ar putea sa obţină un ajutor material valorând cât salariul său anual. S-ar putea sa fie asta motivul invitaţiei? He-he!
― Nici eu n-am de gînd sa mă duc, zise Lebeziatnikov. -Fireşte. Daca ai bătut-o. Se înţelege ca te simţi stînjenit, he-he-he!
― Cine a bătut-o? Pe cine? se alarmă şi chiar roşi Lebeziatnikov.
― Păi dumneata n-ai bătut-o pe Katerina Ivanovna acum o lună? Am auzit ieri... Iată câte parale fac toate convingerile! Ai cam sfeclit-o cu problema feminina! He-he-he!
Şi, ca şi când aceasta idee i-ar fi adus o mîngîiere, se apucă din nou sa ţăcănească la abac.
― Prostii şi minciuni! se aprinse Lebeziatnikov, care se speria totdeauna când i se amintea aceasta poveste. N-a fost nimic! Lucrurile s-au petrecut altfel... Dumneata ai auzit greşit; este o calomnie! N-am făcut decât să mă apăr. Ea s-a năpustit cu unghiile asupra mea. Mi-a smuls un favorit... Orice om are dreptul să se apere. Şi pe urma nu pot admite să fiu supus la violenţe... Din principiu. Pentru ca asta înseamnă aproape tiranie. Ce vrei: să fi stat drepţi în faţa ei? N-am făcut altceva decât sa-i dau un brînci.
― He-he-he! chicoti din nou, cu răutate, Lujin.
― Mă zădarăşti, fiindcă eşti rău dispus şi furios... Toate acestea-s fleacuri şi n-au nici o legătură cu problema feminina! Dumneata nu înţelegi; eu credeam ca de vreme ce se admite că femeia este egala bărbatului în toate, chiar şi în forţa fizica (lucru care se afirmă de pe acum), atunci şi în acest caz trebuie să păstrăm egalitate în drepturi. Fireşte, mai tîrziu, am înţeles că, de fapt, aceasta problema n-ar trebui să existe, pentru ca nici bătaia nu trebuie să existe, că în societatea viitoare bătaia este de neconceput... şi că, desigur, ar fi ciudat sa cauţi egalitate în bătaie. Nu sunt atât de prost... deşi bătaia exista... adică nu va exista mai tîrziu, dar deocamdată exista... ptiu, drace! Cu dumneata te încurci cât ai zice peşte! Nu mă duc la pomană, nu pentru că a avut loc aceasta neînţelegere. Nu mă duc la pomană din principiu, ca să nu iau parte la prejudecata neroada ă pomenilor, asta este! De altfel, poate că am să mă duc ca sa-mi bat joc... Păcat că n-au să vină popii. Altfel, m-aş duce neapărat.
― Adică te-ăi aşeza la masa altuia şi ai scuipa în farfurie şi în faţă pe cel care te-a poftit. Nu-i aşă?
― N-aş scuipa deloc, aş protesta în vederea unui scop util. Aş contribui indirect la propaganda civilizatorie a omului, pe care oricine este dator s-o facă pentru a-i forma pe ceilalţi şi, cu cât o face mai de-a dreptul şi răspicat, cu ătît e măi bine. Pot să arunc o idee, o sămînţă... Din aceasta sămînţă va creşte un fapt. Este oare jignitor? La început poate se vor simţi jigniţi, dar mai tîrziu vor vedea că le-am făcut un bine. La noi, de pilda, a fost învinuită ună, Terebiova (una care acum trăieşte în comună), că atunci când şi-a părăsit familia şi... a plecat cu unul, le-a scris părinţilor că nu vrea să trăiăscă în mijlocul prejudecăţilor şi că admite numai amorul liber; unii au zis atunci ca ar fi procedat prea brutal cu părinţii, ca putea şă-i menajeze, să scrie mai delicat. După părerea mea, toate acestea sunt fleacuri şi nu trebuie sa te porţi delicat; dimpotrivă, tocmai aşa trebuie să protestezi. Uite, Varenţ trăise şapte ani cu bărbatul ei şi l-a părăsit, pe el şi pe cei doi copii, fără multă vorba. I-a scris aşa: „îmi dau seama că nu pot fi fericită cu dumneata. N-am să-ţi iert niciodată că m-ai înşelat, tăinuindu-mi existenţa unei alte orânduiri sociale, alcătuită în comună. Am ăflat-o abia de curând de la un om mărinimos, căruia m-am dat, şi cu care voi înfiinţa o comună. Vorbesc deschis, pentru că socot ca ar fi necinstit să te înşel. Rămîi cum vrei. Nu spera să mă aduci înapoi, este prea tîrziu. îţi doresc să fii fericit". Iată cum trebuie scrise astfel de epistole!
― E aceeaşi Terebiova despre care mi-ai spus că e la al treilea amor liber?
― De fapt, numai la al doilea, daca ar fi să judecam drept! Dar de-ar fi şi la al patrulea sau la al cincisprezecelea, ce are a face? Dacă am regretat vreodată că mi-au murit părinţii, apoi e desigur acum. De câte ori n-am visat la protestul pe care l-aş fi făcut dacă ăr mai fi fost în viaţa! Aş fi ticluit anume lucrurile... Parcă-i mare lucru să fii renegat de familie! Ptiu! Le-aş fi arătat eu! I-aş fi uimit! Zău, îmi păre rău că nu am pe nimeni!
― Ca să uimeşti! He-he! Ei, asta-i treaba dumitale, poţi să faci ce vrei, îl întrerupse Piotr Petrovici, spune-mi mai bine: o cunoşti pe fata răposatului, una slabuţa, nu-i aşa? Este adevărat ce se spune despre dînsa, nu?
― Ei, şi? După părerea mea, adică după convingerea mea personala, este starea cea mai normala pentru o femeie. Şi de ce n-ar fi? Adică distinguons. în societatea contemporana, fireşte, situaţia ei nu este cu totul normala, fiindcă alegerea n-a fost libera, însă în cea viitoare va fi întru totul normala, pentru că va fi liberă. Dar şi acum avea tot dreptul s-o facă; ea suferea şi poseda un fond, un capital, cum s-ar zice, de care avea tot dreptul să dispună. Bineînţeles, în societatea viitoare nu va fi nevoie de fonduri, iar rolul femeii va avea un alt rost, va fi condiţionat armonios şi raţional. în ceea ce o priveşte pe Sofia Semionovna, eu şi în clipa de faţa îi consider acţiunea drept un protest energic împotriva orânduirii sociale şi o stimez profund pentru asta; mă simt chiar fericit, când mă uit la ea!
― Păi mi s-a povestit ca tocmai dumneata ai făcut să fie dată afara din casă!
De dată asta, Lebeziatnikov se înfurie.
― Alta bîrfă! urla el. A fost cu totul, cu totul altceva! Nici gînd. Katerina Ivanovna a născocit atunci întreaga poveste pentru că n-a înţeles nimic. Mie nici prin gînd nu mi-a trecut să mă leg de Sofia Semionovna! Am căutat pur si simplu să-i formez felul de a gîndi, absolut dezinteresat, n-am căutat decât sa trezesc protestul în sufletul ei... Eu n-aveam nevoie de altceva decât de protest, dar nici Sofia Semionovna, ea însăşi, nu mai putea şă rămînă în casa asta!
― Ai poftit-o să facă şi eă parte din comuna?
― Dumneata rîzi şi, daca îmi dai voie sa-ţi spun, destul de prosteşte. Nu înţelegi nimic! în comuna nu exista astfel de roluri. Comuna şe organizează tocmai ca astfel de roluri să nu mai existe, în comuna rolul acesta îşi va schimba sensul pe care-l are astăzi şi ceea ce pare prostesc aici va fi inteligent acolo; ceea ce aici, în condiţiile actuale, este nefiresc, acolo va fi absolut natural. Totul depinde de ambiţia şi mediul în care trăieşte omul. Totul vine de la mediu, căci omul, prin el însuşi, nu înseamnă nimic. Sunt şi azi în raporturi foarte bune cu Sofia Semionovnă, fapt care poate să-ţi servească drept dovada că ea nu s-a considerat niciodată jignită de mine şi n-a văzut în mine un duşman! Da! Caut acum s-o atrag în comună, dar cu totul şi cu totul pe alt temei! De ce rîzi? Vrem sa organizăm o comună nouă, deosebita, pe o baza mult mai larga decât cele de pînă acum. Am mers mult mai departe în convingerile noastre. Negăm măi multe lucruri! Dacă s-ar scula din mormînt Dobroliubov, ce aş mai discuta cu el! Cât despre Bielinski, l-aş face praf! Da! Iar pînă una-alta, o formez pe Sofia Semionovnă. O fire minunată, minunată!
― Şi te foloseşti de aceasta fire minunată, hai? He-he!
― Nu, nu! Defel! Dimpotrivă!
― Ei, cum: dimpotrivă? He-he! Auzi-l cum vorbeşte!
― Crede-mă! Şi apoi, ce motiv aş ăveă să mă ascund de dumneata, spune! Dimpotrivă: îmi pare chiar ciudat cât de sfioasa, cât de pură şi de ruşinoasă este cu mine!
― Şi dumneata, fireşte, o formezi... he-he! Adică îi demonstrezi că ruşinea este o nerozie?
― Ba nu! Ba nu! O, cât de brutal, cât de prosteşte - iarta-mă ― înţelegi dumneata cuvîntul a formal Nu pricepi nimic! Doamne, cât de puţin pregătit eşti! Noi vrem ca femeia să fie libera şi dumneata nu te gîndeşti decât la prostii!... Punînd deoparte problema castităţii şi a pudorii feminine, socotind aceste prejudecăţi absolut inutile şi chiar absurde, admit pe deplin, da, pe deplin, felul ei curat de a se purta cu mine, fiindcă aşa vrea ea şi este dreptul ei. Fireşte, daca ea mi-ar spune singură: „Vreau să te am", m-aş socoti fericit, fiindcă fata îmi place foarte mult, dar acum, cel puţin, nimeni nu se poarta cu dînsa mai politicos şi cu mai multa stimă decât mine, nimeni nu-i respectă mai mult demnitatea... aştept, sper ― şi atâta tot!
― Mai bine i-ai darui ceva. Pun rămăşag ca la una ca asta nu te-ai gîndit!
― Ţi-am mai spus: nu pricepi nimic! Fireşte, situaţia ei este acum aşa cum este, dar problema se pune altfel! Cu totul altfel!
Dumneata o dispreţuieşti. Văzînd faptul în sine, pe care, absolut greşit, îl consideri vrednic de dispreţ, refuzi să priveşti uman o fiinţa omeneasca. Nici nu ştii ce fel de fire are Sofia Semionovnă! îmi pare rău că în ultima vreme a cam încetat să citească şi nu măi iă cărti de la mine. Altădată lua. Păcat, de asemenea, că în pofida energiei şi a hotărîrii ei de a protesta ― ceea ce a dovedit cu prisosinţa ― este prea puţin de sine stătătoare, prea puţin independentă, cum s-ar zice, nu are curajul negaţiei, ca sa rupă definitiv cu unele prejudecăţi şi... prostii. Cu toate acestea, unele probleme le înţelege perfect. A înţeles, de pilda, cât se poate de bine problema sărutatului de mînă, adică a înţeles că un bărbat, sărutînd mână unei femei, o insulta, arătîndu-i prin aceasta că nu o consideră egala. Această problemă s-a dezbătut la noi şi i-am lamurit-o imediat. A ascultat, de asemenea, cu multa atenţie despre asociaţiile muncitoreşti din Franţa. Acum încerc să-i explic problema intrării libere în odaie în societatea viitoare.
― Asta ce-o mai fi?
― În ultimul timp, s-a dezbătut problema daca un membru al comunei are dreptul să intre în odaie la alt membru al comunei, bărbat sau femeie, la orice oră... şi am stabilit că are dreptul...
― Dar daca acela sau aceea în momentul respectiv îşi satisface necesităţile fireşti? He-he-he!
Andrei Semionîci se înfurie.
― Dumneata nu te gîndeşti decât la aceste afurisite „necesităţi fireşti"! strigă el cu ură. Ptiu, ce furios sunt şi cât de rău îmi pare că, expunînd sistemul, am pomenit prea devreme despre aceste necesitaţi blestemate! La dracu'! Este un obstacol de netrecut pentru toţi cei de teapa dumitale şi ceea ce este mai prost, e că te iau în bătaie de joc înainte de a pricepe despre ce este vorba! Şi parca tot ei ar avea dreptate! Parcă s-ăr mîndri cu nu ştiu ce! Ptiu! De câtevă ori am susţinut că această problemă trebuie expusă noilor adepţi abia la sfîrşit, după ce s-au convins de sistem, după ce omul s-ă format şi e bine dirijat pe făgaşul noilor concepţii. Spune-mi şi mie, te rog, ce găseşti atât de ruşinos şi vrednic de dispreţ în lazile de gunoi, bunăoară? Eu primul sunt gata să curăţ o lada de gunoi! Şi nici măcar nu e vorbă de jertfă! Este o munca nobila, o activitate folositoare societăţii, care face cât oricare alta şi, desigur, este infinit mai de preţ decât activitatea unui Răfăel sau Puşkin, tocmai fiindcă este mai folositoare!
― Şi mai nobila, mai nobila, he-he!
― Ce-i aceea mai nobila? Nu înţeleg astfel de expresii în definirea activităţii umane. „Măi nobila", „mai mărinimoasă" ― prejudecăţi pe care le reneg! Tot ce este folositor omenirii, este şi nobil. Nu pricep decât cuvîntul: folositor! Chicoteşte cât vrei, dar aşa este!
Piotr Petrovici rîdea tare. Isprăvise de numărat şi-şi strînsese banii. De altfel, o parte o lasase, nu ştiu pentru ce, pe masă. „Problemă lazilor de gunoi", deşi ătît de neînsemnată, fusese, în câtevă rânduri, motivul rupturii şi neînţelegerii dintre Piotr Petrovici şi tânărul lui prieten. Mai stupid era că Andrei Semionîci şe înfuria de-a binelea. Iar Lujin se distra pe socoteala lui şi, în clipă de faţă, mai ales, avea chef să-l scoată din sărite.
― Eşti furios din pricina insuccesului pe care l-ai avut ieri, şi te legi de mine, izbucni, în sfîrşit, Lebeziatnikov care, în general, cu toata „independenţa" lui şi cu toate „protestele", parca nu îndrăznea să-l atace pe Piotr Petrovici şi se purta respectuos cu el, cum fusese obişnuit mai înainte.
― Mai bine spune-mi, îl întrerupse de sus şi cu năduf Piotr Petrovici, poţi dumneata... sau mai bine ziş: eşti cu adevărat atât de bine cu sus-pomenita tânără persoană ca s-o pofteşti chiar acum, în clipa asta, să vină aici, în odaie'? Mi se pare că s-au înapoiat de la cimitir... îi aud umblînd de colo-colo... Aş vrea s-o văd pe persoana aceea.
― Pentru ce? întrebă, mirat, Lebeziatnikov.
― Trebuie să-i vorbesc. Mâine-poimâine am să mă mut de aici şi de aceea aş vrea să-i comunic... De altfel, poţi să rămîi aici în timp ce am să-i vorbesc. E chiar mai bine aşa. Altfel, ai fi în stare sa crezi Dumnezeu ştie ce.
― N-am să cred nimic... Am întrebat numai dacă ai treaba cu ea şi, dacă ai, nu-i nimic mai uşor decât s-o aduc aici. Mă duc chiar acum. Fii pe pace, n-am să te încurc.
într-adevăr, peste vreo cinci minute Lebeziatnikov se înapoie cu Sonecikă. Fata părea grozav de mirata şi, după obiceiul ei, intră sfioasă. Se sfia totdeauna şi se temea grozav de oameni noi, de cunoştinţe noi, se temuse de ei şi altădată, în copilarie, iar acum cu atât mai mult... Piotr Petrovici o întîmpină „amabil şi politicos", dar cu o uşoara nuanţă de familiaritate vesela care, de altfel, după părerea lui, era cât se poate de potrivită pentru un om atât de serios şi de respectabil ca dînsul în raport cu o persoana atât de tînară şi interesanta dintr-un anumit punct de vedere. Se grăbi deci s-o „încurajeze" şi o aşeza la masa în faţa lui. Sonia se aşeza, privi de jur împrejur: la Lebeziatnikov, la banii care zăceau pe masă, la Piotr Petrovici şi nu-şi mai luă ochii de la el, ca şi cum nu şi-ar fi putut dezlipi privirea de faţa lui. Lebeziatnikov porni spre uşă. Piotr Petrovici se scula, îi făcu semn Soniei să rămînă pe loc şi-l opri pe Lebeziatnikov în prag.
― Raskolnikov este acolo? A venit? întreba el în şoaptă.
― Raskolnikov? Da. Dar ce este? A venit... A intrat chiar acum, l-am văzut... Ce este?
― Atunci te rog foarte mult să rămîi aici cu noi şi să nu mă laşi între patru ochi cu această... domnişoară. E o nimica toata, dar s-ar putea născoci Dumnezeu ştie ce. Nu vreau ca Raskolnikov şă transmită acolo... Pricepi ce-ţi spun?
― Înţeleg, înţeleg, se înviora deodată Lebeziatnikov. Da, ai tot dreptul... Fireşte, după părerea mea personala, teama dumitale este exagerata, dar... ai tot dreptul... Mă rog, rămîn aici. Am să stau la fereastra şi n-am să vă stingheresc... După părerea mea, ai tot dreptul.
Piotr Petrovici se întoarse pe divan, se aşeza în faţa Soniei, o privi atent şi deodată luă un ăer extrem de serios, chiar oarecum sever, de parca ar fi vrut sa spună: „Să nu cumva să-ţi închipui nu ştiu ce, domnişoară". Sonia se ruşina de-a binelea.
― În primul rând, Sofia Semionovna, te rog să mă scuzi faţă de mult stimata dumitale mama... E mamă dumitale? Katerina Ivanovna ţine locul mamei dumitale, daca nu mă înşel? începu Piotr Petrovici cât se poate de serios, dar destul de blînd.
Se vedea că avea intenţiile cele mai bune.
― Da, în adevăr, îmi ţine loc de mama, se pripi, speriata, Sonia.
― Atunci, te rog să mă scuzi în faţa ei, fiindcă, din motive care nu depind de mine, mă vad silit să lipsesc; n-am să vin la placinte... adică la praznic, cu toate că mama dumitale a avut amabilitatea să mă poftească.
― Bine, am să-i spun chiar acum, şi Sonecika se ridica iute de pe scaun.
― Asta încă nu e tot, o opri Piotr Petrovici surîzînd în faţa naivităţii şi a lipsei ei de cunoaştere a bunelor maniere, mă cunoşti prea puţin, draga Sofia Semionovna, dacă-ţi închipui ca pentru un motiv atât de neînsemnat şi care nu mă priveşte decât pe mine, mi-aş fi îngăduit să deranjez şi şă chem la mine o persoana ca dumneata. Am un alt scop.
Sonia se aşeza în graba. Bancnotele cenuşii, filigranate, care zăceau pe masa, îi jucară din nou în faţa ochilor, dar ea-şi luă iute privirea de la bani şi o ridica spre Piotr Petrovici; i se păru deodată că tocmai pentru ea era grozav de urît să se uite la banii altuia. îşi opri privirea pe lornionul de aur, pe care Piotr Petrovici îl ţinea în mina stînga, şi totodată pe inelul mare, masiv şi foarte frumos, de aur, cu piatra galbena, pe care-l purta pe degetul mijlociu, apoi îşi luă ochii şi de la acest inel şi, nemaiştiind ce să facă, sfîrşi prin a-şi aţinti privirea drept în ochii lui Piotr Petrovici. Acesta tăcu, apoi urma şi mai grav decât înainte:
― Ieri, am avut ocazia sa schimb în treacăt doua vorbe cu nefericita Katerina Ivanovna. A fost de ajuns ca să-mi dau seama că e într-o stare nefireasca, daca pot să mă exprim astfel...
― Da., nefirească... se grăbi să-i ţină isonul Sonia.
― Sau mai simplu şi mai pe înţeles: că este bolnava.
― Da, mai simplu şi mai pe în... da, e bolnava.
― Aşa. Şi atunci, dintr-un sentiment de umanitate şi... şi, cum ş-ar zice, din compătimire, aş dori să-i fiu de folos pe cât posibil, fiindcă prevăd de pe acum soarta tragica şi inevitabila ce o aşteaptă. Mi se pare că întreaga această familie sărmana depinde acum numai şi numai de dumneata?
― Îmi daţi voie să vă întreb, se ridică deodată Sonia, ce-aţi binevoit să-i spuneţi ieri despre posibilitatea de a obţine pensia? Pentru că dînsa mi-a spus ca dumneavoastră v-ăţi oferit să-i obţineţi pensia. Este adevărat?
― Câtuşi de puţin, este chiar absurd, dintr-un anumit punct de vedere. Am făcut numai aluzia că, fiind văduva unui funcţionar mort în serviciu - şi dacă ar avea protecţie ― ar putea sa capete un ajutor temporar. Dar mi se pare că răposatul dumitale părinte nu numai că nu are stagiul necesar, dar nici nu era în serviciu în ultima vreme. într-un cuvînt, chiar daca ar fi existat o speranţa, e cât se poate de efemera, pentru că propriu-zis, în cazul de faţa, nu exista nici un drept pentru obţinerea ajutorului temporar... Şi dînsa s-a şi gîndit la pensie, he-he! Tare-i iute, cuconiţa!
― Da, s-a gîndit la pensie... Crede uşor şi e buna, din bunătate crede tot ce i se spune şi... şi... şi mintea ei... Da... mă scuzaţi, zise Sonia, dînd să plece.
― Mai stai, te rog, n-ai auzit încă ce vreau să-ţi spun.
― Da, n-am auzit... murmura Sonia.
― Atunci ia loc.
Sonia se ruşina şi mai tare şi se aşeza pentru a treia oara.
― Văzînd situaţia asta nenorocita, cu copilaşi minori, aş dori ― după cum am mai spus ― să-i fiu de folos pe cât îmi este cu putinţa, adică pe cât sunt în măsură s-o fac, cum s-ar zice. De pilda, s-ar putea organiza o listă de subscripţie în folosul ei, sau vreo tombola... său altceva în acest gen, aşa procedează în astfel de cazuri oamenii apropiaţi sau chiar străinii, care doresc sa ajute pe cineva. Tocmai despre asta aveam intenţia să-ţi vorbesc. Asta s-ar putea face.
― Da, e bine... Dumnezeu să vă.. îngînă Sonia, privindu-l ţinta.
― S-ar putea... dar asta mai tîrziu... adică am putea să începem chiar astăzi. O să ne vedem deseară, o să ne înţelegem şi o să punem bazele, cum s-ar zice. Treci pe la mine pe la orele şapte. Sper ca şi Andrei Semionîci va asista la convorbirea noastră... Dar... mai exista o împrejurare despre care ar trebui să discutam în prealabil cu multa luare-aminte. Tocmai de aceea te-am chemat aici, Sofia Semionovna. Şi anume, părerea mea este că nu putem da banii în mina Katerinei Ivanovna, ca ar fi chiar primejdios s-o facem; dovada este praznicul pe care-l da astăzi. Neavînd, cum s-ar zice, un codru de pîine pentru ziua de mâine şi... neavînd, sa zicem, încălţăminte şi toate celelalte, ea cumpără rom de Jamaica, ba chiar vin de Madera şi... şi... cafea. Am văzut cu ochii mei. Mâine iarăşi totul are sa cada pe capul dumitale, totul pînă la ultima bucăţica de pîine; asta-i ceva absurd. Şi de aceea, după părerea mea, lista de subscripţie trebuie făcută în ăşă fel, că nefericită văduvă, cum s-ăr zice, nici sa nu ştie despre aceşti bani, ci sa ştii, de pilda, numai dumneata... E drept ce spun?
― Nu ştiu. Numai astăzi este aşa... o singură dată în viaţa... tare dorea să-l pomenească, să-i cinstească memoria... e foarte inteligenta... Dar, cum doriţi dumneavoastră, eu am să vă fiu foarte, foarte... ei toţi au să vă fie... şi Dumnezeu are să vă... şi orfanii...
Sonia nu isprăvi, o podidiră lacrimile.
― Aşa. Te rog deci şă ţii seamă de ceea ce ţi-ăm spus; iar acum, binevoieşte sa primeşti în interesul rudei dumitale, pentru primele nevoi, personal de la mine, o sumă de care pot dispune. Şi aş dori foarte, foarte mult ca numele meu sa nu fie pomenit. Aşa... am şi eu unele griji, cum s-ar zice, şi mai mult, nu sunt în stare...
Şi Piotr Petrovici îi întinse Soniei o bucata de zece ruble, pe care o desfăcu cu toată luarea-aminte. Sonia luă banii, se aprinse la faţă, sări în picioare, murmură ceva şi căută să se retragă cât mai iute. Piotr Petrovici o conduse solemn pînă la uşa. Ea se repezi, în sfîrşit, afara, emoţionata; istovita şi grozav de tulburata, şe înapoie la Katerină Ivanovna.
Tot timpul cât a durat aceasta scena, Andrei Semionîci a stat la fereastra sau a umblat prin odaie, nevoind să întrerupă discuţia; dar după ce Soniă pleca, el se apropie deodată de Piotr Petrovici şi-i întinse solemn mână.
― Am auzit şi am văzut tot, zise el, apăsînd mai ales pe cuvîntul văzut. Este nobil, adică am vrut să spun: este uman! Ai vrut să eviţi recunoştinţa, am văzut! Şi cu toate că, mărturisesc, nu sunt de acord din principiu cu binefacerile individuale, căci ele nu numai că nu nimicesc radical răul, ci, dimpotrivă, îl nutresc chiar, cu toate acestea, nu pot să nu recunosc că am privit gestul dumitale cu multa placere, da, da, îmi place.
― E o nimica toata! murmura Piotr Petrovici, cam tulburat şi căutînd parca să citească ceva în gîndurile lui Lebeziatnikov.
― Nu, nu e o nimica toata! Un om jignit şi furios ca dumneata, după povestea de aseară şi, în acelaşi timp, capabil sa se gîndească la nefericirea altora, un atare om... chiar daca prin acţiunea lui săvîrşeşte o greşeala sociala, cu toate acestea... merita tot respectul! Nu m-am aşteptat de la dumneata, Piotr Petrovici, cu atât mai mult, cu cât, după convingerile dumitale... O, cât de mult te mai încurca în viaţa aceste convingeri! Cât te tulbura, bunăoară, insuccesul de ieri! perora bunul Andrei Semionîci, simţindu-se din nou grozav de atras spre Piotr Petrovici. Ce nevoie ai, spune şi dumneata, nobilul şi scumpul meu Piotr Petrovici, tocmai de aceasta căsătorie, de această căsătorie legitima? La ce foloseşte în căsnicie tocmai aceasta stare legitima? Daca vrei, bate-mă, dar eu mă bucur, mă bucur grozav că aceasta căsătorie a dat greş, că eşti liber, ca încă nu eşti cu desăvîrşire pierdut pentru omenire, mă bucur nespus... Vezi: am spus tot!
― Fiindcă, cu amorul dumitale liber, nu doresc să port coarne şi să dadacesc copiii altuia, iată pentru ce am nevoie de căsătorie legitimă, zise Lujin, numai ca să răspunda ceva.
Părea preocupat şi chiar dus pe gînduri.
― Copii? Ai atins problema copiilor? Andrei Semionîci tresari ca un cal de lupta care aude trompeta militară. Copiii sunt o problema sociala şi o problema de cea mai mare importanţă, sunt de acord; dar problema copiilor se va soluţiona altfel. Unii neaga cu desăvîrşire problemă copiilor, ca şi orice alta aluzie la familie. O şă vorbim despre copii mai tîrziu, acum să ne ocupăm de coarne! Mărturisesc că este punctul meu slab. Aceasta expresie urîtă de husar, aceasta expresie puşkiniană este de neconceput în lexiconul viitorului. Şi apoi, ce înseamnă coarne? O, ce rătăcire! Care coarne? Pentru ce coarne? Ce nerozie! Dimpotrivă, tocmai în dragostea libera ele nu vor exista! Coarnele nu sunt altceva decât urmarea firească a oricărei căsătorii legitime, o îndreptare, cum s-ar zice, un protest, aşa încât în acest sens nu sunt câtuşi de puţin înjositoare... Şi dacă vreodată - presupunînd că aş putea să comit această absurditate - aş încheia o căsătorie legitimă, afurisitele dumitale coarne au să mă bucure nespus. O să-i spun atunci soţiei mele: „Draga mea, pînă azi te-am iubit numai, de acum înainte te stimez pentru că ai ştiut să protestezi". Rîzi? Rîzi pentru că nu eşti în stare să te rupi de prejudecăţi! Pe dracu', înţeleg foarte bine de ce este atât de neplacut să fii înşelat într-o căsătorie legitimă; dar asta nu este decât urmarea ticăloasă ă unui fapt ticălos, care înjoseşte atât o parte cât şi cealaltă. Iar atunci când coarnele se pun deschis, ca în amorul liber, atunci ele nu mai există, ele sunt de neconceput, şi-şi pierd pînă şi denumirea de coarne. Dimpotrivă, soţia dumitale îţi va dovedi astfel cât de mult te stimează, considerându-te incapabil să te împotriveşti fericirii sale, şi atât de format, încât să nu te răzbuni pe ea din pricina noului ei bărbat. Pe dracu', uneori visez că dacă o să mă mărit vreodată, ptiu! adică dacă o să mă însor (liber sau legal, nu contează) mi se pare că eu singur o să-i aduc neveste-mii un ăniănt, dacă o să văd că trece prea mult timp şi că nu-şi ia unul: „Draga mea, o să-i spun, eu te iubesc, dar pe deasupra vreau ca tu să mă stimezi ― poftim!" E just ce spun?...
Piotr Petrovici chicotea, dar fără prea măre chef. Aproape că nu-l asculta. Se gîndeă la altceva, şi pînă şi Lebeziatnikov sfîrşi prin a observa acest lucru. Piotr Petrovici părea tulburat, îşi freca mîinile, cădea pe gînduri. Toate acestea Andrei Semionîci şi le aminti şi le înţelese mai tîrziu...

Capitolul II

Cum s-a născut în mintea zdruncinata ă Kăterinei Ivanovna ideea acestui praznic absurd, ar fi greu de spus. Costase aproape zece ruble din cele douăzeci şi ceva pe care i le daduse Raskolnikov pentru înmormîntare. Poate că eă se simţea obligată să cinstească „cum se cuvine" memoria răposatului, ca să ştie toţi chiriaşii, şi mai ales Amalia Ivanovna, că el „n-a fost măi rău decât alţii, ba chiar mai bun", şi că nimeni nu are dreptul să se „mîndrească" în faţa lor. Poate că rolul cel mai important l-a jucat acea mîndrie a săracului datorita căreia, când se pune problema unor obiceiuri obligatorii pentru toata lumea în viaţa noastră de toate zilele, mulţi oameni sărmani îşi ies din piele şi-şi cheltuiesc ultimul băn economisit cu truda numai ca să nu fie „mai prejos ca alţii" şi ca aceşti alţii să „nu-i condamne". Poate că ea voia cu aceasta ocazie, tocmai în clipa când fusese părăsită de toţi, să le arate acestor „chiriaşi păcătoşi şi de nimic" nu numai că „ştie să trăiască şi sa primească lumea", dar că fusese crescută pentru alta soarta, că fusese crescută ,,într-o casă nobila, s-ar putea spune aristocratica, de colonel!" şi, desigur, nu ca să măture singură pe jos său să spele noaptea cîrpele copiilor. La aceste paroxisme de orgoliu şi mîndrie ajung uneori oamenii cei mai sărăci şi măi frînţi de nevoi; ele se transformă câteodată într-o necesitate imperioasă, de nestăvilit. Iar pe lîngă toate acestea, Katerina Ivanovna nu era o fiinţă pe care s-o frîngă nevoile, adică s-o sperie şi să-i supună voinţă ― nu. în ăfără de aceasta, Sonecika spunea, pe drept cuvînt, că biată femeie îşi pierde minţile. Ce-i drept, ăstă nu se putea afirmă încă sus şi tare, dar era vădit că, în ultima vreme, în tot anul acesta trecut, biată ei minte fusese prea încercata ca să nu se rătăcească. Pe de altă parte, medicii sunt de părere că procesul tuberculos acut contribuie la slabirea facultăţilor mintale.
Băuturi multe şi de deosebite feluri nu erau, şi Madera lipsea; Piotr Petrovici exagerase lucrurile; totuşi, băuturile nu lipseau. Era şi votcă, şi rom, şi vin de Lisabona, toate de cea mai proasta calitate, dar în cantitate suficienta. Din gustări, în afara de coliva, măi erau trei sau patru feluri (între altele şi placinte), toate pregătite în bucătăria Amaliei Ivanovna, şi pe deasupra, s-au pus doua Samovare pentru ceaiul şi punciul care trebuiau servite după-măsă. Cumpărăturile fuseseră făcute de Katerina Ivanovna personal, cu ajutorul unui chiriaş, un polonez prăpădit, care, Dumnezeu ştie de ce, se pripăşise pe lîngă madam Lipevehsel, şi care s-a pus imediat la dispoziţia Katerinei Ivanovna. O zi întreagă - în ajun şi în dimineaţa înmormîntării - omul acesta alergase de-i sfîrîiau călcîiele, cu limba scoasă de un cot, cu o rîvnă pe care nu pierdea nici un prilej s-o învedereze. Pentru toate fleacurile se ducea mereu s-o întrebe pe Katerina Ivanovna, alergase chiar s-o caute în piaţă, şi-i spunea întruna: pani borunjina. Pînă la urmă o plictisi rău de tot, deşi la început spusese singură că s-ar fi prăpădit fără „acest om serviabil şi mărinimos". Katerina Ivanovna avea obiceiul de a împodobi pe primul venit în culorile cele mai vii şi mai atrăgătoare, de a-l lauda peste măsură, aşa că unii se simţeau chiar prost, de-a născoci, spre lauda acestuia, felurite împrejurări şi situaţii care nu existau decât în închipuirea ei, dar în care credea cu toată sinceritatea, că apoi, deodată, să se simtă dezamăgită, să-l facă de două parale şi să-l dea afara pe omul în faţa căruia, literalmente, se prosternase cu câteva ceasuri măi înainte. De felul ei era vesela, îngăduitoare, şi rîdea uşor, dar necontenitele nenoroace şi insuccese o făcuseră să ceară şi să dorească cu atâta înverşunare ca toată lumea să trăiască în pace şi bucurie şi să nu cuteze să trăiăscă altfel, încât cea mai mica disonanţa, ceă măi infima abatere o aducea într-o stare de frenezie, şi nu era nevoie decât de o clipă că, după cele mai strălucite speranţe şi fantezii, să înceapă deodată să blesteme soarta, să rupă şi să spargă tot ce-i cădea în mînă, şi să se deă cu capul de pereţi. Amalia Ivanovna, de asemenea, ajunsese dintr-o data la mare cinste şi capătă o importanţa extraordinara în ochii Katerinei Ivanovna, poate numai din pricină că se oferise cu draga inimă să ia parte la toate pregătirile praznicului, luînd asupra ei aşezarea mesei, grija şerveţelelor, a veselei etc, etc. şi prepararea gustărilor în propria sa bucătărie. Plecând la cimitir, Katerina Ivanovna îi dadu depline puteri şi o lasă să-i ţină locul, iar Amalia Ivanovna se arătă vrednică de aceasta cinste: măsă era pusa destul de cuviincios; desigur, vesela, furculiţele, cuţitele, paharele, păhărelele, ceştile erau de diferite mărimi şi forme, împrumutate de la chiriaşi, dar la ora hotărîtă se aflau rânduite fiecare la locul lor, şi Amalia Ivanovna, simţind că-şi făcuse datoria, îi întîmpină pe cei ce se întorceau de la cimitir cu oarecare mîndrie, gătită cu o bonetă de doliu, cu panglici noi şi rochie neagră. Această mîndrie, deşi meritata, nu fu pe placul Katerinei Ivanovna: „S-ar putea crede că fără dînsa n-aş fi ştiut să pun masa!" De asemenea, nu-i placu nici boneta cu panglicile ei noi: „Nu cumva proasta asta de nemţoaică se mîndreşte că este proprietăreasă şi că s-a îndurat din mila să dea o mînă de ajutor sărmanilor ei chiriaşi? Din mila! Auzi dumneata! La tatăl Katerinei Ivanovna, fost colonel şi aproape guvernator, se dadeau uneori mese de câte patruzeci de persoane, şi o Amalie Ivanovna oarecare, sau mai bine zis Ludvigovna, n-ar fi fost primită nici la bucătărie..." De altfel, Katerina Ivanovna nu voia să-şi deă pe făţă deocamdată sentimentele, deşi în sufletul ei îşi promisese că o va pune la locul ei pe Amalia Ivanovna chiar astăzi, căci altfel şi-ar luă nasul la purtare; iar pînă atunci hotărî să se poarte cu răceala. O altă neplacere îi spori de asemenea enervarea: la înmormîntare, dintre toţi chiriaşii poftiţi, în afară de polonezul acela nenorocit, care apucase să meargă şi la cimitir, nu venise aproape nimeni; iar la pomană, adică la masă, sosiră cei mai sărăci şi mai puţin importanţi, mulţi dintre ei chiar cu chef şi ătît de neglijent îmbrăcaţi, aproape rufoşi. Cei mai în vîrstă sau mai serioşi lipseau, de parcă s-ar fi înţeles anume. Piotr Petrovici, bunăoară, chiriaşul cel mai de seamă şi, s-ar putea spune, cel mai serios, nu venise, deşi cu o seară mai înainte Katerina Ivanovna spusese minuni despre el la toată lumea, adică Amăliei Ivanovna, Polecikăi, Soniei şi polonezului, cum că este omul cel mai nobil, cel mai mărinimos, cu legături extraordinare, prieten cu primul ei soţ, primit în casa tatălui ei, şi care îi promisese să întrebuinţeze toate mijloacele ca să-i obţină o pensie serioasa. E de ţinut minte că atunci când Katerina Ivanovna lauda legăturile şi averea cuiva, o făceă cu totul dezinteresat, fără vreun calcul personal, fără gîndul să tragă din asta vreun folos oarecare, o făcea din toătă inima, din placerea de a lauda şi a da mai multă greutate persoanei laudate. După Lujin şi, probabil, „urmîndu-i exemplul" nu veni nici „ticălosul ăcela de Lebeziatnikov". „Ce şi-o fi închipuit? A fost invitat numai din mila, pentru că locuieşte în aceeaşi camera cu Piotr Petrovici şi e prietenul lui, aşa ca nu se putea sa nu-l poftească şi pe el". Lipsea, de asemenea, şi o doamna din lumea buna, cu „fata ei răscoapta", care, deşi nu şedea în casa Amaliei Ivanovna decât de doua săptămîni, se şi plînsese de câteva ori că le supără gălagia şi ţipetele care vin din odaia familiei Marmeladov, mai ales atunci când răposatul se întorcea beat, ceea ce, fireşte, Amalia Ivanovna adusese la cunoştinţa Katerinei Ivanovna, în timpul unei certe, când o ameninţase cu evacuarea şi uriaşe cât o ţinea gura că Maremeladovii strică liniştea „chiriaşilor nobili, cărora nu le ajung nici pînă la gleznă". Katerina Ivanovna îşi propusese sa le poftească anume pe aceasta cucoană şi pe fiica ei cărora, aşa-zis, „nu le ajungea nici pînă la glezna", cu atât mai mult cu cât, atunci când se întîlneau întîmplator, doamna îşi întorcea cu trufie capul; îşi propusese să o poftească tocmai ca să-i arate ca „este însufleţită de gînduri şi sentimente mult mai nobile şi că le invită fără să ţină seama de purtarea lor răutăcioasa", şi apoi să vada şi dumnealor ca ea, Katerina Ivanovna, n-a trăit totdeauna aşa cum trăieşte acum. Era hotărîtă să explice toate acestea la masa, pomenind totodată şi despre tatăl ei care a fost guvernator, ca apoi să spună, în treacăt, că unele persoane puteau să nu se ostenească să-i întoarcă spatele când se întîlneau cu ea, fiindcă aceasta purtare este cât se poate de nelalocul ei. N-a venit nici grasul locotenent-colonel (de fapt căpitan de stat-major în rezervă), şi n-a venit fiindcă, încă de dimineaţa, zăcea „motoşit". într-un cuvînt, nu erau de faţa decât: polonezul, un nenorocit de conţopist îmbrăcat într-un frac soios, care avea o mulţime de puncte negre pe obraz, nu ştia să deschida gura şi mirosea urît; un bătrînel surd şi aproape orb, care făcuse cândva serviciu la poşta şi pentru care, din timpuri imemoriale, platea cineva, nu se ştia de ce, chiria la Amalia Ivanovna. Apoi un locotenent la pensie, beat, care, de fapt, nici nu făcuse armata, şi fusese funcţionar la intendenţă; acesta a intrat rîzînd tare, aşa cum nu se face în lumea buna, şi „închipuiţi-vă" - era fără jiletcă! Unul se aşeză de-a dreptul la masa, fără măcar s-o salute pe Katerina Ivanovna şi, în sfîrşit, un oarecare, neavînd haine, sosi în halat, dar asta era atât de necuviincios, încât prin străduinţele Amaliei Ivanovna şi ale polonezului individul fu scos afara. Polonezul aduse cu el şi alţi doi polonezi, care nici nu locuiseră vreodată la Amalia Ivanovna şi pe care nimeni nu-i mai văzuse în casa ei. Toate acestea o impresionară rău şi o enervară pe Katerina Ivanovna. „Pentru cine se făcuseră toate pregătirile?" Pînă şi copiii, ca să fie destul loc, nu fuseseră aşezaţi la masa care şi aşa ocupa toata camera, ci într-un colţ, pe o lada; cei doi mai mici - pe o banca, iar Polecika, fiind mai mare, trebuia să vada de ei, să le dea de mîncare şi să le şteargă năsucurile „ca unor copii de familie buna". într-un cuvînt, văzînd acestea toate, Katerina Ivanovna nu se putu împiedica de a-şi întîmpina musafirii cu şi mai mult ifos ca de obicei, şi chiar cu trufie. Le arunca o privire foarte severă unora şi îi pofti de sus să ia loc la masa. Socotind-o, cine ştie de ce, pe Amalia Ivanovna responsabila de lipsă invitaţilor principali, începu să se poarte cu eă ătît de băţos, încât Amalia Ivanovna observă numaidecât şi se simţi extrem de jignita. Acest început nu prevestea nimic bun. în cele din urma, toată lumea luă loc în jurul mesei.
Raskolnikov sosise aproape în clipa când familia se întorsese de la cimitir. Katerina Ivanovna se bucurase văzîndu-l, în primul rând fiindcă el era singurul „oaspe cult" şi „peste doi ani, avea să ocupe catedra de profesor universitar la Universitatea oraşului" şi, în al doilea rând, pentru că el îşi ceruse imediat scuze, cu mult respect, că n-a putut să vină la cimitir, cu toata marea lui dorinţa. Se năpustise deci asupra lui, îl aşezase alaturi, în stînga ei (în dreapta luase loc Amalia Ivanovna) şi, cu toată agitaţia şi grija ca mîncarea să fie servită cum trebuie şi toată lumea să aibă de ajuns, cu toată tuşea chinuitoare, care o zguduia şi o făcea să se sufoce întruna şi care parcă se înrăise şi măi mult în ultimele două zile, îi vorbea mereu în şoaptă, grăbindu-se să reverse asupra lui tot ceea ce i se adunase în suflet şi toata indignarea îndreptăţită pentru praznicul nereuşit; din când în când, totuşi, trecea de la indignare la rîsul cel mai vesel, nestăvilit chiar, atunci când îşi bătea joc de musafiri şi mai ales de proprietăreasă.
― Numai pupăza e de vină! înţelegeţi despre cine vorbesc, da, da, despre eă! şi Katerina Ivanovna arăta cu capul spre gazda ei. Priviţi-o: cască ochii, simte că vorbim despre eă, dar nu pricepe o iotă şi se zgîieşte de-i ies ochii din cap. Uf, ce mai bufniţă! Ha-ha-ha!... Khe-khe-khe! Aş vrea să ştiu şi eu ce vrea să dovedească cu boneta ei? Khe-khe-khe! Aţi observat: ar vrea cu tot dinadinsul să facă aşa, încât lumea să-şi închipuie că raa protejează şi-mi face măre cinste stînd la măsă cu mine. O rugasem, ca pe o persoană de treabă, să poftească la praznic oameni mai cumsecade şi, mai ales, pe cei care l-au cunoscut pe răposat, şi priviţi pe cine mi-a adus: nişte bufoni, nişte bădarani! Uitaţi-vă numai la individul acela cu mutră plină de bube: adevărată broasca rîioasă! Şi polonezii aceia... hă-hă-hă! Khe-khe-khe! Nimeni nu i-a văzut niciodată aici, cel puţin eu nu i-am văzut în viaţă mea; pentru ce au venit, spuneţi-mi şi mie, vă rog? Sţău unul lîngă altul, că înşiraţi pe o ăţă, liniştiţi. Hei, panie, strigă ea unuia dintre polonezi, ai luat blinele? Mai ia. Beă şi bere, bere! Nu vrei votcă? Priviţi: a sărit în sus, se înclină, uitaţi-vă, uităţi-vă, trebuie să fie lihniţi de foame, săracii! Să mănînce, nu-i nimic. Cel puţin ei nu fac gălagie, doar că... zău, mă cam ţem pentru argintăria gazdei!... Amăliă Ivănovnă, i se adresă ea aproape cu glas tare, dacă dispare vreo linguriţă, să ştii că eu nu răspund, te previn de pe acum! Ha-ha-ha! se porni pe rîs, întorcându-se din nou spre Raskolnikov şi, mulţumită de ieşirea ei, arătă cu capul spre gazda. N-a înţeles, iarăşi n-a înţeles! Sade gură-căscă, priviţi; o bufniţă, o adevărată bufniţă împopoţonaţă cu panglici noi, ha-ha-ha!
Rîsul se transformă din nou într-o tuse chinuitoare, care ţinu cel puţin cinci minute. Câteva picături de sînge îi colorară batistă, broboane de sudoare îi apărură pe frunte. Arătă în tăcere sîngele lui Raskolnikov şi de îndată ce reîncepu să respire mai uşor, îi şopti din nou, însufleţită şi cu pete roşii în obraji:
― Gîndiţi-vă, i-am dat sarcina cea mai delicată, se poate spune: de a o invita pe doamna aceea şi pe fiica doamnei, înţelegeţi despre cine vorbesc? Trebuia să procedeze cu mult tact şi fineţe, dar ea a făcut în aşă fel, încât proasta aceea, venita nu ştiu de unde, această
creatură arogantă, această provinciala înfumurată numai pentru că e văduva unui maior oarecare şi a venit sa umble după pensie, sa-şi rupă pingelele prin ministere, fiinţa asta, care la cincizeci şi cinci de ani îşi căneşte sprîncenele şi se sulemeneşte (astă o ştie toată lumea)... da, şi această fandosită nu numai că n-ă binevoit să vină, dar nici n-ă trimis măcăr scuze, ăşa cum cere, în astfel de ocazii, cea mai elementara bună creştere! Nu pricep de ce n-a venit Piotr Petrovici? Dar unde este Sonia? Unde a plecat? A, iăt-o în sfîrşit! Unde ai fost, Sonia? Ciudat, pînă şi la înmormîntărea tatălui tău nu poţi să fii punctuala. Rodion Romanici, fă-i loc lîngă dumneata. Uite locul tau, Sonecika... ia ce vrei. Ia piftie, e mai buna. Acuşi au să aducă blinelele. Copiii ău căpătat mîncăre? Polecika, aveţi tot ce vă trebuie? Khe-khe-khe! Bine, bine! Fii cuminte, Lenia, iar tu, Kolea, nu măi da din picioruşe; stai cum i se cuvine unui băieţel de familie bună. Ce zici, Sonecika?
Sonia se grăbi să-i transmită numaidecât scuzele lui Piotr Petrovici, căutînd să vorbească cât mai tare, ca toata lumea să auda şi întrebuinţînd expresiile cele mai alese şi mai respectuoase, anume inventate şi rotunjite de ea, ca venind din partea lui Piotr Petrovici. Adaugă că acesta o rugase stăruitor să spună că va veni, de îndată ce vă avea posibilitatea, ca să discute afaceri între patru ochi cu dînsa, şi să se înţeleagă ce s-ar putea face şi întreprinde mai tîrziu etc, etc.
Sonia ştia că asta o va potoli şi o va linişti pe Katerina Ivanovna, că ea se va simţi măgulită şi, mai ales, că mîndria ei va fi satisfăcută. Se ăşeză alaturi de Raskolnikov, pe care-l salută, grăbită, şi îi aruncă în treacăt o privire iute şi plina de interes. Dar în tot timpul mesei parcă se feri să se uite la el, său să-i vorbească. Părea oarecum distrată, cu toate că eră numai ochi şi urechi, ca să facă totul pe placul Katerinei Ivănovnă. Nici eă, nici Katerina Ivanovna nu erau în doliu, fiindcă nu aveau rochii negre; Sonia purta o rochiţă cafenie, iăr Katerina Ivanovna, singura rochie pe care o avea, o rochie de stamba de culoare închisa, cu dungi. Scuzele lui Piotr Petrovici prinseră de minune. Katerina Ivanovna le asculta, plina de importanţa, şi se informă cu gravitate cum o duce cu sănătatea Piotr Petrovici. Apoi, îi şopti cu glas tare lui Raskolnikov că ăr fi fost într-adevăr ciudat ca un om atât de serios şi respectabil ca Piotr Petrovici să vina „într-o societate atât de stranie", cu tot devotamentul lui faţa de familie şi vechea prietenie cu tatăl ei.
― Tocmai de aceea îţi sunt deosebit de recunoscătoare, Rodion Romanici, ca n-ai dispreţuit casa şi masa noastră chiar în aceste împrejurări, adaugă ea aproape tare. De altfel, sunt convinsă că numai deosebită dragoste pe care ai purtat-o sărmanului meu răposat te-ă îndemnat să te ţii de cuvînt.
îşi roti din nou cu mîndrie şi demnitate privirile asupra musafirilor şi îl întrebă tare, peste masă, pe bătrînul surd daca mai doreşte friptură şi dacă i s-a dat vin de Lisabona. Batrînelul nu răspunse şi multă vreme nu putu să priceapă ce i se cere, deşi vecinii, ca să rîda, îl trăgeau de mînecă. El îşi rotea privirile cu gura căscata, fapt care spori şi măi mult ilaritatea comesenilor.
― Ce tembel! Ia priviţi, ia priviţi! Pentru ce l-au adus aici? Cât despre Piotr Petrovici, am fost totdeauna sigura de sentimentele lui, urmă Kăterină Ivanovna către Raskolnikov. El, desigur, nu seamănă defel... (zise ea răspicat, cu glas tare, întorcându-se cu un aer atât de sever spre Amalia Ivanovna, că aproape o băgă în sperieţi) cu fandositele dumitale, pe care tatăl meu nu le-ar fi luat nici ca bucătărese, iar răposatul meu soţ, fireşte, daca le-ar fi făcut cinstea de a le primi, ar fi făcut-o numai din nesecata lui bunătate.
― Da, îi placea să bea, îi placea, placea! strigă deodată ofiţerul de intendenţă la pensie, golind al doisprezecelea pahar de votcă.
― Răposatul avea într-adevăr aceasta slabiciune, ăsta o ştie toată lumea, se repezi la el Katerina Ivanovna, dar era un om bun, cu suflet nobil, şi-şi respecta familia; numai ca în bunătatea lui se încredea prea mult în diverşi indivizi vicioşi şi numai Dumnezeu ştie cu cine n-a băut, chiar cu oameni care nu meritau să-i sărute tălpile! închipuieşte-ţi, Rodion Romanici, am găsit în buzunarul lui un cocoşel de turtă dulce: venea spre casă beat mort şi totuşi nu-şi uitase copiii.
― Cocoşel? Ai binevoit să spui: cocoşel? strigă ofiţerul de intendenţa.
Katerina Ivanovna nu catadicsi să răspunda. Căzu pe gînduri şi ofta.
― Dumneata crezi, desigur, ca toţi ceilalţi, că mă purtam prea aspru cu el, urma dînsa, vorbindu-i lui Raskolnikov. Nu este aşa! Ma respecta, mă respectă foarte mult! Ce suflet bun! Şi cât de rău îmi părea uneori de el! Câteodata şedea într-un ungher, ma privea şi deodată simţeam ca mi se face aşa de tare mila de el, că aş fi vrut să-l mîngîi, dar mă gîndeăm: „Am să-l mîngîi şi el are sa se îmbete"; numai cu asprimea îl puteam ţine în frîu.
― Da, da, de multe ori l-aţi tras de par, de nenumărate ori, o întrerupse acelaşi ofiţer, turnînd pe gît încă un păhărel.
― Pentru unii proşti n-ar strica să pun mână pe măturoi, nu numai să-l trag de păr. Nu vorbesc despre răposat! i-o reteza Katerina Ivanovna.
Petele roşii de pe obrajii ei se aprindeau din ce în ce mai tare, pieptul i se zbuciuma. încă o clipă şi scandalul ar fi izbucnit. Comesenii chicoteau, unii se distrau de minune pe socoteala ei, alţii îl înghionteau pe ofiţer, cineva îi şoptea nu ştiu ce la ureche. Lumea era dispusă să-i ăţîţe pe unul împotriva celuilalt.
― Permiteţi-mi să va întreb, despre ce anume vorbiţi? începu ofiţerul. Adică la... care persoane distinse... aţi binevoit să vă referiţi acum?... Adică, nu, nu trebuie! Fleacuri! Văduvă! Vădu-vioără! Te iert... Passe! şi mai înghiţi un pahar.
Raskolnikov şedea şi asculta tăcut, dezgustat. Mînca numai din politeţe, abia atingînd bucatele, cu care Katerina Ivanovna îi umplea întruna farfuria, şi tot numai ca să nu o jignească. O cerceta atent pe Sonia. Dar fata părea tot mai neliniştită şi mai îngrijorata; presimţea că masa nu avea să se sfîrşească în linişte şi urmărea cu groază enervarea crescânda a Katerinei Ivanovna. Ştia, între altele, că motivul pentru care cele două cucoane din provincie răspunseseră cu ătîta dispreţ la invitaţia Katerinei Ivanovna fusese ea, Sonia. Auzise din gura Amaliei Ivanovna însăşi că mama se simţise jignita de această invitaţie şi întrebase: „Cum aş putea s-o aşez pe fie-mea alaturi de domnişoara aceea?" Ghicise că şi Katerina Ivănovna aflase aceste vorbe, iar jignirea adusă Soniei eră pentru ea mai mult decât o jignire personala sau o insultă adusă copiilor sau memoriei tatălui ei, într-un cuvînt, era o jignire de moarte, şi Sonia ştia că mamă ei vitregă nu se va simţi liniştită „pînă nu le va arăta acestor fandosite că ele amîndoua"... etc, etc... Parca anume, cineva îi trimise de la celalalt capăt al mesei o farfurie cu două inimi străpunse cu o săgeată, făcute din miez de pîine neagră. Katerina Ivănovna se aprinse numaidecât şi spuse cu glas tare, aşa ca să auda toţi, că acela care le trimisese era „un măgar beat". Amalia Ivănovna, care presimţea de asemenea că masa nu se va sfîrşi în linişte şi totodată eră jignita pînă în ădîncul inimii de atitudinea trufaşă a Kăterinei Ivănovna, că să risipească impresia neplacută şi sa se ridice în opinia comesenilor, începu, nitam-nisam, să povestească cum un cunoscut de-al ei, „Karl de la farma-ci", a mers noaptea cu un birjar şi ca „birjarul vrut să omoare la el şi Karl forte, forte mult rugat să nu omorît la el şi plîns şi împreunat mîinile şi speriat grozav şi de spaima inima străpuns la el". Katerina Ivănovna zîmbi, dar pe loc făcu observaţia că Amălia Ivanovnă n-ar trebui să spună anecdote pe ruseşte. Amalia Ivănovna se simţi şi mai jignită şi obiectă că ,jnein Vater aus Berlin, om forte, forte important era şi umblat numai cu mîinile prin buzunare". Katerina Ivănovna, care rîdea foarte uşor, se porni pe rîs, aşa că Amalia Ivănovna începu să-şi piarda răbdarea şi abia se mai stăpîni.
― Ce pupăză! îi şopti Kăterină Ivănovna lui Raskolnikov, aproape bine dispusa. A vrut să spună că taică-său umbla cu mîinile în buzunare şi a ieşit că-şi vîra mîinile prin buzunarele altora, khi-khi! Ai observat, Rodion Romanovici, că toţi aceşti străini care locuiesc la Petersburg, adică mai ales nemţii, care vin la noi nu ştiu de unde, sunt măi proşti ca noi? Spune şi dumneata, daca e cu putinţa să povestească cineva astfel: „Kărl de la farmaci de spaima inimă străpuns la el" şi că fricosul, în loc să-l lege burduf pe birjar, „mîinile împreunat şi plîns şi rugat forte"? Of, ce proastă! Şi eă este convinsa că e foarte mişcător, nici nu bănuieşte măcar cât e de proasta! După părerea mea, ofiţerul acela de intendenţă, deşi e beat mort, e mult mai deştept ca ea; cel puţin vezi de la început că e un beţivan şi un chefliu, ca şi-a băut minţile, pe când ăştilalţi sunt cu toţii oameni aşezaţi, serioşi... Uitaţi-va Ia ea ce se mai zgîieşţe la noi. S-a înfuriat! S-a înfuriat! Ha-ha-ha! Khe-khe-khe!
Foarte bine dispusa, Katerina Ivănovna începu sa vorbească înflacărat, sa dea fel de fel de amănunte şi sa facă planuri cum, cu pensia pe care o va căpăta, va pleca în oraşul ei natal şi va deschide acolo un pension pentru fete de familii aristocratice. Acest lucru nu-i fusese comunicat lui Raskolnikov de Katerina Ivănovna şi ea se cufunda în cele mai atrăgătoare amănunte. Nu se ştie cum, în mîinile ei ăpăru deodată „diploma de merit" despre care îi vorbise lui Raskolnikov răposatul Marmeladov, explicându-i în berărie ca soţia lui, Katerina Ivănovna, la ieşirea din pension, a dansat cu şalul „în faţa guvernatorului şi a altor persoane de vază". Aceasta diplomă trebuia pesemne să certifice acum dreptul pe care-l avea Katerina Ivănovna să deschida ea însăşi un pension; dar fusese pregătită mai ales cu scopul de a le face praf pe cele două „fandosite", în cazul când ele ar fi venit la masa, şi să dovedească clar cum „Katerina Ivănovna se trăgea dintr-o familie aleasă, s-ar putea spune chiar aristocratică, şi că e fiică de colonel şi, desigur, mult mai presus de unele aventuriere care s-au înmulţit la noi în ultima vreme". Diploma de merit începu să circule printre musafirii beţi, lucru pe care Katerina Ivănovna nu-l împiedica, fiindcă în ea era într-adevăr trecut en toutes lettres ca este fiica unui consilier de curte şi cavaler al nu ştiu cărui ordin şi deci, într-ădevăr, aproape fiică de colonel. Aprinzîndu-se, Katerina Ivănovna începu să vorbească amănunţit despre traiul minunat şi liniştit pe care-l vor duce în oraşul T..., despre profesorii de liceu pe care îi va pofti să dea lecţii în pensionul ei, despre un batrînel respectabil, francezul Mangau, cu care învăţase la institut limba franceză, şi care îşi trăia ultimele zile în T... El, desigur, se va învoi să vina la dînsa pentru un salariu cât se poate de convenabil. Apoi ajunse la Sonia „care va pleca împreuna cu mine la T... şi mă va ajuta în toate". Dar aici cineva din capătul mesei pufni în rîs. Kăterină Ivănovna, deşi căuta să se prefacă dispreţuitoare, că nu bagă în seamă rîsul ce se stîrnise în jurul mesei, îşi ridică anume glasul şi începu să vorbească cu însufleţire despre incontestabilele calităţi ale Soniei Semionovna de a-i fi un bun ajutor, „despre blîndeţea, răbdarea, spiritul de abnegaţie, nobleţea şi cultura ei"; apoi o mîngîie pe obraz şi, ridicân-du-se de pe scaun, o sărută cu înduioşare de doua ori. Sonia roşi, iar pe Katerina Ivanovna o podidiră lacrimile, apoi spuse despre ea însăşi că este „o proastă cu nervii slabi, şi tare obosită, ca de altminteri masa s-a sfîrşit şi ar fi timpul sa se servească ceaiul". în clipa asta, Amalia Ivanovna, profund jignita de faptul ca nu luase deloc parte la conversaţie şi că n-o asculta nimeni, găsi momentul să facă o ultimă încercare, comunicându-i cu durere ascunsă Katerinei Ivanovna o observaţie cât se poate de rezonabila şi profund gîndita, şi anume că în viitorul pension trebuie sa se dea o atenţie deosebită rufăriei curate a domnişoarelor (die Wăsche), că „trebui fost una doamnă bun die Dame care văzut bine rufărie" şi „ca toţi tinere domnişoare noaptea nici un roman ascuns nu citit". Katerina Ivanovna, care într-adevăr era foarte obosită şi necăjită şi care se săturase pînă peste cap de acest praznic, „o puse la punct" imediat spunînd că „vorbeşte alandala" şi nu înţelege nimic, ca grija pentru die Wăsche este treaba îngrijitoarei şi nu a directoarei unui pension aristocratic; în ce priveşte observaţia despre lectura romanelor ea este de-a dreptul necuviincioasă, aşa că o roagă pe Amalia Ivanovna să tacă din gură. Aceasta se aprinse şi, înfuriindu-se, zise că ea „vrut numai bine", că dînsa „vrut chiar forte, forte mult bine" şi că totuşi „de mult das Geld, adică banii pentru chirii nu primit". Katerina Ivanovna i-o reteză scurt, zicându-i că minte cu neruşinare spunînd ca „vrut mult bine" când încă ieri, în timp ce răposatul zăcea pe măsă, o chinuise pentru neplata chiriei. Amalia Ivanovna observa cu multa judecata că „poftise die Damen, dar că die Danien nu venit fiindcă sunt die Damen aus casă nobila şi nu pot veni într-o casa nenobila". Katerina Ivanovna obiectă numaidecât că Amalia Ivanovna, fiind o ţoapa, nu poate judeca ce înseamnă să fii sau să nu fii de familie buna. Amalia Ivanovna nu se mai putu stăpîni şi strigă sus şi tare că ,jnein Vater aus Berlin, om forte, forte important şi umblat cu amîndouă mîinile prin buzunar şi tot făcut: puf, puf; şi ca sa arate cum a fost Vater-al ei, Amalia Ivanovna sări de pe scaun, îşi vîrî mîinile în buzunare, îşi umfla obrajii şi începu sa sufle ca nişte foaie când vrei să aţîţi focul, însoţită de rîsetele zgomotoase ale tuturor chiriaşilor, care, presimţind ca se pregăteşte o păruiala, o aprobau anume. Atunci Katerina Ivanovna, pierzîndu-şi orice stăpînire de sine, zise „răspicat", ca sa auda toata lumea, ca nu crede ca Amalia Ivanovna să fi avut vreun Vater, că Amalia Ivanovna nu este decât o ţoapă beată şi că, desigur, fusese pe vremuri bucătăreasă, său poate chiar ceva mai rău. Amalia Ivanovna roşi ca un rac şi ţipă cu voce ascuţită că poate Katerina Ivanovna „nu avut defel Vater", dar că ea „avut Vater aus Berlin, care uite aşa surtuc lung purtat şi întruna făcut: puf, puf, puf!" Katerina Ivanovna răspunse cu dispreţ ca originea ei este cunoscută de toată lumea şi ca în diploma ei de merit scrie cu litere de tipar că tatăl ei a fost colonel; cât despre tatăl Amaliei Ivanovna (dacă într-adevăr a avut vreodată un tata) trebuie să fi fost vreun mahalagiu oarecare, un finlandez care vindea lapte; dar că e de crezut măi curând că nici nu ă avut tată, fiindcă nici azi nu se ştie care este numele ei: Ivanovna sau Ludvigovna? Scoasa din fire şi izbind cu pumnul în masa, Amalia Ivanovna zbieră ca pe ea o cheamă Amal Ivan şi nu Ludvigovna, că Vater-ul ei se numea „Johann şi el a fost Biirgermeister" pe când Vater-ul Katerinei Ivanovna „nu a fost niciodată primar". Katerina Ivanovna se scula de pe scaun şi spuse aspru, cu mare linişte (deşi foarte palida şi cu pieptul zbuciumat), că dacă Amalia Ivanovna îşi va permite o singura dată „să-l pună pe Vater-aşul ei nenorocit pe aceeaşi treapta cu tatăl ei, atunci ea, Katerina Ivanovna, are să-i smulgă boneta din cap şi are sa i-o calce în picioare". Auzind acestea, Amalia Ivanovna începu să alerge prin odaie, zbierând cât o ţinea gura că ea este stăpînă în casă şi Katerina Ivanovna musai „în acest clipă din căs plecat", apoi se repezi să strînga de pe masa linguriţele de argint. Se stîrni zarvă mare; copiii începură să plîngă. Sonia încercă s-o reţină pe Katerina Ivanovna; dar când Amalia Ivanovna striga ceva despre condicuţă, Katerina Ivanovna o împinse pe Sonia la o parte şi se năpusti la Amalia Ivanovna, ca să-şi aducă îndată la îndeplinire ameninţarea cu privire la boneta. în clipa aceea, uşa se deschise şi Piotr Petrovici Lujin apăru în prag. îşi roti privirea severa asupra întregii adunări. Katerina Ivanovna se repezi la el.

Capitolul III

― Piotr Petrovici, strigă ea, luaţi-mi apărarea! Explicaţi-i acestei făpturi fără minte ca nu are voie sa se poarte astfel cu o doamna de familie buna, căzuta în nenorocire, că are să dea seama înaintea tribunalului... am să mă duc la generalul guvernator... Are sa dea seama... în amintirea ospitalităţii tatălui meu, apăraţi-i pe orfani!
― Permiteţi, doamnă... Daţi-mi voie, daţi-mi voie, doamnă, căută s-o îndepărteze Piotr Petrovici, după cum ştiţi prea bine, n-am avut cinstea să-l cunosc pe tatăl dumneavoastră... dar, daţi-mi voie, doamna! (Cineva rîse tare.) Nu doresc câtuşi de puţin să iau parte la veşnicele dumneavoastră certuri cu Amalia Ivanovna... Am venit pentru o chestiune personala... doresc să am o explicaţie imediata cu fiica dumneavoastră vitrega, cu Sofia... Ivanovna... Aşa mi se pare că se numeşte? Daţi-mi voie şa trec...
Şi, ocolind-o pe Katerina Ivanovna, Piotr Petrovici şe îndrepta spre celalalt colţ al camerei, unde se afla Sonia.
Katerina Ivanovna ramase stana de piatra. Nu-i intra în cap cum de a putut Piotr Petrovici să uite ospitalitatea tatălui ei. O dată ce născocise aceasta ospitalitate, credea în ea ca într-un lucru sfînt. O izbise tonul preocupat, rece, aproape ameninţător şi plin de dispreţ al lui Piotr Petrovici. Şi, apoi, toata lumea se potolise treptat o data cu venirea lui. Acest om „serios şi ocupat" contrasta prea vădit cu restul oaspeţilor; fiecare înţelegea că numai un motiv foarte important şi cu totul excepţional putuse să-l aducă pe acest om în mijlocul unei asemenea societăţi; aşa că aşteptau cu toţii sa vada ce are să se întîmple. Raskolnikov, care stătea lîngă Sonia, îi făcu loc lui Piotr Petrovici sa treacă; acesta nici nu păru să-l vada. Peste o clipa, răsări în prag şi Lebeziatnikov, dar nu intra în camera, rămase la uşa, ascultînd cu deosebit interes şi chiar cu uimire, fără sa izbutească sa înţeleagă ceva.
― Iertaţi-ma că va tulbur adunarea, dar este vorba despre ceva foarte important, zise Piotr Petrovici, fără sa se adreseze cuiva în mod special, prezenţa publicului chiar îmi convine. Amalia Ivanovna, vă rog cu tot respectul, în calitate de gazda, sa daţi atenţie convorbirii pe care o voi avea cu Sofia Ivanovna. Sofia Ivanovna, urma el, întorcându-se către Sonia, care era extrem de mirată şi chiar mai dinainte speriată, de pe masa din odaia prietenului meu Andrei Semionovici Lebeziatnikov, imediat după plecarea dumitale, a dispărut o bancnota de o suta de ruble care-mi aparţinea. Daca într-un fel sau altul ştii sau îmi poţi arata unde se afla această bancnota, îţi dau cuvîntul meu de onoare, şi iau drept martori pe toţi cei de faţă, că lucrurile se vor sfîrşi aici. în caz contrar, mă voi vedea silit să recurg la măsuri mult mai drastice şi atunci... să nu dai vina pe alţii!
În odaie se făcu o tăcere absoluta. Pînă şi copiii, care plîngeau, amuţiră. Sonia, palida ca o moarta, îl privea pe Lujin şi nu putea să răşpunda nici un cuvînt. Părea că tot nu pricepe ce i se spune. Aşa se scurseră câteva clipe.
― Ei? întreba Lujin, privind-o fix.
― Nu ştiu... Nu ştiu nimic... rosti, în şfîrşit, cu glas stins, Sonia.
― Nu? Nu ştii nimic? repeta Lujin şi tăcu din nou câteva clipe. Gîndeşte-te bine, domnişoara, începu el cu asprime, dar parca tot căutînd s-o convingă, gîndeşte-te, şînt dispus să-ţi mai dau răgaz ca sa te gîndeşti. Vezi bine că daca n-aş fi fost sigur de cele ce spun, eu, cu experienţa mea, fireşte n-aş fi îndrăznit să te învinuiesc atât de deschis; căci pentru o învinuire ca asta, deschisă şi publica, dar mincinoasă, sau chiar numai greşita, răspund şi eu într-o anumita măşură. Eu ştiu acest lucru. Azi-dimineaţă am schimbat, pentru nevoile mele, câteva bilete de banca de cinci la suta, în valoare totala de aproximativ trei mii de ruble. Decontul e notat în portofelul meu. După ce am venit acasă ― martor mi-e Andrei Semionovici ― am început să număr banii şi, după ce am numărat doua mii trei sute, i-am strîns în portofel, iar portofelul l-am pus în buzunarul lateral al surtucului. Pe masa au rămas circa cinci sute de ruble în bancnote, printre care trei de câte o suta de ruble fiecare. în clipa aceea ai venit dumneata (chemată de mine) şi tot timpul cât ai stat la mine ai părut foarte tulburata, aşa ca, în timp ce vorbeam, de vreo trei ori te-ai sculat de pe scaun şi ai încercat sa pleci, deşi nu isprăvisem de vorbit. Andrei Semionovici poate să confirme acest lucru. Probabil nici dumneata, domnişoara, nu vei refuza să confirmi că te-ăm chemat prin intermediul lui Andrei Semionovici numai şi numai ca să discut situaţia nenorocită în care a rămas ruda dumitale Katerina Ivanovna (la care n-am putut să vin ca să asist la praznic) şi cât de bine ar fi şă organizăm în folosul ei o listă de subscripţie, sau o tombola, sau altceva de felul acesta. Mi-ai mulţumit şi chiar te-au trecut lacrimile (povestesc aşa cum a fost, în primul rând ca să-ţi amintesc tot şi, în al doilea rând, ca să-ţi arat că nici un amănunt nu s-ă şters din memoria mea). Apoi am luat de pe masa o hîrtie de zece ruble şi ţi-am dat-o ca un prim ajutor pentru ruda dumitale. Toate acestea le-a văzut şi Andrei Semionovici. Apoi te-am condus la uşă ― dumneata păreai foarte încurcată ― după plecarea dumitale am mai stat de vorbă vreo zece minute cu Andrei Semionovici, apoi dînşul a plecat, iar eu m-am întors la masă şi la banii care se aflau pe ea, cu scopul să-i număr şi să-i pun deoparte, aşa cum intenţionasem să fac în momentul venirii dumitale. Spre mirarea mea, am constatat că o hîrtie de o sută de ruble lipsea. Binevoieşte acum să judeci: nu-l pot bănui, fireşte, pe Andrei Semionovici ― mi-ăr fi ruşine să mă gîndesc numai la una ca asta. Nu pot greşi, fiindcă, cu o clipa înainte de venirea dumitale, am isprăvit toate socotelile şi am găsit totalul exact. Trebuie să admiţi că, amintindu-mi de tulburarea dumitale şi de graba dumitale de a pleca, precum şi de faptul că ăi ţinut câteva clipe mîinile pe masa, ţinînd seama pe de alta parte de poziţia dumitale sociala şi de năravurile care decurg din ea, m-am văzut cu groază silit să-mi opresc bănuiala asupra dumitale ― o bănuiala evident cruda, dar justă! Adaug şi repet că deşi şînt absolut convins, învinuirea pe care ţi-o aduc comportă şi un anumit risc pentru mine. Iar, după cum vezi, dacă n-am lasat lucrurile balta, e ca sunt revoltat şi trebuie şă-ţi spun de ce: numai şi numai din pricina negrei dumitale nerecunoştinţe, domnişoara! Cum? Eu te poftesc în interesul bietei dumitale rude, eu îţi ofer un ajutor ― pe cât îmi e cu putinţă ― îţi dau zece ruble, şi dumneata, pe loc, mă răsplateşti printr-o astfel de faptă! Nu, prea e urît! Trebuie să-ţi dau o lecţie! Judecă şi dumneata situaţia; ca adevărat prieten (un prieten mai bun ca mine nici nu ai putea găşi în clipă de faţă), te rog, da-ţi seama ce ai făcut! Altfel voi fi necruţător! Aşadar?!
― N-am luat nimic de la dumneavoastră, şopti, îngrozită, Sonia, mi-aţi dat zece ruble, poftim luaţi-le. Sonia trase batista din buzunar, desfăcu nodul, scoase hîrtia de zece ruble şi i-o întinse lui Lujin.
― Şi nu vrei să mărturiseşti nimic despre suta de ruble? rosti el cu insistenţa şi dojana, fără şă ia banii.
Sonia îşi roti privirile prin odaie. Toata lumea se uita la ea cu priviri îngrozitoare, toţi aveau feţele ameninţătoare, severe, ironice şi răutăcioase. Se uită la Raskolnikov... cu braţele încrucişate pe piept, el părea că o străpunge cu privirea lui arzătoare.
― O, Doamne! şe smulse din pieptul fetei.
― Amalia Ivanovna, trebuie şă anunţam poliţia şi de aceea vă rog frumos să trimiteţi deocamdată după portar, rosti domol şi aproape blajin Lujin.
― Gott der Barmherzige! Eu ştiu totdeauna că ea ă furat! îşi împreuna mîinile Amaliă Ivanovna.
― Ştiai, va să zică! sări imediat Lujin. Prin urmare, aţi avut prilejul să constataţi acest lucru şi alta dată. Vă rog, stimata Amalia Ivanovna, să nu uitaţi ce aţi spus acum; de altfel, avem martori.
Imediat se stîrniră discuţii cu glas tare. Toata lumea începu să se foiăscă.
― Cu-um? striga deodată Katerina Ivanovna, dezmeticindu-se, şi se repezi la Lujin. Cum? Dumneata o învinuieşti de furt? Pe Sonia? Ah, ticăloşilor! Şi, aruncându-se la Sonia, o strînse ca într-o menghina în braţele ei uscate. Sonia! Cum ai îndrăznit să iei de la el zece ruble?! Prostuţo! Ada-i încoace! Ada aici aceste zece ruble ― poftim!
Şi, smulgînd din mână Soniei hîrtia, Katerina Ivanovna o mototoli şi o azvîrli cu toata puterea drept în faţa lui Lujin. Ghemotocul îl lovi în ochi şi ricoşa pe jos. Amalia Ivanovna se repezi să ridice banii. Piotr Petrovici se înfurie.
― Ţineţi-o pe nebuna asta! strigă el.
între timp, alaturi de Lebeziatnikov, mai apărură şi alte figuri printre care şi cele doua doamne din provincie.
― Cum? Nebuna? Eu sunt nebună? Nerodule! ţipa strident Katerina Ivanovna. Eşti un prost, un clanţău de judecătorie, un om josnic! Auzi dumneata, Sonia, Sonia i-a luat banii! Sonia este o hoaţă! Mai degrabă ţi-ar da ea ţie, neghiobule! Şi Katerina Ivanovna izbucni într-un rîs isteric. Aţi văzut ce prost e? se repezea ea de la unul la altul, ăratîndu-l pe Lujin. Cum? Şi tu? tresări ea, zarind-o deodată pe gazda. Şi tu, cîrnăţăreaso, susţii ca ea „furat", tu picior prusac, ticălos, cu crinolina! Şi dumneata! Ah, dumneata! Dumneata! Pai Sonia n-a părăsit odaia asta; de când a venit de la tine, ticalosule, s-a aşezat alaturi de Rodion Romanovici! Căutaţi-o! Daca n-a ieşit din odaie, atunci banii trebuie să fie la dînsa! Caută-i, Căuta-i! Dar daca nu-i găseşti, iartă-mă, drăguţule, ai sa răspunzi! Am sa alerg pînă la împărat, pînă la ţarul milostiv, am să mă arunc la picioarele lui, chiar acum, astăzi! Sunt văduva! Or să mă lase la el! Crezi că n-or să mă lase? Minţi, am să ajung pînă la el! Am sa ajung! Ţi-ai făcut socoteala ca e blînda şi buna, da? Pe asta ţi-ai întemeiat speranţele? în schimb eu, frăţioare, eu nu mă las! Pe mine nu mă sperii! Ai să-ţi frîngi gîtul cu mine! Hăi, caută! Caută, n-auzi? Caută!
Şi, turbata, Katerina Ivanovna îl zgîlţîia şi-l trăgea pe Lujin spre Sonia.
― Sunt gata... dar te rog să te potoleşti, cucoană! Vad prea bine că nu te sperii!... Dar ce-i asta?... Ce înseamnă asta?... murmura Lujin. Asta trebuie s-o facă poliţia... Cu toate că şi aşa avem destui martori... Sunt gata... Dar, în orice caz, e cam greu pentru un bărbat... Din pricină sexului... Dar poate cu ajutorul Amaliei Ivanovna... Totuşi, aşa nu se face... Cum vine asta?
― Pune pe cine vrei! S-o percheziţioneze cine vrea! ţipă Katerina Ivanovna. Sonia, întoarce-ţi buzunarele! Poftim! Iată! Priveşte, bestie, e gol, a avut o batista înăuntru şi buzunarul e gol, vezi! Iată şi celalalt, iată! Vezi?! Vezi?!
Şi Katerina Ivanovna nu întoarse, ci de-a dreptul smulse afară amîndouă buzunarele unul după altul. Deodată, din buzunarul al doilea, cel din dreapta, sari o hîrtie şi, descriind o curbă în ăer, căzu la picioarele lui Lujin. Toata lumea văzu aceasta, mulţi nu-şi putură stăpîni un strigat de uimire. Piotr Petrovici se aplecă, ăpucă hîrtia cu doua degete, o ridica aşa ca s-o vada toata lumea şi o desfăcu. Era o hîrtie de o suta de ruble strînsă în opt. Piotr Petrovici, cu braţul întins, arata hîrtia celor de faţa.
― Hoaţ! Afar din cas! Polis! Polis! zbiera Amalia Ivanovna. Trebuie Sibir trimis! Afară!
Se auziră exclamaţii. Raskolnikov tăcea şi nu-şi luă ochii de la Sonia, doar din când în când, pentru o clipa, îşi muta fulgerător privirea asupra lui Lujin. Sonia, neclintita de la locul ei, părea inconştienta; era mai mult buimăcită decât mirata. Deodată, tot sîngele îi năvăli în obraji; scoase un geamăt şi-şi ascunse faţa în mîini.
― Nu-i adevărat! N-am luat nimic! Nu ştiu nimic! strigă eă sfîşietor şi se arunca în braţele Katerinei Ivanovna.
Aceasta o strînse tare, parca voind s-o apere cu pieptul ei.
― Sonia! Sonia! Eu nu cred! Tu vezi că eu nu cred, strigă dînsa (deşi lucrul părea evident), legănînd-o în braţe ca pe un copil, sărutînd-o fără încetare, căutînd să-i prinda mîinile şi lipindu-şi buzele de ele cu febrilitate. Tu, hoăţă! Ce oameni proşti! Doamne! Sunteţi nişte proşti, nişte proşti, ţipa ea, adresîndu-se tuturora, nu ştiţi ce inima de aur are, ce fata este Sonia! Ea ― o hoaţa! Ea! Mai curând şi-ar vinde ultima rochie, ăr umbla desculţa şi v-ar da vouă, dacă aţi fi la ananghie, iată ce suflet are! A căpătat condicuţa pentru că-mi mureau copiii de foame, s-a vîndut pentru noi!... Vai! Răposate, răposate! Vezi? Vezi tu oare? Iată praznicul tău! Doamne! Ci ăpăraţi-o careva, de ce staţi toţi şi nu faceţi nici o mişcare? Rodion Romanovici! Nici măcar dumneata nu-i iei apărarea? Şi dumneata crezi? Dacă-i vorba pe aşa, atunci voi toţi, toţi, toţi, toţi nu faceţi cât degetul ei cel mic! Doamne! Apăra-ne tu!
Gemetele bietei femei ofticoase şi părăsite de toata lumea făcură o profunda impresie asupra celor de faţă. Era atâta jale, atâta suferinţă în obrazul acela răvăşit de durere, uscat de boala, în buzele crăpate, cu sîngele închegat pe ele, în glasul care ţipă răguşit, în plînsul cu hohote că al unui copil, în ruga aceea copilarească, încrezătoare şi totuşi deznădajduită de a fi apărată, că li se făcu mila tuturora de biata femeie. Cel puţin Piotr Petrovici se grăbi să se înduioşeze.
― Doamnă! Doamnă! exclamă el emfatic. Asta nu vă atinge deloc! Nimeni n-a îndrăznit să vă învinuiăscă de premeditare său de complicitate, cu atât mai mult cu cât dumneavoastră aţi fost aceea care aţi descoperit furtul, întorcându-i buzunarele, prin urmare n-aţi bănuit nimic. Sunt foarte, foarte dispus dacă mizeria, cum s-ar zice, a împins-o pe Sonia Semionovna să... dar de ce n-ai vrut să mărturiseşti, domnişoară? Ţi-ă fost ruşine? E primul păs? Poate că te-ai pierdut cu firea? E de înţeles, da, de înţeles... Totuşi, de ce să faci un lucru atât de urît? Domnilor, se adresă el celor de faţă, domnilor! îmi pare foarte rău, mă simt înduioşat cum s-ar zice, şi de aceea sunt gata s-o iert chiar şi acum, cu toate că am fost insultat personal. Domnişoară, ruşinea de acum să-ţi servească drept lecţie pentru viitor, spuse el către Sonia, cât despre urmărire, treacă de la mine! Ajunge!
Piotr Petrovici se uita pe furiş la Raskolnikov. Privirile lor se încrucişară. Privirea arzătoare a lui Raskolnikov părea ca ar vrea să-l facă scrum. Katerina Ivanovna încă parca nu auzise nimic; ea o strîngea în braţe şi o săruta nebuneşte pe Sonia. Copiii o împresurară de asemenea, agăţîndu-se cu minutele de rochia ei, iar Polecika ― fetiţa nu pricepuse exact despre ce era vorba ― părea că se îneacă de-a dreptul în şiroaiele de lacrimi şi, şpărgîndu-şi pieptul de plîns, îşi ascundea obrăjorul drăgălaş, umflat de lacrimi, în umărul Soniei.
― Câtă josnicie! răsună deodată în uşă un glas puternic.
Piotr Petrovici se întoarse iute.
― Câtă josnicie! repetă Lebeziatnikov, privindu-l ţintă în ochi.
Piotr Petrovici parcă tresări. Asta o observară toţi. (Şi-şi amintiră mai tîrziu.) Lebeziatnikov intră în odaie.
― Şi dumneata ai îndrăznit să mă pui martor? întreba el, apropiindu-se de Piotr Petrovici.
― Ce înseamnă asta, Andrei Semionovici? Despre ce vorbeşti? bîigui Lujin.
― Asta înseamnă că dumneata eşti... un calomniator, asta înseamnă cuvintele mele! rosti cu aprindere Lebeziatnikov, uitîn-du-se sever la el, cu ochişorii lui miopi. Era grozav de supărat. Raskolnikov îl sorbea din ochi, prinzînd din zbor şi cântărind fiecare cuvînt. Din nou se făcu tăcere. Piotr Petrovici păru încurcat, mai ales în prima clipă.
― Daca mi-o spui mie... începu el, bîlbîindu-se. Dar ce ai păţit? Nu cumva ţi-ai ieşit din minţi?
― Eu nu mi-am ieşit din minţi, pe când dumneata... dumneata eşti un escroc! Vai, câtă josnicie! Am ascultat tot, am aşteptat anume ca să înţeleg tot jocul pentru că, îţi spun drept, nici acum nu înţeleg prea bine... Pentru ce-ai făcut toate acestea - nu pricep!
― Ce am făcut? încetează o dată cu enigmele dumităle absurde! Nu cumva eşti beat?
― Dumneata poate te îmbeţi, om josnic ce eşti, nu eu! O picătură de votca nu pun niciodată în gură, pentru că ăsta contravine părerilor mele! închipuiţi-vă, el, el însuşi, cu mână lui, a dat această suta de ruble Sofiei Semionovna, am văzut eu, sunt martor, pot să jur! El, el singur! repeta Lebeziatnikov, adresîndu-se tuturora şi fiecăruia în parte.
― Ai înnebunit, mucosule? ţipă strident Lujin. Poftim, uite-o în faţa dumităle: ea singură a confirmat*.că, în afară de cele zece ruble, n-a primit de la mine nici un ban. Atunci cum i-am putut da suta?
― Eu am văzut, am văzut! strigă Lebeziatnikov, menţinîndu-şi afirmaţia. Şi, deşi asta contravine opiniilor mele, sunt gata chiar acum să depun orice fel de jurămînt în faţă tribunalului, pentru că am văzut cu ochii mei când i-ai băgat pe ascuns banii în buzunar! Prostul de mine, am crezut că ai făcut-o din mărinimie! I-ai băgat în buzunar, în prag, când ea s-a întors şi dumneata i-ai strîns degetele cu mână dreaptă, iar cu cealaltă, cu stingă, i-ai strecurat binişor hîrtia în buzunar. Am văzut! Am văzut!
Lujin păli.
― Ce tot minţi! striga el cu neobrăzare. Cum ai putut să vezi hîrtia când stăteai la fereastra? Ţi s-a năzărit... de chior ce eşti. Aiurezi!
― Nu, nu mi s-a năzărit! Şi, deşi stăteam deoparte, am văzut tot, tot; de la fereastră ăr fi fost într-adevăr greu să disting hîrtia, asta aşa este - dar eu ştiam, ştiam precis că era o suta, fiindcă atunci când i-ai dat Sofiei Semionovna zece ruble ― am văzut ― ai luat de pe masa şi o suta (asta am văzut, fiindcă în clipă aceea eram aproape şi fiindcă tocmai îmi venise o idee, n-am uitat ca o ai în mână). Ai împăturit-o şi ai ţinuţ-o strîns în pumn tot timpul. Apoi am uitat de ea, dar, când te-ai ridicat de la măsă, ai mutat hîrtia din mână dreaptă în cea stingă şi ai fost cât pe aci s-o scapi jos; atunci din nou mi-am adus aminte de ea, fiindcă iar mi-a venit aceeaşi idee, şi anume că vrei să faci o binefacere, ascunzîndu-te de mine. Puteţi să vă închipuiţi cu ce atenţie am urmărit tot ce a fost mai departe şi am văzut, am văzut cum ai reuşit să-i vîri banii în buzunar! Am văzut cu ochii mei, sunt gata să depun jurămînt.
Lebeziatnikov se sufoca. Din toate părţile se auzeau fel de fel de exclamaţii, care arătau mai ales mirarea; dar unele sunau ameninţătoare. Toată lumea se înghesuia în jurul lui Piotr Petrovici. Katerina Ivanovna se repezi la Lebeziatnikov.
― Andrei Semionovici! Am avut o părere greşită despre dumneata! Apăr-o! Dumneata singur eşti de partea ei! Dumnezeu te-a trimis să aperi o orfană, Andrei Semionovici, dragul meu, tătuţă!
Şi Kăterina Ivanovna, aproape în neştire, se aruncă în genunchi în faţa lui.
― Prostii! zbieră, turbînd de furie, Lujin. Spui prostii, domnul meu. „Am uitat, mi-ăm adus aminte, am uitat", ce-i asta'.'! Prin urmare, i-am strecurat-o dinadins? Pentru ce? Cu ce scop? Ce aş putea avea comun cu această...
― Pentru ce? Uite asta n-o înţeleg nici eu, dar ceea ce am povestit e un fapt real! Riguros exact! Sunt atât de sigur, om ticălos şi criminal ce eşti, încât îmi amintesc că, în legătură cu gestul dumi-tale, mă întrebam, în timp ce îţi strîngeam mână şi te felicităm: pentru ce anume i-ai pus banii în buzunar în ascuns? Adică de ce tocmai în ascuns? Numai pentru că ai vrut să tăinuieşti de mine gestul acesta, ştiind că eu am altă părere şi reneg binefacerile particulare, care nu vindeca nimic radical? Şi am hotărît că ţi-a fost ruşine de mine sa dai sume atât de mari şi, în afară de aceasta, m-am gîndit că poate ai vrut să-i faci o surpriza, s-o uimeşti când va găsi în buzunar o suta de ruble. (Fiindcă ştiu bine că unor filantropi le place grozav să-şi înflorească astfel binefacerile.) Apoi m-am gîndit, de asemenea, că vrei s-o pui la încercare, adică să vezi dacă, găsind bănii, ăre să vină să-ţi mulţumească sau nu! Apoi, că vrei să eviţi recunoştinţa după preceptul că... mână dreaptă... să nu ştie... ei, cum se spune... Pe scurt, mi-au venit atâtea idei, că am hotărît să le cântăresc pe toate măi tîrziu, şi totuşi, am socotit că ar fi nedelicat să spun că-ţi cunosc secretul. Totuşi, pe loc m-am gîndit că Sofia Semionovna, pînă să observe că are banii în buzunar, ar putea, te pomeneşti, să-i piarda; tocmai de aceea m-am decis să vin aici, s-o chem ăfară şi s-o informez că i-ai pus în buzunar suta de ruble. în drum, am intrat mai întîi în odaie la doamnele Kobîleatnikov ca să le duc „Concluziile generale ăle metodei pozitive" şi să le recomand în mod special articolul lui Piderit (ca şi pe al lui Wagner, de altfel); apoi am intrat aici şi am auzit întreaga poveste! Spune şi dumneata, aş fi putut oare să mă gîndesc la toate acestea şi să reflectez asupra tuturor acestor probleme, daca n-aş fi văzut cu ochii mei că i-ai vîrît suta de ruble in buzunar?
Când Andrei Semionovici îşi încheie discursul printr-o concluzie atât de logica, era grozav de obosit şi sudoarea îi curgea şiroaie de pe frunte. Căci, vai, el nici în ruseşte nu ştia să se exprime ca lumea (măcar că nu cunoştea nici o altă limbă), aşa că era cu totul epuizat şi chiar slabit de efortul său oratoric. Cu toate acestea, discursul făcu o impresie extraordinară asupra celor de faţa. Vorbise cu atâta însufleţire, cu ătîta convingere, încât toată lumea îl crezu. Piotr Petrovici simţi că sta prost.
― Ce-mi pasă mie dacă ţi-ău venit său nu ţi-ău venit în minte întrebări tîmpite? strigă el. Ele nu dovedesc nimic! Toate acestea puteau să ţi se năzără în somn, şi ătîta tot! Eu îţi spun că dumneata minţi! Minţi şi mă calomniezi, fiindcă ţi-e necaz pe mine, şi ţi-e necaz fiindcă n-am fost de acord cu propunerile dumităle sociale liber-cugetătoăre şi ăntireligioăse, astă este!
Dar acest subterfugiu nu-i aduse nici un folos. Dimpotrivă, din toate părţile răsunară exclamaţii indignate.
― Ah, asta ai găsit sa răspunzi! strigă Lebeziătnikov. Slab argument! Cheamă poliţia, am să depun jurămînţul! Un singur lucru nu pricep: ce te-ă îndemnat să săvîrseşti o faptă atât de josnică? O, om ticălos şi de nimic!
― Eu pot să explic ce l-a îndemnat să săvîrşească această faptă mîrşavă, şi, daca va fi nevoie, am să jur şi eu! rosti, în sfîrşit, cu glas hotărît Raskolnikov, făcând un pas înainte.
Părea foarte liniştit şi dîrz. Numai privindu-l toată lumea îşi dadu seama că el ştie într-adevăr despre ce este vorba şi că s-ă ajuns, în sfîrşit, la dezlegarea enigmei.
― Acum înţeleg tot, urmă Raskolnikov, vorbind de-ă dreptul lui Lebeziătnikov. De la bun început, am bănuit că la mijloc este o înscenare mîrşavă; am bănuit acest lucru, fiindcă numai mie îmi sunt cunoscute anumite împrejurări pe care am să vi le dezvaluiesc şi dumneavoastră numaidecât şi care pun lucrurile în adevărata lor lumină. Iăr dumneata, Andrei Semionovici, cu preţioasa dumităle mărturie, mi-ai lamurit definitiv cazul. Rog pe toată lumea să asculte cu atenţie! Acest om (arăta spre Lujin) a petit de curând o domnişoară, şi anume pe sora mea, Avdotia Romanovna Raskol-nikovă. Dar, la sosirea lui în Petersburg, acum trei zile, cu ocazia primei noastre întîlniri, s-a certat cu mine şi l-am dat afară din căsă de faţă cu doi martori. Acest om este furios... Acum trei zile eu nu ştiam că el sade aici la dumneata, Andrei Semionovici, şi că deci în ziuă certei noastre, adică acum trei zile, a fost martor când, din prietenie pentru răposatul domn Marmeladov, i-am dat soţiei acestuia o sumă de băni pentru înmormîntăre. El a scris imediat un bilet mamei mele şi a informat-o ca am dat toţi banii, nu Kăterinei Ivănovna, ci Sofiei Semionovna şi, totodată, a pomenit în termenii cei mai mîrşăvi despre... Sofia Semionovna, adică lasînd a se înţelege că relaţiile mele cu ea ar fi foarte intime. Toate acestea el le-a făcut, după cum va daţi seama, cu scopul de a mă face sa mă cert cu mama şi cu sora mea, strecurând în mintea lor ideeă că eu arunc, ducând o viaţă desfrînată, ultimii băni cu care ele încearcă să-mi vină în ajutor. Aseară, de faţă cu mama şi sora mea, şi în prezenţa lui, am restabilit adevărul, dovedind că am dat banii Kăterinei Ivănovna pentru înmormîntăre, şi nu Sofiei Semionovna şi ca, acum trei zile, nici n-o cunoşteam şi nici măcar n-o văzusem la faţă pe Sofia Semionovna. Totodată, am adaugat că el, adică Piotr Petrovici Lujin, cu toate ifosele lui, nu face nici cât degetul cel mic al Sofiei Semionovna, despre care vorbeşte atât de urît. Iar la întrebarea lui, dacă aş aşeza-o pe Sofia Semionovna alaturi de sora mea, i-am răspuns ca am şi făcut acest lucru în ziuă aceea. Furios că mamă şi sora nu vor să deă crezare clevetirilor lui şi s-o rupă cu mine, el şi-a pierdut cumpătul şi le-a spus fel de fel de obrăznicii. S-a produs ruptura definitivă şi el a fost dat afară din căsă. Toate acestea s-au petrecut ieri seară. Acum vă rog să fiţi cât se poate de atenţi: închipuiţi-vă ca ar fi reuşit să dovedească că Sofia Semionovna este o hoaţă; în căzui acesta, el, în primul rând, ar fi dovedit surorii şi mamei mele că bănuielile lui au fost întemeiate; că s-ă supărat pe bună dreptate când am aşezat-o pe Sofia Semionovna alaturi de sora mea; că, atacându-mă pe mine, apără onoarea surorii mele, adică ă logodnicei lui. Pe scurt, era un mijloc de a face să mă cert cu familia mea şi de ă-şi recăpăta bunăvoinţă. Şi, totodată, se răzbună şi pe mine, fiind îndreptăţit să creada că onoarea şi liniştea Sofiei Semionovna nu-mi sunt indiferente. Iată socoteala ce şi-o făcuse! Iată cum înţeleg eu situaţia! Acesta este motivul şi altul nu poate fi! Raskolnikov isprăvi cuvintarea aşa, sau aproape aşa, întrerupt mereu de exclamaţiile celor care-l ascultau, de altfel, cu multa atenţie. Dar cu toate întreruperile, rostise toate acestea răspicat, liniştit, limpede şi hotărît. Glasul lui vibrant, tonul convins şi faţa severa mişcară profund auditoriul.
― Aşa, aşa, aşa este! confirma, entuziasmat, Lebeziatnikov. Trebuie sa fie cum spui dumneata, fiindcă de îndată ce Sofia Semionovna a intrat în odaie la noi, el m-a întrebat dacă sunteţi aici? Dacă nu v-am văzut printre musafirii Katerinei Ivanovna? Pentru aceasta m-a luat deoparte, m-a dus la fereastră şi m-a întrebat în şoapta. Prin urmare, avea absoluta nevoie să fiţi aici! Aşa, aşa este!
Lujin tăcea, zîmbind dispreţuitor. Era însă foarte palid. Părea că se gîndeşte cum să scape din încurcătură. Poate că ar fi lasat cu multa placere totul balta şi ar fi plecat, dar în clipa aceea îi era cu neputinţa; ar fi însemnat sa mărturisească deschis că învinuirile ce i se aduceau erau drepte şi că el o calomniase pe Sofia Semionovna. în afară de aceasta, şi cei de faţă, cam afumaţi, se agitau prea tare. Ofiţerul de intendenţa, de pilda, deşi nu pricepuse mare lucru, ţipa mai tare decât toţi şi propunea unele masuri destul de neplacute pentru Piotr Petrovici. De altminteri, se aflau între cei prezenţi şi oameni absolut treji, care se adunaseră de prin alte camere. Cei trei polonezi, grozav de înfierbîntaţi, îi strigau întruna panie 1aidak şi, totodată, proferau ameninţări în limba poloneza. Sonia asculta cu încordare, dar părea că nu pricepe, ca şi cum abia s-ar fi trezit dintr-un leşin. Ea nu-şi lua ochii de la Raskolnikov, simţind că era singurul ei apărător. Katerina Ivanovna respira greu, horcăit, şi părea groaznic de istovită. Figura cea mai stupida o făcea Amalia Ivanovna, care stătea cu gura căscată şi nu pricepea nimic; vedea numai că Piotr Petrovici fusese prins cu mîţa în sac. Raskolnikov ceru din nou cuvîntul, dar era larmă prea mare şi nimeni nu-l auzi, toţi se înghesuiau în jurul lui Lujin, ţipînd, înjurând şi ameninţînd. Piotr Petrovici însă nu se sperie. Văzînd că încercarea de a o învinui pe Sonia căzuse cu desăvîrşire, el recurse la obrăznicie.
― Daţi-mi voie, domnilor, daţi-mi voie; nu va înghesuiţi, lasaţi-ma sa trec! spunea el, încercând să se strecoare afara din mulţime. Şi vă rog să nu mă ameninţaţi; va rog să credeţi că eu nu mă sperii pentru atâta lucru, nu-s laş din fire, chiar dimpotrivă, iar dumneavoastră, domnilor, o să răspundeţi, fiindcă, prin violenţa, aţi acoperit un caz penal. Hoaţa a fost descoperită mai mult decât de ajuns şi eu am s-o reclam. Judecătorii sunt oameni luminaţi... şi nu sunt beţi; ei n-au să dea crezare unor atei notorii, unor instigatori şi liber-cugetători care, din răzbunare personala, aruncă vina pe mine, fapt pe care în prostia lor l-au recunoscut chiar ei... Daţi-mi voie!
― Nu mai pot sta în aceeaşi odaie cu dumneata; te rog să te muţi de la mine numaidecât, între noi totul s-a sfîrşit! Şi când mă gîndesc că mi-am dat osteneala ca să-i expun... doua săptămîni în şir...
― Păi chiar eu ţi-am spus adineauri, Andrei Semionovici, că mă mut, şi dumneata ai încercat să mă reţii; acum nu pot să adaug decât că eşti un prost. îţi doresc să-ţi vindeci capul şi ochii chiori. Daţi-mi voie să trec, domnilor!
Încercă să-şi croiască drum; dar ofiţerul de la intendenţa nu avea nici un chef să-l lase să scape numai cu ocările primite: el apucă de pe masă un pahar, îşi făcu vînt şi-l arunca în capul lui Piotr Petrovici; dar paharul nimeri drept în Amalia Ivanovna. Femeia urla cât o ţinea gura, iar ofiţerul, pe care efortul îl făcuse să-şi piarda echilibrul, se prăbuşi greoi sub masa. Piotr Petrovici se retrase la el în odaie şi peste o jumătate de ceas părăsi casa. Sonia, sfioasă din fire, ştia de mult că putea fi nimicită mai uşor decât oricare alta şi că, desigur, de jignit putea s-o jignească oricine, fără să fie pedepsit. Totuşi, pînă în clipa aceea, îşi închipuise că va putea într-un fel sau altul să se ferească de răutatea oamenilor prin prudenţă, blîndeţe şi supunere faţă de toţi şi de fiecare în parte. Dezamăgirea era prea cruda. Ea, de bună seamă, putea să îndure şi ăsta, cu răbdare şi fără să cîrtească, dar prima clipa fu din cale-afară de grea. Deşi nevinovăţia ei biruise calomnia şi fusese deplin reabilitata, după ce trecu prima spaimă şi, ieşind din încremenire, fu în stare să înţeleagă cum stau lucrurile, sentimentul lipsei sale de apărare şi al vieţii ei obidite îi strînse chinuitor inima. Izbucni într-un plîns nervos. Apoi, nemaiputînd îndura, se repezi afară din odaie şi alergă acaşă. Asta se petrecu aproape imediat după plecarea lui Lujin. Amalia Ivanovna, în urma loviturii cu paharul pe care o primise faţă de toata lumea care rîdea în hohote, îşi pierdu şi ea cu desăvîrşire orice răbdare şi, zbierând ascuţit, se năpusti ca o turbată asupra Katerinei Ivanovna, socotind că numai dînsa purta toată vina.
― Afar din cas! Acum! Marş!
Şi, cu aceste cuvinte, ea începu sa apuce tot ce-i cădea sub mînă din lucrurile Katerinei Ivanovna şi să le arunce pe jos. Şi aşa zdrobită, aproape leşinată, palida şi gîfîind, Katerina Ivanovna sări din păt (unde căzuse, istovită) şi se repezi la Amalia Ivanovna. Dar lupta era prea inegala. Amalia Ivanovna o respinse ca pe un fulg.
― Cum! Nu este de ajuns că am fost calomniată atât de necruţător; această creatură tot pe mine mă da afară?! Cum?!Qp. ziuă înmormîntării soţului meu sunt alungată din casă şi, după ce ş-a ospătat la mine, mă alungă în strada cu orfanii! Unde să mă duc? strigă, plîngînd şi înăbuşindu-se, biata femeie. Doamne! răcni ea deodată, cu ochii scânteietori. Oare nu există dreptate pe lumea astă!? Pe cine aperi tu, dacă nu pe noi, orfanii? Dar o să vedem noi! Există pe lume judecată şi dreptate, există, am s-o găsesc! Stai, aşteaptă puţin, creatură fără inimă! Polecikă, rămîi cu copiii, mă întorc numaidecât! Aşteptaţi-mă, fie şi în strada. O să vedem noi dacă este o dreptate în lumea astă!
Şi, aruncându-şi pe cap şalul acela verde de stofă subţire despre care pomenise în istorisirea lui răposatul Marmeladov, Katerina Ivanovna îşi croi drum prin mulţimea îngrămădită a chiriaşilor beţi, care tot se mai înghesuiau în odaie, şi alergă în strada, plîngînd cu hohote, sperând că vă găsi undeva pe loc şi cu orice preţ dreptatea. Polecikă, îngrozită, se piti cu copiii într-un colţ, pe lada, unde rămase s-o aştepte pe mamă-sa, îmbrăţişîndu-i, tremurătoare, pe cei doi frăţiori măi mici. Amalia Ivanovna umbla de colo pînă colo, urlînd de furie, azvîrlind pe jos tot ce-i cădea în mînă. Chiriaşii făceau scandal, strigau fiecare ce-i trecea prin cap, unii comentau cele întîmplate, alţii se certau şi se înjurau, alţii cântau...
 „E timpul să plec şi eu! se gîndi Raskolnikov. Ei, sa vedem, Sofia Semionovna, ce ai să zici acum?!" Şi el porni la Sonia.

Capitolul IV

Raskolnikov pledase cu putere şi căldură pentru Sonia împotriva lui Lujin, cu toată groaza şi suferinţa care-i copleşeau sufletul. Afara de sincera lui pornire de a o apăra pe Soniă, el prinsese cu bucurie prilejul de a scăpă câteva clipe de gîndurile care-l chinui-seră toata dimineaţa şi pe care nu le mai putea îndura. Pe de altă parte, îl neliniştea mereu gîndul întîlnirii pe care avea s-o aibă cu Sonia şi, în unele momente, chiar îl speria: trebuia să-i spună cine a ucis-o pe Lizaveta şi, presimţind cât de grea va fi pentru el această mărturisire, şe străduia să nu se gîndească la eă. Şi de aceea, când exclamase, ieşind de la Katerina Ivanovna: „Ei, să vedem, Sofia Semionovna, ce ai şă zici acum?!" această sfidare o aruncase, fiind încă probabil surescitat de luptă şi înfierbîntat de victoria obţinută asupra lui Lujin. Dar, lucru ciudat, când ajunsese la locuinţa lui Kapernaumov, toată încrederea îi pieri deodată şi i şe făcu frică. Se opri, nehotărît, în faţa uşii, întrebîndu-se: „Trebuie oare să-i spun cine ă ucis-o pe Lizaveta?" întrebarea era stranie, fiindcă simţi, chiar în aceeaşi clipă, nu numai că nu se putea să nu-i spună, dar nici măcar să mai întîrzie un singur minut. Nu ştia încă de ce acest lucru era imposibil; presimţea numai aceasta imposibilitate si îl copleşi senzaţia dureroasa a slabiciunii lui făţă de această necesitate. Ca să nu se mai gîndească şi să nu măi sufere, deschise iute uşa şi, din prag, se uită la Sonia. Fata şedea cu coatele pe maşă, cu faţa ascunsa în palme, dar, zărindu-l, se scula de îndată şi porni în întîmpinărea lui, de parcă l-ăr fi aşteptat.
― Ce s-ar fi întîmplat cu mine dacă nu erai dumneata? rosti ea în pripă, în timp ce el intra în odaie.
Se vedea bine că se gîndea numai la binele pe care i-l făcuse şi era grăbită să-i mulţumească: pentru asta îl aşteptase.
Raskolnikov se apropie de masă şi se aşeză pe scaunul de pe care tocmai se sculase Sonia. Ea se opri la doi paşi, exact aşa cum făcuse cu o zi mai înainte.
― Ei, Sonia, zise el, şi simţi deodată că glasul îi tremura, ai văzut că toata povestea se întemeia pe „poziţia dumitale socială şi deprinderile care decurg din ea"? Ai înţeles adineauri acest lucru?
Pe chipul ei se oglindi suferinţa.
― Numai să nu-mi mai vorbeşti ca ieri! îl întrerupse ea. Te rog, nu reîncepe. Şi aşa sînt destul de chinuită... Şi se grăbi să zîmbească, speriată că dojana ei ar putea să-l supere. Am făcut o prostie că am plecat. Ce-i pe acolo? Tocmai mă gîndeam să mă duc, dar am aşteptat... să vii dumneata.
El îi povesti cum Amalia Ivanovna vrea să-i dea afară din casă şi cum Katerina Ivanovna alergase nu ştia unde „să caute dreptate".
― Vai, Doamne! sări Sonia. Să mergem cât mai repede... 
Şi ea îşi apucă măntăluţa.
― Mereu acelaşi lucru! exclamă el, iritat. Nu te gîndeşti decât la ei! Rămîi niţel cu mine.
― Şi... Katerina Ivanovna?
― Katerina Ivanovna, de vreme ce a fugit de acasă, are să vină fără îndoiala la dumneata, urmă el, bodogănind. Daca nu te găseşte, tot dumneata ai să fii de vină...
Copleşită de o chinuitoare descumpănire, Sonia se aşeză pe scaun. Raskolnikov tăcea cu ochii în pămînt, preocupat de gîndurile lui.
― Să zicem că Lujin n-a vrut acum sa meargă până la capăt, începu el fără să se uite la Sonia. Dar dacă ar fi vrut sau i-ar fi convenit lui să te aresteze şi nu ne-am fi nimerit, Lebeziatnikov şi cu mine acolo, te-ar fi băgat la închisoare. Nu-i aşa?
― Da... răspunse ea cu glasul stins. Da! repetă ea, distrată şi neliniştită.
― Şi doar se putea foarte bine să nu fi fost acolo! Lebeziatnikov a venit şi el numai din întîmplare.
Sonia tăcea.
― Dacă te băga la închisoare, ce s-ar fi întîmplat atunci? Îţi aminteşti ce ţi-am spus ieri?
Ea nu răspunse nici de dată asta. Raskolnikov aştepta.
― Credeam ca iarăşi ai să strigi: „Nu vorbi despre asta, încetează!" spuse el, rîzînd cam forţat. Iarăşi tăcere? întreba el peste o clipa. Totuşi, trebuie şă vorbim despre ceva. Şi pe mine tocmai mă interesează cum ai rezolva dumneata o anumită „problemă", cum spunea Lebeziatnikov (părea că începe să se încurce). Nu, hai să vorbim serios. Inchipuieşte-ţi, Sonia, ca ăi fi cunoscut de mai înainte toate intenţiile lui Lujin, ca ai fi ştiut (absolut sigur) că, datorită lui, Katerina Ivanovna şi copiii se vor prăpădi; şi dumneata pe deasupra (fiindcă dumneata te socoteşti totdeauna ca neavînd nici o importanţa, de aceea am zis pe deasupra). Cu Polecika s-ăr întîmpla întocmai ce s-a întîmplat cu dumneata... fiindcă pentru eă nu exista altă cale. Şi aşa, dacă toate acestea ar fi fost lasate la alegerea dumitale, adică dumneata să hotărăşti: să trăiască Lujin şi şă comită tot felul de mîrşăvii, iar Katerina Ivanovna să moara, ori sa moară Lujin şi şă scape Katerina Ivanovna cu ai ei? Ce-ai fi hotărît? Te întreb.
Sonia îl privi neliniştită; ceva ciudat se desprindea din cuvintele acestea şovăitoare, ocolite.
― Presimţeam că o să mă întrebi ceva de felul asta, zise ea, privindu-l cercetător.
― Se poate; totuşi, ce-ai fi hotărît?
― De ce mă întrebi dumneata despre nişte lucruri care n-au cum să se întîmple? răspunse în sila Sonia.
― Prin urmare, este mai bine ca Lujin să trăiască şi să facă ticăloşii! Nici atâta lucru n-ai îndrăznit să hotărăşti?
― Pai mie nu-mi este dat sa cunosc voinţa Domnului... Pentru ce mă întrebi ce aş face într-un caz care nu şe poate întîmpla? La ce bun întrebările astea fără rost? Cum s-ăr putea face ca viaţa cuiva să atîrne de hotărîrea mea? Şi cine m-a pus judecător peste viaţa şi moartea oamenilor?
― Fireşte, daca este voinţa lui Dumnezeu la mijloc, n-ai ce-i face, ripostă el ursuz.
― Mai bine mi-ai spune dumneata deschis ce vrei să-mi spui! strigă Sonia, îndurerata. Iarăşi aduci vorba despre ceva ce nu înţeleg... Sau ai venit numai ca să mă chinuieşti?!
Ea nu se măi putu stăpîni şi izbucni într-un plîns amar. Raskolnikov o privea îndurerat, posomorit. Aşa se scurseră vreo cinci minute.
― Ai dreptate, Sonia, zise el domolit. Se schimbase deodată; tonul lui prefăcut-obraznic, sfidator, pierise. Glasul îi suna stins. Ţi-am spus ieri că n-am să vin să cerşesc iertare, şi totuşi aproape cu asta am început... Am vorbit despre Lujin şi despre Dumnezeu... ca să cer iertare, Sonia...
Voi să zîmbească, dar ceva neputincios şi trist se oglindi în acest zîmbet palid. îşi plecă fruntea şi-şi ascunse faţa în palme.
Şi deodată un sentiment ciudat, neaşteptat, de ură faţă de Sonia i şe trezi în suflet. Speriat şi mirat de acest lucru, el îşi ridica ochii şi o privi, dar întîlni privirea ei îngrijorată, plină de durere şi ura lui pieri ca o nălucă. Era altceva, luase un sentiment drept altul. Asta însemna numai că soşişe clipa grea.
Îşi ascunse din nou faţa în palme şi-şi înclină capul. Păli deodată, se scula, o privi pe Sonia şi, fără să spună un cuvînt, se muta maşinal pe patul ei.
Raskolnikov avea exact aceeaşi impresie ca atunci când stătuse în spatele bătrînei, cu toporul scos din laţ, dîndu-şi seama că „nu mai era nici o clipă de pierdut".
― Ce-i cu dumneata? întreba Sonia, speriată.
Dar el nu putea sa vorbească. îşi închipuise cu totul, cu totul altfel felul în care îi va mărturisi tot, şi nu pricepea ce şe petrecea acum cu el. Eă se apropie încet, se aşeza alaturi, pe pat, şi aştepta fără să-şi ia ochii de la el. Inima îi bătea când îngrozitor de tare, când şe oprea de tot. Situaţia era de neîndurat: el îşi întoarse spre dânsa faţa palida ca de mort; buzele i se strîmbau neputincioase în sforţarea lor de a rosti cuvîntul. Sonia fu cuprinsa de groaza.
― Ce-i cu dumneata? repeta ea, depărtîndu-se uşor.
― Nu-i nimic, Sonia. Nu te speria... Fleacuri! Adevărat, daca ar fi sa judecăm ― nu-s decât fleacuri, murmură el ca un om în delir, care nu-şi da seama ce spune. Pentru ce am venit să te chinuiesc? adaugă el deodată, privind-o. Da, pentru ce? îmi pun necontenit aceasta întrebare, Sonia...
Poate că îşi pusese aceasta întrebare acum un sfert de oră, dar acum se simţea atât de slabit, că abia mai ştia ce spune şi tremura întruna din tot trupul...
― Vai, cât suferi! rosti ea, privindu-l cu mila.
― Nu-i nimic! Uite, ce este, Sonia (şi un zîmbet palid şi neputincios îi flutură câteva clipe pe buze), îţi aminteşti ce am vrut şă-ţi spun ieri? Sonia aştepta, neliniştită. Plecând, ţi-am spus că poate îmi iau rămas bun de la tine pentru totdeauna, dar că, dacă vin astăzi, am să-ţi spun... cine ă ucis-o pe Lizăveta. Ea începu deodată să tremure. Acum am venit să-ţi spun...
― Aşadar, ieri ai vorbit serios... şopti ea cu greu, dar se dezmetici numaidecât şi întreba: Dar de unde ştii?
Respira greu. Obrazul ei se făceă tot mai palid.
― Ştiu.
Ea tăcu o clipă.
― L-au găsit pe acela? întrebă eă, sfioasă.
―Nu.
― Atunci cum poţi şti asta? întrebă ea cu glasul stins, după câtevă clipe de tăcere.
El se întoarse spre ea şi o privi ţintă, cu o ciudată neclintire.
― Ghiceşte, rosti cu acelaşi zîmbet strîmb şi neputincios. Ea tresări ca biciuita de un vînt rece.
― Dar de ce... de ce... mă... sperii... aşa? rosti, zîmbind ca un copil mic.
― Daca ştiu... înseamnă că sunt bun prieten cu el, urmă Raskolnikov cu privirile pironite asupra ei, nemaiputînd să-şi ia ochii de la ea, el... n-a vrut... s-o ucida pe Lizăveta... a ucis-o... întîmplator... El voia s-o ucida pe batrînă... când era singură... şi s-a dus la ea... Dar atunci a intrat Lizaveta... Şi el era acolo... şi... a ucis-o.
Se scurse încă un minut de groaza. Amîndoi se priveau în ochi.
― Va să zică nu poţi să ghiceşti? întreba el cu senzaţia cu care s-ar fi aruncat din turla unei biserici.
― N-nu, şopti abia auzit Sonia.
― Caută bine.
Şi de îndată ce rosti aceste cuvinte, o senzaţie pe care o mai cunoscuse o data îi îngheţă inima; se uita la Sonia şi-i păru deodată că vede pe faţa ei expresia Lizavetei, cum i se întipărise în minte, în timp ce se apropia cu toporul, iar ea se dadea înapoi, spre perete, cu o mînă întinsă înainte şi o spaimă copilarească în obraz, întocmai cum fac copiii mici când încep sa se sperie şi, gata să plîngă, cu minutele întinse, se dau înapoi şi-şi aţintesc ochii speriaţi, neclintiţi, asupra lucrului care-i îngrozeşte. Sonia de asemenea îl privi câtva timp neputincioasă, cu spaimă; apoi ridică şi ea mână stingă, propti uşor degetele în pieptul lui şi se ridică încet din pat, depărtîndu-se tot mai mult, fără a înceta de a-l privi ţintă. Groaza ei trecu şi în el; aceeaşi privire şi aproape cu acelaşi zîmbet, copilaresc.
― Ai ghicit? şopti el, în sfîrşit.
― Doamne! striga Sonia şi se prăbuşi fără putere pe pat cu faţa în perna.
Dar peste o clipă se ridică brusc, se apropie iute de el, îl apucă de mîini şi, strîngîndu-le ţăre, ca într-un cleşte, cu degetele ei subţiri, îşi pironi ochii într-ai lui într-o privire lungă. Caută cu disperare să prinda măcar o umbră de speranţa. Dar nu mai era nici una; nu ramînea nici o îndoiala; eră aşa! Mai tîrziu, când îşi amintea aceasta clipa, i se părea ciudat şi neverosimil: cum îşi daduse seama aşa, dintr-o dată, ca nu exista nici o îndoiala? Nu putea spune că presimţise ceva de felul acesta. Şi cu toate acestea, de îndată ce el îi spusese, i se păru ca într-adevăr ea presimţise de mult asta.
― Ajunge, Sonia! Nu mă chinui! se rugă el îndurerat.
Nu astfel se gîndise el că-i va destăinui fapta lui, ci cu totul altfel.
Ca în neştire, Sonia sări de pe pat şi, frîngîndu-şi mîinile, ajunse în mijlocul camerei, apoi se întoarse repede şi se aşeza din nou lingă el, aproape ătingîndu-l cu umărul. Peste o clipă se cutremura, scoase un ţipat şi, fără să ştie nici ea de ce, se arunca în genunchi în faţa lui.
― Ce ai făcut, ce ai făcut cu tine? striga, disperata, şi, ridicându-se, se arunca de gîtul lui şi-l strînse tare în braţe.
Raskolnikov se trase deoparte şi o privi cu un zîmbet trist.
― Ciudată eşti tu, Sonia; mă îmbrăţişezi şi mă săruţi după ce ţi-am spus asta. Tu nu-ţi dai seama ce faci.
― Nu, acum nu este pe lume un om mai nefericit ca tine! striga ea, cutremurată de mila, fără să-i auda observaţia, şi izbucni într-un plîns nervos.
Un sentiment pe care nu-l mai cunoscuse de mult îi cuprinse ca un val inima, muind-o. El nu se împotrivi: două lacrimi i se iviră în ochi şi rămaseră atîrnate de gene.
― Prin urmare, n-ai sa mă părăseşti, Sonia? întrebă el, privind-o aproape cu nădejde.
― Nu, nu; niciodată şi nicăieri! exclama ea. Am să te urmez peste tot, pretutindeni! O, Doamne!... Vai, nefericita de mine!... De ce, de ce nu te-am cunoscut mai devreme? De ce n-ai venit mai înainte? O, Doamne!
― Am venit acum.
― Acum! O, ce-i de făcut acum?... împreună, împreună! repetă ea în neştire, cuprinzîndu-l din nou în braţe. Am să te urmez la ocnă!
El se cutremură, acelaşi zîmbet plin de ura şi aproape trufaş îi răsări pe buze.
― Poate că eu n-am încă de gînd să mă duc la ocnă, Sonia, zise el.
Sonia îşi întoarse iute ochii spre el.
După primul cuvînt de mila pătimaşă şi chinuitoare, gîndul înfiorător al asasinatului o îngheţa din nou. Tonul schimbat al glasului îi aminti ca acest om era un ucigaş. îl privea, uimită. Nu ştia încă nimic, nu ştia nici pentru ce, nici cum, nici de ce o făcuse. Acum toate aceste întrebări răsăriseră dintr-o data în mintea ei. Şi ea se îndoi din nou: ,,E1 ― un ucigaş! Oare este cu putinţă una ca asta?"
― Nu, nu-i adevărat! Unde mă găsesc? zise ea, profund nedumerita, ca şi cum n-ar fi fost treaza de-a binelea. Cum ai putut dumneata, aşa cum eşti... cum te-ai putut hotărî la aşa ceva?... Şi de ce?
― Ca sa jefuiesc. încetează, Sonia! răspunse el, obosit şi parcă înciudat.
Sonia ramase înmărmurită, dar deodată striga:
― Erai flamînd! Ai vrut... ca s-o ajuţi pe mama? Da?
― Nu, Sonia, nu, şopti el, întorcându-se şi lasîndu-şi capul în piept. N-am fost chiar atât de flamînd... am vrut într-adevăr s-o ajut pe mamă, dar... nici astă nu este tot adevărul... nu mă chinui, Sonia!
Fată îşi împreună brusc mîinile.
― Se poate, se poate sa fie acest lucru adevărat? Doamne, este cu putinţa? Cine ar putea să creada?... Cum, ai ucis ca să jefuieşti, dumneata, care ţi-ai dat ultimul ban pentru alţii? Vai!... strigă ea deodată. Banii, banii pe care i-ai dat Katerinei Ivanovna... banii aceia... Doamne, Dumnezeule, să fi fost şi banii aceia...
― Nu, Sonia, o întrerupse el grăbit, n-ău fost bănii aceia, linişteşte-te! Erau banii pe care mi i-a trimis mama, printr-un negustor, i-am primit pe când eram bolnav şi i-am dat în aceeaşi zi... Razumihin a văzut... chiar el i-a primit în locul meu... erau banii mei, ai mei personali, cu adevărat ai mei.
Sonia îl asculta, nedumerită, şi se străduia să înţeleagă ceva.
― Iar bănii ceilalţi... de altminteri, nici nu ştiu măcăr daca erau bani, adaugă el încet, ca dus pe gînduri, i-am luat atunci de la gît o pungă de piele de antilopă... o pungă plina, doldora... dar nici nu m-am uitat ce era înăuntru; poate n-am avut timp... Cât despre obiecte, nişte butoni şi lanţişoare ― le-am ascuns toate împreuna cu pungă într-o curte străina, din bulevardul V... sub o piatră, a doua zi dimineaţă... Şi acum tot acolo zac...
Sonia îl asculta, înfrigurata.
― Atunci de ce... spui dumneata că ai făcut-o ca să jefuieşti şi totuşi n-ai luat nimic? întreba eă repede, agaţîndu-se de un fir de pai.
― Nu ştiu... nu m-am hotărît încă dacă voi luă sau nu banii aceia, rosti el iarăşi ca dus pe gînduri şi deodată, dezmeticindu-se, zîmbi scurt. Ah, ce poveste stupida ţi-ăm spus, nu?
Pe Soniă o fulgera gîndul: „Nu cumva e nebun?" Dar îl respinse numaidecât; nu, eră altceva. Şi ea nu pricepea, nu înţelegea nimic!
― Ştii, Sonia, zise el cu un fel de însufleţire, ştii ce am să-ţi spun: daca aş fi ucis numai din pricina foamei, urma el, apăsînd pe fiecare cuvînt, şi privirea lui, deşi sinceră, avea ceva enigmatic, aş fi fost... fericit acum! Să ştii! Dar peste o clipă, striga aproape cu deznădejde: Ce-ţi pasa ţie de ce? Ce importanţa ar avea pentru tine daca eu acum aş recunoaşte că am făcut rău? Ce ţi-ar aduce acest triumf prostesc asupra mea? Ah, Sonia, pentru astă am venit eu la tine?
Soniă vru să răspunda, dar tăcu.
― Tocmai de aceea te-am rugat ieri să pleci cu mine, fiindcă numai tu mi-ai rămăs.
― De ce voiai să mă iei cu tine? întreba ea cu sfiala.
― Nu te nelinişti, nu te luam ca să furi şi să ucizi, nu, nu pentru astă, rîse el sarcastic. Suntem două firi diferite... Şi ştii, Sonia, abia acum, în clipa asta, am înţeles de ce te-am rugat ieri să pleci cu mine. Când ţi-am făcut rugămintea asta nici eu nu ştiam către ce năzuiam. Acum ştiu că am venit la tine cu o singura dorinţa: să nu mă părăseşti! N-ai să mă părăseşti, Sonia?
Ea îi strînse tare mână.
― Pentru ce, pentru ce i-am spus, pentru ce i-am destăinuit asta? strigă el peste o clipa, deznădajduit, privind-o cu o durere nesfîrşită. Aştepţi să-ţi explic, Soniă, stai şi aştepţi, văd bine; şi ce-aş putea să-ţi spun? N-ai pricepe nimic şi n-aş face decât să te chinuiesc şi mai mult! Uite, plîngi şi mă îmbrăţişezi din nou, spune, pentru ce mă îmbrăţişezi? Fiindcă n-am avut bărbăţia să îndur şi am venit să-mi arunc povara pe umerii altuia: „Suferă şi tu, ca sa-mi fie mie mai uşor!" Şi poţi tu iubi pe un asemenea ticălos?
― Dar nu te chinuieşti şi tu? strigă Soniă.
Şi din nou acelaşi sentiment îi învălui inima, muind-o pentru o clipă.
― Sonia, sunt rău, să ţii seama de acest lucru: astă explică multe. Am venit fiindcă sunt rău. Exista oameni care n-ar fi făcut-o. Dar eu sunt laş şi... ticălos. Dar... fie! Asta-i altceva... Ar trebui să vorbesc şi nu ştiu cum să încep... Se opri şi se gîndi. Ah, cât de diferiţi suntem! Pentru ce, pentru ce am venit? N-am să mi-o iert niciodată!
― Nu, nu, e bine, e bine că ai venit! spuse repede Sonia. E mai bine să ştiu tot. Mult măi bine!
El o privi, îndurerat.
― De ce să n-o spun? ! făcu el, părea decis dintr-o data. Asta a şi fost, să ştii! Am vrut să fiu un Napoleon şi de aceea am ucis... Acum pricepi?
― Nu, n-nu, şopti naiv şi sfios fătă. Dar... vorbeşte, vorbeşte! Am să înţeleg, am să înţeleg cu sufletul! se ruga ea.
― Ai să înţelegi? Bine, să vedem! Tăcu, adunîndu-şi îndelung gîndurile. Uite despre ce este vorba: într-o zi mi-ăm pus întrebarea -ce s-ar fi întîmplat dacă în locul meu ar fi fost Napoleon şi, ca să-şi înceapă cariera, nu ăr fi avut nici Toulon, nici Egipt, nici trecerea peste Mont-Blanc, ci, în locul tuturor acestor fapte măreţe, ar fi fost pus în faţa înfăptuirii unui omor, să ucida o oarecare caraghioasa de băbuţă, o cămătăreasă, căreiă să-i fure banii din sipet, ca să-şi asigure carieră, pricepi? Ei, ş-ar fi hotărît el şă facă acest lucru dacă ar fi văzut că nu este nici o ăltă ieşire? Nu l-ar fi oprit gîndul că este o acţiune prea lipsita de măreţie şi... şi criminala? Trebuie sa-ţi spun că această „problemă" m-a chinuit foarte mult timp, aşa că mi-a fost şi ruşine când, în sfîrşit (nu ştiu cum, dintr-o dată), mi-ăm dat seama că nu numai că n-ăr fi şovăit, dar nici nu i-ăr fi trecut prin minte că ar fi o faptă lipsita de măreţie... nici n-ăr fi înţeles de ce şă şovăie. Dacă nu ar fi avut altă cale, ar fi şugrumat-o fără nici un scrupul, fără şă stea la gînduri!... Şi atunci... atunci n-am mai şovăit nici eu... şi am ucis-o... eram acoperit de autoritatea acestui om. Aşa a fost, da, da! îţi vine să rîzi? Da, Soniă, şi ceea ce este şi măi ridicol este că poate tocmai aşa s-au petrecut lucrurile...
Sonia nici nu se gîndea să rîda.
― Mai bine vorbeşte deschis... fără pilde, se rugă ea şi mai sfioasă, abia auzit.
El se întoarse, o privi trist şi o luă de mîini.
― Iar ai dreptate, Sonia. Toate acestea-s fleacuri, vorbe goale! Tu ştii că mama mea nu are mai nimic. Sora mea, din întîmplare, a primit o educaţie bună şi este sortita să pribegească printre străini ca guvernanta. Toate speranţele şi le-au pus în mine. Am intrat la universitate, dar n-am putut să mă întreţin şi m-am văzut silit să-mi întrerup studiile. Şi chiar daca le-aş fi urmat înainte, atunci peste vreo zece-doisprezece ăni (daca aş fi avut noroc), puteam şă sper să ajung învăţător său funcţionar cu o mie de ruble leafă pe ăn... (vorbea ca şi cum ar fi spus o lecţie învăţată pe de rost). Pînă atunci, mama s-ăr fi uscat de griji şi nevoi şi eu tot n-aş fi izbutit să-i alin bătrîneţea, iar sora... sora mea putea s-o păţească şi mai rău! Şi apoi, ce viaţă este asta, să treci pe lîngă toate, să te lipseşti de toate, s-o laşi pe mama ta în nevoi, şă rabzi resemnat, de pilda, jignirea ce i-a fost adusă surorii tale? Şi ca să ajungi la ce? Că, după ce i-ai înmormîntat pe ai tăi, să-ţi iei alte griji - soţie, copii şi să-i laşi şi pe ei după moartea ta fără un ban şi fără o bucată de pîine? Şi... şi atunci am hotărît şă pun mână pe banii bătrînei, şă-i folosesc în primii ani, să mă întreţin la universitate, fără să măi fiu o povară pentru mama, apoi să fac primii paşi în viaţă, fară constrîngere, să-mi alcătuiesc o soartă nouă şi şă pornesc pe acest drum, să fiu independent... Da, şi... şi astă-i tot... Ei, pe bătrînă, fireşte, am făcut rău că am uciş-o şi destul!
Raskolnikov părea ajuns la capătul puterilor şi-şi lasă capul în piept.
― Vai, nu-i asta, nu-i asta! exclama cu durere Sonia. Se poate Oare să... nu, nu-i ăsta, nu a fost aşa!
― Uite, şi tu vezi că nu-i asta!... Şi cu toate acestea am vorbit sincer, ţi-am spus tot adevărul!
― Şi ce adevăr! O, Doamne!
― La urma urmei, n-am ucis decât un păduche, Sonia, un păduche inutil, scîrbos, daunător.
― Păduchele ăstă eră o fiinţa omenească!
― Ştiu şi eu că nu era un păduche, răspunse el, privind-o ciudat. De altfel, ce ţi-am spus n-are nici o noimă, Sonia, adaugă el. E altceva; ai dreptate. Au fost cu totul, cu totul alte cauze care m-au împins!... N-am vorbit de mult cu nimeni, Sonia... Şi acum mă doare rău capul...
Ochii îi străluceau înfriguraţi. Aproape delira, un zîmbet neliniştit îi ratăcea pe buze. Sub starea lui de surescitare străbătea o cumplita oboseala. Sonia îşi dadea seama cât suferă. Şi ei i se învîrtea capul. Vorbea atât de ciudat: parca îi înţelegea cuvintele şi totuşi... „Cum se poate! Cum se poate! O, Doamne!" Şi ea-şi frîngea, disperata, mîinile.
― Nu, Sonia, nu-i asta, începu el deodată, ridicând capul, stîrnit de o nouă şi neaşteptată întorsătură a gîndurilor, nu-i asta! Presupune... mai bine (da! e mai bine), presupune că sunt orgolios, pizmaş, rău, ticălos, că am o fire răzbunătoare şi că, pe deasupra... ei, da, poate sunt predispus la nebunie. (Mai bine totul dintr-o dată! Despre nebunie au vorbit şi ei acum în urma, ştiu!) Ţi-am spus adineauri că nu m-am putut întreţine la facultate. Dar ştii tu că poate, totuşi, aş fi putut să mă întreţin? Mama mi-ar fi trimis ca să achit taxele, iar pentru cizme, haine şi pîine mi-aş fi putut cîştiga singur, cred! Aveam meditaţii platite cu câte cincizeci de copeici. Uită-te la Razumihin, ei munceşte! Dar eram înrăit şi n-am vrut. Da, da, tocmai, eram înrăit. (Este o expresie bună!) Şi m-am ascuns în colţul meu ca un păianjen. Tu ai fost în vizuina mea, ai văzut... Ştii tu, Sonia, că tavanele joase şi odaile strimte înăbuşe mintea şi inima? O, cât de mult am urît vizuina aceea! Şi totuşi nu voiam să ies din ea. Nu voiam să ies din ea. Nu voiam anume! Nu ieşeam zile de-a rândul, nu voiam să muncesc, nici măcar să mănînc, zăceam întruna. Daca Nastasia îmi aducea ceva ― mîncam, daca nu-mi aducea - trecea ziua şi aşa; eram prea înrăit ca sa cer ceva. Noaptea nu aveam lumina, zăceam în întuneric; ar fi trebuit să muncesc ca să-mi cîştig bani de luminări, si eu nu voiam. Renunţasem sa învăţ şi mi-am vîndut cărţile; pe masa mea, pe notiţe şi caiete şi acum e un strat de praf gros de un deget. îmi placea mai bine să zac şi să mă gîndesc. Şi m-am tot gîndit... Şi am visat, am visat lucruri ciudate, fel de fel, dar ce sa mai vorbim despre ele! Apoi a început să mi se năzară că... Nu, n-a fost aşa. Iarăşi nu povestesc aşa cum a fost! Vezi tu, mă întrebam atunci: de ce sunt atât de prost, de ce, daca ceilalţi sunt proşti şi eu ştiu sigur că sunt proşti, nu caut sa fiu mai deştept decât ei? Mai tîrziu, Sonia, am înţeles că, dacă aştepţi ca toata lumea să ăjungă să fie deşteaptă, ar trebui sa aştepţi un timp nesfîrşit... Apoi, am mai înţeles că ăstă nu se vă întîmpla niciodată, că oamenii nu se vor schimba, că nimeni nu va putea să-i transforme şi că degeaba ţi-ai pierde timpul, încercând acest lucru! Da, aşa este. Asta este legea lor... Sonia! Ştiam că acela care are putere, care are mintea şi sufletul tare, acela domneşte peste ceilalţi! Cine cutează mult, acela are dreptate în ochii lor. Cine îi înfrunta şi îi dispreţuieşte, acela ajunge la ei legiuitor, şi cu cât cutează mai mult, cu atât e măi respectat. Aşă a fost totdeauna şi aşa va fi mereu! Trebuie să fii orb ca să nu vezi asta!
Spunând toate acestea, Raskolnikov, deşi se uita la Sonia, nu se mai îngrijea dacă ea înţelege sau nu. Febra îl stăpînea în întregime. Părea cuprins de o exaltare întunecata. (într-adevăr, trecuse prea multa vreme de când nu mai vorbise cu nimeni.) Sonia înţelese că această filozofie lugubră ajunsese credinţa şi legea lui.
― Atunci, Sonia, am înţeles, urmă el, exaltat, că puterea nu se da decât aceluia care îndrăzneşte să se aplece şi s-o ridice. Asta este totul: e de ajuns să cutezi! Mi-a venit atunci în minte o idee, pentru prima oară în viaţa mea, o idee pe care n-o mai întîlnisem niciodată la nimeni înainte! La nimeni! Din ziua când mi-ăm dat seama de acest adevăr, limpede ca lumina zilei, m-am mirat cum nu îndrăznesc oamenii sa treacă peste unele piedici absurde, sa le apuce pur şi simplu de coada şi să le dea deoparte! Şi eu... eu am vrut sa cutez şi am ucis... n-am vrut decât să cutez, Sonia, asta-i cauza!
― Taci, o, taci! strigă Sonia, dînd din mîini. Te-ai depărtat de Dumnezeu şi Dumnezeu te-a lovit, te-a lasat pe mână diavolului!
― Asculta, Sonia, când zăceam în întuneric şi mi se năzăreau toate acestea, diavolul mă inspira? Ce zici?
― Taci! Nu rîde, necredinciosule, nu înţelegi nimic, nimic! O, Doamne! Nu înţelege nimic, nimic!
―Taci, Sonia, eu nu rîd, ştiu ca mă îndemna diavolul. Taci, taci, Sonia! repetă el, sumbru şi stăruitor. Ştiu tot. M-am gîndit la toate acestea, mi le-ăm spus de o mie de ori pe când zăceam acolo, în întuneric... Toate acestea le-am dezbătut cu mine însumi, toate, pînă la cel mai mic amănunt, şi ştiu tot, tot! Ah! Dacă ai şti cât m-a plictisit sofisticăria ăsta! Voiam să uit şi să încep totul de la capăt, să încetez cu argumentele! Ai putea tu să crezi că am pornit ca un zăpăcit, nebuneşte? Am pornit după matură chibzuinţă şi tocmai asta m-a nenorocit! Crezi tu că nu mi-am dat seamă? Când îmi puneam întrebări, de pilda: dacă am dreptul la putere, ştiam perfect că nu am dreptul, prin simplul fapt că-mi puneam întrebarea, său când mă întrebam dacă o făptură omenească este un păduche, ştiam bine că pentru mine nu este, ci este un păduche numai pentru acela căruia nici nu i-ar fi trecut prin minte să-şi pună asemenea întrebări şi care porneşte de-a dreptul, fără să-şi bătă capul cu aceste lucruri... Numai făptui că m-am canonit atâtea zile cu întrebarea: „S-ar fi hotărît Napoleon s-o ucida sau nu?" era de ajuns ca să-mi dovedească limpede că nu sunt Napoleon... Am trecut prin tot chinul sofisticăriei şi am vrut să scap de astă: am vrut să ucid fără cazuistică, să ucid pentru mine, numai pentru mine! N-am vrut să mă mint în privinţa asta nici măcăr pe mine însumi! N-am ucis ca s-o ajut pe mama, astea-s vorbe! N-am ucis, ca, obţinînd mijloace şi putere, să ajung binefăcătorul omenirii. Nu pentru asta! Am ucis, şi atâta tot; am ucis pentru mine şi, în clipa aceea, desigur, îmi era indiferent dacă am şă ajung binefăcătorul omenirii sau am să fiu toată viaţa ca un păianjen care îşi prinde victimele în plasă şi le suge tot sîngele!... N-a fost banul motivul principal când am ucis. Sonia, altceva m-a îndemnat... Acum văd asta. înţelege-mă: dacă ar fi să reîncep, poate n-ăş măi face-o, dar atunci eram împins să aflu, voiam să ştiu, şă-mi dovedesc cât măi repede dacă sunt şi eu păduche ca ceilalţi sau sunt un om în toată puterea cuvîntului. Dacă voi cuteza să mă aplec şi sa ridic de jos puterea? Dacă sunt o făptura tremurătoare sau am dreptul...
― Să ucizi? Dacă ăi dreptul să ucizi? strigă Soniă, împreunîndu-şi palmele.
― E-eh! Sonia! strigă el, iritat; vru să obiecteze ceva, dar se stăpîni, dispreţuitor. Nu mă întrerupe, Sonia! N-am vrut decât să-ţi dovedesc un singur lucru: că diavolul m-a împins atunci să mă duc acolo şi abia după aceea m-a făcut să înţeleg că n-am avut dreptul să fac acel lucru, fiindcă sunt un păduche ca toţi ceilalţi! Şi-a bătut joc de mine şi de aceea am venit acum la tine! Hălal oaspete! Daca n-aş fi fost un păduche, aş fi venit eu la tine? Ascultă: când m-am dus atunci la bătrîna aceea, m-am dus numai să încerc... Să ştii ăstă!
― Şi ai ucis! Ai ucis!
― Dar cum am ucis? Aşă se ucide? Aşa şe duce cineva să ucida, cum m-am dus eu atunci? Am să-ţi spun odată şi odată cum a fost... Şi oare pe baba am ucis-o? M-am ucis pe mine! Acolo, pe loc, m-am ucis pe mine, pe veci! Iar pe babă aceea a ucis-o diavolul, nu eu... Ajunge, ajunge, Sonia, destul! Lasă-mă! striga el cu un glas sfîşietor. Lasă-mă!
îşi sprijini coatele de genunchi şi îşi strînse capul în palme, ca într-un cleşte.
― Ce suferinţă! gemu Sonia.
― Acum ce să fac, spune?! întrebă el deodată, ridicând capul şi privind-o, cu faţa răvăşită de disperare.
― Ce sa faci?! strigă ea, sărind deodată de la locul ei, şi ochii, pînă atunci plini de lacrimi, îi străluciră puternic. Scoala-te! (Ea îl apuca de umăr; el se ridică, privind-o aproape înmărmurit.) Du-te acum, chiar în clipa astă, la o răscruce de drumuri, închină-te ădînc, sărută mai întîi pămîntul pe care l-ai pîngărit, apoi închină-te în cele patru zări, în faţa lumii întregi, şi spune tare, să ăuda toţi: „Eu am ucis!" Atunci Dumnezeu are să-ţi redea viaţă. Ai să te duci? Ai să te duci? întrebă ea, tremurând toata ca într-un acces, apucându-l de mîini, strîngîndu-i-le tare în mîinile ei şi învăluindu-l cu privirea ei de foc.
El se mira, păru uimit chiar de exaltarea ei neaşteptata.
― Vrei sa merg la ocnă, Sonia? Sa mă predau? întreba el, posomorit.
― Primeşte suferinţa şi ispaşeşte-ţi vina prin ea, asta trebuie să faci.
― Nu, n-am să mă duc să mă predau, Sonia.
― Şi de trăit? Cum ai să trăieşti? exclama ea. Oare poate cineva să trăiască astfel? Cum ai sa dai ochii cu mama ta? (Vai, ce au să se facă, ce au sa se facă ele acum?) Dar ce tot îndrug! Tu le-ai şi părăsit, ai rupt legaturile cu ele! O, Doamne! striga ea. Ştie şi el singur toate astea! Cum, cum să trăieşti cu inima pustiită? Ce are să se întîmple de acum înainte cu tine?
― Eşti un copil, Sonia! rosti el încet. Cu ce m-am făcut vinovat în faţa lor? Pentru ce să mă duc să mă predau? Ce să le spun acestor oameni? Toate acestea nu-s decât un miraj... Ei extermină milioane de oameni şi încă socotesc asta drept o virtute. Sunt nişte escroci şi nişte ticăloşi, Sonia!... N-am şă mă duc la ei. Ce le-aş putea spune? Că am ucis şi n-am îndrăznit şă iau banii, că i-ăm ascuns sub o piatră? adaugă el, zîmbind sarcastic. Pai au să rîda de mine, au să zică că-s un prost ca nu i-am luat. Laş şi prost! Ei n-au să înţeleagă nimic, nu sunt în stare să înţeleagă. Pentru ce să mă duc să mă predau? Nu, n-am să mă duc. Eşti un copil, Sonia...
― Ai şă te chinuieşti, ai să te chinuieşti de moarte, repeta ea, întinzînd spre el braţele cu nespusă rugă.
― Se prea poate să mă fi calomniat, spuse el întunecat, prada gîndurilor, poate că mai sunt încă om şi nu un păduche, şi m-am grăbit şă mă condamn singur... Am să lupt încă.
Îşi crispă buzele într-un zîmbet plin de îngîmfare.
― Să duci povara asta?! O viaţa întreaga, o viaţă întreagă?!...
― Am să mă obişnuiesc... rosti el, posomorit şi gînditor. Asculta, urmă el peste o clipă, ajunge cu văicărelile, trebuie să vorbim serios: am venit să-ţi spun că sunt căutat, că vor să mă prinda în laţ...
― Vai! exclama Sonia, îngrozita.
― De ce strigi? Vrei să mă duc la ocna şi te sperii? Dar asculta bine: n-am şa mă dau bătut. Am şa lupt şi ei n-au să izbutească nimic. Nu au dovezi. Ieri am trecut printr-o mare primejdie şi m-am crezut pierdut; astăzi însă lucurile s-au îndreptat. Toate probele pe care le au sunt cu doua tăişuri, adică le pot întoarce în folosul meu (pricepi?), şi am să le întorc; fiindcă acum am învăţat... Dar ei probabil au şa ma bage totuşi la închisoare. Să nu fi fost o anumita întîmplare, poate ca m-ar fi băgat încă astăzi, e aproape sigur că m-ar fi băgat; se prea poate chiar ca totuşi şă mă aresteze astăzi... Dar asta nu înseamnă nimic, am să stau cât am să stau şi or să-mi dea drumul... pentru că nu au nici o dovada serioasa împotriva mea şi nici n-au să aibă, ţi-o jur. Iar ceea ce au, nu e de ajuns ca să poată condamna un om. Şi acum destul... Am vrut să ştii... Cu sora şi cu mama am să caut să fac în aşa fel ca să le conving că n-a fost nimic, ca ele să nu se sperie... De altfel, mi se pare că sora mea este asigurata acum... prin urmare şi mama... Asta-i tot. Dar să fii prudenta. Ai să vii la mine la închisoare când am să fiu acolo?
― Am să vin! Am să vin!
Şedeau amîndoi alaturi, trişti, zdrobiţi, ca doi oameni aruncaţi după furtună pe un ţărm pustiu. El se uita la Sonia, îşi dadea seama câtă dragoste revărsa ea asupra lui şi, ciudat: simţi că-i vine greu, că este dureros să fii atât de iubit. Da, era o senzaţie ciudată şi dureroasa! Venise la Sonia, simţind că singura nădejde, singurul sprijin erau în ea; se gîndise să-şi aline cât de cât chinul şi acum, când toată inima ei" se îndrepta spre el, îşi dadu seama că este mult mai nefericit ca înainte.
― Sonia, zise el, mai bine să nu vii la mine când am să stau în închisoare.
Sonia nu-i răspunse; plîngea. Se scurseră câteva clipe.
― Ai cruce? întreba ea pe neaşteptate, ca şi cum şi-ar fi adus deodată aminte. La început el nu înţelese întrebarea. Nu ai, nu-i aşa? Ia, ia-o pe asta, de chiparos. Eu am alta, de arama, de la Lizaveta. Noi am schimbat crucile cu Lizaveta, ea mi-a dat-o pe a ei, iar eu i-am dat iconiţa mea. Acum am s-o port pe a Lizavetei, iar asta ţi-o dau ţie. Ia-o... e a mea! A mea! îl ruga ea. O să mergem să ispăşim împreună şi împreună o şa ducem crucea!...
― Da-mi-o! zise Raskolnikov. N-ar fi vrut s-o jignească. Dar îşi retrase brusc mina pe care o întinsese sa ia cruciuliţa. Nu acum, Sonia. Mai bine mai tîrziu, adauga el ca s-o liniştească.
― Da, da, mai bine, mai bine, răspunse ea cu căldură. Când ai sa mergi să-ţi ispăşeşti pedeapsa, atunci ai s-o pui. Ai să vii la mine, am să ţi-o atîrn de gît, o să ne rugăm împreuna şi o să mergem.
În clipa asta cineva bătu de trei ori în uşa.
― Sofia Semionovna, pot sa intru? se auzi o voce binecunoscută şi politicoasa.
Speriata, Sonia se repezi la uşă. Chipul bălan al domnului Lebeziatnikov se ivi în prag.

Capitolul V

Părea foarte tulburat.
― Am venit la dumneata, Sofia Semionovna. Iertaţi-mă... Eram sigur că am să vă găsesc aici... îi spuse el deodată lui Raskolnikov. Adică n-am crezut nimic... în acest gen, dar tocmai am crezut... Katerină Ivanovna a înnebunit, o scurta el, întorcându-se spre Sonia şi părăsindu-l pe Raskolnikov. Sonia scoase un ţipăt. Adică cel puţin ăşă pare. De altfel... Nu ştim ce să facem, asta este! S-a înapoiat, cred că a fost alungată de nu ştiu unde, poate chiar bătută... cel puţin ăşă păre... A alergat la şeful lui Semion Zaharici şi nu l-a găsit ăCăsă; lua masa la alt general... Şi, închipuiţi-vă, a alergat acolo unde luă el masa... la acel al doilea general şi, închipuiţi-vă... a insistat atât pînă l-au chemat pe şeful lui Semion Zaharîci şi încă mi se pare că l-ă ridicat de la masă. Vă puteţi închipui ce s-a petrecut acolo. A fost, fireşte, alungata; iar ea povesteşte că l-a batjocorit şi că i-a aruncat cu ceva în căp. Eră în stare... cum de n-au arestat-o ― nu înţeleg! Acum povesteşte toate acestea cui vrea s-o asculte, şi Amaliei Ivanovna, dar e greu de înţeles ce spune, ţipă, se da cu capul de pereţi... Ah, da: ţipă că, deoarece toata lumea a părăsit-o, are să ia copiii şi are să iăsă în strada, ca ea are sa ducă flaşneta, iar copiii au să joace şi au sa cânte, şi că şi dînsa are să joace şi are să strîngă băni, şi are să se ducă în fiecare zi sub ferestrele acelui general... „Sa vada, zice, cum umbla să cerşească în strada copiii de familie buna ăi unui tata funcţionar!"... Bate copiii, ei plîng. O învaţă pe Lenia să cânte Sătucul, pe băieţel să joace, pe Polina Mihailovna de asemenea, le ciopîrţeşte toate hainele; le face nişte tichii cum au actorii ambulanţi; vrea sa ia ligheanul ca sa bata în el, să ţină loc de muzica... Nu asculta de nimeni... Nu va puteţi închipui ce se petrece? N-o putem lasa aşă!
Lebeziatnikov ar măi fi vorbit mult şi bine, dar Sofia, căre-l ascultase cu răsuflarea tăiată, îşi apuca deodată măntăluţa, pălarioară şi fugi afara din odaie, îmbrăcându-se din mers. Raskolnikov ieşi după ea. Lebeziatnikov îl urma.
― Nici vorbă că şi-a pierdut minţile! îi spuse, mergînd împreună pe strada. N-am vrut s-o sperii pe Sofia Semionovna şi de aceea am spus „pare", dar nu exista nici o îndoiala în această privinţa. Se zice că bolnavilor de oftică le apar tubercule pe creier; păcat că nu cunosc medicină. Am încercat, de altfel, s-o conving pe Katerină Ivanovna, dar nu vrea sa asculte nimic.
― I-ai vorbit despre tubercule?
― Adică nu le-ăm numit tocmai astfel. Şi apoi, ea tot n-ar fi înţeles. Dar uite ce spun eu: dacă-l convingi logic pe un om că, de fapt, nu are motiv să plîngă, el încetează de a mai plînge. Asta-i clar. Eşti şi dumneata convins de asta, nu-i aşa?
― Dacă ar fi aşa, prea ar fi uşoară viaţa, răspunse Raskolnikov.
― Da-mi voie, da-mi voie! De buna seamă, pentru Katerină Ivanovna este destul de greu de înţeles; dar ştii dumneata că la Paris au şi avut loc experienţe serioase relativ la posibilitatea de a vindeca nebunii numai şi numai prin argumentare logică? Un profesor de acolo, care a murit de curând, un om de ştiinţa foarte serios, şi-a închipuit că asta ar fi o metoda de tratament. Ideea de baza este ca, de fapt, nebunii nu au o deficienţă organică speciala, ci că nebunia ar fi, cum s-ar zice, o greşeala de logica, o greşeala de judecata, o părere greşita asupra lucrurilor. El l-a contrazis treptat pe bolnav şi, închipuieşte-ţi, se zice că a avut rezultate bune! Dar deoarece folosind concomitent şi duşurile, rezultatele tratamentului sunt desigur oarecum îndoielnice... Cel puţin aşa pare...
Raskolnikov nu-l mai asculta de mult. Ajuns în dreptul casei sale, îl saluta numai din cap, şi coti sub bolta. Lebeziatnikov se dezmetici, privi în jur şi alerga mai departe.
Raskolnikov intra în odaiţa lui şi se opri în mijlocul ei. „Pentru ce m-am întors aici?" Privi tapetul acela gălbui jerpelit, praful, divanul... Din curte se auzea un ciocănit neîncetat, răsunător; părea că cineva bătea undeva ceva, poate un cui... Se apropie de fereastra, se ridica pe vîrfuri şi cerceta multa vreme, cu o atenţie încordata, curtea. Dar curtea era goala şi cel care bătea nu se vedea. In stînga, în celalalt corp de casa, ici-colo se zăreau ferestre deschise; pe pervazuri erau ghivece cu muşcate firave. Afara erau întinse rufe, la uscat... Toate acestea le cunoştea pe de rost. Se întoarse şi se aşeza pe divan.
Niciodată, niciodată încă nu se simţise atât de îngrozitor de singur!
Da, simţi din nou că poate, într-adevăr, va începe s-o urască pe Soniă şi tocmai acum, după ce o făcuse şi mai nenorocita. „Pentru ce m-am duş la ea? Să-i cerşesc lacrimile? Ce nevoie aveam s-o fac sa sufere şi pe dînşa? Ah, ce ticăloşie!"
― Am să rămîn singur, rosti el deodată cu hotărîre, şi ea n-are sa vina să mă vada la închisoare!
Peste cinci minute îşi ridica fruntea şi zîmbi straniu. Un gînd ciudat îi trecu prin minte: „Poate ca la ocna mi-ar fi într-adevăr mai bine", se gîndi el.
Nu ar fi putut spune câtă vreme a stat în odaia lui, cu capul plin de un vălmăşag de gînduri nedesluşite. Deodată, uşa şe deschise şi Avdotia Romanovna intra în odaie. Eă măi întîi şe opri şi-l privi din prag, ăşă cum se uitase el adineauri la Sonia, apoi intra şi şe aşeza în faţa lui, pe scaun, pe locul unde şezuse şi ieri. El o privea tăcut, fără gînduri.
― Nu te supară, frate, am venit doar pentru o clipă, zise Duniă.
Faţa îi era îngîndurată, dar nu aspră. Privirea senina, potolita. El vedea ca venise la el cu dragoste.
― Frate, eu ştiu acum tot, tot. Dmitri Prokofici mi-a explicat şi mi-a povestit tot. Eşti urmărit şi chinuit din pricina unor bănuieli absurde şi mîrşăve... Dmitri Prokofici mi-a spus ca nu există nici o primejdie şi că tu degeaba îţi faci atâta sînge rău. Eu cred însă altfel şi înţeleg pe deplin indignarea ta, şi chiar mă tem că acest lucru ar putea să lase urme pentru toata viaţa în sufletul tău. Iar că ne-ai părăsit, eu nu te judec, nu îndrăznesc sa te judec, te rog chiar să mă ierţi că te-am dojenit ieri. îmi dau seama că, daca aş fi în locul tău, cu o durere atât de cumplită în suflet, poate că m-ăş depărta şi eu de toata lumea. Mamei n-am să-i spun nimic despre toate acestea, dar am sa-i vorbesc necontenit despre tine şi am să-i spun din partea ta că ai să vii curând. Nu te necăji pentru eă; eu am s-o liniştesc; dar caută şi tu să n-o faci să sufere, vino din când în când; gîndeşte-te că este mama ta! Iar acum, eu am venit numai ca să-ţi spun, încheie Dunia, sculîndu-se de pe scaun, ca în cazul când ai avea nevoie de mine pentru orice lucru... eu sunt gata să-mi dau şi viaţa pentru tine... atunci cheamă-mă şi am să vin. Rămîi cu bine!
Fata se răsuci pe călcîie şi se îndreptă spre uşă.
― Dunia! o opri Raskolnikov (se scula şi se apropie de dînsa). Acest Razumihin, Dmitri Prokofici, este un om foarte bun.
Dunia roşi uşor.
― Şi? întreba ea peşte o clipă.
― Este un om muncitor, priceput, cinstit, capabil de o dragoste măre... Rămîi cu bine, Dunia.
Dunia se aprinse la faţă, apoi se nelinişti.
― Dar oare ne despărţim pentru totdeauna, frate? E ca un testament pe care mi-l laşi!
― N-are a face... ramîi cu bine.
El se întoarse şi se apropie de fereastra. Ea rămase locului, îl privi cu nelinişte şi ieşi foarte răscolită.
Nu, el n-o privise cu răceala. A fost o clipă (cea din urmă) când dorise nebuneşte s-o strîngă în braţe, să-i spună adio şi să-i spună tot, dar nici mînă nu îndrăznise sa i-o întinda.
 „Mai tîrziu s-ar putea sa se înfioare la gîndul că am îmbrăţişat-o acum, sau are sa spună că i-am furat sărutul! Dar ar putea ea să îndure o asemenea mărturisire? adaugă el peste câteva clipe în gîndul lui. Nu, n-ar putea să îndure; astfel de femei nu pot îndura! Femeile ca ea nu pot niciodată... "
Şi se gîndi la Sonia.
O adiere răcoroasă veni pe fereastra. Afara lumina scădea. îşi luă brusc şapca şi ieşi.
Fireşte, el n-avea cum şi nici nu voia să-şi vada de sănătate. Dar spaimele acestea neîncetate, groaza aceasta launtrică nu puteau să nu lase urme. Şi dacă nu zăcea în delir eră poate datorită numai puterii nervoase pe care i-o dadea deocamdată această necontenită frămîntare launtrică.
Rătăci fără nici un scop. Soarele scăpata spre asfinţit. O tristeţe nesfîrşită, stranie reuşi să-şi făcă loc în ultimul timp în sufletul lui; tristeţea nu era ascuţită, nici arzătoare, dar avea în ea ceva statornic, ceva de veci, presimţirea unor ani lungi de durere cumplită, rece, morbida, presimţirea veşniciei pe un metru de spaţiu. în amurg, această senzaţie îl chinuia de obicei şi mai mult.
„Încearcă să te stăpîneşti şi să nu faci vreo prostie, în starea astă stupida, pur fizică, de slabiciune, care depinde de un asfinţit de soare! Ai să ajungi să te duci nu numai la Sonia, dar chiar şi la Dunia!" murmura el, iritat.
Cineva îl strigă din spate. Se întoarse; Lebeziatnikov alerga spre el.
― Închipuieşte-ţi că am fost la dumneata, te-am căutat peste tot. închipuieşte-ţi că biata Katerina Ivanovna s-a ţinut de cuvînt, şi-a luat copiii şi a plecat. Sofia Semionovna şi cu mine cu greu am izbutit să-i găsim. Bate toba într-o tigaie şi-i sileşte pe copii să joace. Copiii plîng. Se opresc la răscruci, în faţă dughenelor. Lumea, proastă, aleargă după ei. Vino.
― Şi Sonia?... întreba, alarmat, Raskolnikov, grăbind după Lebeziatnikov.
― Şi-a pierdut minţile cu totul. Adică nu Sofia Semionovna, ci Katerina Ivanovna; de altfel, şi Sofia Semionovna. Dar Katerina Ivnaovna e complet dementă. A înnebunit de-a binelea, ţi-o spun eu. Au să-i iă la poliţie. îţi închipui ce efect are să aibă asupra ei... Acum sunt pe canal, lîngă podul N... aproape de locuinţa Sofiei Semionovna. Nu-i departe de aici.
Pe canal, nu departe de pod şi numai la doua case distanţă de locuinţă Soniei, se înghesuia un grup de oameni, mai ales puştimea se aduna în goănă de prin toate părţile. Glasul răguşit, spart al Katerinei Ivanovna se auzea încă de pe pod. Şi, într-adevăr, era un spectacol destul de ciudat ca să trezească interesul trecătorilor de pe strada. Katerina Ivanovna, în vechea ei rochie, peste care îşi pusese şalul ei verde de stofă şi o pălarie de pai strîmbă, căzută pe o parte, păreă într-o stare de încordare nervoasa ajunsă la paroxism. Era istovită şi se sufoca. Faţa ei suptă de ftizie păreă şi măi suferinda ca de obicei (în afara de asta, în strada, în plin soare, ofticoşii par totdeauna mai bolnavi şi arata mai rău decât în căsă); dar starea de surescitare n-o părăsea, dimpotrivă, creştea cu fiecare clipa. Se repezea la copii, ţipa la ei, îi îndemna, îi învăţa de faţă cu lumea cum sa joace şi ce anume sa cânte, încerca să le explice pentru ce trebuiau să facă toate acestea; şi fiindcă ei nu înţelegeau o apuca disperarea şi îi bătea... Apoi, lasînd totul baltă, se repezea la public; dacă observa câte un om mai bine îmbrăcat, care se oprise s-o privească, se grăbea să-i explice în ce grad de mizerie au ajuns copiii „dintr-o familie bună, s-ăr putea spune aristocratică". Dacă auzea vreun rîs în mulţime sau vreun cuvînt de aţîţare se năpustea asupra neobrăzatului şi începea să-l batjocorească. Unii rîdeau într-adevăr, alţii dadeau din cap; în general, toata lumea era curioasa s-o vada pe nebuna cu copiii speriaţi. Tigaia despre care pomenise Lebeziatnikov nu mai exista; cel puţin Raskolnikov n-o văzu; în schimb, Katerina Ivanova bătea tactul cu palmele ei uscate, în timp ce o silea pe Polecika sa cânte, iar pe Lenia şi pe Kolea sa joace; uneori încerca şi ea să ţină isonul, dar de fiecare data, la a doua nota o întrerupea o tuse chinuitoare, ceea ce din nou o făcea să dispere, să-şi blesteme tuşea şi chiar să plîngă. Dar ceea ce o scotea mai ales din fire erau plînsetele şi teama copiilor. încercase să-i costumeze cum sunt îmbrăcaţi cântăreţii şi cântăreţele de strada. Băieţelul purta un fel de turban roşu cu alb, el trebuind să reprezinte un turc. Pentru fetiţă, nemaiavînd cum s-o costumeze, îi pusese numai pe cap o căciulită împletită de lînă roşie (sau mai bine zis o tichie) rămasă de la răposatul Semion Zaharîci, iar în căciulită îi înfipsese o pana albă de struţ, care aparţinuse odinioară bunicii Kăterinei Ivanovna şi care fusese pînă atunci păstrată în lada, ca un suvenir scump de familie. Polecikă eră în rochiţă ei de toate zilele. Ea îşi privea mama cu sfiala, pierduta, nu se dezlipea de ea, şi căuta să-şi ascunda lacrimile; bănuia ca e nebuna şi se uită neliniştită de jur împrejur. Strada şi mulţimea o înspăimîntau grozav. Sonia o urma pas cu pas pe Katerina Ivanovna, implorând-o întruna cu lacrimi să se înapoieze acasă. Dar Katerina Ivanovna rămînea neînduplecata.
― Încetează, încetează, Sonia! strigă eă grăbit, sufocându-se şi tuşind. Nu ştii singura ce ceri, eşti un copil! Ţi-ăm spus că n-am să mă întorc înapoi la beţivanca aceea de nemţoaica. Să vada toata lumea, tot Petersburgul, cum cer de pomana copiii unui tată nobil, care o viaţa întreagă a muncit cinstit, cu credinţa, şi care se poate spune că a murit la datorie. (Katerina Ivanovna avusese timpul sa născocească aceasta poveste şi sa creada în ea orbeşte.) Să vada acest general mizerabil cât de nenorociţi suntem! Ce proastă eşti, Sonia! Şi ce o să mîncăm acum, spune? Te-am chinuit destul, nu mai vreau! Vai, Rodion Romanovici, dumneavoastră sunteţi! exclama ea, zărindu-l pe Raskolnikov şi repezindu-se la el. Explicaţi-i va rog acestei prostuţe că ceea ce făc e lucrul cel măi cuminte! Flaşnetarii primesc bani, iar pe noi toata lumea are să ne recunoască, ăre sa-şi dea seama că suntem o familie nobila, orfana, aruncată în mizerie, cât despre ticălosul acela de general are sa-şi piarda locul, o să vedeţi! O să ne ducem în fiecare zi sub ferestrele lui, iar atunci când are sa treacă împăratul, am sa îngenunchez, am să împing înaintea lui copiii şi am să-i spun: „Apara-i, tătuţă!" Fiindcă el este tătăl tuturor orfanilor, el este milostiv, el are să ne apere, o sa vedeţi, iar pe generalul acela... Lenia! Tenez-vous droite! Tu, Kolea, ai să joci iărăşi... îndată. De ce te smiorcăi? Iar se smiorcăie! De ce, de ce te temi, prostuţule? Doamne! Ce mă fac cu ei, Rodion Romanovici?! Daca aţi şti cât de nerozi sunt! Ce pot să fac cu nişte copii nerozi ca ai mei?!... Aproape plîngînd (ceea ce n-o împiedica să vorbească întruna foarte repede), îi arătă copiii care se smiorcăiau. Raskolnikov încerca s-o convingă sa se înapoieze acasă şi-i spuse chiar, făcând apel la mîndria ei, că nu se cuvenea să umble pe străzi ca flaşnetarii, când ea avea de gînd să deschida un pension aristocratic pentru domnişoare de familie buna.
― Pension, ha-ha-ha! Visuri deşarte! striga Katerina Ivanovna, sufocata de tuse după accesul ei de rîs. Nu, Rodion Romanici, s-a dus visul! Ne-au părăsit toţi!... Şi generalul acela mizerabil... Ştiţi, Rodion Romanici, i-am aruncat în cap o călimară, aceea care era acolo pe masă, alaturi de foaia pe care semnau toţi; am semnat şi eu, şi apoi i-am aruncat călimara în cap şi am fugit. O, ce oameni ticăloşi! Dar nu-mi pasa; de acum înainte am sa-i hrănesc singura, n-am sa mă mai rog de nimeni! Ajunge cât am chinuit-o! (Şi ea o arătă pe Sonia.) Polecikă, arata-mi, cât am adunat? Cum? Numai două copeici? O, cîrpănoşii! Nu dau nimic, aleargă numai după noi cu limba scoasă! Spuneţi şi dumneavoastră, de ce rîde neghiobul acela? (Şi ea arăta un om din mulţime.) Şi toate astea numai din pricina lui Kolea, fiindcă e un nepriceput şi trebuie să-mi bat capul cu el! Ce vrei, Polecikă? Vorbeşte-mi franţuzeşte, pariez moi francais. Te-am învăţat doar, cunoşti câteva fraze!... Altfel cum vrei sa se vada că suntem o familie nobila, că suntem nişte copii binecrescuţi, că nu semănăm cu ceilalţi flaşnetari; doar noi nu reprezentam pe străzi un „Petruşka" oarecare, ci cântăm romanţe alese... Ah, da! Ce să cântăm? Mă întrerupeţi întruna şi noi... vedeţi, noi ne-am oprit aici, Rodion Romanici, ca să alegem un cântec, ceva ca sa poată dansa Kolea... fiindcă, închipuiţi-va, nu ne-am pregătit defel; trebuie sa ne înţelegem, să repetam totul şi apoi sa mergem pe bulevardul Nevski, unde este mult mai multa lume din societatea înalta, şi vom fi imediat băgaţi în seama. Lenia ştie sa cânte Sătucul... Dar tot Sătucul şi iarăşi Sătucul, toată lumea îl cânta! Noi trebuie să cântăm ceva mult mai distins... Ei, ce ai găsit, Polia, baremi tu da-mi o mînă de ajutor! Ah, de-aş avea memorie, mi-aş aminti îndată! Doar nu putem cânta Husare, ce te sprijini in sabia ta! Ah, să cântăm franţuzeşte Cinq sous! Doar v-am învăţat, v-am învăţat! Şi măi ales dacă o să cântăm franţuzeşte, toată lumea are sa vada numaidecât că sunteţi copii de nobili şi asta are să fie mult măi înduioşător... Am putea să cântăm Malbrough s'en va-t-en guerre! fiindcă este un cântecel de copii şi se cântă în toate casele bune, când adorm copiii.
Malbrough s'en va-t-en guerre, Ne sait quand reviendra...
începu ea să cânte...
― Nu, tot mai bine să cântăm Cinq sous! Haide, Kolea, pune-ţi mai iute minutele în şold, iar tu, Lenia, învîrteşte-te în partea cealaltă. Eu şi Polecika o să cântăm şi o să batem din palme!
Cinq sous, cinq sous,
Pour monter notre menage...
― Khe, khe, khe! (O sufoca tuseă.) îndreăptă-ţi rochiţă, Polecika, ţi-au căzut bretelele, observa ea, răsuflînd greu printre accese-le de tuse. Acum trebuie sa fiţi cât mai corecţi şi delicaţi, ca toată lumea să văda că sunteţi copii de căsă bună. Am spus, de pe atunci că corsajul trebuie croit mai lung, din două lungimi. Tu te-ai băgat atunci, cu sfaturile tale, Sonia: „Mai scurt şi mai scurt" şi poftim, am pocit copilul, şi pace... Iar plîngeţi cu toţii? Vai, cât de proşti sunteţi! Hai, Kolea, începe mai iute, mai iute, mai iute... of, ce copil nesuferit!...
Cinq sous, cinq sous...
― Iar vine un soldat! Ei, ce vrei, spune!
Într-adevar, un sergent de strada îşi făcu drum prin mulţime. Dar, în aceeaşi clipa, un domn cu uniformă şi manta, un funcţionar serios de vreo cincizeci de ani, cu o decoraţie la gît (acest lucru îi făcu mai ales mare placere Katerinei Ivanovna şi -l impresiona pe sergent) se apropie şi-i întinse în tăcere o hîrtie verde de trei ruble.
Faţa lui exprima o sinceră compasiune. Katerina Ivanovna primi banii şi se înclină politicos, puţin afectat.
― Vă mulţumesc, stimate domn, începu ea de sus, cauzele care ne-au împins... Ia banii, Polecika! Vezi, mai există pe lume oameni nobili şi mărinimoşi, gata imediat să ajute o sărmană femeie de viţa boiereasca, în nenorocire. Vedeţi, stimate domn, sunt orfani de familie bună, s-ar putea spune cu cele mai aristocratice legaturi... Cât despre generalul acela mizerabil, şedea şi mînca vînat... a bătut din picior fiindcă l-ăm deranjat... „Excelenţa-voastra, i-am spus, apăraţi orfanii, fiindcă, i-am zis, l-aţi cunoscut foarte bine pe Semion Zaharîci şi fiindcă fiica lui chiar în ziua morţii sale a fost calomniată de cel mai măre ticălos dintre ticăloşi..." Iarăşi soldatul ăcela! Apăraţi-mă, strigă eă funcţionarului. Ce se tot băgă peste mine? Am fugit de unul din Meşceanskaia... ei, spune, neghiobule, ce treabă ai cu noi?!
― E interzis pe strada! Vă rog să nu faceţi scandal!
― Tu faci scandal! E ca şi când aş umbla cu flaşneta. Ce te priveşte?
― Pentru flaşnetă trebuie să aveţi autorizaţie, iar dumneavoastră umblaţi aşa şi adunaţi lume. Unde aveţi domiciliul?
― Ce autorizaţie? urla Katerina Ivanovna. L-am înmormîntat azi pe bărbatul meu, ce autorizaţie vrei?!
― Doamnă, doamna, liniştiţi-vă, începu funcţionarul, să mergem, am să vă conduc ăcasă... Aici, în mulţime, nu se cade... sunteţi bolnavă.
― Domnule, draga domnule, nu ştiţi nimic! strigă Katerina Ivanovna, trebuie să mergem pe Nevski. Soniă! Sonia! Unde eşti? Plînge! Dar ce aveţi cu toţii?... Kolea, Lenia, încotro? striga ea deodată, speriata. Vai ce copii proşti! Kolea, Lenia, unde fugiţi?!...
Iată ce se întîmplase: Kolea şi Lenia, speriaţi de mulţimea care-i înconjura şi de purtarea neobişnuita a mamei lor, văzînd că vine şi sergentul care voia să-i ia şi să-i ducă nu ştiu unde, fura cuprinşi de o spaimă nebuna, se apucară de mîini, de parca s-ar fi înţeles de mai înainte, şi o luară la goana. Biata Katerina Ivanovna se repezi, ţipînd şi plîngînd, pe urmele lor. Era groaznic şi ţi se rupea inima de mila s-o vezi alergînd, plîngînd, gîfîind. Sonia şi Polecika alergară după ea.
― Întoarce-i, întoarce-i, Sonia! Vai, ce copii proşti şi nerecunoscători!... Polia, prinde-i... Numai pentru voi am...
Se poticni şi căzu din plina fugă.
― S-a lovit! E plină de sînge! O, Doamne! strigă Sonia, aplecându-se deasupra ei.
Toata lumea se apropie, alergînd, toată lumea se înghesui în jurul lor. Raskolnikov şi Lebeziatnikov sosiră printre cei dintîi; funcţionarul se grăbi să-i ajungă şi el, iar în urma lui, bodogănind, sergentul de strada. „Eh!" exclamă şi dadu din mîini, presimţind ca va avea multă băţăie de cap.
― Împrăştiaţi-vă! împrăştiaţi-vă! striga el, căutînd sa îndepărteze lumea, care se înghesuia în jurul lui
― Îşi da sufletul! strigă cineva.
― A înnebunit! rosti altul.
― Doamne-ndură-te de noi! zise o femeie, făcându-şi cruce. I-au prins pe fetiţa şi pe băieţel? Ia te uită, îi aduce a măi măricică, i-a prins se vede... Auzi, zăpăciţii de ei!
Dar când lumea se uita mai bine la Katerina Ivanovna, îşi dadu seama că eă nu se lovise de piatră, în cădere, după cum crezuse Sonia, şi că sîngele care scalda caldarîmul năvălise din piept pe gură.
― Cunosc asta, am mai văzut aşa ceva, şopti funcţionarul către Raskolnikov şi Lebeziatnikov, asta-i oftica; atunci când sîngele porneşte astfel înăbuşă bolnavul. Aşa i s-a întîmplat unei rude de ale mele, nu demult, am fost martor, a pierdut un pahar şi jumătate de sînge... aşa, dintr-o data... Dar ce-i de făcut? Moare...
― Duceţi-o la mine, se rugă Sonia, locuiesc aproape! în casa aceea, a doua de aici... Duceţi-o la mine, mai repede, mai repede!... se frămînta ea, alergînd de la unul la altul. Trimiteţi după doctor... O, Doamne!
Prin străduinţele funcţionarului, lucrul se făcu; pînă şi sergentul ajuta la transportarea Katerinei Ivanovna. Fu adusa în odaiţa Soniei, mai mult moarta decât vie, şi culcată pe pat. Hemoptizia nu încetase, dar bolnava începuse să-şi vina în fire. în odaie pătrunseră, în afară de Sonia, Raskolnikov şi Lebeziatnikov, funcţionarul şi sergentul, care împrăştie mai întîi publicul ajuns pînă la uşă. Polecika îi aduse, ţinîndu-i de mînă, pe Kolea şi pe Lenia, care tremurau şi plîngeau. Se adunase aproape întreaga familie a croitorului Kapernaumov: el însuşi, şchiop şi chior, avînd o înfăţişare stranie, cu părul şi favoritele ţepoase; soţia lui, cu aerul ei de om veşnic speriat, şi cîţiva copii cu feţele înlemnite într-o mirare nesfîrşită, cu gurile căscate. în mijlocul acestui public răsări deodată Svidrigăilov. Raskolnikov îl privi, uimit, neînţelegînd de unde apăruse, fiindcă nu-şi amintea să-l fi văzut în mulţimea de pe strada.
Se vorbea despre doctor şi despre preot. Funcţionarul îi şopti lui Raskolnikov ca, pe cât se vede, nu mai este nevoie de doctor, dar dadu dispoziţie sa fie chemat unul. Kapernaumov alergă să-l aducă pe medic.
Între timp, Katerina Ivanovna îşi recăpătă suflarea, hemoptizia se opri deodată. Privirea ei bolnavă, dar atentă şi pătrunzătoare, se opri asupra Soniei, care-i ştergea cu batista broboanele de sudoare de pe frunte; apoi ceru să fie ridicată mai sus. O aşezară pe pat, sprijinind-o de o parte şi de cealaltă.
― Unde sunt copiii? întrebă ea cu glasul slab. Tu i-ai adus, Polia? O, prostuţilor!... De ce-aţi fugit?... Oh!
Sângele îi mînjeă încă buzele crăpate. îşi roti privirea, cercetînd locul unde se afla.
― Vasăzică aşa locuieşti tu, Sonia! N-am fost niciodată la tine... Şi uite că totuşi am ajuns... O privi cu durere. Te-am mîncat de vie, Sonia... Polia, Lenia, Kolea, apropiaţi-vă... Uite-i, Sonia, primeşte-i, îi trec în mîinile tale... mie îmi ajunge! S-a sfîrşit mascarada!... Ha!... Culcaţi-mă, lasăţi-ma măcar să mor liniştită... O culcară din nou pe perna. Cum? Preot?... Nu-i nevoie... Ce, aveţi o rubla de prisos?... Eu nu am nici un păcat... Dumnezeu trebuie să mă ierte şi aşa... Ştie el cât am suferit!... Şi dacă nu mă iartă, atâta paguba!
Delirul şi agitaţia o cuprindeau din nou, din ce în ce mai tare. Uneori, tresărea, îşi rotea privirile prin odaie, îi recunoştea pe toţi pentru o clipa; dar, imediat, mintea i se întuneca, cuprinsă iarăşi de delir. Respira greu, horcăind, ca şi cum ar fi clocotit ceva în gîtlejul ei.
― I-am spus: „Excelenţă!..." strigă ea, trăgînd aerul în piept după fiecare cuvînt. Amalia Ludvigovna asta... vai, Lenia, Kolea! Puneţi minutele în şold, mai repede, mai repede, Glissez-glissez, pas de basque. Bate cu picioruşele... Trebuie să fii un copil graţios.
Du hast Diamanten und Perlen...
Şi mai departe? Ce bine ar fi să cântăm asta...
Du hast die schonsten Augen, Mădchen, was willst du mehr?
Da, desigur, was willst du mehr - auzi, ce nerozii îndrugă nătărăul!... Ah, da, şi asta!
Zăceam, la ceasu-amiezii, într-o vale...
Cât de mult îmi placea... Adoram romanţa asta, Polecika!... Ştii... tatăl tău... o cânta pe vremea când era logodit cu mine... Ce zile!... Ce bine ar fi s-o cântăm şi noi! Dar cum, cum vine... am uitat... aduceţi-mi aminte, cum vine?...
Era grozav de agitată şi se tot străduia să se ridice. în cele din urmă, cu un glas înfiorător, răguşit şi întrerupt, sufocându-se la fiecare cuvînt, cu un aer din ce în ce mai speriat, începu:
Zăceam, la ceasu-amiezii, într-o vale Din Daghestan, în piept cu-o rană grea...
― Excelenţa! răcni ea deodată sfîşietor, vărsînd şiroaie de lacrimi. Apăraţi orfanii! în amintirea ospitalităţii răposatului Semion Zaharîci!... S-ar spune chiar aristocrat!... Ha! tresări, dezmeti-cindu-se deodată şi uitîndu-se cu un fel de groază la cei din jur, dar o recunoscu imediat pe Sonia. Sonia! Sonia! rosti ea blînd, cu duioşie, parcă mirată că o vede în faţa ei. Sonia, draga mea, şi tu eşti aici? O ridicară din nou. Ajunge!... A bătut ceasul!... Adio, nefericito!... M-au dat gata! A crăpat gloaba!... striga ea cu amara disperare, şi capul i se prăbuşi pe pernă.
Căzu din nou în leşin, dar nu pentru mult timp. Capul cu faţa galbena şi uscata, se răsturna pe spate, gura se cască, picioarele se întinseră spasmodic. Răsufla adînc, adînc şi muri.
Sonia se lasă peste trupul neînsufleţit, îl cuprinse în braţe şi încremeni cu capul pe pieptul uscat al răposatei. Polecika se lipi de picioarele maică-sii, sărutîndu-le şi plîngînd cu hohote. Kolea şi Lenia, încă neînţelegînd ce ş-a petrecut, dar presimţind că s-a întîmplat ceva groaznic, îşi petrecură minutele unul în jurul gîtului celuilalt şi, privindu-se ţintă în ochi, începură să urle ca la comanda. Amîndoi erau costumaţi încă: el purta turbanul, ea ― tichia cu pana de struţ.
Cum se face că a ajuns deodată „diploma de merit" pe pat, alaturi de Katerina Ivanovna? Era acolo, pe perna; Raskolnikov a văzut-o.
Acesta se apropie de fereastra. Lebeziatnikov se repezi la el.
― A murit! zise Andrei Semionîci.
― Rodion Romanovici, aş vrea să vă spun doua vorbe, spuse Svidrigailov, apropiindu-se de el.
Lebeziatnikov îi ceda locul imediat şi se retrase discret. Svidrigailov îl duse pe Raskolnikov, foarte mirat, într-un colţ mai îndepărtat.
― Toate aceste treburi, adică înmormîntarea şi celelalte le iau asupra mea. Ştiţi, e nevoie de bani, şi doar v-am spus că am bani de prisos. Pe copilaşii aceştia doi, şi pe Polecika, am să-i dau într-un orfelinat mai bun şi am să depun pe numele fiecăruia, pînă la majorat, o mie cinci sute de ruble, ca Sofia Semionovna sa n-aibă grija lor. Şi pe dînsa am s-o scot din mocirla, fiindcă este o fata bună, nu-i aşa? Te rog deci pe dumneata sa-i comunici Avdotiei Romanovna cum am întrebuinţat cele zece mii de ruble care îi erau destinate.
― Cu ce scop v-aţi apucat de binefaceri? întreba Raskolnikov.
― Uf, ce om bănuitor! răspunse, rîzînd, Svidrigailov. Doar v-am spus ca aceşti bani îmi sunt de prisos. Şi s-o fi făcut pur şi simplu din sentimente omeneşti, nu admiteţi? Doar ea n-a fost ,,un păduche" (şi el arăta cu degetul colţul unde zăcea moarta), ca o oarecare baba cămătareasă. Admiteţi mai bine: „Lujin să trăiască şi să comită tot felul de mîrşăvii, şi Katerina Ivanovna să moara?" Şi apoi, daca nu le vin în ajutor şi „cu Polecikă, se va întîmpla acelaşi lucru, fiindcă pentru ea alta cale nu exista".
Spuse toate acestea cu un aer viclean, parca facând cu ochiul, făra să-şi ia privirea de la Raskolnikov. Acesta pali şi îngheţa la auzul propriilor sale vorbe, pe care le spusese Soniei. Se dadu înapoi şi se uita sălbatic la Svidrigailov.
― De... de unde... ştii? şopti el, abia răsuflînd.
― Pai eu locuiesc dincolo, după peretele acela, la madam Reslih. Aici sade Karpernaumov şi dincolo madam Reslih, o veche şi credincioasa prietenă. Suntem vecini.
― Dumneata?
― Eu! strigă Svidrigailov, clatinîndu-se de rîs. Şi te pot încredinţa pe cuvînt de onoare, dragul meu Rodion Romanovici, că ai trezit în mine un interes cum nu m-am aşteptat. Ţi-am spus doar că ne împrietenim, ţi-am prezis acest lucru, şi uite ca aşa şi este. Şi ai să vezi ce om de înţeles sunt. Ai să vezi că se poate trăi cu mine...

PARTEA A ŞASEA

Capitolul I

Raskolnikov căzu într-o stare ciudată: parcă îl învăluia o ceaţă şi-l despărţea de oameni, lasîndu-l într-o singurătate apăsătoare, fără ieşire. Mult măi tîrziu, când îşi aducea aminte de aceasta perioada, îşi dadea seama că raţiunea i se întuneca uneori şi ca asta a ţinut, cu scurte intervale de luciditate, pînă la catastrofă finala. Era absolut convins că greşise în multe privinţe; bunăoară, îi scăpase de multe ori şirul cronologic al evenimentelor. Cel puţin când se străduia, măi tîrziu, să-şi amintească şi să-şi lamurească cele petrecute, trebuia să recurgă la ajutorul celor din jurul lui şi să judece ceea ce făcuse după informaţiile culese de la alţii. încurcă, de pilda, un fapt cu altul, sau credea că un lucru era urmarea unei întîmplari care nu exista decât în închipuirea lui. Uneori, se simţea năpădit de o nelinişte chinuitoare, bolnăvicioasa, care ajungea, treptat, pînă la o groază cumplită. Dar îşi amintea că avusese şi momente, ore, poate chiar zile când, dimpotrivă, cădeă într-o apatie absoluta, care nu se poate asemui decât cu indiferenţă totala ce-i cuprinde pe unii muribunzi. în general însă, în aceste zile, el căuta să se ferească parcă de-ă înţelege clar situaţia; unele fapte, care cereau o dezlegare imediată, îl apăsău în chip deosebit şi cât n-ăr fi dat el să se poată descătuşa, să poată fugi de unele griji, a căror uitare însă, în situaţia în care se afla, ameninţa să-l ducă la pierzanie.
Mai ales îl neliniştea Svidrigailov: s-ar putea spune chiar că toate gîndurile i se opriseră asupra acestuia. Din clipa când auzise cuvintele atât de primejdioase şi prea clar rostite de Svidrigailov în locuinţa Soniei, în ziua morţii Katerinei Ivanovna, cursul normal al gîndurilor lui parcă se întrerupsese. Dar cu toate că acest fapt nou îl neliniştea grozav, Raskolnikov nu se grăbea să-l lamurească. Uneori, după ce rătăcea în vreun cartier îndepărtat şi pustiu al oraşului, se trezea într-un tractir nenorocit, singur la masă, abia aducându-şi aminte cum a ajuns acolo, şi se gîndea deodată la Svidrigailov; îşi dadea seama foarte limpede şi neliniştitor că ar trebui sa aibă cât mai repede o explicaţie decisiva cu acest om şi şa hotărască ce este de făcut. O data, ajungînd dincolo de bariera oraşului, îşi închipui chiar ca-l aştepta Svidrigailov, că-i daduse o întîlnire acolo. Alta data, se trezi în zori culcat pe pămînt, într-un tufiş, aproape fără să ştie cum a ajuns acolo. De altfel, în cele două-trei zile care ău urmat după moartea Katerinei Ivanovna, el se întîlnise de două ori cu Svidrigailov acasă la Sonia, unde, făra nici un scop, intra totdeauna pentru o clipă. Cu aceste prilejuri schimbaseră câteva vorbe în treacăt, dar niciodată nu atinseseră punctul principal, ca şi cum s-ar fi înţeles între ei că, deocamdată, trebuiau să tacă. Katerina Ivanovna zăcea încă în sicriu. Svidrigailov se ocupa de înmormîntare şi avea multe alergături de făcut. Sonia era şi ea foarte ocupata. La ultima lui întîlnire cu Svidrigailov, acesta îi spuse că demersurile lui în privinţa copiilor Katerinei Ivanovna au fost încununate de succes; că, datorita relaţiilor sale, obţinuse admiterea celor trei copii în nişte orfelinate foarte bune; că banii depuşi pe numele lor ajutaseră mult la aceasta, fiindcă se primeau mai bucuros copiii cu câte un mic capital decât orfanii săraci. A adaugat şi câteva vorbe despre Sonia, i-a promis să treacă într-o zi pe la el şi a pomenit că „ăr dori să stea de vorba; că trebuiau neapărat să discute împreuna despre unele lucruri care...". Acest schimb de cuvinte avusese loc pe palier. Svidrigailov îl privise ţinta în ochi si deodată, după o scurta tăcere, îi spusese, domolind glasul:
― Ce-i cu dumneata, Rodion Romanici, parca n-ai fi în apele dumitale? Zău aşa! Te uiţi şi asculţi, şi totuşi parcă n-ai înţelege nimic. Vino-ţi în fire! Trebuie să stăm puţin de vorba amîndoi; îmi pare rău că am atâtea de făcut şi pentru mine şi pentru alţii... Eh, Rodion Romanici, adaugă el pe neaşteptate. Toţi oamenii au nevoie de aer, da, da, de aer... Şi asta mai înainte de toate!
Se dădu la o parte, ca sa facă loc preotului şi diaconului care urcau scara. Veneau să facă slujba morţilor. Din ordinul lui Svidrigailov se slujea regulat, de doua ori pe zi. Svidrigailov îşi văzu de drum. Raskolnikov rămase locului, se gîndi puţin şi intra după preot în odaia Soniei.
Se opri în prag. Slujba abia începuse, domoala, solemna, trista. Gîndul la moarte şi senzaţia pe care ţi-o da prezenţa unui mort în casă aveau pentru el, de totdeauna, din copilarie, ceva apăsător, îi dadeau un-fel de groaza mistica; de altfel, nu mai asistase de mult la un prohod. Iar acesta de acum era deosebit de sfîşietor şi de jalnic. Se uita la copii: erau îngenuncheaţi în jurul sicriului; Polecika plîngea. în spatele lor se ruga Sonia, plîngînd încet şi sfios parca, „în ultimele zile nu s-a uitat nici o singura data la mine şi nu mi-a spus o vorba măcar", se gîndi el. Soarele lumina puternic odaia; fumul de tămîie se ridica dens spre tavan; preotul citea: „Odihneşte, Doamne, sufletul..." Raskolnikov rămase pînă la sfîrşitul slujbei. Binecuvîntînd şi luîndu-şi rămas bun, preotul aruncă o privire mirată în jurul său. După slujbă, Raskolnikov se apropie de Sonia. Ea îl apuca deodată de mînă şi-şi lipi capul de umărul lui. Acest gest spontan îl uimi nespus: „Cum? Nici pic de sila, de groază? Mână ei n-a tresărit câtuşi de puţin atingîndu-l!" Nesfîrşita uitare de sine. Cel puţin, aşa socotea el. Sonia n-a spus un cuvînt. Raskolnikov i-a strîns mână şi a ieşit. îşi simţea inima cumplit de grea. Daca ar fi putut sa plece undeva, unde să fie singur de tot, chiar de ar fi trebuit să rămînă aşa o viaţa întreagă, s-ar fi socotit fericit. Dar în ultima vreme, deşi era mai tot timpul singur, n-ar fi putut afirma ca este. Se întîmpla sa plece afara din oraş, să iasă la drumul mare; într-o zi, a ajuns chiar într-un crîng; dar cu cât locul era mai pustiu, cu atât simţea mai tare lîngă el prezenţa nevăzută şi neliniştitoare a cuiva, prezenţa care nu atât îl speria, cât îl irita şi de aceea se grăbea sa se întoarcă în oraş, să se piarda în mulţime, sa intre în tractire, în berarii; se ducea la Tolkucii, în Sennaia, acolo era parcă mai uşor, şi se simţea mai singur. Într-o circiumă, pe înserate, auzi nişte cântece; şezu o ora întreaga să le asculte şi mai tîrziu îşi aminti că-i făcuse mare placere. Dar spre sfîrşit îl apuca din nou neliniştea; îl chinuia un gînd ca o remuşcare: „Stau aici şi ascult cântece, oare asta am eu de făcut?" îşi zise el. De altfel, îşi dadu numaidecât seama ca nu-l neliniştea numai asta, că mai era ceva ce trebuia soluţionat fără întîrziere, dar acest ceva nu şi-l putea lamuri cu gîndul şi nici exprima cu vorba. Toate gîndurile se încurcau, se făceau ghem. „Nu, decât ăşa, mai bine lupta! Mai bine Porfiri... sau Svidrigailov... De m-ar chema mai iute, sau m-ar ataca din nou... Da! Da!" gîndea el. Ieşi din circiuma şi o luă aproape la goana. Gîndul la Dunia şi la mama lui îl aduse deodată într-o stare de panica. în noaptea aceea, cu puţin înaintea zorilor, se trezi în nişte tufişuri din Krestovski Ostrov, tremurând de frig, scuturat de friguri; porni spre casa şi ajunse acolo dimineaţa, devreme. După câteva ore de somn, frigurile îl lasară, dar se scula tîrziu: erau ceasurile doua după-amiază.
Îşi aduse aminte că era ziua înmormîntarii Katerinei Ivanovna şi se bucura că n-a asistat la ea. Nastasia îi aduse de mîncare; mîncă şi bau cu multă poftă, aproape cu lacomie. Capul îi era mai limpede şi parcă se simţea mai liniştit decât în ultimele trei zile. O clipă se gîndi cu mirare la accesele lui de panica. Apoi uşa se deschise şi intra Razumihin.
― A! Mănîncă, va să zică nu este bolnav! zise el, luînd un scaun şi aşezîndu-se la masa în faţa lui. Părea îngrijorat şi nu căuta sa ascunda acest lucru. Vorbea cu vădita ciuda, dar potolit şi fără să ridice prea mult glasul. Părea să fi venit împins de un motiv deosebit foarte serios. Asculta! începu el dîrz. Eu mă las păgubaş de voi, duceţi-vă la naiba, la urma urmelor, fiindcă, după cât vad, îmi dau perfect seama că nu vă pot înţelege! Te rog sa nu-ţi închipui că am venit să te iscodesc. Puţin îmi pasa! Nu vreau să te descos. Daca te-ai apuca acum să-mi dezvălui tot, toate secretele voastre, poate că nici n-aş sta sa te ascult, m-aş lasă păgubaş şi aş pleca. Am venit numai ca sa-mi dau seama, o data pentru totdeauna, daca eşti nebun sau nu? Vezi tu, unii sunt convinşi (indiferent cine şi unde) că eşti nebun sau pe punctul de a înnebuni. îţi mărturisesc că şi eu eram foarte înclinat să împărtăşesc aceasta părere, în primul rând, judecind după faptele tale stupide şi în parte ticăloase (absolut inexplicabile), în al doilea rând, după atitudinea pe care ai luat-o de curând faţa de mama şi sora ta. Numai un monstru şi un ticălos sau un nebun ar putea să se poarte cu ele aşa cum ai făcut tu; deci eşti nebun...
― Nu le-ai văzut de mult?
― Adineauri. Tu nu le-ai văzut de atunci? Unde-mi umbli, spune te rog, am fost la tine de trei ori. De ieri, mama ta e grav bolnava. S-a îmbrăcat sa vina la tine; Avdotia Romanovna a încercat s-o reţină, dar n-a vrut s-o asculte. „Dacă e bolnav, zice, dacă-şi pierde minţile, cine să-l îngrijească, daca nu mama lui?" Am venit aici toţi trei, fiindcă nu puteam s-o lasăm singura. Pînă la urmă am tot implorat-o să se liniştească. Am intrat ― şi tu nu erai acasă; a stat aici, uite, pe locul ăsta. A stat zece minute, şi noi în faţa ei, în tăcere. Apoi s-a sculat şi a zis: „Dacă iese din căsă, înseamnă ca este sănătos şi că şi-a uitat mama; şi atunci nu se cuvine să-i calc pragul ca să-i cerşesc o mîngîiere". S-a întors acasă şi a căzut la pat; acum are febra. „Văd, zice, că pentru drăguţa lui are timp." Crede că drăguţa ta e Sofia Semionovna, logodnica sau iubita, nu ştiu. M-am dus imediat la Sofia Semionovna, fiindcă, frăţioare, voiam să aflu adevărul; am intrat şi am dat peste un sicriu şi peste nişte copii care plîngeau. Sofia Semionovna le încerca rochiţele de doliu. Tu ― nicăieri. M-am uitat, mi-am cerut scuze şi am plecat, i-am raportat toate acestea Avdotiei Romanovna. Prin urmare, presupunerea a fost falsă, n-ai nici un fel de drăguţă, şi rămîne mai probabila ipoteza nebuniei. Dar tu şezi şi înghiţi rasol de vaca, de parca n-ai fi mîncat de trei zile. Ce-i drept şi nebunii mănînca, dar, cu toate că nu mi-ai spus nici un cuvânt, tu... nu eşti nebun! îmi pun capul pe tocător! Sunt sigur că nu eşti nebun. Aşadar, lua-v-ar dracu' pe toţi, fiindcă la mijloc este o taina, un secret; iar eu n-am de gînd să-mi sparg capul cu secretele voastre. Am venit numai ca să te înjur, încheie el, sculîndu-se, să mă uşurez, încolo ştiu eu ce am de făcut.
― Şi ce vrei sa faci?
― Ce-ţi pasa, ce vreau eu să fac?
― Bagă de seamă, ai să începi să bei!
― De unde... de unde ştii?
― Ei, asta-i buna! Razumihin tăcu o clipă.
― Tu ai fost totdeauna un om cu judecată şi niciodată, niciodată, n-ai fost nebun, rosti el deodată cu înflacărare. Ai dreptate, am să încep să beau! Rămîi cu bine!
Şi dadu să plece.
― Acum trei zile, mi se pare, am vorbit despre tine cu sora mea.
― Despre mine! Dar... unde ai putut s-o vezi acum trei zile? se opri Razumihin, pălind puţin; se vedea uşor că inimă lui încordată bătea prea tare.
― A venit singura, a stat aici şi a vorbit cu mine. -Dînsa?!
― Da.
― Şi ce i-ai spus... adică, vreau să zic, despre mine?
― I-am spus că eşti un om foarte bun, cinstit şi muncitor. Că o iubeşti nu i-am spus, fiindcă ăstă o ştie şi singură.
― Ştie?
― Asta-i bună! Oriunde ăş plecă, orice mi s-ar întîmpla, tu să rămîi pentru ele un fel de providenţă. Cum s-ar zice, eu ţi le încredinţez ţie, Razumihin. Ţi-o spun, fiindcă ştiu foarte bine cât de mult o iubeşti şi ştiu că ţi-e inima curată. Ştiu de asemenea, ca şi ea poate să te iubească şi că poate chiar te iubeşte. Acum hotărăşte singur, tu ştii mai bine, dacă trebuie sau daca nu trebuie să începi să bei...
― Rodka... Vezi tu... Ei... Drace! Dar tu unde vrei să pleci? Vezi tu, daca şi asta e un secret, fie! Dar eu... eu am să aflu acest secret...
Şi sunt sigur că nu este nimic grav, trebuie să fie nişte fleacuri, din care închipuirea ta a scos cine ştie ce parascovenii! De altminteri, eşti un om tare de treabă!...
― Tocmai am vrut să-ţi spun, dar tu m-ai întrerupt: ai judecat foarte bine adineauri, când ai spus că ai renunţat să cauţi să afli toate aceste mistere şi secrete. Lasă-le deoparte, nu te îngriji de asta. Lucrurile se vor descoperi la vremea lor, şi vei afla totul când va veni timpul. Ieri, cineva mi-a spus că omul ăre nevoie de aer, de aer! Vreau să mă duc la el şi să-l întreb ce a vrut să spună cu asta.
Razumihin, foarte tulburat, chibzuia ceva.
„Este un conspirator politic! Indiscutabil! Şi se afla în ajunul unui pas decisiv ― asta-i sigur! Altfel, nu poate fi, şi... şi Dunia ştie..." se gîndi el deodată.
― Va şă zică la tine vine Avdotia Romanovna! rosti el, scandînd cuvintele. Iar tu vrei să te vezi cu omul care zice că este nevoie de mai mult aer şi... prin urmare scrisoarea aceea... e tot ceva de felul ăstă, încheie el, vorbind mai mult pentru sine parca.
― Care scrisoare?
― Avdotia Romanovna a primit astăzi o scrisoare care a neliniştit-o. A neliniştit-o grozav. Asta este sigur. Am început să-i vorbesc despre tine ― şi m-a rugat să încetez. Apoi a spus că poate o să ne despărţim în curând, foarte curând, pe urmă a început să-mi mulţumească cu multa căldura, nu ştiu pentru ce; după care s-a dus în odaia ei şi s-a încuiat.
― A primit o scrisoare? întreba din nou Raskolnikov, îngîndurat.
― Da; tu nu ştiai nimic? Hm! Amîndoi tacura.
― Rămâi cu bine, Rodion. Eu, frăţioăre... a fost o vreme... dar nu, rămîi cu bine, vezi tu, a fost o vreme... Hai, ramîi cu bine! Trebuie sa plec. Şi n-am să beau. Da-o dracului de băutura... degeaba...
Ieşi grăbit din odaie, dar abia închise uşa după el, că o deschise din nou şi zise, privind într-o parte:
― A propos! îţi aminteşti de asasinul acela, ei, cu Porfiri, cu bătrîna? Să ştii că ucigaşul a fost descoperit, a mărturisit singur şi a dat toate probele. închipuieşte-ţi, este unul dintre cei doi zugravi, îţi aduci aminte, cel pe care l-am aparat aici? Toata scena aceea cu bătaia şi rîsetele pe scara cu tovarăşul lui, în timp ce portarul şi cei doi martori urcau sus, o înscenase anume de ochii lumii. Câta viclenie, câta prezenţa de spirit la un mucos ca el! Nici nu-ţi vine să crezi; dar el singur a explicat tot şi a mărturisit tot. Ce zici de mine cum m-am lasat prins? După părerea mea, este un geniu al prefăcătoriei şi ingeniozităţii, şi-a creat cu ingeniozitate alibiurile şi, prin urmare, nu mai trebuie să ne miram de nimic! Oare nu pot exista genii şi de acest fel? Iar faptul că n-a putut să-şi joace rolul pînă la capăt şi a mărturisit mă face să-l cred mai mult. E mai verosimil... Dar cum m-am lasat dus de nas! îmi ieşisem din fire pentru el!
― Spune-mi, te rog, de unde ai aflat toate acestea şi de ce te interesează atât de mult? întreba Raskolnikov, vădit tulburat.
― Ei, aste e! De ce mă interesează! Ce întrebare!... Am aflat printre alţii si de la Porfiri. Adică mai mult de la el am aflat.
― De la Porfiri Petro viei? -Da.
― Şi ce... ce spune el? întrebă Raskolnikov, speriat.
― Mi-a explicat foarte frumos. Mi-a explicat psihologic, în felul lui.
― A explicat? El însuşi ţi-a explicat?
― El, chiar el; rămîi cu bine! Am să-ţi mai spun unele lucruri altă data, acum am treaba. A fost... da, a fost un moment când am crezut că... Dar să lasăm asta; alta dată!... Ce rost ar avea acum să încep să beau? Vorbele tale m-au îmbătat şi fără vin. Sunt beat, Rodkă! Sunt beat făra să fi băut, hai, rămîi cu bine, am să vin curând.
Şi Razumihin ieşi.
„Este un conspirator politic, asta-i indiscutabil, indiscutabil! hotărî în gîndul lui, coborând încet scara. Şi a atras-o şi pe soră-sa în afacerea asta. E foarte, foarte potrivit cu firea Avdotiei Romanovna. Se întîlnesc... Şi chiar mi-a dat a înţelege, judecind după unele lucruri pe care mi le-a spus ea... după unele vorbe mărunte... şi aluzii, numai asta poate fi! Altfel cum s-ar putea explica toată încurcătura asta? Hm! Şi eu am crezut ca... O, Doamne, ce mi-a trecut prin cap? Da, mi s-a întunecat mintea şi sunt vinovat în faţa lui! Atunci în coridor, lîngă lampa, Rodea mi-a întunecat minţile! Ptiu! Ce gînd urît, grobian, ticălos, din partea mea! Bravo, Mikolka, bine ai făcut că ai mărturisit... De altfel, cât de bine se explica acum tot ce a fost! Boala lui de atunci, atitudinea lui atât de ciudata, chiar şi mai înainte de boala, mult mai înainte, la universitate; cât de închis, cât de posomorît era întotdeauna... Dar ce înseamnă atunci scrisoarea aceea? Şi aici poate că se ascunde ceva. De la cine o fi? Bănuiesc... Hm. Nu, am să aflu tot."
Îşi aminti ceea ce îi spusese Raskolnikov despre Dunecika, şi înţelese, în sfîrşit, tot; inima îi zvîcni cu putere în piept şi el o rupse la fuga.
Îndată după plecarea lui Razumihin, Raskolnikov se scula, se întoarse spre fereastră, dadu într-un colţ, apoi într-altul, de parca ar fi uitat cât de strimta îi este odaia şi... se aşeza din nou pe divan. Părea alt om; iarăşi lupta - prin urmare, exista o ieşire!
„Da, prin urmare exista o ieşire! Ca prea s-au închis şi zăvorît toate, prea dureros îl încătuşau, strîngîndu-i mintea ca-ntr-un cleşte." De la scena cu Mikolka, în cabinetul lui Porfiri, începuse să se înăbuşe, fiindcă nu mai găsea ieşire din strîmtoare. După Mikolka, în aceeaşi zi, urmase scena cu Sonia; lucrul se petrecuse şi se încheiase altfel, cu totul altfel decât şi-ar fi putut închipui vre-odată... prin urmare, se arătase slab, aşa, într-o clipa, pe de-a-ntregul slab! A recunoscut atunci, de acord cu Sonia, şi a recunoscut sincer, ca nu mai poate duce singur o asemenea povara! Dar Svidrigailov? Svidrigailov era o enigma... care îl neliniştea, ce-i drept, dar parca nu în aceeaşi măsura. Şi cu Svidrigailov va avea poate de luptat, dar cu el se putea găsi o portiţa de scăpare, pe când cu Porfiri... cu Porfiri era altceva.
Aşadar, Porfiri însuşi i-ă explicat totul lui Razumihin, i-a explicat psihologic! Iarăşi a început cu blestemata lui psihologie! Porfiri? Dar cum putea Porfiri sa creada măcar o singură clipă ca Mikolka este vinovat, după scena între patru ochi care se petrecuse între ei, înainte de venirea lui Mikolka, şi care nu îngăduia decât o singură explicaţie? (în cursul acestor zile îşi amintise în treacăt şi fragmentar scena cu Porfiri Petrovici; în întregime nu ar fi putut să îndure amintirea ei.) în timpul acelei scene, toate vorbele rostite, gesturile, privirile, unele lucruri spuse cu un anumit ton, în sfîrşit, limitele la care ajunseseră ei doi făceau de necrezut ca aşa-zisa mărturisire a lui Mikolka - pe care Porfiri l-a pătruns de la primul cuvînt, de la primul gest - să fi putut zdruncina din temelii o convingere atât de puternica.
Dar ce situaţie! Pînă şi Razumihin ă început să-l bănuiască! Scenă de lînga lampa din coridor l-a pus pe gînduri. Şi el s-a repezii la Porfiri... „Dar ce i-ă venit acestuia să-l duca astfel de nas? Cu ce scop ă abătut atenţia lui Razumihin asupra lui Mikolka? Este vădit că pregăteşte ceva; are un gînd ascuns, dar care anume? La drept vorbind, a trecut o bună bucată de vreme din dimineaţă aceea, prea mult timp şi nimic nu se aude, nici nu se arată, dinspre partea lui Porfiri Petrovici. Ei, asta poate fi un semn rău..."
Raskolnikov îşi luă şapcă şi, după ce se gîndi bine, hotărî să iasă. Eră prima zi, în tot acest răstimp, când se simţea pe deplin conştient. „Trebuie să isprăvesc cu Svidrigailov, se gîndi el, trebuie să isprăvesc cu orice preţ, cât măi repede; pare-mi-se ca şi acesta aşteaptă să vin singur la el." în clipa aceea, atâta ură îi umplu deodată inima obosita, ca să fi putut să ucida pe unul dintre ei, pe Porfiri Său pe Svidrigailov, n-ar fi stat în cumpăna s-o facă. Şi daca nu chiar atunci, măi tîrziu în orice caz. „Vom vedea, vom vedea", repeta el în gînd.
Dar în momentul când deschise uşa spre palier se ciocni nas în nas cu Porfiri Petrovici în persoană. Acesta se pregătea să intre. O clipă, Raskolnikov rămase stana de piatra. Ciudat: nu se miră prea mult văzîndu-l şi aproape nu se sperie. Tresari numai, dar se stapîni în aceeaşi clipa. „Poate că acestă-i deznodamîntul! Dar de ce s-a apropiat aşa tiptil, ca o pisică, şi eu n-am auzit nimic? Să fi tras cu urechea?"
― Nu te aşteptai la musafiri, Rodion Romanici! exclama, rîzînd, Porfiri Petrovici. De mult am vrut să vin la dumneata; acum, trecând prin faţa casei dumitale, m-am gîndit: de ce n-aş intra pentru cinci minute să-l văd ce face? Aveai de gînd să pleci? N-am să te reţin. Doar să fumez o ţigara, daca-mi dai voie...
― Ia loc, Porfiri Petrovici, ia loc, îşi pofti Raskolnikov musafirul, cu un aer atât de mulţumit şi de primitor că, desigur, s-ar fi minunat singur daca ar fi putut să se vada.
Cheltuia ultimele fărîme de putere ce-i mai rămăseseră în suflet. Astfel, uneori, un om prins de tîlhări trece câte o jumătate de ceas printr-o groază de moarte, iar când simte cuţitul la os, îi piere pe loc orice spaimă. Se aşeza în faţa lui Porfiri şi-l privi ţinta, fără să clipească. Porfiri închise un ochi şi începu să-şi aprinda ţigara. „Haide, vorbeşte odată, vorbeşte, îi spunea în gînd Raskolnikov, cu inima gata să-i sară din piept. De ce, de ce nu vorbeşti?"

Capitolul II

― Afurisite-s ţigările astea! începu, în sfîrşit, Porfiri Petrovici, isprăvind de aprins ţigara şi scoţînd fumul din piept. Cât rău îmi fac, şi totuşi nu pot să mă las! Tuşesc, ma rîcîie în gît, mă sufoc. Ştii, sunt un fricos, şi m-am dus zilele trecute la B. Asta pe fiecare bolnav îl consultă minimum o jumătate de ceas; l-a pufnit rîsul când s-a uitat la mine: m-a ciocănit, m-a ascultat. „Dumitale, zice, nu-ţi prieşte tutunul; ţi s-ău dilatat plamînii." Dar cum să mă las de tutun? Cu ce să-l înlocuiesc? Nu beau, asta-i toată nenorocirea, he-he-he! Nenorocireă-i că nu beau! Toate-s relative în lumea asta, Rodion Romanici, toate-s relative!
„Ce-i asta, iar începe cu şiretlicurile meseriei lui", se gîndi, dezgustat, Raskolnikov. îşi aminti deodată, în întregime, scena petrecută nu de mult, la ultima lor întîlnire, şi acelaşi sentiment de ură îi năpădi sufletul.
― Am mai fost la dumneata acum două zile, seară, n-ăi ştiut? urmă Porfiri Petrovici, uitîndu-se prin odaie. Am intrat în camera asta. Treceam, ca şi azi, prin faţa casei şi m-am gîndit: hai să-i întorc vizită. Am venit şi am găsit camera deschisă; m-am uitat, am aşteptat şi, fără s-o anunţ pe servitoarea dumitale, am plecat. Dumneata nu încui niciodată uşă?
Obrazul lui Raskolnikov se întunecă tot mai mult. Porfiri părea că-i ghiceşte gîndurile.
― Am venit pentru o explicaţie, dragul meu Rodion Romanici, da, pentru o explicaţie! îţi datorez o explicaţie, urmă el, zîmbind şi chiar lovindu-l uşor cu palma peste genunchi, dar aproape imediat faţa lui luă o înfăţişare serioasă, îngrijorată şi chiar tristă, spre mirarea lui Raskolnikov, care nu-l văzuse niciodată astfel şi nici nu bănuia măcăr că ăr putea avea o asemenea expresie. Ciudată scenă a avut loc ultima dată între noi, Rodion Romanici. Ce-i drept, şi prima noastră întîlnire a fost poate cam ciudată; însă atunci... Ei, dar e totuna! Uite ce este, poate am greşit făţă de dumneata - simt acest lucru. Adu-ţi aminte cum ne-am despărţit: eram ămîndoi cu nervii încordaţi la maximum. N-am jucat cinstit, nu ne-am purtat cum se cuvine. Şi doar suntem gentlemeni; orice-ar fi, să nu uităm că suntem gentlemeni, trebuie să înţelegem ăsta. Iţi aduci aminte cât de departe au mers lucrurile atunci... ne-am purtat aproape necuviincios.
„Ce-i ăsta? Unde vrea sa ajungă?" se întreba, uluit, Raskolnikov, ridicind capul şi făcând ochii mari.
― Am socotit că acum este mai bine să jucăm deschis, urmă Porfiri Petrovici, dînd puţin capul pe spate şi lasînd ochii în jos, ca şi cum n-ar fi vrut să-şi stingherească cu privirea victima de altădată şi parca dispreţuindu-şi metodele şi şiretlicurile de mai înainte. Da, astfel de bănuieli şi astfel de scene nu trebuie să se repete. Mikolkă ne-a adus atunci deznodamîntul, altfel nu ştiu unde am fi ajuns. Blestematul acela de tîrgoveţ şedea în odaia de alaturi; îţi poţi închipui? Dumneata desigur ştii acest lucru; de altfel, sunt informat că el ă venit după aceea la dumneata, dar ceea ce ai presupus atunci nu era adevărat: n-am trimis după nimeni şi nu dadusem încă nici o dispoziţie. Mă vei întreba: de ce nu dadusem nici o dispoziţie? Cum să-ţi spun: evenimentele m-au luat oarecum prin surprindere. Abia am apucat să trimit după portarii aceia (i-ai văzut, desigur, la plecare). îmi venise o idee, îmi trecuse ca un fulger prin minte; vezi dumneata, Rodion Romanici, eu eram adînc convins atunci. Ei, mă gîndeam, chiar dacă, deocamdată, scap din mînă un fapt, în schimb am să prind de coada altul, adică, cel puţin, n-am să scap ceea ce mă interesează pe mine. Eşti irascibil din fire, Rodion Romanici, chiar foarte irascibil, şi pot să spun, fără să mă laud, îţi cunosc într-o oarecare măsură însuşirile caracterului şi ale sufletului. Fireşte, ştiam şi atunci că nu se întîmpla totdeauna ca omul sa se scoale deodată şi să-ţi trînteăscă în obraz toţ adevărul, deşi asta se întîmpla uneori, mai ales dacă-l scoţi pe om din fire; dar, în orice caz, foarte rar. Atâta lucru puteam să pricep şi eu. Dar mă gîndeam: de aş putea să-i smulg o dovada mica! Una măruntă de tot, una singură, dar palpabila, concretă, să fie ceva real şi nu simple inducţii psihologice. Fiindcă, mă gîndeam eu, daca omul este vinovat, atunci poţi nădajdui să obţii de la el ceva concret, îţi este permis să nădajduieşti chiar izbînda deplină, iar eu m-am bizuit prea mult pe firea dumitale, Rodion Romăniei, măi ales pe firea dumitale!
― Dumneata... ce tot vorbeşti acolo? bîigui în cele din urmă Roskolnikov, fără să-şi deă bine seama de întrebarea lui. „Despre ce vorbeşte, se minuna el în gînd, nu cumva mă socoteşte în adevăr nevinovat?"
― Ce spun? Am venit să mă explic cu dumneata, cum s-ar zice, socot acest lucru o sfîntă datorie pentru mine. Vreau să-ţi explic purtarea mea, greşeala pe care am făcut-o, fiindcă recunosc că mult te-am făcut să suferi, Rodion Romanici, şi nu vreau să crezi că sunt un monstru. înţeleg foarte bine ce înseamnă pentru un om necăjit, dar mîndru, autoritar şi nerăbdator, măi cu seamă nerăbdator, să îndure toate acestea! în orice caz, eu cred că este ceva nobil şi generos în dumneata, deşi nu sunt de acord cu toate părerile dumi-tale şi socot de datoria mea să ţi-o spun deschis, absolut sincer, căci, în primul rând, nu vreau să te înşel. După ce te-ăm cunoscut, am simţit ca mă ataşez de dumneata. Poate că aceste vorbe ău să te facă să rîzi? Ai tot dreptul să rîzi. Ştiu că dumneata nu m-ai putut suferi de la prima vedere şi, de fapt, nici n-ăi avut pentru ce să mă îndrăgeşti. Iă-o cum vrei, dar în ceea ce mă priveşte doresc din inima să fac tot posibilul ca să şterg impresia pe care ţi-am făcut-o şi să-ţi dovedesc că am şi suflet, şi conştiinţa. Sincer îţi spun.
Porfiri Petrovici tăcu cu demnitate. Raskolnikov simţi că-l cuprinde un acces de spaima nouă. Gîndul că Porfiri îl socoteşte nevinovat începu deodată să-l sperie.
― Nu cred că e nevoie să-ţi povestesc în amănunt cum ă început, urma Porfiri Petrovici. Mă gîndesc că ar fi chiar de prisos. Şi nici nu cred că ăş putea s-o fac. Cum s-ăr putea înşira toate amănuntele? Mai întîi a fost un zvon. Ce fel de zvon, de la cine şi de unde a pornit... şi de unde pînă unde s-ă ajuns la dumneata - cred de asemenea că este de prisos să spun. Pentru mine personal, totul a pornit de la o împrejurare cu totul întîmplatoăre, care a avut loc şi care ar fi putut să nu aibă loc. Care anume? Hm, cred că de asemenea n-ăre rost să vorbim. Din toate zvonurile şi din acea împrejurare întîmplatoare eu am tras anumite concluzii. îţi mărturisesc foarte sincer, fiindcă, dacă este vorba să mărturiseşti ceva, trebuie s-o faci deplin: eu am fost cel dintîi care te-a suspectat. Las deoparte însemnările ăceleă de pe obiecte, scrise de mina bătrînei, şi altele de acelaşi fel, fiindcă astea nu înseamnă nimic, asemenea indicii se pot număra cu sutele. Apoi, am avut prilejul, de asemenea întîmplator, să aflu scena de la secţie şi încă în cele măi mici amănunte, povestita de cineva, un om extrem de important în cazul de faţă, care a luat parte la eă şi care, fără să-şi dea seama, ă scos la iveala înţelesul ei. Toate acestea se legau între ele, dragul meu Rodion Romanici, da, se legau! Cum sa nu-ţi îndrepţi atunci cercetările într-o anumita direcţie? Din o sută de iepuri de casă n-ai să faci niciodată un cal, din o sută de bănuieli n-ăi să alcătuieşti niciodată o dovada, spune un proverb englezesc, astă-i însă raţiune pură, dar încearcă dumneata, încearcă numai să ţii în frîu patimile; iăr anchetatorul e şi el om şi deci pătimaş. Mi-am adus aminte şi de un articol al dumitale, din revista aceea, ştii, pe care l-am discutat în amănunt la primă dumitale vizită. Te-ăm ironizat, dar asta numai ca să te provoc să mai spui şi altele. Repet, eşti nerăbdator şi bolnav, Rodion Romanici, foarte bolnav. Că eşti curajos, orgolios şi serios, că... ăi suferit mult, foarte mult, m-am convins de multă vreme. Toate aceste sentimente îmi sunt familiare şi de aceea articolul dumitale l-am citit ca pe ceva cunoscut. Acest articol trebuie să fi fost conceput cu înfrigurare, într-o noapte de insomnie, atunci când inima zvîcneşte, mintea se avîntă şi sufletul este disperat. Cât de periculos este acest suflet disperat, orgolios al tineretului! Te-am ironizat, dar acum pot să-ţi spun că mi-ă placut grozav, ca unui amator, se înţelege, această primă încercare tinerească a penei dumitale. Fum, ceaţa, o coarda răsună în negură. Articolul dumitale este absurd şi fantastic, dar este plin de sinceritate, de orgoliu tineresc, are curajul disperării! Este întunecat articolul dumitale, ei, foarte bine. L-am citit, l-am pus deoparte şi... punîndu-l deoparte, m-am gîndit încă de atunci: „Cu omul acesta lucrurile n-au să se oprească aici!" Şi acum, spune-mi şi dumneata, cum să nu mă fi interesat pătimaş tot ce a urmat după o asemenea introducere?
Vai, Doamne! Parca zic ceva? Parca afirm ceva? îţi vorbesc numai de o observaţie pe care am facut-o atunci, de o simpla observaţie. Ce-i asta, mă gîndeam? Nimic, aproape nimic, poate chiar absolut nimic. Şi apoi, mie, în calitate de anchetator penal, nici nu-mi sade bine să mă las furat de astfel de speculaţii: îl am pe Mikolka, cu fapte, orice s-ar zice, dar sunt fapte! Şi el are o psihologie a lui; trebuie să mă ocup de el; fiindcă este vorba de viaţa şi de moartea unui om. Pentru ce-ţi spun acum toate acestea? Ca sa ştii şi sa nu mă acuzi în inima şi mintea dumitale că m-am purtat rău cu dumneata. Nu m-am purtat aşa din răutate, sincer ţi-o spun, he-he-he! Crezi poate ca n-am fost sa-ţi fac percheziţie? Am fost, am fost, he-he, am fost încă pe vremea când zăceai bolnav în patul acesta. Nu oficial şi nu personal, dar am făcut-o. Locuinţa dumitale a fost cercetata până la ultimul fir de aţa, şi asta din primul moment; dar -umsonst. îmi ziceam: omul acesta are să vină la mine, are sa vina el singur, şi încă foarte curând; daca este vinovat, are să vina negreşit. Altul n-ar veni, dar acesta are să vina. îţi aduci aminte: pe domnul Razumihin a început sa-l cam ia gura pe dinainte la un moment dat, sa-ţi spună când una, când alta? Asta am potrivit-o noi anume ca sa te enervam, anume am pus în circulaţie un anumit zvon, ştiind ca domnul Razumihin nu este omul care să-şi poată stăpîni indignarea şi că-i va scăpa din când în când o vorba. Domnului Zametov în primul rând i-a bătut la ochi îndrăzneala şi furia dumitale, cum să trînteşti aşa - de la obraz, într-o circiumă: „Eu am ucis!" Prea era îndrăzneţ, prea riscant, şi daca este vinovat, mi-am zis eu, atunci este un luptător de temut! Chiar aşa gîndeam. Şi am aşteptat! Te-am aşteptat cu toţi nervii încordaţi; cât despre Zametov, l-ai nimicit cu lovitura aceea... dar, vezi dumneata, tocmai asta-i bine, psihologia asta blestemata are doua tăişuri! Şi aşa: eu te aşteptam şi Dumnezeu mi te-a trimis, ai venit! Ce mi-a mai zvîcnit inima atunci! Eh! Ce anume, care motiv te îndemna să vii? îţi aduci aminte de rîsul, rîsul acela al dumitale când ai intrat în odaie? Te-am înţeles de parca te vedeam pe dinăuntru; dar daca nu te-aş fi aşteptat atunci într-o stare de spirit deosebita, n-aş fi luat în seama rîsul dumitale. lata ce înseamnă să ăi o anumita idee preconceputa. Şi domnul Razumihin, domnul Razumihin! Dar piatra, piatra, îţi aduci aminte piatra sub care sunt ascunse obiectele? Parc-o văd undeva, într-o gradina de zarzavat, doar despre gradina de zarzavat i-ai vorbit atunci lui Zametov şi pe urma, pentru a doua oară, la mine? Şi când am început sa-ţi discutam articolul, când ai început dumneata sa-ţi expui ideea - fiece cuvînt era cu două înţelesuri, de parcă citeam printre rânduri! în felul acesta, Rodion Romanici, mi-am cladit convingerea, iar când m-am izbit cu fruntea de ea, m-am dezmeticit. „Nu, mi-am zis, ce-i asta? Toate acestea, mi-am zis, numai să vrei şi le poţi explica tocmai pe dos, tot, tot, pînă la ultimul punct, ba chiar o să para mai firesc. Ce chin! Nu, mă gîndeam, mai bine să smulg o singura dovada, cât de mica!"... Iar când am auzit despre clopoţel, nu m-am mai îndoit, am început sa tremur. „Ei, m-am gîndit eu, iată şi acea mică dovada! Asta e." Nici n-am mai stat să mă gîndesc, n-am vrut să mă mai gîndesc. în clipa aceea, aş fi dat o mie de ruble numai să te văd cu ochii mei: cum ai mers o suta de paşi alaturi de tîrgoveţul acela, după ce ţi-a trîntit de la obraz „Ucigaşule", şi n-ai îndrăznit să-l întrebi nimic tot timpul cât ai mers lîngă el!... Dar fiorul acela rece din măduva oaselor? Clopoţelul acela în toiul bolii, în semidelir? Aşadar, Rodion Romanici, ce să te mai miri, după toate acestea, de felul cum m-am purtat cu dumneata. Şi apoi, de ce ai venit tocmai în clipa aceea? Parca te-ar fi împins o forţa şi pe dumneata, şi dacă nu ne-ar fi despărţit Mikolka... îţi aminteşti cum a intrat Mikolka? A fost ca un trăsnet! A picat ca un fulger năprasnic căzut din senin! Ce zici, cum l-am întîmpinat? N-am crezut nici atâtica din spusele lui, ai văzut şi dumneata! Ce sa cred! Mai tîrziu, după ce ai plecat, când a început el să răspunda destul de legat asupra unor puncte, de m-am minunat şi eu, nici atunci nu l-am crezut! Iată ce înseamnă să-ţi intre în cap o idee, să ţi se încrusteze în suflet, dura ca un diamant! „Nu, mă gîndeam, nici vorbă, ce Mikolka!"
― Razumihin mi-a spus adineauri că şi acum îl socotiţi vinovat pe Mikolai şi ca l-aţi încredinţat că...
I se taie răsuflarea şi nu isprăvi. îl asculta cu o emoţie nespusă pe omul care-l înţelesese pînă în fundul sufletului şi care acum se lepăda de propriile lui păreri. Se temea să creada, şi nu credea. în cuvintele, încă cu doua înţelesuri, căuta cu nesaţ sa prinda ceva mai exact, mai definitiv.
― Domnul Razumihin! striga Porfiri Petrovici, care părea încân-tat că Raskolnikov, care tăcuse tot timpul, în sfîrşit deschidea gura.
He-he-he! Atenţia domnului Razumihin, în orice caz, trebuie abătuta în altă parte: când doi se împacă, al treilea n-are ce caută la mijloc. Domnul Razumihin este în afara acestei chestiuni, a venit la mine, palid ca un mort... Dar sa-l lasăm în plata Domnului, ce sa-l amestecam în treaba asta? Cât despre Mikolka, vrei să ştii ce fel de individ este, adică cum îl înţeleg eu? în primul rând, este ca un copil: pare încă minor, şi nu că ar fi un fricos, ci este emotiv ca un artist. Zău, să nu rîzi ca mi-l explic astfel. Este naiv, sensibil, inimos, lunatic. Se pricepe să cânte şi sa joace, spune basme, de se adună lumea şi de prin alte locuri să-l asculte. Ştie carte. E în stare să rîda pînă nu mai poate, numai dacă-i araţi un deget. Uneori, bea pînă cade în nesimţire, dar nu din nărav, ci copilareşte, fiindcă se ia cu alţii care beau. A furat, dar nici nu ştie că a furat: ,,Ăsta-i furt! zice. Am luat ceva de pe jos". Ştii, e rascolnic, adică nu rascolnic adevărat, ci un sectant: în familia lui sunt begunî, şi chiar el însuşi acum, nu demult, a stat doi ani de zile într-un sat, sub conducerea spirituala a unui bătrîn înţelept de-al lor. Toate acestea le-am aflat de la Mikolka şi de la prietenii lui din judeţul Zaraiski. Ce să mai vorbim! A vrut sa fuga în pustie! Mare avînt religios! Se ruga noaptea lui Dumnezeu, citea cărti vechi, „adevărate", pînă se năucea de-a binelea. Petersburgul a avut asupra lui o influenţa covîrşitoare, mai ales sexul slab şi, desigur, vinul. E foarte impresionabil, a uitat şi de bătrînul înţelept şi de toate celelalte. Am aflat că l-a îndrăgit un artist, a început să se duca pe la el, şi tocmai atunci s-a nimerit şi cazul acesta. S-a speriat şi - hait! ― să se spînzure! Să fuga! Ce să-i faci, asta-i părerea care s-a încetăţenit în popor despre justiţia noastră! Unii se sperie de cuvîntul „condamnare". Cine-i de vină? Să vedem ce o să aducă tribunalele cele noi. Of, de-ar da Dumnezeu să aducă ceva! Şi aşa: în închisoare se vede că şi-ă adus aminte de preacuviosul înţelept; a apărut şi Biblia. Ştii dumneata, Rodion Romanici, ce înseamnă pentru unii „să pătimească"? Nu că ar vrea să sufere pentru cineva, ci aşa, pur şi simplu „trebuie să pătimească", adică să sufere, iar daca suferinţa vine de la autorităţi, cu atât mai bine. La începutul carierei mele a stat la închisoare un deţinut, un om foarte blînd; a stat un an întreg şi a tot citit noaptea pe cuptor Biblia, a citit pînă s-a năucit de-a binelea şi ce crezi că a făcut: nitam-nişam a luat o cărămida şi a aruncat-o în capul unui inspector, fără nici un motiv din partea acestuia. Şi cum crezi ca a aruncat-o? Anume cu un metru mai încolo, ca nu cumva să-i facă vreun rău! Ei, ştim noi ce şfîrşit are un deţinut care îndrăzneşte să ridice mână asupra autorităţii: şi omul nostru „a pătimit". Aşa şi cu Mikolka, eu bănuiesc că şi băiatul nostru vrea „sa pătimească", sau ceva tot de acest fel. Asta o ştiu sigur, cunosc fapte concrete. Numai că el nu ştie că şi eu ştiu toate acestea. Cum să nu ădmiţi ca din rândul unor asemenea oameni pot ieşi unele specimene fantastice? Foarte simplu. A început din nou să-şi aducă aminte de acel înţelept, mai ales după ce a încercat sa se spînzure. De altfel, are sa vina singur să-mi spună tot. Crezi că rezista până la capăt? Ai răbdare, are să retracteze toate acestea! Din clipa în clipa aştept să vina la mine să-şi retragă mărturia. L-am îndrăgit pe acest Mikolka şi-l studiez în cele mai mici amănunte. Şi ce crezi dumneata? He-he-he! La unele puncte mi-a răspuns foarte bine, se vede că s-a informat, s-a pregătit frumos; ei, dar în alte privinţe calcă-n străchini, nu ştie nimic, e în contradicţie cu faptele, fără să-şi dea seama de acest lucru! Nu, dragul meu Rodion Romanîci, aici nu este vorba de Mikolka! Aici este un caz fantastic, tenebros, un caz modern, care poarta pecetea timpurilor noastre, când omenirea şi-a ales ca scop în viaţa căutarea confortului şi mintea omului e întunecata de fraze ca: „sîngele împrospătează"... Ucigaşul este o victima a cărţilor, a teoriilor care circula; el arată o măre îndrăzneala la acest prim păs, dar un anume soi de îndrăzneala: aceea a omului care se arunca din vîrf de munte sau din turla bisericii. El se duce să săvîrşească crima, ca şi cum n-ar merge pe picioarele lui. Uită să încuie uşa, şi totuşi ucide, ucide doua femei, conform teoriei. Ucide, dar nu ştie să ia banii, iar ceea ce izbuteşte să ia ascunde sub o piatră. Nu i-a fost de ajuns cât a pătimit când ă stat după uşă, în timp ce încercau ş-o spargă ceilalţi şi trăgeau de clopoţel - nu, el, după aceea, dintr-o nevoie aproape inconştienta de a resimţi din nou acelaşi fior de groază care-ţi îngheaţă măduva din oase, se duce la locuinţa goala şi trage de clopoţel... Ei, să zicem că asta a făcut-o împins de boala, dar mai este şi altceva: a ucis şi totuşi se socoteşte un om cinstit, dispreţuieşte oamenii, rătăceşte ca un înger neprihănit ― nu, aici nu-i vorba de Mikolka, dragul meu Rodion Romanici, nu este Mikolka vinovatul!
Aceste cuvinte, după tot ce fusese spus mai înainte, şi care aduceau cu un fel de scuze, erau prea neaşteptate. Raskolnikov începu să tremure ca străpuns de o săgeată.
― Atunci... cine... a ucis? întrebă cu glas întretăiat Raskolnikov, nemaiputîndu-se stăpîni.
Porfiri Petrovici se lasă brusc pe speteaza scaunului, ca şi cum l-ar fi mirat din cale-afară întrebarea lui.
― Cum, cine a ucis? repetă el, de parcă nu-şi credea urechilor. Dumneata ai ucis, Rodion Romanici! Chiar dumneata... adaugă el aproape în şoaptă, cu adîncă convingere.
Roskolnikov sări de pe divan, rămase câteva clipe în picioare şi se aşeză din nou, fără să rostească o vorbă. Uşoare convulsii îi frămîntau muşchii obrazului.
― Iar a început gura să-ţi tremure, observă aproape cu compătimire Porfiri Petrovici. Mi se pare că dumneata m-ai înţeles greşit, Radion Romanici, adaugă el după o scurtă tăcere, de aceea ăi rămas uluit. Eu am venit tocmai ca să spun tot, şi să dam cărţile pe faţă.
― N-am ucis eu, bîigui Raskolnikov, aşa cum fac copiii mici când sunt prinşi asupra faptului.
― Ba da, Rodion Romanici, dumneata şi nimeni altul, răspunse cu severitate şi convingere Porfiri.
Amândoi tăcură şi tăcerea ţinu ciudat de mult, vreo zece minute. Roskolnikov, cu coatele pe masă, îşi răvăşea părul cu degetele. Porfiri Petrovici şedea liniştit şi aştepta. Deodată, Raskolnikov îl privi cu dispreţ:
― Iar o iei de la capăt, Porfiri Petrovici! Iarăşi aceleaşi metode, cum de nu te saturi odată de ele?
― Eh, lasă deoparte metodele mele! Altceva ar fi fost daca am fi avut martori; dar noi vorbim aici între patru ochi. Vezi şi dumneata ca n-am venit ca să te hăituiesc şi să te prind ca pe un vînat. în clipa de făţă mi-e indiferent daca ai să recunoşti său nu. Orice ai răspunde, convingerea mea nu se măi schimba.
― Dacă-i aşa, atunci pentru ce ai venit? întreba Raskolnikov, enervat. îţi pun întrebarea pe care ţi-am mai pus-o: întrebarea -dacă mă socoteşti vinovat, de ce nu ma arestezi şi nu mă bagi la închisoare?
― Ei, asta-i alta întrebare! Am să-ţi răspund punct cu punct: în primul rând, nu-mi convine să te arestez.
― Nu-ţi convine? Dacă eşti sigur, trebuie...
― Şi ce-i dacă sunt singur? Toate acestea, deocamdată, nu-s decât visuri. Şi pe urmă, de ce te-aş baga acolo la odihnă? Căci odihnă o socoteşti şi dumneata, de vreme ce ai vrea să te închid. De pilda, am să te confrunt cu tîrgoveţul acela şi dumneata ai să-i spui: „Eşti beat? Cine m-ă văzut cu tine? Te-am crezut beat şi chiar erai beat" ― ce pot eu răspunde atunci, cu atât mai mult, cu cât vorbele dumitale au să fie mai verosimile decât ale lui, fiindcă toată depoziţia lui este curata psihologie, deşi nu se potriveşte defel cu mutră lui, iăr dumneata ai nimeri din plin, căci bea ticălosul, bea de stinge, şi-l ştie toată lumea de beţiv! Şi apoi, ţi-am mărturisit sincer, chiar eu, de câteva ori, că psihologia asta e cu doua tăişuri, ca versiunea dumitale ar fi mai întemeiata, mai verosimila şi că, în afara de aceasta psihologie, n-am deocamdată nici o dovada împotriva dumitale. Se înţelege că am să te bag la închisoare, am venit (deşi nu se face) să ţi-o spun dinainte, totuşi îţi repet deschis (iărăşi cum nu se face) că asta nu-mi convine. Ei, şi în al doilea rând, am venit...
― Da, în al doilea rând? îngînă Raskolnikov tot cu respiraţia taiaţă.
― Fiindcă, ăşa cum ţi-am mai spus adineauri: îţi datorez o explicaţie. Nu vreau să mă iei drept un monstru, cu atât mai mult cu cât eu te simpatizez, indiferent dacă mă crezi său nu. Drept urmare, în al treilea rând, am venit şă-ţi dau un sfăţ sincer: să te predai singur.
E cel mai bun lucru de făcut, cel mai avantajos pentru dumneata, şi pentru mine de asemenea, fiindcă scap astfel de corvoada asta. Ei, spune, nu mă port eu deschis faţa de dumneata? Raskolnikov se gîndi o clipa.
― Ascultă, Porfiri Petrovici, dumneata singur ai spus că n-ai decât psihologia împotriva mea şi că aştepţi dovezi ca să poţi demonstra matematic vinovăţia mea. De unde ştii ca în clipa de faţa nu greşeşti?
― Nu, Rodion Romanici, nu greşesc. Am o dovada mica. Aceasta dovada am găsit-o mai demult; m-a ajutat Dumnezeu!
― Ce dovada?
― N-am să-ţi spun, Rodion Romanici. Dar, în orice caz, acum nu mai am dreptul sa amîn; am să te arestez. Aşa ca judeca şi dumneata: pentru mine acum e totuna, şi deci ceea ce fac e numai pentru dumneata. Crede-mă că te învăţ de bine, Rodion Romanici!
Raskolnikov zîmbi, mînios.
― Ce spui dumneata nu este numai ridicol, dar şi neobrăzat. Să presupunem că aş fi vinovat (lucru pe care nu-l recunosc deloc), ce rost ar avea să ma predau când chiar dumneata spui că acolo la închisoare am să fiu la odihna?
― Eh, Rodion Romanici, nu trebuie să dai crezare chiar tuturor cuvintelor mele: s-ar putea să fie şi sa nu fie odihnă! Asta nu-i decât o teorie, şi încă una care îmi aparţine, adică ce spun eu e lege pentru dumneata? Poate ca şi acum îţi ascund ceva. Doar nu-mi poţi cere să-ţi dezvălui tot ce ştiu! He-he! Punctul doi: ce avantaj ai avea? Ştii dumneata ce reducere importanta a pedepsei ar urma'? Gîndeşte-te numai. în ce moment vii sa te predai? Tocmai în momentul când un altul a luat vina asupra lui şi a încurcat iţele justiţiei? Iar eu, mă jur pe Dumnezeu, am să le potrivesc toate aşa de bine acolo, încât să-ţi revină dumitale tot meritul acestui gest. O să nimicim toata aceasta psihologie, toate bănuielile care cădeau asupra dumitale am să le reduc la nimic, aşa încât crima dumitale să apară ca un fel de întunecare a minţii, fiindcă, judecind drept, chiar aşa si este. Sunt un om cinstit, Rodion Romanici, şi am să mă ţin de cuvînt.
Raskolnikov tăcea, întristat, cu capul în piept; chibzui multa vreme şi, în sfîrsit, zîmbi din nou, dar de data aceasta zîmbetul lui era blînd şi trist.
― Eh, nu-i nevoie! rosti el ca şi cum nu s-ar mai fi ascuns de fel de Porfiri Petrovici. Nu face! N-am nevoie de reducerea voastră!
― Tocmai de asta m-am temut! exclama Porfiri cu căldura şi parca fară voia lui. M-am temut că te lipseşti de reducerea noastră!
Raskolnikov îl privi, trist şi solemn.
― Ascultă, nu dispreţui viaţa, urma Porfiri, mai ai mult înaintea dumitale. Cum n-ai nevoie de reducere, cum poţi sa spui una ca asta? Om pripit ce eşti!
― Ce mai am înaintea mea?
―Viaţa! Ce, eşti proroc, să ştii ce-ţi va mai aduce? Caută şi vei găsi. Poate că Dumnezeu tocmai aici te-a aşteptat. Şi apoi, nu vei fi osîndit pe viaţa...
― Voi căpăta o reducere... rîse Raskolnikov.
― Nu cumva te împiedica ruşinea, în înţelesul burghez al cuvîn-tului? Poate tocmai asta te sperie, fără să-ţi dai seamă, fiindcă eşti tânăr? Şi tocmai dumneata n-ar trebui să te sperii sau sa te ruşinezi să mărturiseşti.
― Aş! Nu-mi pasa! şopti cu dispreţ şi dezgust Raskolnikov, de parca nu-i venea nici măcar să mai vorbească.
Dadu să se scoale, ca şi când ar fi vrut să plece, şi se aşeza din nou, vădit abătut.
― Nu-ţi pasă! Nu mai crezi pe nimeni şi-ţi închipui ca te linguşesc grosolan; dar mult ai trăit dumneata? Multe pricepi? A născocit o teorie şi acum se ruşinează că a dat greş, că e prea puţin originala! Ce-i drept, a dat un rezultat ticălos, şi totuşi dumneata nu eşti un ticălos fară putinţa de îndreptare. Nu, nu eşti atât de ticălos! Cel puţin n-ai stat să te înşeli singur prea multa vreme, ai dat numai-decât de capăt. Ştii ce părere am despre dumneata? Dumneata eşti dintre aceia cărora poţi sa le scoţi şi maţele şi au sa stea să se uite zîmbind la călaii lor, numai să-şi fi găsit o credinţa sau un Dumnezeu. Găseşte şi ai sa trăieşti. Mai întîi, dumneata de mult trebuia sa schimbi aerul. Şi apoi, şi suferinţa e buna la ceva. Suferă. Pătimeşte. Mikolka poate are dreptate că doreşte să pătimească. Ştiu că eşti un sceptic, dar nu mai face pe deşteptul, lasă totul pe seama vieţii, fără sa stai mult pe gînduri; n-avea grija, ea are să te scoată la mal şi are să te pună pe picioare. Pe care mal? De unde să ştiu? Eu cred numai că mai ai mult de trăit. Ştiu că-mi iei cuvintele drept predica învăţata pe de rost; dar poate că mai tîrziu ai să-ţi aminteşti de ele şi au să-ţi prinda bine; eu de aceea ţi le spun. E încă bine că ai omorît-o numai pe baba aceea. Dacă ai fi născocit alta teorie, poate că ai fi săvîrşit ceva de o suta de milioane de ori mai oribil! Poate că trebuie să-i mulţumeşti lui Dumnezeu; de unde ştii, poate că el te păstrează pentru un scop anumit. Dumneata, însă, ar trebui sa ai mai multa bărbăţie, şi să nu te sperii de ce ai făcut acum. Te temi de ispăşire? Nu, este ruşinos să te temi. Dacă ai făcut pasul acela, ţine-te tare. Aici intervine dreptatea. îndeplineşte deci ceea ce cere dreptatea. Ştiu că nu mă crezi, dar viaţa are sa te scoată la liman, şi cu timpul ai să-ţi recapeţi gustul de a trăi. Acum însă ai nevoie de aer, de aer! Raskolnikov tresari.
― Dar dumneata cine eşti, striga el, că să-mi proroceşti toate acestea? Din înălţimea cărei linişti măreţe proferezi asemenea prorociri înţelepte?
― Cine sunt eu? Sunt un om sfîrşit, nimic mai mult. Un om care poate simte şi înţelege, pe care viaţa l-a învăţat unele lucruri, dar un om sfîrşit. Pe când dumneata, cu dumneata este alta poveste: dumneata eşti la începutul vieţii şi, cine ştie, poate că toata frămîntarea de astăzi are să treacă, se va risipi ca un fum, fără să lase urme. De ce te temi aşa de mult de schimbarea ce se va petrece în situaţia dumitale? Oare unui om cu inima dumitale poate să-i para rău după confort? Sau poate de faptul ca prea multa vreme n-are sa te vada nimeni? Nu despre timp este vorba, ci despre dumneata însuţi. Caută să ajungi un soare şi atunci are să te vada toată lumea. Dar trebuie, în primul rând, să fii un soare. Iar zîmbeşti, nu ştiu de ce; zîmbeşti ca vorbesc ca Schiller. Pun rămăşăg că bănuieşti că ma dau bine pe lînga dumneata! Cine ştie, poate chiar mă dau bine, he-he-he! Sa nu mă crezi pe cuvînt, Rodion Romanici, niciodată sa nu mă crezi pînă la capăt. Astă mi-e năravul, recunosc; dar uite ce aş vrea să mai adaug: cred că eşti în stare să judeci singur pînă unde sunt un om viclean şi pînă unde sunt un om cinstit.
― Când ai de gînd să mă arestezi?
― Pot sa te mai las o zi jumătate sau doua, să te plimbi. Gîn-deşte-te bine, dragul meu; roagă-te lui Dumnezeu să te lumineze. Şi crede-mă, urmeăză-mi sfatul, e tot ce ai mai bun de făcut.
― Şi daca am să fug? întreba Raskolnikov cu un zîmbet ciudat.
― Nu, dumneata n-ai sa fugi. Un mujic fuge, un sectant la moda ― lacheu al ideilor străine ― fuge, fiindcă lui îi e de ajuns să-i araţi un capăt de deget, ca micimanului Dîrka, şi are să creada toată viaţa tot ce pofteşti! Pe când dumneata nu mai crezi în teoria dumitale, şi atunci ce ai sa duci cu dumneata în pribegie? Ce ai să faci ca fugar? Viaţa fugarului e urîtă şi grea, iar dumneata acum, în primul rând, ai nevoie să trăieşti într-o situaţie limpede, ai nevoie de aer curat, spune şi dumneata, ăsta-i aerul de care ai nevoie? Daca fugi, ai să vii singur înapoi. Dumneata nu te poţi lipsi de noi. Iar daca te zăvorăsc, ai să stai o lună, două, hai să zicem trei şi ― să-ţi aduci aminte de vorbele mele ― ai să mărturiseşti, poate cu totul pe neaşteptate chiar pentru dumneata. Cu un ceas înainte poate n-ai sa ştii că ai s-o faci. Sunt sigur că ai să te hotărăşti „să pătimeşti"; acum nu mă crezi, dar ai să vezi ca tot acolo ai să ajungi. Fiindcă suferinţa este mare lucru, Rodion Romanici; nu te uita că o spune un om care a pus pe el osînză, asta n-are nici o importanţă; ştie el ce spune. Nu rîde, în suferinţa este o idee. Mikolka are dreptate. Nu, dumneata n-ai să fugi, Rodion Romanici.
Raskolnikov se scula şi-şi luă şapca. Profiri Petrovici se ridica şi el.
― Ai de gînd sa faci o plimbare? Seara are să fie frumoasa, numai să nu vină vreo furtună. De altfel, n-ar fi rău să se mai răcorească puţin...
îşi luă şi el şapca.
― Dumneata, Porfiri Petrovici, să nu-ţi închipui cumva, te rog, rosti cu o severa insistenţa Raskolnikov, ca ţi-am mărturisit ceva astăzi. Eşti un om ciudat şi te-am ascultat din pura curiozitate. Eu nu ţi-am mărturisit nimic... Să nu uiţi.
― Bine, bine, n-am să uit... Vai de mine, iar tremuri tot! Nu te nelinişti, dragul meu, are să fie cum doreşti dumneata. Plimba-te oleacă: dar nu trece peste anumite hotare. Pentru orice întîmplare, am o mică rugăminte, adaugă el, coborând glasul, e cam delicată, dar nu lipsită de importanţă: dacă cumva, din întîmplare (lucru pe care, de altfel, nu-l cred şi te socot incapabil de una ca asta), dar în cazul când totuşi - da, da, pentru orice eventualitate - dacă în cursul acestor patruzeci sau cincizeci de ore ţi-ar veni ideea să isprăveşti altfel, într-un mod fantastic - să-ţi iei viaţa, de pilda (o presiune absurda, iărtă-mă, te rog) ― lasă un bileţel scurt, dar clar. Două-trei rânduri, numai două-trei rânduri şi nu uita să pomeneşti despre piatră: are să fie mai frumos. Şi acum, la revedere... gîndeşte-te bine, şi-ţi urez noroc pe calea cea noua!
Porfiri ieşi, parca îndoit de spate şi ferindu-se de a-l privi pe Raskolnikov. Acesta se apropie de fereastra, aştepta cu încordata nerăbdare ca Porfiri Petrovici să ajungă în strada şi să se depărteze de căsă, apoi ieşi şi el în grăbă din odaie.

Capitolul III

Se zorea sa ajungă la Svidrigailov. Ce putea să spere să obţină de la acest om - nu stiă nici el. Dar omul acesta avea o putere misterioasa asupra lui. Şi o dată ce-şi daduse seamă de acest lucru Raskolnikov nu se mai putea linişti şi, apoi, acum nu mai avea timp să amîne aceasta explicaţie.
Pe drum, o întrebare îl framînta în chip deosebit: a fost Svidrigailov la Porfiri sau nu?
Pe cât putea să judece şi era gata să jure ― nu, n-a fost! Se gîndi iar şi iar, îşi reaminti întreaga vizita a lui Porfiri: nu, n-a fost, fireşte!
„Dar daca n-a fost, are să se duca sau n-are să se ducă la Porfiri?"
Deocamdată i se părea că n-ăre să se ducă. De ce? N-ar fi putut să lamurească nici el acest lucru, dar chiar dacă ar fi putut să lamurească, n-ar fi stat să-şi bătă prea mult capul. Toate acestea îl frămîntau şi totodată îl lasau destul de rece. Ciudat, nimeni poate nu l-ar crede, dar soarta lui imediată, ceea ce avea să i se întîmple azi, mâine, îl îngrijora prea puţin, se gîndea distrat la acest lucru. Altceva îl chinuia, mult mai important, ceva extraordinar ― în legătură cu el însuşi - ceva capital şi care n-avea de-a face cu cealaltă chestiune. Pe lîngă asta se simţea infinit de obosit sufleteşte, deşi în dimineaţa aceea avea judecată mai limpede decât în ultimele zile.
Oare mai făcea acum, după toate câte au fost, să lupte iarăşi ca să învingă aceste păcătoase greutăţi? Făceă oare, de pilda, să cauţi să tragi sforile în aşa fel, ca Svidrigailov sa nu se ducă la Porfiri? Să studiezi, să cauţi, să afli, să pierzi vremea cu un Svidrigailov oarecare?
O, cât de plictisit era! Cu toate acestea, se grăbea să ajungă la Svidrigailov; oare nu cumva aştepta să afle de la el ceva nou, o indicaţie, un mijloc de scăpare? Omul care se îneacă se agaţă şi de un pai! Oare soarta sau instinctul îi punea mereu faţă în faţa pe ei doi? Poate că se ducea la el numai fiindcă nu măi ştia încotro sa se îndrepte; poate că nu avea nevoie de Svidrigailov, ci de altcineva, şi se gîndise la Svidrigailov fiindcă acesta îi ieşise în cale. Sonia? Dar de ce s-ar duce acum la Sonia? Ca s-o facă din nou să plînga? Şi apoi, îi era teama de Sonia. Sonia însemna verdictul necruţător, sentinţa irevocabila. Avea de ales: său drumul lui, său drumul ei.
Mai ales în clipa de faţă nu se simţea în stare s-o vada. N-ar fi mai bine să încerce să-l descifreze pe Svidrigailov? Nu putea să nu recunoască în sufletul lui ca de mult avea nevoie de Svidrigailov. Dar pentru ce anume?
Şi totuşi, ce puteau avea comun ei doi? Nici măcar fărădelegile lor nu puteau să-i apropie. Şi pe urma, omul acesta era antipatic, probabil foarte stricat, viclean şi înşelator, poate chiar foarte rău. Umblau fel de fel de zvonuri despre el. Ce-i drept, s-a îngrijit de copiii Katerinei Ivanovna: dar cine ar putea spune pentru ce a făcut-o şi ce înseamnă ăsta? Omul acesta avea veşnic tot felul de gînduri şi planuri ascunse.
În cursul ultimelor zile, îi venise în cap o idee care-l obseda şi neliniştea grozav, cu toate că el căută s-o alunge, atât de groaznică îi părea! „Svidrigailov s-ă tot învîrtit în jurul meu, îşi zicea el, se mai învîrteşte şi acum; Svidrigailov mi-a aflat taina; Svidrigailov a avut unele intenţii asupra Duniei. Daca le mai are şi acum? Se poate afirma aproape sigur că da. Ce se va întîmpla daca acum, după ce mi-a aflat taina şi a căpătat ăştfel putere asupra mea, va voi să se folosească de ea ca de o armă împotriva Duniei?"
Acest gând îl chinuia uneori până şi în somn, dar niciodată încă nu i se înfăţişase atât de clar şi de viu ca acum, când şe ducea la Svidrigailov. Şi acest lucru îl făcea să turbeze de furie mai întîi, va trebui neîntîrziat să dezvăluie taina Dunecikăi, ceea ce vă schimbă cu totul situaţia, chiar şi în ceea ce-l priveşte numai pe el. Apoi, poate că va trebui chiar să se predea ca s-o salveze pe Dunecika de la un pas imprudent. Scrisoarea? în dimineaţa aceea, Dunecika a primit o scrisoare! De la cine putea ea sa primească scrisori aici, la Petersburg? (Lujin?) Ce-i drept, acolo veghează Razumihin; dar Razumihin nu ştie nimic. Poate că ar trebui să-i spună tot lui Razumihin? Răskolnikov se gîndi cu dezgust la acest lucru.
În orice caz, pe Svidrigailov trebuia să-l văda cât mai degrabă, hotărî el. Slava Domnului, în cazul de faţă nu-s atât de importante amănuntele, cât însăşi esenţa lucrurilor; dar daca Svidrigailov are îndrăzneala de a pune ceva la cale împotriva Duniei - atunci...
Răskolnikov era atât de obosit în vremea din urma, în ultima lună, ca nu măi putea să rezolve asemenea întrebări decât într-un singur fel. „Atunci am să-l omor", se gîndi el, cuprins de o rece deznădejde. Un sentiment apăsător îi strîngea inima; se opri în mijlocul străzii şi se uita de jur împrejur: pe ce drum o luase şi unde ajunsese? Se afla pe bulevardul X, la treizeci sau patruzeci de paşi de Sennaia, prin care trecuse; etajul de sus al casei din stingă era ocupat în întregime de un tractir. Toate ferestrele erau larg deschise; judecind după siluetele care se mişcau prin faţa ferestrelor, localul trebuia să fie plin. în sala cea măre, cântăreţii răcneau cât îi ţinea gura, răsuna clarinetul, scripca şi toba turcească. Se ăuzeău ţipete stridente de femeie. Răskolnikov voi să se întoarcă şi să plece, nedumerit că apucase pe bulevardul X, când, într-una din ultimele ferestre ale tractirului, îl zări pe Svidrigailov care şedea cu pipa în gură la o măsuţă în faţa geamului. Acest lucru îl mira grozav, îl sperie chiar. Svidrigailov îl zărise şi-l cercetă în tăcere şi, ceea ce îl mira şi mai tare pe Răskolnikov, e că părea că vrea să se scoale ca să plece neobservat. Răskolnikov se prefăcu numaidecât ca nu-l vede şi că se uita visător într-altă parte, dar nu înceta totuşi de a-l urmări cu coada ochiului. Inima îi zvîcnea, neliniştita. Era vădit că Svidrigailov ţinea şă nu fie văzut. îşi scosese pipa din gură şi voia să se ascunda; dar, când se ridică şi dadu scaunul la o parte, observa pesemne că Răskolnikov îl vede şi-l urmăreşte. între ei se petrecea ceva asemănător cu scenă primei întîlniri, când Răskolnikov se prefăcea că doarme. Un zîmbet mucalit se ivi pe buzele lui Svidrigailov, laţindu-se tot măi mult. Şi unul şi celalalt ştiau că şe văd şi se urmăresc reciproc. în cele din urma, Svidrigailov începu să rida tare.
― Haide, haide! Intra daca vrei; sunt aici! striga el de la fereastra. Răskolnikov sui scara.
Îl găsi într-o odaiţă foarte mică, cu o singură fereastră, lipita de salonul cel mare, unde, la douăzeci de măsuţe, beau ceai negustori, funcţionari şi tot soiul de oameni, în urletele unui cor învălmăşit. Dintr-o alta încăpere se auzea ţăcănitul bilelor de biliard. Pe masa lui Svidrigailov era o sticla de şampanie începută şi un pahar golit pe jumătate. în odaiţa se afla un băieţel, muzicant de strada cu flaşneta, şi o cântăreaţa de vreo optsprezece ani, voinica, rumena, cu o fustă în dungi, cu poala prinsa în brîu, şi o pălarioara tiroleză împodobita cu panglici; fără să ţină seama de corul din odaia vecina, cânta, acompaniata de flaşneta, cu o voce răguşită de contralto, un cântec trivial.
― Haide, ajunge! o întrerupse Svidrigailov la intrarea lui Raskolnikov.
Fata îşi întrerupse pe loc cântecul şi se opri, aşteptînd respectuoasa. Trivialitaţile ritmate de adineauri le cântase cu acelaşi aer serios şi respectuos.
― Hei, Filip, un pahar! striga Svidrigailov.
― Eu n-am să beau, zise Raskolnikov.
― Cum vrei, n-am comandat pentru dumneata. Bea, Katia! Azi nu mai am nevoie de tine, poţi să te duci!
Îi umplu paharul şi puse pe masa o bancnota galbenă. Katia bau vinul, aşa cum îl beau femeile, adică fără sa ia paharul de la gură, în multe înghiţituri mici, apoi lua hîrtia, sarută mână lui Svidrigailov, pe care acesta i-o lasa îngăduitor, cu un ăer foarte serios, şi ieşi din odaie; băieţelul cu flaşneta o urma. Amîndoi fuseseră aduşi de pe strada. Svidrigailov nu se afla nici de o saptămînă la Petersburg şi ai fi zis că este un vechi client ăl localului. Chelnerul Filip îl „cunoştea" şi se linguşea pe lîngă el. Uşa care dadea în sala se încuia; Svidrigailov era ca la el acasă în odaia aceea, unde poate că petrecea zile întregi. Tractirul era murdar şi nici măcar de mână a doua.
― Mă duceam la dumneata, începu Raskolnikov, dar cum se face că am cotit deodată pe bulevardul X? N-o iau niciodată încoace când trec prin Sennăiă. O iău la dreaptă. De altfel, nici locuinţă dumităle nu-i în partea asta. Şi cum am cotit, am dat de dumneata! E ciudat!
― De ce nu spui de-a dreptul: e o minune!
― Fiindcă poate nu este decât o întîmplare.
― Asta e o trăsătură pe care o ăre toată lumea aici! rîse Svidrigailov. Chiar cei care în sufletul lor ar crede în minuni n-ău curajul s-o mărturisească! Ai spus singur că „poate" nu este decât o întîmplare. Ce puţini au aici curajul părerilor lor, nici nu-ţi poţi închipui, Rodion Romanici! Nu vorbesc despre dumneata. Dumneata ai părerea dumităle personala, şi nu te-ai temut s-o afirmi. Tocmai prin aceasta mi-ai atras curiozitatea.
― Şi prin altceva nu?
― Ajunge şi atât.
Svidrigailov era puţin înfierbîntat, deşi nu băuse decât o jumătate de pahar de vin.
― Ai venit la mine, îmi pare, înainte de a afla dacă sunt în stare să am ceva ce numeşti dumneata o părere personala, observă Raskolnikov.
― Ei, atunci a fost altceva. Fiecare cu treburile lui. Cât despre minune, pot să-ţi spun că dumneata pari să fi dormit ultimele două-trei zile. Pai, ţi-am vorbit chiar eu despre acest tractir şi nu-i nici o minune că ai ajuns aici; ţi-am explicat drumul, ţi-am indicat locul unde se afla şi ţi-am spus la ce ora mă poţi găsi aici. îţi aminteşti?
― Am uitat, răspunse cu mirare Raskolnikov.
― Cred. Ţi-am explicat de două ori. Adresa ţi s-a întipărit mecanic în minte. Şi dumneata ai cotit-o încoace exact spre adresa indicata, fără să bănuieşti măcar. De altminteri, pe când îţi vorbeam, mi-am dat seama că eşti cu gîndul aiurea. Te trădezi prea de tot, Rodion Romanici. Da, încă ceva: sunt convins ca la Petersburg mulţi oameni umbla pe strada vorbind singuri. Este un oraş de seminebuni. Dacă am avea oameni de ştiinţa, atunci medicii, juriştii şi filozofii ar putea să facă la Petersburg cercetări din cele mai interesante, fiecare după specialitatea lui. Rar loc unde sufletul omului să fie supus unor influenţe mai întunecate, mai brutale şi măi stranii ca la Petersburg. Dacă n-ăr fi decât influenţă climei! Afara de asta, Petersburgul este centrul administrativ al Rusiei, şi caracterul lui trebuie să se răsfrîngă în toate. Dar nu despre asta e vorba, voiam să-ţi spun că m-am uitat de câteva ori la dumneata pe strada. Când ieşi din casa, dumneata îţi ţii capul drept. După douăzeci de păşi îl laşi în piept şi-ţi pui mîinile la spate. Te uiţi, dar este clar că nu vezi nimic, nici înainte, nici în jurul dumităle. Apoi începi sa-ţi mişti buzele şi să vorbeşti singur: uneori îţi iei mână de la spate şi declami, apoi te opreşti în mijlocul drumului şi rămîi aşa multa vreme. Asta e foarte rău. Poate că te observa şi altcineva în afara de mine, şi ar putea sa-ţi strice. Mie, de fapt, puţin îmi pasa, de vindecat n-am sa te vindec, dar dumneata mă înţelegi desigur.
― Va sa zică dumneata ştii că sunt urmărit? întreba Raskolnikov, privindu-l iscoditor.
― Nu, nu ştiu nimic, răspunse Svidrigailov cu un aer mirat.
― Atunci să nu mai vorbim despre mine, mormăi Raskolnikov încruntîndu-se.
― Bine, să nu mai vorbim despre dumneata.
― Spune-mi mai bine de ce, dacă dumneata obişnuieşti să vii în acest loc şi daca e adevărat ca mi-ai spus de doua ori sa vin să te caut aici, de ce atunci adineauri, când m-am uitat la dumneata din strada, ai vrut sa te ascunzi şi s-o ştergi? Am observat foarte bine acest lucru.
― He-he! Şi de ce, când am intrat mai deunăzi în odaia dumitale, unde zăceai cu ochii închişi pe divan, te-ai prefăcut că dormi, cu toate că nu dormeai defel? Şi eu am observat foarte bine acest lucru.
― Poate că aveam... unele motive... ştii şi dumneata.
― Şi eu poate că aveam motivele mele, cu toate că dumneata nu le cunoşti.
Raskolnikov, cu cotul pe masa şi bărbia sprijinită în pumn, se uita ţintă la Svidrigailov. îi cerceta chipul, care-i pricinuise totdeauna o mirare. Obrazul lui ciudat aducea cu o masca: alb şi rumen, cu buzele prea roşii, cu barba prea blonda, părul de asemenea foarte blond şi foarte des, ochii prea albaştri şi privirea lor prea fixa, apăsătoare. Obrazul acesta frumos şi uimitor de tînar pentru vîrsta lui era grozav de antipatic. Svidrigailov purta haine elegante, uşoare, de vară, dar mai ales îi era eleganta rufaria. Pe mână stîngă strălucea un inel masiv cu o piatra scumpa.
― Ce să ne măi ascundem după deget? zise deodată Raskolnikov, pornind la atac deschis, cu o nerăbdare nervoasa. Cu toate că dumneata, daca vrei, eşti în măsura sa-mi faci cel mai mare rău, eu însă n-am nici un chef să mă prefac. Am sa-ţi dovedesc îndată că nu ţin atât de mult la mine pe cât îţi închipui probabil. Sa ştii deci că am venit la dumneata ca să-ţi spun că dacă ai cumva tot aceleaşi intenţii cu privire la sora mea şi daca crezi că te poţi folosi de ceea ce ai descoperit în ultima vreme ca să-ţi ajungi scopul - am sa te omor înainte ca dumneata să mă bagi la închisoare. Cuvîntul meu e hotarît: ştii bine ca am să mi-l pot ţine. în al doilea rând, daca ai ceva să-mi spui ― fiindcă toate zilele astea mi s-a părut că vrei sa-mi spui ceva - spune mai iute căci timpul este preţios şi poate în curând va fi prea tîrziu.
― Unde te grăbeşti aşa? striga Svidrigailov, cercetîndu-l cu interes.
― Fiecare cu treburile lui, răspunse Raskolnikov, ursuz şi nerăbdator.
― Dumneata ma îndemni la sinceritate şi tot dumneata refuzi să răspunzi chiar de la prima întrebare, observa Svidrigailov, zîmbind. Dumitale ţi se pare mereu ca am anumite intenţii şi de aceea ma priveşti cu neîncredere. Ei, asta-i uşor de înţeles în situaţia dumitale. Dar, oricât de mult aş dori să ne împrietenim, n-am să ma ostenesc să-ţi scot asta din cap. Nu face, zău! Şi apoi, nu am nimic deosebit să-ţi spun.
― Atunci ce vrei de la mine? De ce-mi dai mereu tîrcoale?
― Pur şi simplu pentru că eşti un individ interesant de observat. M-ai atras prin situaţia dumitale fantastică, asta este! în afară de aceasta, dumneata eşti fratele unei persoane care m-a interesat foarte mult şi, în sfîrşit, chiar aceasta persoana mi-a vorbit la un moment dat foarte mult despre dumneata, fapt pentru care am dedus că te bucuri de mare trecere; crezi poate că este puţin lucru? He-he-he! De altfel, recunosc că întrebarea dumitale este foarte complicata pentru mine şi că-mi vine greu să-ţi răspund. De pilda, dumneata n-ai venit acum numai pentru că ai treaba cu mine, ci sperând ca am să-ţi spun ceva nou. Nu-i aşa? stărui Svidrigailov, zîmbind viclean, închipuieşte-ţi acum că, venind încoace, la Petersburg, m-am gîndit în vagon la dumneata, sperând şi eu că ai să-mi spui ceva nou, ca am să pot împrumuta ceva de la dumneata! Vezi cât de bogaţi suntem?
― Ce să împrumuţi de la mine?
― Ştiu eu? N-aş putea spune. Vezi în ce tractir infect îmi fac veacul şi asta mă încânta, adică nu mă încântă, dar trebuie să-mi trec şi eu timpul undeva. Dar pe biata Katia, ai văzut-o... Să fi fost, bunăoară, un mîncau, un gastronom de club, dar vezi şi dumneata, atâta sunt în stare sa manînc! (El arăta cu degetul spre ungher, unde, pe o măsuţa mica, se zăreau într-o farfurioara de tabla resturile unui biftec dezgustător şi cartofi.) Dar stai, dumneata ai luat masa? Eu am luat o gustare şi nu mai vreau nimic. Cât despre vin, nu beau deloc, în afara de şampanie, şi nici şampanie nu beau mai mult de un pahar pe seară, altfel mă doare capul. Am comandat sticla asta fiindcă vreau sa mă înviorez, trebuie să mă duc undeva, şi de aceea mă vezi într-o stare sufleteasca speciala. Tocmai de aceea m-am ascuns adineauri ca un şcolar, fiindcă mă temeam că ăi să mă încurci; dar cred că (el scoase ceasul) pot să rămîn cu dumneata o oră întreagă; acum e patru şi jumătate. Poate nu-ţi vine a crede că uneori îmi păre rău că nu sunt nici măcar moşier sau tata de familie, ulan, fotograf, jurnalist... că nu sunt nimic, n-am nici o specialitate. Uneori, mă plictisesc grozav. Zău, credeam că ai să-mi spui ceva nou!
― Dar cine eşti dumneata, în fond, şi pentru ce ai venit aici?
― Cine sunt eu? Ştii prea bine: sunt nobil, am servit doi ani în cavalerie, apoi m-am învîrtit pe aici prin Petersburg, pe urma m-am însurat cu Marfa Petrovna şi am locuit la ţara. Asta-i toata biografia mea!
― Se spune că eşti cartofor, e adevărat?
― Nu, ce cartofor?! Sunt trişor, nu cartofor.
― Trişai la cărti? -Da.
― Şi n-ai mîncat palme?
― Mi s-a întîmplat. De ce mă întrebi?
― Prin urmare, puteai să te baţi în duel. Şi asta e o senzaţie tare.
― Nu te contrazic şi apoi, nu sunt meşter în filozofie. Mărturisesc că m-am grăbit să vin aici mai mult pentru femei.
― Îndată după înmormîntărea Marfei Petrovna?
― Da, zîmbi Svidrigailov cu o sinceritate dezarmanta. Şi ce-i? Mi se pare că dumneata eşti scandalizat de felul meu de a vorbi despre femei?
― Adică te mira ca mă scandalizează desfrîul?
― Desfrîu?! Uite unde am ajuns! Dar stai să-ţi răspund în primul rând în privinţă femeilor în general; ştii, am chef de vorba acum. Spune, pentru ce m-aş abţine? Pentru ce sa ma las de femei, daca sunt nebun după ele? E, cel puţin, o ocupaţie.
― Pai, atunci, dumneata iţi pui toata nădejdea numai în desfrîu?
― Ei şi? Fie şi desfrîu! Desfrîu şi iar desfrîu! Cel puţin îmi place că pui întrebarea deschis. Desfrîul are cel puţin ceva statornic, ceva întemeiat pe firea însăşi a omului şi nesupus fanteziei, ceva care stăruie în sînge ca un tăciune aprins, ceva care te arde, un foc pe care multă vreme, chiar cu anii, nu-l poţi stinge. Trebuie să ădmiţi că este o ocupaţie!
― Şi de ce te bucuri? Este o boala, şi încă o boala primejdioasa.
― A, asta ai vrut să spui? Sunt de acord că este o boala, de altfel, ca tot ce întrece măsura ― şi în asta se întrece întotdeauna măsura ― dar, în primul rând, unul reacţionează într-un fel, altul într-alt fel; în al doilea rând, fireşte, trebuie să păstrezi măsura în toate celea, da, măsură şi calcul, chiar de ar fi un calcul mîrşav, dar ce să-i faci? Dacă n-ar fi asta, atunci nu ţi-ar mai rămîne poate altceva decât să te împuşti. Sunt de acord că fiecare om cinstit este dator să se plictisească, totuşi...
― Dumneata ai fi în stare să te împuşti ?
― Astă-i bună! replică Sidrigailov. Fii bun, te rog, şi să nu mai vorbim despre astă, adaugă el în grabă şi chiar fără fanfaronada care se simţise mai înainte în toate vorbele lui. Pînă şi expresia obrazului i se schimbă. Trebuie să-ţi mărturisesc o slabiciune de neiertat, dar n-am ce face: mă tem de moarte şi nu-mi place când se vorbeşte despre ea. Ştii că sunt mistic într-o anumita măsură?
― Aha, fantoma Marfei Petrovna! Te mai vizitează şi acum?
― Da-o naibii, nu mai pomeni de ea; la Petersburg nu m-a vizitat niciodată; dracu s-o ia! strigă el, enervat. Nu, hai mai bine sa nu
mai... de altfel... Hm! Păcat că nu am timp şi nu pot să stau mai mult cu dumneata, mare pacatHAş avea ce să-ţi spun.
― E vorba de o femeie?
― Da, de o femeie, o întîmplare... nu, nu la asta mă refeream.
― Dar ticăloşia acestei ambianţe nu te mai impresionează? Nu mai ăi putere să te opreşti?
― A, dumneata ăi pretenţia că eşti un om tare? He-he-he! M-ai dat gata, Rodion Romanici, cu toate că ştiam de mai înainte că aşa are să fie. Dumneata îmi vorbeşti despre desfrîu şi despre estetică! Dumneata - un Schiller, dumneata - un idealist! Fireşte, aşa trebuie sa fie şi ăr fi fost de mirare dacă nu s-ar fi întîmplat aşa: totuşi, în realitate, pare cam ciudat... Vai ce păcat că nu mai am timp, fiindcă dumneata însuţi eşti un individ foarte interesant. Dar ia zi, dumitale îţi place Schiller? Mie îmi place grozav!
― Mare fanfaron eşti! rosti cu oarecare dezgust Raskolnikov.
― Nu sunt, crede-mă, nu sunt! răspunse, rîzînd, Svidrigăilov. De altfel, nu te contrazic, fie şi fanfaron; de ce n-aş face pe fanfaronul, dacă e inofensiv? Şapte ani am stat la ţară la Marfă Petrovna şi de aceea acum, când am dat peste un om interesant în cel mai înalt grad, sunt încântat să stau de vorbă, şi apoi am băut o jumătate de păhăr de vin şi mi s-a şi urcat la cap. Principalul însă, există o anumita împrejurare care mă stimulează grozav, dar pe care... am s-o trec sub tăcere. Unde pleci? întrebă el, speriat.
Raskolnikov dadu să se scoale. îşi simţea inima grea, se înăbuşea şi părea îi era ruşine că venise acolo. Svidrigăilov îi părea cel mai uşuratec şi mai desfrînat ticălos din lume.
― E-eh! Mai stai, ramîi cu mine, îl ruga acesta. Comanda măcar un ceai. Mai rămîi, n-am să mai spun prostii, adică n-am să mai vorbesc despre mine. Am să-ţi povestesc ceva. Vrei să-ţi spun cum o femeie a încercat, ca să mă exprim în stilul dumitale, să mă „salveze"'? Are să fie un răspuns la primă dumitale întrebare, fiindcă aceasta persoana este chiar sora dumitale. Vrei să-ţi povestesc? Că să ne trecem timpul.
― Povesteşte, dar sper că...
― O, fii pe pace! De altminteri, Avdotia Romanovna, pînă şi într-un om stricat şi nemernic ca mine, nu poate trezi decât cel mai profund respect.

Capitolul IV

― Dumneata ştii, poate (mi se pare că ţi-am spus chiar eu), începu Svidrigăilov, că am stat aici la închisoarea datornicilor pentru o sumă enormă de băni, neăvînd în perspectivă nici cea mai mică nădejde de a putea plaţi vreodată. N-ăre rost să povestesc cu de-ămănuntul cum m-a răscumpărat Marfa Petrovna; ştii dumneata cum îşi poate pierde minţile o femeie îndrăgostită! Marfă Petrovna era o femeie cinstita şi destul de deşteaptă (deşi absolut incultă), închipuieşte-ţi că aceasta femeie, pe cât de cinstita pe atât de geloasa, a ajuns, după nenumărate scene de furie şi mustrări, să încheie cu mine un fel de contract, pe care l-a respectat în tot timpul căsniciei noastre. Era mult mai în vîrstă decât mine şi, în afară de aceasta, veşnic ţinea cuişoare în gura. Am fost destul de porc, şi într-o anumita măsură cinstit, ca să-i declar deschis că nu pot să-i fiu absolut credincios. Această mărturisire a făcut-o să turbeze, totuşi se pare că sinceritatea mea brutala i-a placut oarecum. „Prin urmare, zicea ea, nu vrea să mă înşele, dacă mi-o declară de la început"; or pentru o femeie geloasa, ăsta-i lucrul cel mai important. După multe lacrimi, am încheiat între noi un contract verbal -punctul unu: nu o voi părăsi niciodată pe Marfa Petrovna şi voi rămîne totdeauna soţul ei; doi: nu voi pleca nicăieri fără permisiunea ei; trei: nu voi avea niciodată o amanta permanenta; patru: pentru toate acestea Marfa Petrovna îmi permite să-mi fac cheful din când în când cu câte o fetişcană de pe Sennăiă, dar numai cu ştirea ei secreta; cinci: să mă ferească Dumnezeu sa mă îndrăgostesc de o femeie din societatea noastră; şase: în cazul când – Doamne fereşte - m-aş îndrăgosti serios, trebuie să-i mărturisesc totul Marfei Petrovna. în ceea ce priveşte ultimul punct, Marfa Ptrovna a fost, de altfel, destul de liniştita tot timpul; era o femeie inteligenta şi, prin urmare, nu mă putea considera altfel decât drept un desfrînat şi un muieratic incapabil să iubească serios. Dar o femeie inteligenta şi o femeie geloasa sunt doua lucruri diferite, tocmai aici e nenorocirea. De altminteri, ca să-i judeci fără părtinire pe unii oameni trebuie mai întîi să renunţi la unele păreri preconcepute şi la obişnuinţa pe care ţi-o creează oamenii şi obiectele care ne înconjoară în toate zilele. Am dreptul să mă încred în părerea dumitale mai mult decât în părerea oricui. Poate că ăi şi auzit multe lucruri ridicole şi absurde despre Marfa Petrovna. într-adevăr, ăveă unele obiceiuri foarte caraghioase; dar trebuie să-ţi spun deschis că-mi păre sincer rău pentru nenumăratele necazuri pe care i le-am pricinuit. Ei, cred ca pentru o cuviincioasă oraison funebre celei mai duioase soţii de la soţul ei iubitor - e destul. în cazul când ne certam, eu tăceam îndeobşte, nu mă enervam defel, şi aceasta purtare de gentleman îşi atingea aproape totdeauna ţelul; o impresiona şi-i placea; se întîmpla uneori chiar să fie mîndră de mine. Totuşi, pe surioara dumitale n-a putut s-o suporte. Cum s-a întîmplat că a avut curajul să ia o fată atât de frumoasă ca guvernanta, nu înţeleg! Mi-o explic numai prin faptul că Mărfă Petrovna era o femeie impresionabila, care se înflacăra uşor, şi că ea însăşi s-a îndrăgostit (s-a îndrăgostit literalmente) de surioară dumitale. De altfel, Avdotia Romanovna a făcut primul pas, nu ştiu dacă vrei să mă crezi? Iar Marfa Petrovna a ajuns atât de departe, încât la început se supară pe mine, fiindcă atunci când venea vorba despre surioara dumitale tăceam chitic şi pentru că eram atât de nepăsător faţa de veşnicele sale laude de îndrăgostita la adresa Avdotiei Romanovna. Nici eu nu înţeleg ce ar fi vrut! Şi, fireşte, Marfa Petrovna i-ă povestit Avdotiei Romanovna toata biografia mea. Avea obiceiul nenorocit de a povesti secretele noastre de familie tuturor celor care voiau s-o asculte şi să se plînga întruna de mine; cum putea atunci să scape prilejul faţa de un prieten nou şi atât de minunat? Socot că nici nu discutau despre altceva şi nu încape nici o îndoiala că Avdotia Romanovna cunoştea acele poveşti sinistre şi tainice care mi se pun în cîrca... Sunt gata să fac ramăşag că şi dumneata ai auzit câte ceva de acest fel?
― Am auzit. Lujin te învinuia chiar de moartea unui copil. Este adevărat?
― Fii bun te rog şi lasă deoparte toate aceste mahalagisme, răspunse Svidrigailov, dezgustat. Daca vrei neapărat să afli această absurditate, am să-ţi povestesc odată, iar acum...
― S-a mai vorbit de asemenea şi despre un valet al dumitale de la ţară şi că tot dumneata ai purta vina pentru nu ştiu ce...
― Te rog, ajunge! îl întrerupse din nou Svidrigailov, cu vădita nerăbdare.
― Nu cumva este vorba de acel valet care a venit să-ţi umple pipă după moarte?... Mi-ai povestit chiar dumneata, spuse cu enervare crescânda Raskolnikov.
Svidrigailov îl privi lung, şi lui Raskolnikov îi păru că în privirea aceasta fulgera o sclipire sarcastica, dar Svidrigailov se stăpîni şi răspunse foarte politicos:
― Chiar el. Văd că pe dumneata te interesează în chip deosebit toate acestea şi am să-mi fac o datorie să-ţi satisfac curiozitatea cu cea dintîi ocazie prielnică. Ei, drace! Văd că într-adevăr pot să apar ca o persoana romantică. Judeca şi dumneata, în cazul acesta cât trebuie să-i mulţumesc răposatei Marfa Petrovna pentru că i-a îndrugat atâtea lucruri tainice şi interesante surioarei dumitale? Nu îndrăznesc să judec impresia produsa; în orice caz, mie mi-a prins bine. Cu toata repulsia naturala a Avdotiei Romanovna, şi în pofida aerului meu veşnic ursuz şi respingător, i s-a făcut, pînă la urma, mila de un om pierdut. Iăr atunci când inima unei fete începe să simtă mila, asta-i foarte periculos pentru ea. Are sa vrea neapărat şi să-I „salveze" pe acel om, şi să-i deschida ochii, şi să-l învie, şi sa-l întoarcă spre ţeluri nobile, să-l readucă la o noua viaţa şi activitate, în sfîrşit, ştii şi dumneata tot ce se poate visa în genul ăstă. Mi-am dat seama numaidecât că păsărica zboară singură spre capcana şi m-am pregătit Ia rândul meu. Mi se pare că te încrunţi, Rodion Romanici? Nu-i nimic, după cum ştii, toate acestea s-au soldat cu o nimica toată (Ei drăcie, cât vin beau astăzi!). Ştii, mi-a părut rau totdeauna, din clipa când am cunoscut-o, că destinul nu i-a hărăzit Avdotiei Romanovna să se nască în secolul al doilea sau al treilea al erei noastre, fiică a vreunui cneaz, a vreunui demnitar sau proconsul în Asia Minoră. Ar fi fost, fără îndoiala, dintre acele mucenice care zîmbeau când li se ardeau sinii cu fierul înroşit. S-ar fi dus singură să caute martirajul, iar în secolul al patrulea sau al cincilea s-ar fi refugiat în pustiul egiptean şi ar fi trăit acolo treizeci de ani, hrănindu-se cu rădacini, exaltare şi vedenii. Azi, abia aşteaptă şi doreşte cu nesaţ să pătimească pentru cineva, şi asta cât mai repede, iar dacă nu i se va da acest prilej de martiraj, e în stare să sară pe fereastră. Am auzit ceva despre un oarecare domn Razumihin. Se zice ca e un băiat chibzuit (de altfel, o arată şi numele: trebuie să fie seminarist); s-o păzească bine pe surioara dumitale. într-un cuvînt, mi se pare că am înţeles-o foarte bine şi socot asta o mare cinste pentru mine. Dar atunci, atunci la început de tot, înţelegi dumneata, când nu ştii cu cine ai de-a face, judeci mai uşuratic şi greşit, te poţi înşela. Şi apoi, la naiba, de ce este atât de frumoasă? Nu-s eu de vină! într-un cuvînt, pasiunea mea a început printr-o puternică atracţie fizică. Iăr Avdotiă Romanovna este de o puritate înspăimîntătoare, nemaiauzită şi nemaipomenita. (Bagă de seamă, îţi spun acest lucru despre soră dumitale că un fapt cert. E de o puritate aproape bolnăvicioasă, cu toată inteligenţă ei, şi acest lucru are să-i strice în viaţă.) Tocmai atunci s-a întîmplat să intre la noi, ca fata în casă, Păraşa, o fată cu ochii negri, abia adusa din alt sat, pe care eu n-o văzusem niciodată; eră tare drăguţă, dar proastă, de necrezut; a început să plîngă, să bocească de a răsunat toată curtea, şi s-ă făcut măre scandal. într-o zi, după-masă, Avdotia Romanovna m-a căutat anume, pe când eram singur în grădină şi, cu ochii scânteind de indignare, mi-ă poruncit s-o las în pace pe biata Paraşa. Era poate prima oară când vorbeam între patru ochi. Eu, fireşte, am primit ca o cinste să-i satisfac dorinţa, am căutat să mă arăt înfrînt, ruşinat; într-un cuvînt, mi-am jucat rolul destul de bine. Aşa au început legaturile dintre noi, cu discuţii tainice, morala, poveţe, rugăminţi, implorări, chiar lacrimi, dacă vrei să mă crezi - pînă şi lacrimi! Iată unde ajunge la unele fete pasiunea pentru morala! Eu, fireşte, am dat vina pe soartă, m-am prefăcut dornic şi ahtiat după lumină şi, în sfîrşit, am folosit mijlocul cel mai tare şi cel mai sigur pentru cucerirea unei femei, mijlocul care n-a trădat niciodată pe nimeni şi care impresionează absolut pe toate, fără excepţie. Acest mijloc arhicunoscut este: linguşirea. Nu există pe lume ceva mai greu decât sinceritatea şi ceva mai uşor decât linguşirea. Dacă în sinceritate se strecoară numai a sută parte dintr-o nota falsă, se produce o disonanţă şi apoi e bucluc. Dacă în linguşire absolut toate notele sunt false, ea totuşi face placere şi este ascultata fără supărare. O placere grosolană, totuşi placere. Oricât de grosolană ar fi linguşirea, ea pare cel puţin pe jumătate adevărată. Şi asta la toate straturile sociale, culte sau inculte. Chiar şi o vestala ar putea fi sedusă cu ajutorul linguşirii. Ce să mai vorbim atunci despre muritorii de rând? Nu pot să-mi amintesc fără să rîd cum am sedus o cucoană credincioasă bărbatului, copiilor şi virtuţilor ei. Ce bine m-am distrat şi cât de puţina bătaie de cap am avut! Cucoana era într-adevăr virtuoasă, cel puţin în felul ei. Toată tactica mea constă numai în atât: în fiecare clipă mă arătam strivit şi mă prosternam în faţa purităţii sale. O linguşeam fără ruşine şi abia obţineam, de pilda, să-i strîng mînă sau îi smulgeam o privire, că începeam număidecât să mă dojenesc pentru că i le-am smuls cu forţa, căci ea s-ă împotrivit, s-ă împotrivit atât de ţăre, că eu probabil n-aş fi obţinut niciodată nimic, dacă n-aş fi fost atât de desfrînat. Ea, în nevinovăţia ei, n-a simţit perfidia şi s-ă lasat prinsă fără voia ei, fără să-şi dea seama, fără să bănuiască măcăr etc, etc. într-un cuvînt, am obţinut tot ce am vrut, iăr cucoana mea a rămas ferm convinsă că este nevinovată şi curată, îşi îndeplineşte toate îndatoririle şi obligaţiile, şi ca a căzut cu totul întîmplator. Dacă ăi şti cât s-ă înfuriat când, la urma urmelor, i-am declarat că după sincera mea părere a căutat şi ea placerea la fel ca mine! Biata Marfa Petrovna era grozav de sensibila la linguşire şi, dacă aş fi vrut, ar fi trecut, încă de pe când trăia, toată averea pe numele meu. (Totuşi beau şi trăncănesc grozav de mult azi.) Sper că n-ai să te superi dacă am să amintesc acum că, la început, Avdotia Romanovna n-a rămas nici ea cu totul rece la linguşirile mele. Numai că eu am fost prost şi cu nerăbdarea mea am stricat totul. într-un cuvînt, n-am ştiut să-mi stăpînesc privirile când stăm de vorba cu ea; mi se aprindea tot mai tare în ochi, şi din ce în ce mai pătimaş, o anumita flacăra care o neliniştea şi pe care, pînă la urma, a început s-o urască. N-are rost să-ţi povestesc toate amănuntele, dar e destul să ştii că a rupt orice relaţii cu mine. Atunci am făcut încă o greşeala. Am început să-mi bat joc grosolan de toate moralistele care vor să convertească oamenii; Paraşa a apărut din nou pe scenă, urmată de multe altele, pe scurt, casa a devenit o adevărata Sodomă. Ah, Rodion Romăniei, să fi văzut atunci cum ştiu uneori să scapere ochii surioarei dumităle! Nu te uita că sunt beat şi am dat pe gît un pahar întreg de vin, te asigur că privirea ei mă urmărea pînă şi în somn. Ajunsesem la urma că nu mai puteam sa aud foşnetul rochiei sale. în adevăr, credeam că o să dau în boala copiilor, niciodată nu mi-aş fi putut închipui că aş putea sa turbez pînă într-atât. Trebuia neapărat să mă împac cu Avdotia Romanovna şi acest lucru era imposibil. închipuieşte-ţi, atunci, ce am făcut? La ce grad de tîmpenie poate sa aducă pe om o patima ca asta? Să nu întreprinzi niciodată nimic când te orbeşte patimă, Rodion Romanici! Socotind că Avdotia Romanovna este săracă lipită pămîntului (ăh, iărtă-mă, am vrut să spun că... dar, la urma urmelor, nu-i totuna cum se exprimă un lucru, dacă în fond este tot acelaşi?), într-un cuvînt, că trăieşte din munca ei, ca o întreţine pe mama ei şi pe dumneata... (ah, drace, iar te încrunţi) am hotărît să-i ofer tot ce aveam (puteam realiza circa treizeci de mii de ruble pe vremea aceea) ca să fugă cu mine fie şi aici, la Petersburg. Bineînţeles, aici i-aş fi jurat iubire eternă, fericire etc, etc. Daca vrei să mă crezi, eram atât de îndrăgostit de eă că dacă mi-ăr fi spus: „Omoar-o sau otrăveşte-o pe Marfa Petrovna şi însoară-te cu mine" ― aş fi făcut-o numaidecât! Dar lucrurile s-au sfîrşit prin catastrofa pe care o cunoşti, de altfel, şi-ţi poţi singur închipui în ce hal m-am înfuriat când am aflat că Marfa Petrovna l-a dezgropat nu ştiu de unde pe ăvocăţelul acela ticălos, adică pe Lujin, şi că mijloceşte o căsătorie între el şi Avdotia Romanovna.
La urma urmei n-ar fi fost mai bine să primească propunerea mea? Nu-i aşa? Nu-i aşa? Observ că ai început să mă asculţi foarte atent... interesantul meu tânăr...
Iritat, Svidrigailov izbi cu pumnul în masa. Era roşu la faţa. Raskolnikov îşi dadu seama că acel pahar sau un pahar şi jumătate de şampanie pe care-l băuse, sorbind încet câte o înghiţitura, îl îmbătase, şi hotărî să folosească acest prilej ca să-i afle gîndurile, căci Svidrigailov îi părea foarte suspect.
― După toate câte mi le-ai spus, m-am încredinţat ca ai venit aici cu gîndul la sora mea, zise el deschis, fără sa se mai ascunda, că să-l scoată din fire.
― Eh, lasă astea, se dezmetici Svidrigailov. Ţi-am spus doar... şi apoi, sora dumităle nu poate să mă sufere.
― Sunt sigur că nu poate să te sufere, dar nu despre ăsta este vorba acum.
― Eşti sigur că nu poate să mă sufere? (Svidrigailov îl privi ironic printre gene.) Ai dreptate, nu mă iubeşte; dar niciodată să nu garantezi pentru ceea ce s-ar putea întîmpla între soţ şi soţie sau între amanţi. Este totdeauna un colţişor care rămîne necunoscut pentru restul lumii şi pe care nu-l ştiu decât ei doi. Poţi să garantezi că Avdotia Romanovna m-a privit totdeauna cu dezgust?
― După unele vorbe strecurate, fără să-ţi dai seama, în cursul istorisirii dumităle, vad că tot mai nutreşti în chip nestăvilit anumite speranţe şi că, desigur, ai şi acum intenţiile cele mai mîrşave cu privire la Dunia.
― Cum? Mi-au scăpat astfel de vorbe? spuse Svidrigailov, sincer speriat, fără sa ţină seama de epitetul dat intenţiilor lui.
― Îţi scapă şi acum. De pilda, de ce te temi aşa de tare? De ce te-ai speriat deodată?
― Eu mă tem, mă sperii? Mă tem de dumneata? Mai degrabă dumneata ar trebui să te temi de mine, cher ami. Ce comedii spui... De altfel, m-am cherchelit, vad bine; cât pe aci să mă ia gura pe dinainte. La dracu' cu vinul! Hei, apă!
Apuca sticla şi, fără să stea la gînduri, o arunca pe fereastră. Filip aduse apă.
― Toate astea-s fleacuri, zise Svidrigailov, muind un şervet în apa şi apăsîndu-l pe frunte. Cu un singur cuvînt pot să-ţi închid gura şi să-ţi nimicesc toate bănuielile. Ştii, de pilda, că eu mă însor?
― Mi-ai mai spus-o şi altă data.
― Ţi-am spus? Am uitat. Dar atunci nu puteam încă să-ţi spun sigur, fiindcă nici nu-mi văzusem logodnica; abia intenţionam s-o fac. Pe când acum, totu-i hotărît, sunt logodit; dacă n-aş fi ocupat, dacă n-ar fi ceva cu neputinţă de amânăt, te-ăş luă şi te-ăş duce acolo, fiindcă ăş vrea să-ţi dai părerea dacă am ales bine. Ei, drace! Numai zece minute au mai rămas. Vezi, uita-te la ceas; totuşi am să-ţi spun povestea logodnei mele, fiindcă însurătoarea asta a mea este destul de interesanta în felul ei. Ei, tot vrei să pleci?
― Nu, acum nu mai plec.
― N-ai sa pleci deloc? O sa vedem! Am sa te duc şi acolo, asta-i adevărat am să-ţi ărăt logodnica, dar nu acum, fiindcă acum, peste puţin, dumneata va trebui să pleci. Dumneata ai s-o iei la dreapta, eu la stînga. O cunoşti pe Reslih? Pe madam Reslih la care stau cu chirie? Auzi? Da, da, chiar aceea despre care se spunea, ştii dumneata ce, povestea cu fetiţa, iarna, apa ― mă asculţi? Auzi? Ea le-a învîrtit toate pentru mine. „Tu, zice, te plictiseşti, să-ţi căutăm o distracţie." Căci eu, e adevărat, sunt un om ursuz, plictisit. Crezi poate că sunt vesel? Nu, sunt posac: nu fac rău nimănui, dar stau uneori câte trei zile într-un ungher, fără să deschid gura. Cât despre Reslih, trebuie să-ţi spun că este o mare hahaleră, ştiu la ce se gîndeşte: crede că am să mă satur repede de nevastă-mea, că am s-o las şi am să plec, şi atunci are să-i rămînă ei şi ăre s-o pună în circulaţie; tot în cercurile noastre, dar ceva mai sus. Ei, şi-mi spune Reslih că exista un tată de familie bolnav, fost funcţionar, de trei ăni nu se clinteşte din jilţul lui şi nu poate să-şi mişte picioarele. Există, zice, şi o mama, o doamna foarte chibzuită mama asta. Fiul îşi face serviciul undeva în provincie şi nu-i ajută. Fata cea mare s-a măritat şi nu da pe la ei; ău pe cap doi nepoţi mici (nu le ajungeau copiii lor) şi au luat acasă, înainte să-şi isprăvească şcoala, pe ceă mai mică dintre fete; peste o lună împlineşte şaisprezece ani şi, prin urmare, peste o luna ar putea s-o mărite. Cu mine adică. Ne-am dus; ce caraghios s-a petrecut totul acolo la ei; m-a recomandat: moşier, văduv, familie cunoscută, cu relaţii, capital - ce are a face că eu am cincizeci de ani şi dînsa n-a împlinit încă şaisprezece? Cine se uita la una ca asta? Şi totuşi e ispititor, nu-i aşa? Foarte ispititor, ha-ha! Dacă ai fi văzut ce bine m-am înţeles cu mămica şi tăticul! Făcea sa plateşti ca să mă vezi în clipa aceea. Pe urma a venit ea, a făcut o reverenţa; îţi închipui: poartă o rochiţă scurtă, un boboc neînflorit, roşeşte, se aprinde ca zorile (i s-a spus fireşte). Nu ştiu ce părere ai dumneata despre chipurile feminine, dar după mine aceşti şaisprezece anişori, aceşti ochi candizi, aceasta sfiiciune şi lacrimile ruşinii sunt mai atrăgătoare decât frumuseţea şi, pe deasupra, fetiţa este că o cădră. Părul blond, cu bucle mărunte de mieluşel, buze plinuţe, roşii, picioruşele ― o minune!... Am făcut cunoştinţă, am anunţat că sunt grăbit din pricina unor chestiuni de familie, şi a doua zi, adică acum trei zile, ne-am logodit. De atunci, cum vin, o iau pe genunchi şi n-o mai las o clipă... Fireşte, ea se aprinde ca zorile, iar eu o sărut întruna; mămica i-a spus că sunt bărbatul ei, că ăşa se face, într-un cuvînt - placere! Situaţia asta de acum, de logodnic, în adevăr este poate mai placută decât ceă de soţ. în copila asta joacă cum s-ăr zice: la native et la verite. Ha-ha-ha! Am schimbat două-trei vorbe împreuna - nu-i deloc proasta fetişcana asta; uneori, îmi aruncă o privire furişă care mă arde ca fierul înroşit. Şi, ştii, are obrazul Madonei lui Rafael. Madona Sixtină are un obraz fantastic, o expresie de durere şi nebunie, nu ţi-a sărit în ochi acest lucru? Ei bine, e ceva în genul ăsta. A doua zi după ce ne-am logodit, i-am adus cadouri de vreo mie şi cinci sute de ruble; un colier de briliante, altul de perle şi o casetă cu obiecte de toaleta din argint, uite cam atât de măre, cu tot dichisul; să fi văzut obrazul madonei mele cum strălucea de mulţumire! Am luăt-o ieri pe genunchi, dar se vede că am ăpucat-o prea brutal, s-a înroşit toată, i-au ţîşnit lacrimile din ochi, dar căută să le ascunda şi ardea toată. Pentru o clipă a ieşit toată lumea din odaie, am rămăs numai noi doi şi când mi s-a aruncat deodată de gît (întîia oară), m-a cuprins cu minutele, m-a sărutat şi mi-ă jurat că are să fie o soţie bună, ascultătoare şi credincioasă, că ăre să mă facă fericit, că are să-mi consacre întreagă ei viaţă, fiece clipă din viaţa ei, că are sa-mi jerfească tot, tot şi pentru toate acestea nu vrea decât stima mea. „Altceva, zice, nu-mi trebuie nimic, nimic, nici un fel de cadouri!" Să asculţi o asemenea mărturisire între patru ochi, de la un îngeraş de şaisprezece anişori, cu obrajii rumeniţi de pudoarea virginala şi cu lacrimi de entuziasm pe gene, trebuie să admiţi şi dumneata că e destul de ispititor. Este ispititor, nu-i aşa? Face parale, ce zici? Asculta... Trebuie să mergem acolo, la logodnica mea... dar nu acum!
― Într-un cuvînt, aceasta diferenţă monstruoasă de vîrstă şi de orizont te excita nemaipomenit! Şi chiar ai de gînd să te însori cu adevărat'?
― Dumneata ce crezi? Neapărat! Fiecare caută sa fie fericit si cel care izbuteşte să se înşele singur o duce bine. Hă! Ha! Dar ce te-a apucat de te-ai făcut aşa de moralist deodată? Fie-ţi mila de mine, frăţioare, sunt un păcătos! He-he-he!
― Totuşi dumneata ai avut grija de copiii Katerinei Ivanovna. De altfel... da, desigur, ai avut motivele dumitale să faci asta, acum înţeleg toţ...
― Copiii îmi plac, în genere, îi iubesc foarte mult, rîse Svidri-gailov. în privinţa asta aş putea să-ţi povestesc un episod foarte interesant şi care nu s-a sfîrşit nici acum. în prima zi când am sosit aici, am pornit să cutreier diverse cloace; gîndeşte-te şi dumneata cum m-am repezit după şapte ani! Ai observat, probabil, că nu m-am grăbit să dau ochi cu grupul meu de altădată, adică cu prietenii mei de odinioară. Şi am să caut s-o duc cât mai mult fără ei. Ştii, în sat, sub aripa Marfei Petrovna, m-a chinuit de moarte amintirea tuturor acestor locuri şi locşoare tainice, unde omul priceput poate să găsească multe. Naiba să le ia! Lumea se îmbată, tineretul cultivat se consuma în inactivitate, făurind visuri irealizabile, se mutilează sufleteşte, înglodîndu-se în diverse teorii; nu ştiu de unde au venit atîţia evrei, ascund banii, iar toţi ceilalţi trăiesc în desfrîu. Oraşul acesta, din primele ceasuri, mi-a trimis în nas mirosul lui atât de bine cunoscut. Am ajuns, aşadar, la o aşa-numită serata dansantă, o cloaca infecta (mie îmi plac cloacele şi tocmai cele mai murdare); bineînţeles se dansa cancan, ceea ce nu exista pe vremea mea. Da, în acest domeniu s-au făcut progrese. Deodată, mă uit şi vad o fetiţa de vreo treisprezece ani, foarte drăguţ îmbrăcată, dansînd cu un virtuoz; un altul - vizavi. Lîngă perete, pe un scaun, mămica. Poţi să-ţi închipui ce cancan! Fetiţa se ruşinează, roşeşte, pînă la urmă se simte jignita şi începe sa plîngă. Virtuozul o ia pe sus şi începe s-o învîrtească şi să se izmenească în faţa ei; toată lumea rîde cu hohote ― tare-mi place publicul nostru, fie chiar de cancan, în astfel de clipe ― şi ţipa: „Aşa-i trebuie, aşa-i trebuie! Nu se aduc copii aici!". Mie, fireşte, puţin îmi pasa daca e sau nu e vreo logica în distracţia asta a lor! Eu mi-am fixat locul imediat, m-am aşezat lîngă mămică şi am început să-i spun că şi eu abia am venit la Petersburg, că aici lumea nu ştie să se poarte, că oamenii nu se pricep să deosebească adevăratele merite şi să aibă faţa de ele respectul cuvenit; am făcut aluzie că am bani mulţi; le-am invitat să le duc acasă în trăsura mea; le-am condus, am făcut cunoştinţă mai bine (abia au sosit din provincie şi locuiesc într-o cămăruţă pe care au subînchiriat-o de la nu ştiu cine). Mi s-a spus că prietenia cu mine le face mare cinste; am aflat că n-au para chioara, că au venit să intervină în nu ştiu ce chestiune, la nu ştiu care minister, le-am oferit serviciile mele şi bani; am aflat că la serata aceea au nimerit din greşeala, crezînd că acolo se preda dansul; le-ăm oferit să contribui la instruirea tinerei domnişoare în ceea ce priveşte limba franceza şi dansul. Propunerea mea a fost primita cu entuziasm, ca o cinste deosebita, şi am rămas prieteni şi astăzi... Daca vrei să mergi cu mine la ele, dar nu acum.
― încetează o daţă cu poveştile dumitale josnice şi scîrboase, om stricat, josnic şi libidinos!
― Schiller, Schiller, curat Schiller! O, va-t-elle la vertu se nicher! Ştii, eu îţi povestesc anume astfel de lucruri ca să-ţi aud exclamaţiile de indignare. E o adevărata desfătare!
― Fireşte, crezi că nu simt că sunt ridicol în clipa ăsta? mormăi Raskolnikov, furios.
Svidrigăilov rîdea cât îl ţinea gura; în sfîrşit, îl striga pe Filip, plati şi se scula.
― Uf, ce beat sunt, assez causer! zise el. Ce desfătare!
― Cum să nu te desfeţi?! striga Raskolnikov, sculîndu-se de asemenea. Oare pentru un desfrînat cu simţurile tocite ca dumneata istorisirea unor aventuri, în clipa când are în perspectivă o monstruozitate de acelaşi fel, nu este o desfătare? Şi, mai ales, în astfel de împrejurări, şi când le spune unui om ca mine... Asta excită.
― Daca-i pe asta, răspunse Svidrigailov, cercetîndu-l cu oarecare mirare, atunci şi dumneata eşti cinic. Cel puţin ai stofă, şi încă în cantitate uriaşă. Eşti în stare să cuprinzi cu mintea multe lucruri... de altfel, poţi să faci şi multe. Dar, ajunge! îmi pare sincer rău că am discutat aşă de puţin, dar nu-i nimic, n-ai să-mi scapi... Aşteaptă numai...
Svidrigailov porni afară din tractir. Raskolnikov îl urmă. Cel din-tîi totuşi nu era beat; i se urcase doar puţin la cap şi, acum, beţia se risipea cu fiecare clipă. Se încrunta şi părea îngrijorat, ca un om care este în aşteptarea unui lucru foarte important, care-l emoţionează şi-l nelinişteşte. în ultimele două-trei minute, atitudinea lui faţă de Raskolnikov se schimbase: se arăta tot mai arţăgos şi sarcastic. Tânărul observă aceasta şi era destul de alarmat. Svidrigailov îi părea suspect şi el se hotărî să-l urmărească.
Coborîră în strada.
― Acum, dumneata o iei la dreapta şi eu la stînga sau poate invers, dar adieu, mon plaisir, pe curând, cu cea mai mare bucurie!
Şi el o luă la dreapta, spre Sennaia.

Capitolul V

Raskolnikov porni după el.
― Ce înseamnă asta?! exclamă Svidrigailov, întorcându-se. Mi se pare că ţi-am spus că...
― Asta înseamnă că am hotărît să te însoţesc.
― Cu-um?
Amîndoi se opriră şi se priviră drept în ochi, parcă măsurându-se cu privirea.
― Din ceea ce mi-ai povestit fiind pe jumătate beat, spuse tăios Raskolnikov, m-am convins că nu numai că n-ai renunţat la intenţiile dumitale ticăloase cu privire la sora mea, dar chiar că eşti preocupat de ele mai mult decât oricând. Sunt informat că astăzi dimineaţa sora mea a primit o scrisoare. Dumneata ai avut vreme să pui ceva la cale... şi chiar dacă, între timp, ţi-ai găsit în drum o nevastă, asta nu înseamnă nimic. Vreau să mă încredinţez cu ochii mei...
Despre ce voia să se încredinţeze cu ochii lui, e greu de spus şi, desigur, nici el nu ştia prea bine.
― Aşa! Vrei poate să chem poliţia?
― Cheam-o!
Rămăseseră din nou unul în faţa celuilalt. în cele din urmă, Svidrigailov îşi schimbase expresia feţei. Văzînd că Raskolnikov nu s-a speriat deloc de ameninţările lui, îşi luă aerul cel mai vesel şi prietenos.
― Ce om! Anume n-am deschis vorba despre afacerea dumitale, cu toate ca, fireşte, ard de curiozitate. Este un caz fantastic. Voiam sa amîn discuţia pe alta dată, dar, zău, dumneata eşti în stare să scoţi din sărite şi pe un mort... Hai să mergem, deşi îţi spun dinainte: intru acasă numai pentru o clipă, că să iau bani; apoi îmi încui locuinţa, iau o birja şi mă duc să-mi petrec toată seara la Ostroave. Ce nevoie ai să te ţii de mine, spune şi dumneata?
― Deocamdată te însoţesc pînă acasă, dar nu mă duc la dumneata, ci la Sofia Semionovna, sa-i cer scuze că n-am fost la înmor-mîntare.
― Fa cum doreşti, dar Sofia Semionovna nu este acasă. E plecata să-i ducă pe copii la o bătrînică, o veche prietenă de a mea şi epitroapă a nu ştiu cărui orfelinat. Am fermecat-o pe aceasta doamna, platind o suma pentru cei trei puişori ai Katerinei Ivanovna şi, în afară de aceasta, am făcut şi o danie pentru orfelinatul ei; în sfîrşit, i-am spus povestea Sofiei Semionovna, în toate amănuntele, fără sa ascund nimic. I-a făcut o impresie extraordinară. Şi de aceea a fost poftită Sofia Semionovna să se prezinte chiar azi la hotelul X, unde bătrîna cucoana locuieşte temporar când vine de la ţara.
― N-are a face, am sa trec totuşi pe la dînsa.
― Cum vrei, dar eu nu te însoţesc în aceasta seara; ce rost are? Uite că am ajuns. Asculta, eu sunt sigur că mă priveşti cu suspiciune numai fiindcă pînă acum am fost delicat, nu te-am plictisit şi n-am încercat să te descos... pricepi ce vreau să spun? Acest lucru ţi s-a părut neobişnuit; sunt gata să pun rămăşag că aşa este! Să mai fii delicat după asta!
― Socoti delicat sa tragi cu urechea la uşă?
― A, despre asta vorbeşti? rîse Svidrigailov. M-ar fi mirat nespus dacă, după toate câte au fost, ai fi trecut peste acest amănunt. Ha! ha! Deşi am înţeles câte ceva din cele ce i-ai îndrugat atunci Sofiei Semionovna, spune-mi, totuşi, ce înseamnă asta? Poate că sunt un retrograd şi nu pricep nimic. Lamureşte-mă, te rog, dragul meu! Luminează-mi mintea cu teoriile cele noi!
― N-ai putut să auzi nimic, minţi!
― Nu despre asta, nu despre asta vorbesc (cu toate că eu într-ade-var am auzit ceva), nu, eu mă refer la faptul că dumneata te indignezi întruna! Schiller din sufletul dumitale se revoltă. Şi acum poftim - e împotriva celor care ascultă pe la uşi! Dacă-i aşa, atunci du-te şi spune acolo unde se cuvine că uite ce s-a întîmplat cu dumneata, cum ţi-a cam dat greş teoria. Iar daca crezi că pe la uşi nu-i voie şă asculţi, dar pe bătrîne e voie să le loveşti în cap cu ce se nimereşte, după bunul dumitale plac, atunci fugi cât mai iute în America! Fugi, tinere! Poate ca mai este timp. Sincer îţi spun. N-ai bani? îţi dau eu de drum.
― Nici nu mă gîndesc, îl întrerupse Raskolnikov cu dezgust.
― înţeleg (de altfel, nu te obosi, daca nu vrei, poţi să nu răspunzi). înţeleg ce fel de probleme îţi pui: morale, nu-i aşa? Problema omului şi a cetăţeanului? La dracu', ce nevoie ai de ele acum? He-he! Fiindcă tocmai eşti cetăţean şi om? Dacă-i aşa, atunci trebuia să ţi le pui mai înainte şi să nu te apuci de o treabă care te depăşeşte; acum n-are rost sau, dacă e aşa, împuşcă-te! Sau nu te atrage?
― Mi se pare ca dumneata vrei să mă enervezi anume ca să-ţi întorc spatele şi să plec...
― Om ciudat ce eşti, uite ca am ajuns, poftim sus pe scara. Uite, acolo, este intrarea Sofiei Semionovna şi vezi şi dumneata că nu-i nimeni acasă! Nu mă crezi? întreabă-l pe Kapernaumov - ea le lasă cheia când pleacă. Uite-o şi pe madam Kapernaumov. Cum? (E cam surda.) A plecat? Unde? Ai auzit? Nu, n-are să vină pînă seara tîrziu. Şi acum, hai la mine. Doar ai vrut să vii la mine? Poftim, suntem în locuinţa mea. Madame Reslih nu este acasă. Femeia asta se agită mereu, dar este de treaba, te încredinţez... Ţi-ar putea fi de folos daca ai fi ceva mai rezonabil. Şi acum uite: iău din biroul meu un bilet de cinci la sută (priveşte câte am!), ăstă are să se duca astăzi la zaraf. Ai văzut? Acum nu mai am pentru ce să-mi pierd vremea aici. încui biroul, încui locuinţa şi iată-ne pe scară. Dacă vrei, hai să luam o birja! Eu mă duc la Ostroave. Nu te atrage o mică plimbare? Iau trăsura pînă la Elaghin. Cum? Refuzi? Nu mai poţi? De ce să nu mergem? Are să ploua, dar nu-i nimic, tragem coviltirul...
Svidrigailov se şi urcase în trăsură. Raskolnikov socoti ca, cel puţin pentru moment, bănuielile lui nu erau întemeiate. Făra sa răspunda un cuvînt, îi întoarse spatele şi-o luă înapoi spre Sennaia. Dacă ar fi întors măcar o data capul, ar fi văzut că Svidrigailov, după ce făcu o suta de paşi cu trăsura, plati birjarului şi coborî pe trotuar. Dar el nu se întoarse, nu văzu nimic şi coti după colţ. Un adînc dezgust îl îndemna sa se depărteze cât mai mult de Svidrigailov. „Cum de am putut măcar o clipa să aştept ceva de la acest ticălos grosolan, de la acest om stricat, libidinos şi mîrşav?", exclama el fără voie. Ce-i drept, această condamnare o rostise cam pripit şi uşuratic. Era ceva în Svidrigailov, în tot felul lui de a fi, original şi oarecum misterios. în privinţa Duniei, Raskolnikov rămase adînc convins că Svidrigailov nu renunţase la ea. Dar era prea greu, prea de neîndurat să se gîndească la acest lucru!
Ca întotdeauna când rămînea singur, după douăzeci de paşi, se cufunda într-o adîncă visare. Se urcă pe pod, se opri lingă parapet şi-şi aţinti ochii asupra apei. în aceeaşi clipă, puţin măi încolo se afla Avdotia Romănovnă.
Urcându-se pe pod, trecuse pe dinaintea ei fără s-o vada. Iar Dunecika încă nu-l văzuse niciodată astfel pe strada şi-l privea mirata, aproape speriata. Se opri, neştiind ce să facă: să-l strige sau nu? Deodată, îl zări pe Svidrigailov, care se apropia grăbit, venind dinspre Sennaiă.
Dar Svidrigailov părea că se apropie cu grijă, făcând pe misteriosul. Nu urcă pe pod ― se opri mai la o parte, pe trotuar, căutînd să facă în asa fel ca Raskolnikov să nu-l vada. O zărise pe Duniă şi începu să-i facă semne. I se păru că o roagă să nu-şi strige fratele, să-l lase în pace, şi că o cheamă la el.
Aşa şi făcu. Se depărtă încet de Raskolnikov şi îl ajunse pe Svidrigailov.
― Să mergem mai iute, şopti ăcestă. N-aş vrea ca Rodion Romanici să afle despre întîlnirea noastră. Vă previn că am stat împreună într-un tractir din apropiere, unde m-a găsit singur, şi abia am putut să scap de el^Nu ştiu de unde ştie despre scrisoarea mea către dumneavoastră şi bănuieşte ceva. Bineînţeles, nu dumneavoastră i-aţi spus. Dar dacă nu i-aţi spus dumneavoastră, atunci cine?
― Am cotit după colţ, îl întrerupse Dunia. Acum fratele meu nu ne mai poate vedea. Vă spun hotărît că mai departe n-am să merg. Spuneţi aici tot ce aveţi de spus; toate acestea pot fi spuse şi în strada.
― În primul rând ceea ce am eu de spus nu poate fi spus în strada; în al doilea rând, trebuie s-o ascultaţi pe Sofia Semionovna; în al treilea rând, am să vă arăt unele documente... Şi, în sfîrşit, daca nu acceptaţi să intraţi la mine, refuz să vă dau orice explicaţie şi plec. Totodată, vă rog să nu uitaţi că un secret foarte interesant al iubitului dumneavoastră frate se afla cu desăvîrşire în mîinile mele.
Dunia se opri şovăitoare, uitîndu-se pătrunzător la Svidrigailov.
― De ce vă temeţi? spuse acesta liniştit. Oraşul nu-i sat. Şi pînă şi la ţără mi-ăţi făcut mai mult rău mie decât dumneavoastră, asa că aici...
― Aţi prevenit-o pe Sofia Semionovna?
― Nu, nu i-am spus nici un cuvînt şi nici nu sunt cu totul sigur că este acasă. De altfel, cred că este acasă. Azi şi-a înmormîntat ruda; nu-i o zi să se duca în vizita. Pînă una-alta, n-aş vrea să vorbesc nimănui despre toate acestea şi chiar mă căiesc într-o oarecare măsura că v-am dezvăluit dumneavoastră ce ştiu. Orice imprudenţă, în astfel de cazuri, este echivalenta cu un denunţ. Locuiesc aici, în casa de care ne apropiem. Uitaţi-vă: acesta este portarul casei noastre - mă cunoaşte foarte bine; poftim, mă salută... vede că vin cu o doamnă şi, desigur a şi avut timpul să vă privească faţa, iăr acest lucru ar putea să vă liniştească, dacă vă temeţi atât de mult de mine şi mă suspectaţi. Iertaţi-mă că vă spun toate acestea atât de brutal. Stau cu chirie aici. De Sofia Semionovna mă desparte un singur perete; dînsa de asemenea a subînchiriat la nişte locatari. Tot etajul acesta este plin de chiriaşi. Şi atunci, de ce vă temeţi ca un copil? Ce este atât de spăimîntător în mine?
Obrazul lui Svidrigailov se strîmbă într-un zîmbet îngăduitor; dar, de fapt, nu avea deloc chef să zîmbeăscă. Inimă îi bătea cu putere şi răsuflarea i se tăiă. Vorbea anume foarte tare ca să-şi ascunda emoţia; dar Dunia nu observă nimic deosebit; prea o enervase observaţia că se teme ca un copil, ca să mai bage de seamă altceva.
― Cu toate că ştiu că sunteţi un om... fără onoare, nu mă tem defel. Arătaţi-mi drumul, zise ea, în aparenţă foarte liniştită, dar faţa îi era palida.
Svidrigailov se opri în faţa locuinţei Soniei.
― Daţi-mi voie sa întreb dacă este acăsă. Nu este. Păcat! Dar ştiu că trebuie să se întoarcă foarte repede. Dacă a ieşit, atunci nu s-ă putut duce decât la o doamna, în privinţa orfanilor la care ţine. Le-a murit mama. M-am ocupat şi eu de chestiunea asta şi i-am dat o mînă de ajutor. Daca Sofia Semionovna nu se înapoiază în zece minute, am s-o trimit la dumneavoastră chiar astăzi, dacă vreţi; iată şi locuinţa mea. Aici sunt cele două odai pe care le ocup. Dincolo, după uşă, sade gazda mea, doamna Reslih. Acum uitaţi-vă aici, am să vă arăţ documentele cele mai importante: uşa din dormitorul meu duce la aceste două odai absolut goale, care sunt de închiriat. Priviţi... va rog să va uitaţi cu cea mai mare atenţie.
Svidrigailov ocupa două odai mobilate, destul de încăpătoare. Dunecika se uita, neîncrezătoare, în jurul ei, dar nu văzu nimic deosebit nici în mobilierul camerelor, nici în împărţirea lor, cu toate că ar fi putut sa observe, de pilda, că locuinţa lui Svidrigailov era situată între două apartamente oarecum nelocuite. Intrarea la el nu era de-a dreptul din galerie, ci prin doua camere ale gazdei, aproape goale. După ce descuie uşa din dormitor, încuiată cu cheia, Svidrigailov îi arătă încă o cameră goala care era de închiriat. Dunecika se opri în prag, neînţelegînd de ce este poftită să o cerceteze, dar Svidrigailov se grăbi s-o lamurească.
― Uitaţi-va, aici în aceasta a doua camera mai mare. Observaţi uşa aceasta încuiata cu cheia. Lîngă ea se afla un scaun, unul singur în cele doua odai goale: l-am adus din apartamentul meu, ca să-mi fie măi la îndemînă sa ascult. Dincolo, în dosul uşii, se afla masa Sofiei Semionovna; acolo a stat dînsa de vorbă cu Rodion Romănîci. Iar eu am stat dincoace şi am ascultat; două seri de-a rândul am stat pe scaun şi am ascultat de fiecare data câte două ceasuri şi, fireşte, am putut sa aflu câte ceva, nu-i aşa?
― Aţi tras cu urechea la uşă?
― Da, am ascultat la uşă; acum să mergem la mine; aici nu avem pe ce să şedem.
O conduse pe Avdotia Romanovna înapoi în prima odaie care-i servea drept salon, şi o pofti să ia loc pe scaun. El se aşeză la capătul celalalt al mesei, la o distanţă de cel puţin un sţînjen, dar pesemne ca în ochii lui ardea din nou acea flacăra care o mai speriase odată pe Dunecika. Ea tresari fără să vrea şi, deşi voia sa se arate foarte stăpână pe sine, se uita încă o data, bănuitoare, de jur împrejur. în cele din urmă, îşi dadu seama de izolarea apartamentului. Vru să întrebe dacă cel puţin gazda era acasă, dar nu întreba... din mîndrie. Şi apoi, o suferinţa infinit mai mare decât teama pentru ea însăşi îi umplea sufletul şi îi chinuia inima.
― Iată scrisoarea dumneavoastră, începu dînsa, punînd-o pe masa. Este cu putinţă ce scrieţi aici? Faceţi aluzie la o crima pe care pretindeţi că ar fi săvîrşit-o fratele meu. Aluzia este prea limpede ca să mai daţi înapoi. Să ştiţi însă ca am mai auzit despre acesta poveste absurda şi ca nu cred nimic, nici un cuvînt. Este o bănuiala mîrşavă şi ridicola; cunosc şi cauzele care au creat-o. Dumneavoastră mi-aţi promis dovezi: vorbiţi! Dar să ştiţi dinainte că nu vă cred! Nu cred nimic!...
Dunecika spuse toate acestea foarte repede şi o clipa tot sîngele îi navali în obraji.
― Dacă n-aţi crede nimic, aţi fi riscat oare sa veniţi singura la mine? Pentru ce aţi venit? Din simpla curiozitate?
― Nu mă chinuiţi, vorbiţi odată!
― N-am ce spune, sunteţi o fată curajoasă! Credeam, în adevăr, că o să-l rugaţi pe domnul Razumihin să vă însoţească pînă aici. Dar nu l-am zărit nici cu dumneavoastră, nici prin preajma noastră, m-am uitat bine, asta dovedeşte curaj şi înseamnă că aţi vrut să-l menajaţi pe Rodion Romanici. De altfel tot ce faceţi este divin... Cât despre fratele dumneavoastră, ce v-aş putea spune? L-aţi văzut adineauri. Cum v-a părut?
― Doar nu vă întemeiaţi numai pe asta?
― Nu, nu numai pe asta, ci pe propriile lui vorbe. A venit de doua ori la rând seara, aici, la Sofia Semionovna. V-am arătat unde au şezut ei. A mărturisit totul fetei. Este un ucigaş. A ucis o bătrînă, văduva unui funcţionar, cămătăreasă, la care el însuşi amaneta unele obiecte: a ucis-o şi pe sora ei, o precupeaţa cu numele Lizaveta, care a intrat întîmplator în casă în clipa aceea. Le-a ucis pe amîndouă cu toporul pe care-l adusese cu el. Le-a ucis ca să le jefuiască, şi le-a jefuit; a luat banii şi unele obiecte de valoare... Toate acestea le-a spus cuvînt cu cuvînt Sofiei Semionovna. Numai ea îi cunoaşte secretul, dar n-are nici un amestec în acest asasinat; dimpotrivă, în timpul mărturisirii lui s-a îngrozit ca şi dumneavoastră acum. Dar fiţi pe pace, ea n-are să-l trădeze.
― E cu neputinţă! şoptiră slab buzele palide, ca împietrite, ale Duniei, care se înăbuşea. E cu neputinţa, n-avea nici un motiv, nici cel mai mic motiv... Este o minciuna! O minciună.
― A jefuit, acesta este motivul. A luat bani şi obiecte. Ce-i drept, după cum a mărturisit singur, nu s-a folosit nici de bani, nici de obiectele acelea, şi le-a ascuns sub o piatra unde zac şi acum. Dar asta numai fiindcă n-a cutezat sa se folosească de ele.
― Dar este verosimil ca el sa fure, să jefuiască? E cu putinţa ca el sa se fi gîndit la una ca asta? strigă Dunecika, sărind de pe scaun. Doar l-aţi cunoscut, l-aţi văzut. Poate el fi un hoţ?
Părea ca-l implora pe Svidrigailov: uitase cu totul frica ei.
― Aceasta categorie, Avdotia Romanovna, cuprinde mii şi milioane de varietăţi. în genere, un hoţ fura şi ştie că este un ticălos; eu însă am auzit despre un om foarte de treaba care a jefuit poşta; cine ştie, poate că fratele dumneavoastră a crezut cu adevărat ca face un lucru mare. Bineînţeles, eu însumi n-aş fi crezut, după cum nu credeţi nici dumneavoastră toată istoria asta, daca mi s-ar fi povestit. Dar am auzit-o chiar din gura lui. El i-a explicat Sofiei Semionovna toate motivele, iar ei nu-i venea sa-şi creada urechilor, dar pînă la urma s-a convins, fiindcă i le spunea chiar el.
― Şi care sunt... aceste motive?
― Este o poveste lunga, Avdotia Romanovna. Cum sa vă spun, este vorba de o anumita teorie, aceeaşi teorie după care eu, bunăoară, socot că fărădelegile izolate sunt admisibile daca ţelul este bun. Un singur rău şi o sută de fapte bune! Apoi, fireşte, este dureros pentru un tânăr plin de merite şi cu un orgoliu nemaipomenit sa ştie ca daca ar avea numai trei mii de ruble, cariera lui, tot viitorul, tot scopul vieţii lui s-ar schimba; şi el nu are aceste trei mii de ruble. Adaugaţi pe deasupra enervarea provocată de foame, de locuinţa strimtă, de zdrenţele pe care le poarta, de înţelegerea clara a „superbei" sale situaţii sociale şi, totodată a poziţiei surorii şi mamei lui. Dar cel mai mare rol l-au jucat desigur orgoliul, mîndria si vanitatea; Dumnezeu ştie, poate că avînd numai însuşiri bune... Să nu credeţi cumva că-l învinuiesc, eu nu-l învinuiesc defel, şi nici nu e treaba mea. A fost la mijloc şi o teorie a lui proprie - o teorie după care oamenii se împart, vedeţi dumneavoastră, în material uman, adică oameni de rând, şi în oameni deosebiţi, adică oameni cărora le este permis orice, care prin esenţa lor superioara nu se supun legilor, ci, dimpotrivă, ei făuresc aceste legi pentru ceilalţi, adică pentru materialul uman, pentru pleava. O teorie oarecare: une theorie comme une autre. îl pasiona grozav personalitatea lui Napoleon, adică, propriu-zis, îl pasiona faptul că mulţi oameni geniali nu ţin seama de răul izolat, ci trec peste el fără să stea pe gînduri. Mi se pare că şi-a închipuit că este un om genial -adică a fost sigur de acest lucru un timp. A suferit grozav şi mai suferă şi acum la gîndul că a ştiut să făurească o teorie, dar n-a fost în stare să treacă limita fără să stea pe gînduri şi că, deci, nu este un om genial. Şi asta, desigur, este grozav de umilitor pentru un tânăr ambiţios, mai ales în secolul nostru...
― Dar remuşcările, conştiinţa? îi refuzaţi aşadar orice simţ moral? Poate el fi aşa?
― Eh, Avdotia Romanovna, acum toate s-au încurcat, adică, de fapt, niciodată n-a fost prea multa ordine pe lume. Ruşii noştri sunt, în general, oameni cu sufletul larg, larg ca şi ţara lor, şi extrem de înclinaţi spre tot ce e fantastic şi dezordonat; dar e mare bucluc să ai sufletul larg, când nu eşti totodată şi genial. Vă aduceţi aminte cât am discutat pe aceasta tema între patru ochi, după masa de seară, pe terasa din gradină?... Dumneavoastră mă dojeneaţi tocmai pentru aceasta largheţă de suflet. Cine ştie, poate că în vreme ce noi discutam acolo, el zăcea aici şi-şi desăvîrşea teoria. La noi, în societatea cultă, nu exista tradiţii sacre din cale-afară, Avdotia Romanovna; doar poate câte unul şi le formează din cărti... sau deduce câte ceva din letopiseţe. Dar asta o fac mai ales oamenii de ştiinţa, care, între noi fie vorba, sunt nişte nătăfleţi, aşa că unui om de lume nici nu-i sade bine sa se ia după ei. De altfel, îmi cunoaşteţi părerile; nu învinuiesc absolut pe nimeni. Eu sunt un trîntor şi rămîn ca atare. Şi despre asta am vorbit de nenumărate ori. Am avut chiar şi fericirea să vă trezesc interesul cu părerile mele... Sunteţi foarte palida, Avdotia Romanovna!
― Cunosc această teorie. Am citit articolul lui publicat într-o revista, vorbeşte despre oamenii cărora le este totul permis... Mi l-a adus Razumihin...
― Domnul Razumihin? Articolul fratelui dumneavoastră? Publicat într-o revista? Există un asemenea articol? N-am ştiut. Trebuie sa fie interesant. Dar unde plecaţi, Avdotia Romanovna?
― Vreau s-o vad pe Sofia Semionovna, rosti Dunecika cu glasul stins. Cum sa ajung la dînsa? Poate că s-a întors; vreau neapărat s-o vad chiar acum. Să-mi...
Avdotia Romanovna nu isprăvi; răsuflarea i se tăie.
― Sofia Semionovna n-are să se înapoieze pînă la noapte. Aşa cred eu. Trebuia să vina foarte repede, iar dacă nu, atunci foarte tîrziu...
― A, va să zică minţi! Vad... ai minţit!... ai minţit! Nu te cred! Nu te cred! strigă Dunecika într-un acces de furie, pierzîndu-şi stăpînireă de sine.
Aproape leşinată, se prăbuşi pe scaunul pe care Svidrigailov se grăbi să-l împingă spre eă.
― Avdotia Romanovna, ce-i cu dumneavoastră, veniţi-vă în fire! Poftim apa. Luaţi o înghiţitură... O stropi cu ăpă. Dunecika tresări şi-şi reveni. Efectul a fost prea puternic! murmură că pentru el Svidrigailov, încruntîndu-se. Avdotia Romanovna, liniştiţi-vă! Să ştiţi că el are prieteni. O să-l salvăm, o să-l scoatem din încurcătură. Vreţi să-l duc în străinătate? Am bani; în trei zile îi fac rost de bilet. Cât despre faptul că a ucis, fratele dumitale are sa facă o mulţime de fapte bune, care ău să şteargă tot. Nu va faceţi griji. Poăţe încă să ajungă un om mare. Ce-i cu dumneavoastră? Cum vă simţiţi?
― Om hain. îţi baţi joc de mine. Lasă-mă...
― Unde? Unde plecaţi?
― Vreau să mă duc la el. Unde este? Ştii unde este? De ce uşa asta este încuiata? Am intrat prin ea şi acum este încuiata cu cheia. Când ai avut timp s-o încui?
― Nu trebuie să se auda în toată casa ce vorbim noi aici. Nu-mi bat joc defel; m-am saturat numai să folosesc acest limbaj. Unde să va duceţi aşa cum sunteţi acum? Vreţi să-l împingeţi la pierzanie? O să-l faceţi să se înfurie şi are sa se predea. Trebuie sa ştiţi ca este urmărit, că i s-a dat de urma. N-o sa faceţi altceva decât să-l trădaţi. Staţi puţin: l-am văzut şi am stat de vorbă cu el chiar adineauri: mai poate fi salvat... Staţi, aşezaţi-vă, să ne gîndim împreună. V-am chemat tocmai ca să vedem împreuna ce-i de făcut. Dar aşezaţi-vă odată!
― Cum ai putea să-l salvezi? Oare măi poate fi salvat? Dunia se aşeza. Svidrigailov îşi apropie scaunul.
― Toate acestea depind de dumneavoastră, numai de dumneavoastră, începu el în şoaptă; ochii îi scânteiău şi de emoţie se încurca şi rostea cu greu unele cuvinte. Dunia se depărta, îngrozita. El tremură de asemenea. Dumneavoastră... un singur cuvînt şi e salvat! Eu... am să-l salvez. Am bani, am prieteni. Am să-l trimit imediat în străinătate, am să-i scot un paşaport, două paşapoarte. Unul pentru el, unul pentru mine. Am prieteni; cunosc mulţi oameni influenţi... Vreţi? Am să scot un paşaport şi pentru dumneavoastră... şi pentru mama dumneavoastră... ce nevoie aveţi de Razumihin? Şi eu vă iubesc... Vă iubesc ca un nebun... Lasaţi-mă să vă săruţ tivul rochiei, lasaţi-mă, vă rog! Nu pot să-i ăud foşnetul! Porunciţi-mi: fă asta ― şi am să fac! Am să fac tot ce vreţi. Am să fac imposibilul. Credinţa dumneavoastră are să fie credinţa mea. Am să fac tot, tot ce vreţi! Nu vă uitaţi ăşa la mine, nu va uitaţi! Mă ucideţi... începuse să delireze. Părea ameţit, de parca ar fi băut. Dunia sari la uşă şi începu s-o zgîlţîie.
― Deschide! Deschide! striga ea, sperând ca o va auzi cineva din casă. Deschideţi odată! Ah! Nu e nimeni aici?
Svidrigailov se scula, se dezmetici. Un zîmbet răutăcios şi batjocoritor i se ivi pe buzele tremurânde.
― Nu este nimeni acasă, rosti el încet, cu pauze. Gazda a plecat şi nu are nici un rost să ţipaţi, să va enervaţi degeaba.
― Unde este cheia? Deschide numaidecât, om josnic ce eşti!
― Am pierdut cheia şi nu o pot găsi.
― Aşa? Dar asta-i siluire! striga Dunia, alba ca o moarta, şi se repezi într-un colţ, unde se baricada cu o măsuţă ce i se nimerise la-ndemînă.
Nu mai ţipa; îl sfredelea cu privirea pe călaul ei şi-i urmărea cu luăre-ăininte fiecare mişcare. Svidrigailov sta în faţa ei, la celalalt capăt al odaii, fără să se clintească. îşi recăpătase stăpînireă de sine, cel puţin în aparenţa, dar faţa îi rămăsese palida, şi zîmbea batjocoritor ca şi mai înainte.
― Aţi rostit cuvîntul „siluire", Avdotia Romanovna. Daca este vorba de „siluire", va puteţi închipui ca mi-am luat toate masurile. Sofia Semionovna nu este acasă, până la Kapernaumov este foarte departe: cinci camere încuiate. în sfîrşit, sunt de doua ori mai puternic decât dumneavoastră şi, în afara de aceasta, nu am de ce mă teme fiindcă nu vă puteţi plînge; doar n-o sa vreţi sa va ţrădaţi fratele! Şi apoi, nici nu v-ar crede nimeni: în ce scop o fata ar putea sa vina singura acasă la un bărbat care trăieşte singur? Aşa ca, chiar daca l-aţi jertfi pe fratele dumneavoastră, tot n-aţi dovedi nimic. Siluirea este foarte greu de dovedit, Avdotia Romanovna.
― Ticălosule! şopti Dunia, indignata.
― Fie, dar ţineţi seama, vă rog, că până acum n-am făcut decîţ să judec din punctul de vedere al ipotezei dumneavoastră. După părerea mea personala, aveţi toata dreptatea: siluirea este o mîrşăvie. Am spus toţ ce am spus numai ca să vă liniştesc conştiinţa dumneavoastră, în caz că... consimţiţi de bunăvoie sa va salvaţi fratele, aşa cum v-am propus... S-ar putea spune că v-aţi supus împrejurărilor, să zicem forţei, daca nu putem evita acest cuvînt. Gîndiţi-vă bine; soartă fratelui şi a mamei sunt în mîinile dumneavoastră. Iar eu am să fiu robul dumneavoastră... toată viaţa... am să aştept aici...
Svidrigailov se aşeză pe divan la vreo opt paşi de Dunia. Pentru ea nu exista nici o îndoiala că hotărîrea lui era nestrămutată. Şi apoi, îl cunoştea bine...
Deodată, ea scoase din buzunar un revolver, ridică cocoşul şi lasă mână înarmata pe măsuţa. Svidrigailov sari în sus.
― Aha! Aşa va şa zică! striga el uluit, zîmbind cu răutate. Ei, asta schimba cu totul lucrurile! îmi uşuraţi nespus situaţia, Avdotia Romanovna! De unde aţi luat revolverul? Nu cumva vi l-a dat domnul Razumihin? Ba! E revolverul meu! Un vechi prieten! Cât l-am căutat... Prin urmare, lecţiile de tir, pe care am avut cinstea să vi le dau la ţară, n-au fost pierdute degeaba!
― Nu este revolverul tău, ci ăl Marfei Petrovna, pe care tu ai ucis-o, bestie! Tu n-ai avut nimic al tău în casa aceea. L-am luat când am început să bănuiesc de ce eşti în stare. îndrăzneşte să faci un pas şi-ţi jur că am să ţe ucid!
Dunia, în culmea furiei, ţinea revolverul gata sa tragă.
― Şi fratele? întreb din pura curiozitate, zise Svidrigailov, fără să se clintească de la locul lui.
― Denunţa-l, daca vrei! Nu înainta, ca trag! Ţi-ai otrăvit soţia, o ştiu, tu însuţi eşti un ucigaş!...
― Sînţeţi absolut sigura ca eu am otrăvit-o pe Marfa Petrovna?
― Da! Tu însuţi mi-ai dat a înţelege mai de mult; mi-ai vorbit despre otrava... ştiu ca ţi-ai procurat... aveai totul pregătit. Numai tu ai făcut-o... ticălosule!
― Chiar dacă ar fi adevărat, aş fi făcuţ-o numai pentru tine, ar fi fost numai din pricina ta.
― Minţi! Te-am urît totdeauna, totdeauna!
― Eh! Avdotia Romanovna! Aţi uitat pesemne cum, în zelul dumneavoastră moralizator, vă aplecaţi spre mine cu priviri galeşe... Vă citeam în ochi, vă amintiţi, într-o seara cu luna plină?... Cânta privighetoarea...
― Minţi! (Mîniă fulgeră în ochii Duniei.) Minţi, clevetitorule!
― Mint? Fie, mint. Am minţit. Nu trebuie niciodată să pomeneşti femeilor despre lucruri de acest fel. (Zîmbi.) Ştiu că ai să tragi, fiara mică şi frumoasă! Hăi, trage!
Dunia ridică revolverul; alba ca o moartă, cu buza de jos tremurânda, cu ochii mări negri care ardeau ca focul, îl privea hotărîtă, călculînd distanţa şi aşteptînd prima mişcare. Niciodată încă Svidrigailov n-o văzuşe atât de frumoasa. Flacăra ce-i strălucea în ochi, în clipa când ridica revolverul, îl arse parca şi inima i şe strînşe de durere. Făcu un paş înainte şi glonţul porni; îi luneca prin păr şi se izbi de peretele din spatele lui. Svidrigailov se opri şi rîse încet:
― A înţepat viespea! Ţinteşte drept în cap... Ce-i asta? Sînge? Scoase batista ca să şteargă şîngele care se prelingea în şuviţă subţire pe ţîmpla lui dreăpţă; glonţul, pesemne, îi atinsese uşor pielea craniului. Dunia lasă revolverul jos, şi-l privea, nu îngrozita, ci năucă. Părea că nu înţelege ce a făcut şi ce se petrece!
― Nu-i nimic, aţi greşit ţinta! Trageţi din nou, aştept, rosti încet Svidrigailov, tot zîmbind, dar veselia lui avea ceva sinistru. Daca întîrziaţi, am să va apuc înainte de a fi avut timp să ridicaţi cocoşul!
Dunecika tresari, trase cocosul şi ridică din nou revolverul.
― Lasaţi-mă! se ruga ea, deznădajduita. Va jur ca am sa trag din nou... Am... sa va ucid...
― Da... la trei paşi nu se poate da greş, dar daca nu mă ucideţi... atunci...
Ochii lui Svidrigailov scânteiara si el făcu încă doi paşi înainte. Dunecika trase: glonţul nu porni!
― Aţi încărcat neglijent. Nu-i nimic! Măi aveţi o capsula, îndreptaţi-o, am să aştept.
Stătea la doi paşi de ea şi aştepta, învaluind-o într-o privire plina de hotărîre sălbatică, pătimaşă, aprinsa şi apăsătoare. Duniă înţelese că mai bine ar muri decât s-o lase să plece... Şi... desigur, eă are să-l omoare acum, la doi paşi...
Deodată azvîrli revolverul.
― L-ai aruncat! rosti Svidrigailov, mirat şi răsufla adînc. Părea că inima lui scăpase dintr-o strînsoare grozava, şi poate că nu era numai groaza de moarte, pe care nici nu ştia dacă o simţise în acel moment, ci un alt sentiment, mai dureros si mai întunecat, pe care nu era în stare să-l definească.
Se apropie de Dunia şi o luă uşor de mijloc. Eă nu se împotrivi, dar, tremurând ca o frunza în bătaia vintului, îl privi implorându-l. El voi să spună ceva, dar buzele i se strîmbău fără să poată rosti un cuvînt.
― Lasă-mă! imploră Dunia.
Svidrigailov tresari: îl tutuise cu alt glas decât mai înainte.
― Vă să zică nu mă iubeşti? întrebă el încet. Duniă clatina din cap.
― Şi... n-ai putea?... Niciodată?... şopti el, disperat.
― Niciodată! răspunse tot în soăptă Dunia.
Se scurse o clipă; o luptă tăcuta şi cumplită se dadea în sufletul lui. Se uita la ea cu o privire ce nu poate fi redata în cuvinte. Apoi, deodată, îşi lua braţul de pe talia ei, se întoarse, se apropie iute de fereastra şi rămase acolo.
Se mai scurse o clipa.
― Poftim cheia. (O scoase din buzunarul sting al pardesiului şi o puse pe masa, la spatele lui, fără sa se uite, făra sa se întoarcă spre Dunia.) Luaţi-o si plecaţi cât mai iute!...
Privea stăruitor pe fereastra. Dunia se apropie si lua cheia.
― Mai repede! Mai repede! repeta Svidrigailov, fara să se mişte şi fără să se înloarcă.
Dar acest ,,mai repede" suna ca o ameninţare.
Dunia înţelese, apuca cheia, se repezi la uşa, o descuie si dadu buzna afară. Peste un minut alerga ca o nebuna, fără şă-şi dea seama ce e cu eă, de-a lungul canalului, in direcţia podului K.
Svidrigailov rămase la fereastra vreo trei minute; în sfîrşit, se întoarse, se uita în jurul lui şi-şi trecu încet mînă peste frunte. Un zîmbet ciudat îi strîmba faţa, un zîmbet jalnic, trist, slab, zîmbetul deznădejdii. Sîngele care se închegase îi murdari mână; se uita cu mînie la acest sînge, apoi muie prosopul în apă şi-şi spala tîmpla. Privirea lui şe opri deodată pe revolverul azvîrlit de Dunia, căzut lîngă uşă. II ridica şi-l cercetă. Eră un revolver mic de buzunar, de tip vechi, cu trei gloanţe, mai avea două încărcături şi o Capsula. Se mai putea trage o data. După o clipă de gîndire, Svidrigailov vîrî revolverul în buzunar, îşi luă pălaria şi ieşi.

Capitolul VI

Toata seara, până la ora zece, şi-o petrecu prin diverse cloace şi prin tractire, trecând dintr-unul într-altul. Cine ştie de unde rasări şi Katia, care cânta acum un cântec trivial despre unul „ticălos si tiran - care pe Katia o săruta".
Svidrigailov îi dadu de băut şi ei, şi flaşnetarului, şi cânta-reţilor, şi chelnerilor, şi la doi conţopisti nenorociţi. Cu aceştia se încurcase, de fapt, fiindcă amîndoi aveau nasul strîmb: unul îl avea strîmbat spre dreapta, celalalt spre stînga, ceea ce îi stîrnise mirarea. Cei doi îl atrasera pînă la urmă într-o grădină de vară, unde le plati şi lor intrarea. Toată vegetaţia grădinii se compunea dintr-un brăduţ subţirel, de trei ăni, şi trei tufe. Tot acolo se afla o „haltă", de fapt un debit de băuturi spirtoase, dar unde puteai să comanzi şi ceai; afară de ăsta, se mai găseau câteva măsuţe şi scaune verzi. Un cor ca vai de lume şi un neamţ beat, din Miinchen, un fel de paiaţă cu nasul roşu, dar plouat din cale-afară, înveseleau publicul. Cei doi conţopişti se luară la ceartă şi apoi chiar la bătaie cu alţi conţopişti. Svidrigailov fu ales judecător. îi judeca de mai bine de un sfert de oră, dar tot grupul ţipa aşa de tare, ca era absolut imposibil să înţelegi ceva. Pricepu pînă la urmă ca unul dintre ei furase nu se ştie ce şi chiar izbutise să vînda acel obiect şterpelit unui ovrei pripăşit în local, iar după ce îl vînduse, refuzase să împartă cîştigul cu tovarăşul lui. Pînă la urmă s-ă constatat că obiectul furat era o linguriţa care aparţinea „haltei". Cei de la „halta" îi observară lipsă şi cazul luă o întorsătură destul de serioasă. Svidrigailov plati linguriţa, se scula şi plecă. Era aproape zece seara. în tot acest răstimp el nu băuse nici o picătură de vin şi nu comandase pentru el decât un pahar cu ceai, dar şi asta o făcuse numai de ochii lumii. Seară era înăbuşitoare şi mohorîtă. Nori negri se grămădiseră pe tot cerul, şi pe la zece izbucni furtuna; ploaia turna cu găleată. Apa nu cădea în picături, ci şiroia în şuvoaie ce biciuiau pămîntul. Fulgerele brăzdau cerul în fiece clipă şi puteai să numeri pînă la cinci pînă se stingeau. Svidrigailov ajunse acăsă ud leoarcă, încuie uşa, deschise biroul, scoase banii şi rupse două-trei hîrtii. Apoi vîrî banii în buzunar, vru să-şi schimbe hainele, dar se uită pe fereastră, ascultă cum răpăie ploaia şi renunţa, îşi luă pălaria şi ieşi fără să încuie. Se duse de-a dreptul la Sonia. Fata era acasă.
Nu era singură: în jurul ei se adunaseră patru dintre copilaşii lui Kapernaumov. Sofia Semionovna le dadea ceai. Ea îl întîmpină pe Svidrigailov tăcuta şi respectuoasa, privi cu mirare hainele lui ude, dar nu spuse nici un cuvînt. Copiii fugiră din odaie, îngroziţi la culme.
Svidrigailov se aşeză la masă şi o rugă pe Soniă să ia loc lîngă el. Timida, fata se pregăti să-l asculte.
― Sofia Semionovna, s-ar putea să plec în America, zise Svidrigailov. Şi cum ne vedem poate pentru ultima oară am venit să dau unele dispoziţii. Ai văzut-o astăzi pe doamna aceea? Ştiu ce ţi-a spus, nu-i nevoie să-mi povesteşti (Sonia se foi pe scaun şi roşi). Lumea asta are o mentalitate speciala. în ceea ce priveşte pe surioarele şi pe frăţiorul mătăle, i-ăm căpătuit, şi banii pe care i-am destinat lor au fost predaţi pentru fiecare în parte, contra chitanţă, cui trebuie, pe mîini sigure. Iă aceste chitanţe, să le ăi la dumneata pentru orice întîmplare. Poftim! Aşa, acum cu asta am isprăvit. Iată aici trei bilete de băncă de cinci la suta, în valoare de trei mii de ruble. Ia-le pentru dumneata, pentru dumneata personal, şi să rămînă între noi, să nu ştie nimeni, orice ăi auzi mai tîrziu. O să ăi nevoie de ei, Sofia Semionovna, fiindcă să trăieşti cum ai trăit ― nu e bine şi apoi, acum nu ar mai avea nici un rost!
― Mi-aţi făcut atât de mult bine şi mie, şi orfanilor, şi răposatei, se grăbi Sonia, că dacă nu v-am mulţumit destul pînă acum să nu... credeţi că...
― Lasă, lasă.
― Cât despre banii aceştia, Arkadi Ivanovici, vă mulţumesc foarte mult, dar eu nu măi am nevoie de ei de acum înainte. Dacă sunt singură, am să mă pot întreţine oricând, să nu o luaţi ca o nerecunoştinţa; fiindcă sunteţi atât de generos, atunci banii aceştia...
― Nu, nu, Sofia Semionovna, banii aceştia sunt pentru dumneata şi te rog să nu măi vorbim despre ăsţă, fiindcă sunt foarte grăbit. O să ai nevoie de ei. Rodion Romanovici nu are decât două căi de ales: sau un glonte în cap, sau drumul Vladimirului*. (Sonia îl privi îngrozita şi începu să tremure.) Nu te speria, ştiu tot chiar din gura lui şi nu-s palavragiu din fire; n-am să spun nimănui. Dumneata l-ai sfătuit foarte bine atunci să se duca să se predea singur. E mult mai bine pentru el. Dacă îi rămîne Vladimirul şi o ia pe această cale, dumneata ai să-l urmezi, nu-i aşa? Iar dacă-i aşa, atunci vei avea nevoie de bani. O să ăi nevoie de ei chiar pentru dînsul. Pricepi?
Daca ţi-i dau dumitale e ca şi cum i-aş da lui. Şi apoi, dumneata ai promis sa-i achiţi tot Amaliei Ivanovna, am auzit. Ce-i asta, Sofia Semionovna, de când îţi tot iei aşa de necugetat fel de fel de obligaţii şi de îndatoriri? Katerina Ivanovna i-a rămas datoare nemţoaicei şi nu dumneata, aşa că nu te priveşte. Aşa nu se poate trăi pe lume. Şi acum, dacă cineva are să te întrebe ceva de mine -fie mâine, fie poimâine - de mine sau despre mine (şi au să te întrebe negreşit), să nu pomeneşti nici un cuvînt că am fost la dum-neătă şi nici banii să nu-i arăţi şi nici să nu spui că ţi i-am dat, sa nu spui nimănui. Şi acum, la revedere! (Svidrigailov se ridică.) Salută-l din părteă mea pe Rodion Romanici. Iar pînă ună-ălta, ţine banii la domnul Razumihin. îl cunoşti pe domnul Razumihin? îl cunoşti, desigur. Nu-i băiat rău. Du-i banii mâine... sau cu primul prilej. Iar pînă atunci, ascunde-i bine.
Sonia sări de pe scaun şi-l privea, speriată. Tare ar fi vrut să-i spună ceva, să-l întrebe, dar în primele clipe nu îndrăzni şi nici nu ştia cum să înceapă.
― Dar cum... cum o să plecaţi pe ploaia asta?
― Ei, când un om se hotăreşte să plece în America, nu se sperie de ploaie, he-he! Rămîi cu bine, Sofia Semionovna. îţi doresc să trăieşti mult, o să măi aibă şi alţii nevoie de dumneata. Da... şi să-i spui domnului Razumihin că-i trimit salutul meu. Chiar ăşa să-i spui: „Arkădi Ivanovici Svidrigailov va saluta". Neapărat.
Svidrigailov ieşi, lasînd-o pe Sonia înmărmurită, speriata, prada unei bănuieli nelamurite şi apăsătoare. în această seara, pe la douăsprezece, Svidrigailov mai făcu o vizita 
* Drumul deportării în Siberia.

excentrica şi neaşteptată. Ploaia nu încetase. Ud pînă la piele, el intră la unsprezece şi douăzeci de minute în modestul apartament al părinţilor logodnicei sale din strada a treia din Vasilievski Ostrov, pe bulevardul Malîi. Bătu mult la uşă şi la început stîrni mare nedumerire; dar Arkadi Ivanovici, când voia, putea fi un om cuceritor, aşa încât prima bănuiala, de altfel, foarte îndreptăţită, a celor doi părinţi chibzuiţi ai logodnicei lui - că Arkadi Ivanovici trebuie să se fi întrecut cu băutura - căzu de la sine. Părintele bolnav fu scos cu căruciorul în întîmpinarea musafirului de însăşi inimoasa şi chibzuita mamă care, după cum îi era obiceiul, trecu număidecât la unele întrebări ocolite. (Această femeie nu punea niciodată întrebări directe, ci întotdeauna începea cu zîmbete, îşi freca mîinile şi abia după aceea, daca voia să afle neapărat şi sigur, de pilda: când ar dori Arkadi Ivanovici să fixeze nunta, se informa, plina de o curiozitate arzătoare, despre Paris, despre viaţa de la curtea regelui Franţei şi numai apoi, treptat ajungea şi la Vasilievski Ostrov.)
În alt moment, acest procedeu ar fi fost privit cu respect, dar de data aceasta Arkadi Ivanovici se arăta grozav de nerăbdator şi-şi exprima dorinţa expresă de a-şi vedea logodnica, cu toate că i se spusese de la început că s-a culcat. Bineînţeles, logodnica apăru pe dată. Arkadi Ivanovici îi anunţa de-a dreptul că o afacere foarte importanta îl sileşte să lipsească o bucata de vreme din Petersburg şi că îi adusese cincisprezece mii de ruble în bani de argint şi în diverse hîrtii de valoare, şi o roagă să primească aceşti bani, deoarece de mult avusese de gînd să-i facă acest mic dar înainte de nunta. Legătura logică între acest dar, plecarea anunţată şi nevoia de a veni în acest scop la miez de noapte, când ploua cu cofa, fireşte, nu reieşea din explicaţiile lui, care totuşi fură bine primite. Părinţii nu arătară aproape nici o mirare faţa de aceste ciudaţenii şi fură foarte sobri în exclamări şi întrebări, în schimb, manifestară cea mai fierbinte recunoştinţă, la care chibzuita mamă adaugă şi câteva lacrimi. Arkadi Ivanovici se scula, rîse, îşi sărută logodnica, o mîngîie pe obrăjori, repetă că se va înapoia curând şi, observînd în ochişorii ei, în dosul curiozităţii copilareşti, o întrebare mută, dar serioasă, o mai sărută o dată şi se gîndi cu adevărată ciuda că darui va fi pus de-a dreptul sub lacăt şi păstrat de cea mai chibzuită mama. Ieşi, lasîndu-i pe toţi într-o stare de surescitare nemaipomenită. Dar mărinimoasă mama limpezi număidecât, în şoapta grăbită, unele nedumeriri mai mari, spunînd că Arkadi Ivanovici este un om important, cu afaceri şi cu legaturi considerabile, că este foarte bogat şi face tot ce-i trece prin cap, îi vine o idee şi pleăcă, îi vine altă idee şi da nişte bani, aşa că nu au de ce se mira. Fireşte, era cam ciudat să-l vezi atât de ud, dar englezii, de pilda, sunt şi mai excentrici, şi apoi, toţi aceşti oameni din societatea înalta nu ţin seama de cele ce s-ar putea spune despre ei şi nu se sinchisesc de nimeni. Se prea poate că umbla astfel îmbrăcat, ca să arate că nu-i păsa de nimeni. Şi principalul este să nu sufle nici o vorbă nimănui despre toate acestea, fiindcă Dumnezeu ştie ce poate să mai iăsă, iăr banii trebuie ascunşi cât mai degrabă şi încuiaţi; desigur, este foarte bine că Fedosia a stat tot timpul la bucătărie şi, mai ales, nu trebuie şă şe spună nimic, nimic acelei pramatii de Reslih etc, etc. Şuşotiră pînă la oră două după miezul nopţii. De altfel, logodnica plecă să se culce cu mult înainte, mirată şi puţin întristată.
Iar Svidrigailov, exact la miezul nopţii, trecea podul spre Petersburgskaiă. Ploaia încetase, dar vîntul tot măi vuia încă. Tremură de frig şi o clipă se uită cu o anume curiozitate la apa neagră din Malaiă Neva. Dar, foarte curând, îi păru că eră prea rece în apropierea apei; se întoarse şi porni spre bulevardul N. Mergea de mult pe acest bulevard nesfîrşit, poate de o jumătate de ceas, alunecând uneori, din pricina întunericului, pe trotuarul de lemn, fără să înceteze de-ă căută ceva pe partea dreaptă ă străzii. Acolo, spre capătul bulevardului, observase, trecând nu demult, un hotel, care, după cât îşi amintea, purtă firma „Adrianopol", sau ceva de felul astă. Nu-şi greşise socoteala: hotelul, şituăt într-un loc atât de părăsit, atrăgea atenţia numaidecât, aşă că nu se putea să nu-l găseşti chiar pe întuneric. Era o cladire lungă, de lemn, înnegrită, în care, cu toată ora tîrzie, se mai zăreau lumini şi se observa oarecare mişcare. Intră şi ceru unui servitor zdrenţăros, pe căre-l întîlni pe coridor, să-i deă o cameră. Zdrenţărosul îl cântări din ochi, se dezmetici şi-l conduse la o cămăruţă îndepărtată, strimtă şi înăbuşitoare, din celalalt capăt al coridorului, într-un ungher de sub scară. Alta nu avea: toate erau ocupate. Zdrenţărosul îl privi întrebător.
― Ceai este? întreba Svidrigailov.
― Este.
― Ce mai aveţi?
― Friptură de viţel, votcă, gustări.
― Adă viţel şi ceai.
― Altceva nu doriţi? întreba, nedumerit, zdrenţărosul.
― Nimic, nimic.
Zdrenţărosul se îndepărtă, foarte dezamăgit.
 „Frumos locşor trebuie să fie... se gîndi Svidrigailov. Cum se face că n-am ştiut de el? Iar eu trebuie sa am aerul unui om care se întoarce de la cafe-chantant şi care a şi avut o aventură pe drum. M-ar intersă să ştiu ce fel de oameni trag aici şi rămîn peste noapte?"
Aprinse luminarea şi-şi inspecta odaia. Era o vizuină cu o singură fereastra, atât de mică şi de scunda, încât un om de statura lui abia putea sta în picioare în ea; patul era neînchipuit de murdar; masa de brad, vopsită, şi un scaun ocupau tot spaţiul liber. Pereţii păreau a fi din scânduri, cu tapetul jerpelit, atât de colbăit şi de rupt, încât culoarea (galbena) mai putea fi deosebită, dar desenul ― nu. O parte din tăvăn pornea oblic, ca la mansarda, dar aici era vorba de o scară. Svidrigailov puse luminarea pe masă, se aşeză pe păt şi rămase pe gînduri. O şoaptă ciudată, neîntreruptă, care creştea uneori pînă la ţipăt, venind din colivia de alaturi, îi atrase, în sfîrşit, atenţia. Şoaptă nu încetase o clipă de când intrase în odaie. Trase cu urechea. Cineva se certă său dojenea, aproape plîngînd, pe altcineva, dar nu se auzea decât un singur glas. Svidrigailov se scula, ăcoperi flacăra cu mână şi în perete străluci numaidecât o crăpătură îngustă; el se apropie şi privi. în odaia care era niţel mai mare decât a lui se aflau doi indivizi. Unul, fără surtuc, cu părul foarte creţ, cu făţă roşie, aprinsă, eră oratorul; cu picioarele larg desfăcute, că să-şi menţină echilibrul, şi lovindu-şe cu pumnul în piept îl dojenea patetic pe celalalt, spunîndu-i că este un cerşetor fără nici o situaţie, că l-ă smuls din mocirla, că poate să-l gonească când pofteşte, dar că toate acestea nu le vede decât Cel-de-Sus. Prietenul dojenit şedea pe scaun şi avea aerul unui om care ăr vrea şi nu poate să strănute. Din când în când, se uita cu o privire tulbure de berbec la orator, dar se vedea că nu avea nici ceă măi mică idee despre ce vorbeşte şi probabil că nici măcar nu auzea nimic. Pe măsă ardea un muc de luminare, se afla o carafă de votcă aproape goala, păhăre, pîine, castraveţi şi văşăria ceaiului de mult băut. Svidrigailov privi atent toată scena, apoi se depărta nepăsător de crăpătură şi se aşeză din nou pe păt.
Zdrenţărosul, care se întoarse cu ceai şi cu friptură de viţel, nu se putu împiedica şă nu-l întrebe încă o dată dacă nu mai doreşte ceva şi, după ce primi răspunsul negativ, se depărta definitiv. Svidrigailov se repezi la ceai şi bau tot paharul, ca să se încălzească, dar nu putu să înghită nici o îmbucătură de viţel, fiindcă îşi pierduse cu desăvîrşire pofta de mîncăre din pricină febrei ce începea să crească în el. îşi scoase pardesiul, se înveli cu plapuma şi se culcă. îi eră ciuda: „Tot era mai bine să fiu sănătos acum", se gîndi el şi zîmbi. Aerul din odaie era înăbuşitor, luminarea pîlpîia slab, afară vuia vîntul, într-un colţ se auzea un şoarece; de altminteri, toata odaia mirosea a şoareci şi parca a piele. Sta lungit în pat, într-un fel de somnolenţă: gîndurile roiau nedesluşite. Ar fi vrut să se ăgaţe de unul singur. „Sub fereastră trebuie sa fie o grădina, se gîndi el, vuiesc pomii; tare nu-mi place zgomotul copacilor noaptea, pe furtuna şi pe întuneric ― ce senzaţie neplacută!" îşi aminti că trecuse adineauri prin faţa parcului Petrovski şi avusese aceeaşi impresie apăsătoare. Apoi îşi aminti de pod, de Malaia Neva, şi simţi că i se face frig, ca şi adineauri când stătuse în apropierea apei. „Niciodată în viaţa mea nu mi-a placut apa, nici măcar în peisaje, se gîndi el, şi deodată un gînd ciudat îl făcu să zîmbeăscă: Cred că acum n-ăr trebui să-mi pese nici de estetică, nici de confort, şi totuşi, tocmai acum m-am făcut pretenţios că un animal care-şi alege neapărat locul... într-un asemenea prilej. Trebuia să ocolesc adineauri spre Petrovski! Dar, vezi Doamne, mi s-a părut că-i întuneric, frig, he-he! Mai-mai că-mi caut senzaţii placute!... De ce n-am stins luminarea? (Sufla în luminare.) Vecinii s-au culcat, se gîndi el, nemaivăzînd lumina în crăpătura de adineauri. Uite, Marfa Petrovna, acum ăr trebui să pofteşti, e întuneric, locul prielnic, şi momentul excepţional. Şi iaca, tocmai acum nu vii..."
Îşi aminti deodată cum adineauri, cu o oră înainte de a-şi aduce la îndeplinire planul împotriva Dunecikăi, îl sfătuise pe Răskolnikov să încredinţeze paza ei lui Razumihin. „Oi fi spus-o ca să mă ăţîţ singur, după cum a ghicit Răskolnikov. Ce poamă e şi Raşkolnikov asta! Multe ă pătimit. Ar putea sa ajungă măre pramatie cu timpul, când o să-i mai iăSă gărgăunii din cap; astăzi însă prea vrea să trăiască! în privinţa asta, oamenii de teapa lui sunt tare ticăloşi. Eh, lua-l-ar dracii, la urma urmelor, facă ce-o vrea, ce-mi paşă mie!"
Nu putea să adoarmă. Puţin câte puţin chipul Dunecikăi, aşă cum o văzuse cu câteva ore mai înainte, răsări în faţa lui şi deodată simţi că se cutremura. „Nu, trebuie să las toate acestea deoparte, se gîndi el, dezmeticindu-se, trebuie să mă gîndesc la altceva. Ciudat şi ridicol; n-am urît niciodată pe nimeni din cale-afara, nici măcar n-am avut vreodată dorinţa să mă răzbun pe cineva, ceea ce este un semn rău, un semn foarte rău! Nu mi-ă placut să mă cert, nu mă înfierbîntam, şi ăsta de asemenea e un semn rău! Câte nu i-am promis adineauri, ptiu, drace! Poate că totuşi m-ăr fi acceptat pînă la urma..." Tăcu şi scrîşni din dinţi: chipul Dunecikăi răsări din nou, întocmai ăşa cum o văzuse când eă, după ce trăsese întîia oără, se speriase grozav, lasase revolverul jos şi, mai mult moarta decât vie, îl privea, aşa că ar fi avut de două ori timpul şă pună mână pe ea şi ea nici braţul nu şi l-ar fi ridicat să şe apere, daca el singur nu i-ar fi adus aminte. îşi aminti că în clipa aceea i se făcuse mila de eă, i se strînsese inima... „Eh, la dracu'! Iarăşi aceleaşi gînduri, acum trebuie să mă lepăd de ele, de toate..."
Începea să aţipească: tremurul nervos încetase. Deodată, trecu ceva pe braţul şi pe piciorul lui, sub plapumă. Tresari: „Ei, drace, nu cumva e un şoarece? se gîndi. Am lasat mîncarea pe masă..." Tare nu avea chef şă se dezvelească, să se scoale, să-i fie iar frig, dar deodată trecu iarăşi ceva neplacut peste picioarele lui; smulse plapumă şi aprinse luminarea. Cuprins de un frison, se aplecă să vada patul: nu văzu nimic, scutură plapumă şi un şoarece căzu pe cearceaf. Se repezi şă-l prinda; dar şoarecele nu voia să fugă din păt, alerga de colo-colo în zigzag, îi aluneca printre degete, trecea peste braţul lui şi, în sfîrşit, se ascunse sub perna; el arunca perna jos şi, în aceeaşi clipa, simţi că ceva îi intră în sîn, se mişca pe trupul lui, pe spinare, sub cămaşa. începu să tremure nervos şi se trezi. în odaie eră întuneric, iăr el zăcea în pat, învelit cu plapuma ca şi mai înainte; afara, la geam, vuia vîntul. „Ce porcărie!" gîndi el cu necaz.
Se scula şi se aşeză pe marginea patului, cu spatele la fereastră. „Mai bine să nu dorm deloc", hotărî el. De la fereastră venea o adiere rece şi umeda; fără să se ridice, trase plapuma pe umeri şi se înfăşură în ea. Nu aprinse luminarea. Nu se gîndea la nimic şi nici nu voia să se gîndeăscă, dar nălucirile răsăreau una după alta; îi treceau fulgerător prin minte fărîme de gînduri, făra legătură între ele. Eră pe jumătate treaz, pe jumătate adormit. Fie frigul, fie întunericul, fie umezeala sau vîntul care şuiera la geam şi legăna copacii trezeau în mintea lui o nostalgie infinită, o închipuire fantastică; avea numai viziuni de flori. îi părea că vede în faţă ochilor o privelişte minunată, în zi de sărbătoare, luminoasă, calda, aproape arzătoare, de Sfîntă Treime. în mijlocul straturilor de flori se ridică un cottage elegant de ţără, în stil englezesc; terasa era îmbrăcată în plante agăţătoare şi plină de trandafiri; scara largă, însorită, e aşternută cu un covor bogat, şi la fiecare treaptă, în amîndouă părţile scării, sunt vase chinezeşti cu flori rare. Observă mai ales buchetele de narcise albe şi gingaşe, care-şi plecau capetele pe lujerele înalte şi groase, de un verde-închis, cu mireasmă îmbătătoare, în vase cu apa, la ferestre. Ar fi vrut să nu se mai depărteze de ele, dar sui scara şi pătrunse într-un salon mare şi înalt şi iarăşi zări pretutindeni, la ferestre, în faţa uşilor deschise care dadeau pe o terasă, pe terasă însăşi, peste tot, numai flori. Duşumelele erau presărate cu iarbă proaspăt cosită, numai mireasmă; ferestrele erau larg deschise, un aer uşor, proaspăt şi răcoros adia în odaie, păsărelele ciripeau în grădină; iar în mijlocul salonului, pe masa acoperită cu atlaz alb, se afla un sicriu. Sicriul acesta era îmbrăcat pe dinăuntru cu brocart şi împodobit cu volanăşe albe. Ghirlande de flori îl înconjurau din toate părţile. Acoperită toată cu flori, zăcea în el o fetiţă în rochie albă de tul, cu braţele încrucişate pe piept, că sculptate în marmură. Dar părul ei blond-ăuriu eră despletit şi ud; o cunună de trandafiri îi împodobea capul. Profilul sever şi încremenit părea de asemenea cioplit în marmură, iar zîmbetul de pe buzele-i albe eră ătît de mustrător, plin de o durere nemărginită, care nu mai ăveă nimic copilaresc. Svidrigăilov cunoştea fetiţa; nici icoane, nici luminări aprinse nu erau în preajma sicriului, nu se auzeau nici rugăciuni. Fetiţă aceasta era o sinucigaşă ― a murit înecată. Nu avea decât paisprezece ani, dar s-ă aruncat singură în braţele morţii, fiindcă i-ă fost inima zdrobită de o jignire care a îngrozit şi a zdruncinat mintea ei de copil, a acoperit de ruşine nemeritată sufletul ei curat de înger batjocorit cu brutalitate şi i-a smuls un ultim strigăt de deznădejde care s-a stins neauzit de nimeni, în vuietul vîntului, întuneric, frig, într-o noapte întunecoasă şi umeda de dezgheţ...
Svidrigăilov se trezi, se scula din pat şi se apropie de fereastră. Găsi, bîjbîind, minerul şi deschise geamul. Vîntul se năpusti turbat în odaiţa lui strimtă şi-i învălui faţă şi pieptul, acoperit numai de cămaşă, cu un fel de promoroacă rece. Sub fereastră se afla parcă o grădină, un fel de grădină-restăurant de vară; probabil că aici, ziua, cântă lautari şi se serveşte ceai la măsuţe. Dar acum, din copaci şi de pe tufe zburau pînă în odaie picături reci, era întuneric ca într-o hruba şi obiectele abia se puteau desluşi ca nişte pete negre. Svidrigăilov, aplecat pe fereastră, sprijinindu-se cu coatele de pervaz, scrută vreo cinci minute bezna. în plină noapte răsunară una după alta două lovituri de tun.
„Ahă, semnalul! Creşte apa, se gîndi el; spre dimineaţă are să năvălească acolo unde străzile sunt mai joase, are să umple pivniţele şi caturile de jos, ău să iasă afară guzganii şi, în ploaie şi vînt, oamenii uzi au să înceapă să-şi care mizeria în caturile de sus... Dar cât să fie ceasul? Abia îşi pusese întrebarea că, în apropiere, ţăcănind şi parcă grăbindu-se din răsputeri, pendula bătu de trei ori. Ehe, peste o oră ăre să se lumineze de ziuă! Ce măi aştept? Trebuie să ies, să mă duc de-a dreptul în parcul Petrovski, să aleg o tufă măi măre, scăldată de ploaie, ună pe care ajunge s-o atingi cu umărul şi milioane de stropi îţi căd pe cap..." închise fereastra, aprinse luminarea, îşi puse haina, pardesiul, pălaria şi ieşi din odaie cu luminarea în mînă, ca să-l caute pe zdrenţărosul adormit undeva într-un ungher, printre boarfe şi mucuri de luminări, să-i platească odaiă şi sa plece... „E momentul cel mai bun, nici nu s-ar putea alege unul mai bun!"
Umbla ce umbla pe coridorul îngust şi lung, fără să întîlneăscă pe nimeni, şi se pregătea tocmai să strige cu glas tare, când zări într-un colţ întunecos, între un dulap vechi şi uşă, un obiect ciudat, care părea viu. Se aplecă cu luminarea în mînă şi văzu un copil: o fetiţa de cel mult cinci ani, cu o rochiţa uda ca o cîrpă de spălat pe jos, care tremura şi plîngea. Nu părea speriată de Svidrigailov, dar îl privea cu un fel de uluire prostească în ochii mări şi negri, smiorcăindu-se în răstimpuri, aşa cum fac copiii care, după ce au plîns mult, s-ău potolit şi mai suspină numai din când în când. Obrajorul fetiţei era palid şi tras: eră îngheţata de frig, dar... „Cum de a ajuns aici? S-a ascuns pesemne în colţul ăsta şi n-ă dormit toata noaptea."' încercă s-o descoasă. Fetiţa se învioră .şi începu să îndruge iute-iute în limba ei copilarească. Spunea ceva despre ,,mămisică", spunea că ,,mămisica ale s-o bată" şi despre o cana care s-ă „spălt". Nu-i mai tăcea guriţa; cu chiu, cu văi, din cele ce spunea, se putea deduce că este un copil nedorit, pe care mama, vreo bucătăreasă a hotelului, veşnic beată, o bate de o stinge şi de care copilul şe teme de moarte; că fetiţa spărsese o Cănă şi că se speriase atât de tare, încât fugise încă de cu seara; se ascunsese pe afară şi stătuse multă vreme în ploaie; în sfîrşit, se strecurase în coridor şi se aciuase în dosul dulapului acela, unde şezuse toata noaptea, plîngînd şi tremurând de umezeala, de frica întunericului şi de groază că ăre să fie bătută rău pentru toate cele câte le făcuse. Svidrigailov o luă în braţe, se întoarse cu ea în odaia lui, o aşeză pe pat şi începu să o descalţe. N-avea ciorapi. Ghetuţele erau rupte şi ătît de ude, de părea ar fi stat toată noaptea într-o băltoacă. O dezbrăcă, o culcă în pat, o înveli şi o înfăşură cu cap cu tot în plapumă. Fetiţa adormi imediat. După ce isprăvi cu toate acestea, Svidrigailov se mohorî şi căzu din nou pe gînduri.
,,Cine m-ă puş să mă amestec? se gîndi deodată, cu un sentiment de mînie. Ce prostie!" înciudat, luă luminarea ca să se ducă în căutarea zdrenţărosului, să-l descopere cu orice preţ şi să plece cât mai iute. „Eh, pitcoăceă astă! se gîndi el, blestemînd, gata să deschida uşă, dar şe întoarse sa se mai uite o data la ea, să vada dacă doarme. Ridică uşurel plapumă. Fetiţa dormea un somn greu si fericit. Se încălzise sub plapuma şi obrajii ei palizi începuseră sa se rumenească. Dar, lucru ciudat, roşeaţa părea mai puternica şi mai vie decât o roşeaţa obişnuită de copil. „Are friguri", se gîndi Svidrigailov; copila era roşie de parcă i-ar fi dat cineva să bea un pahar întreg de vin. Buzele roşii ard, răsuflarea e fierbinte, dar ce-i asta? i se păru deodată că genele lungi, negre, tresar şi clipesc, se ridică şi printre ele se strecoară o privire vicleană, ageră, o privire îmbietoare, câtuşi de puţin candida, ca şi cum fetiţa n-ar dormi, ci s-ar preface numai. Chiar aşă şi este: buzele tresar, schiţează un zîmbet; colţurile guriţei tremura de parca ar încerca să-şi stăpîneăscă rîsul. Dar iată că a încetat şa şe ferească; rîde, rîde deschis; ceva neobrăzat, obscen, se oglindeşte pe această mutrişoără care nu măi are nimic copilaros; este chipul vicios al femeii de strada, al prostituatei franceze. Fără să se mai ascunda, ochii se deschid larg; îl cercetează cu o privire neruşinată, plină de foc, îl cheamă, rîd... Ceva nespus de hidos şi de jignitor e în rîsul, în ochii, în toată înfăţişarea obscenă a acestui copil. „Cum, o fetiţă de cinci ăni?!... şopti Svidrigailov, sincer îngrozit. Ce-i... ce-i asta?" Fetiţa se întoarce către el, cu obrajorul în flacări, îi întinde braţele... „Ah, blestemăto!" strigă îngrozit, Svidrigailov şi ridică braţul s-o lovească... Dar în aceeaşi clipă se trezi.
Era tot culcat în pat, înfăşurat ca şi măi înainte în plapumă; luminarea nu era aprinsă, afară se luminase de-a binelea.
„Am avut visuri rele toată noaptea asta!" Se scula, furios, simţind că e frînt de oboseala; îl dureau toate oasele. Afară era ceaţă şi nu se măi vedea nimic. Se făcuse oră cinci; dormise prea mult! Se ridică, îşi puse haină şi pardesiul, care erau încă ude. Pipăi în buzunar revolverul, îl trase afară, îndreptă capsula; apoi se aşeză, scoase din buzunar un Carneţel şi pe primă pagină, cea pe care o observă imediat toata lumea, scrise cu litere mari câtevă rânduri. Le reciti şi rămase ădîncit în gînduri, cu coatele pe masa. Revolverul şi carneţelul zăceau alaturi, lîngă cotul lui. Muştele, trezite din somn, mişunau pe friptură neatinsă, rămasă tot acolo, pe masă. Le privi multă vreme, apoi, cu mînă dreaptă, liberă, încercă să prinda una. Se chinui mult timp, dar nu izbuti s-o prinda. în sfîrşit, dîndu-şi seama de ce lucru interesant se ocupă, se dezmetici, tresări, se scula şi porni hotărît afară din odaie. Peşte o clipă se afla în strada.
O ceaţă deasă, laptoasă, învăluia oraşul. Svidrigailov porni pe trotuarul de lemn, alunecos şi murdar, spre Malaia Neva. I se părea că şi vede apa rîului crescută mult peste noapte. Petrovski Ostrov, cărările umede, iarbă uda, copacii şi tufişurile ude şi, în sfîrşit, tufă aceea... înciudat, începu să se uite la case. doăr-doar s-o gîndi la altceva. Nu era nici un trecător, nici un birjar de-a lungul bulevardului. Triste şi murdare îl priveau căsuţele de lemn, vopsite în galben violent, cu obloanele închise. Frigul şi umezeala îl pătrundeau pînă la os şi simţi că-l apucă din nou frisoanele. Din când în când, zărea băcănii, chioşcuri de zarzavat şi citea cu atenţie firmele. Trotuarul de lemn se isprăvi. Ajunse în dreptul unei case mari de piatra. Un căţeluş murdar, răzbit de frig, cu coada între picioare, îi taie drumul. Un individ beat, îmbrăcat într-o manta, zăcea cu faţa în jos, de-ă curmezişul trotuarului. îl privi şi merse mai departe. în stînga se ivi un foişor înalt. „Stai!... se gîndi el. Uite locul, ce sa mă mai duc la Petrovski? Cel puţin aici am un martor oficial..." Acest gînd îl făcu aproape să zîmbească si coti în strada X. Aici se afla o casa mare cu foişor. în faţa porţii mari, închise, sprijinindu-se cu umărul de ea, stătea un omuleţ înfăşurat într-o manta soldaţeasca şi avînd pe cap o casca greceasca, de aramă, ca a lui Ahile. Văzîndu-l ca se apropie, omuleţul îi aruncă o privire piezişă, adormită. Pe obrazul lui se citea eterna tristeţe morocănoasa, care s-a întipărit atât de amar pe toate figurile evreieşti, fără excepţie. Cei doi, Svidrigailov şi Ahile, se cercetară câteva clipe în tăcere. în sfîrşit, Ahile socoti o încălcare a ordinei faptul că un om, care nu era beat, stă la trei paşi de el, îl priveşte ţintă şi nu spune o vorbă.
― Şi ce căusi matale aisea? întrebă el, fără să se mişte şi fără să schimbe poziţia.
― Nimic, frăţioare, bună ziua! răspunse Svidrigailov.
― Tresi mai departe.
― Eu, frăţioare, plec în ţări străine.
― În sari străine?
― În America!
― În America?
Svidrigailov scoase revolverul şi ridica cocoşul. Ahile ridică sprîncenele.
― Se glumă-i asta? Aise nu-i locul.
― Şi de ce asta?
― Pentru că nu-i locul.
― Ei, frăţioare, n-are a face. Locul e bun; dacă au să te întrebe, să spui că am plecat în America.
Îşi lipi revolverul de tîmpla dreaptă.
― Aisea nu se poate, aisea nu-i locul! tresari Ahile, făcând ochii tot mai mari.
Svidrigailov apăsă pe trăgaci...

Capitolul VII	

În aceeaşi zi, dar spre şeară, pe la orele şapte, Raskolnikov se apropie de locuinţa mamei şi surorii lui - acea locuinţa în casa lui Bakaleev pe care le-o găsise Razumihin. Intrarea era de-a dreptul din strada. Raskolnikov venea, încetinind din ce în ce pasul şi parca şovăind încă daca să intre sau nu. Dar nu s-ar fi înapoiat pentru nimic în lume: hotărîrea lui era nestrămutată. „De altminteri încă nu ştiu nimic, se gîndea el, şi s-au obişnuit cu ciudaţeniile mele..." Hainele lui erau îngrozitor de murdare, rupte, jerpelite şi ude, după o noapte întreaga de stat afara, în ploaie. Obrazul îi era aproape sluţit de oboseala, de frig, de istovire fizica şi de lupta cu el însuşi, care ţinea de mai bine de douăzeci de ore. Toata noaptea o petrecuse singur, Dumnezeu ştie unde. Dar cel puţin, acum, era hotărît.
Bătu la uşă; îi deschise mamă. Dunecika nu era acasă. Pînă şi servitoarea lipsea în clipa aceea. Pulheria Aleksandrovna îşi pierdu graiul de uimire şi fericire; apoi îl apuca de mînă şi-l trase în odaie.
― Ai venit, în sfîrşit! începu ea, bîlbîindu-se de bucurie. Nu te supără, Rodea, că te întîmpin ca o proasta, cu lacrimi în ochi; nu plîng, rid. Crezi că plîng? Nu, ma bucur, dar am un nărav caraghios: una-două îmi curg lacrimile. De la moartea tatălui tau plîng pentru toate celea. Şezi, dragul meu, eşti obosit, de buna seama; văd eu ca eşti obosit. Vai, ce te-ai murdarit!
― Am umblat ieri pe ploaie, mamă... începu Raskolnikov.
― Nu, nu!... tresari Pulheria Aleksandrovna, întrerupîndu-l. Ai crezut că am să mă apuc numaidecât să te descos, după obiceiul meu muieresc de altădată? Nu te nelinişti; eu înţeleg, înţeleg tot acum; am învăţat să mă port aşa cum se poartă lumea aici, şi zău că este mult mai bine. Am judecat o data pentru totdeauna: pot eu să înţeleg gîndurile tale şi să-ţi cer socoteala? Pe tine cine ştie ce treburi şi planuri te frămîntă, în capul tău se nasc poate unele idei, şi eu să te tulbur întruna cu întrebările mele? Eu, vezi... Ah, Doamne! Ce mă tot învîrtesc ca o zăpăcită?... Eu, Rodea, am citit articolul tau publicat în revistă, îl citesc pentru a treia oară, mi l-a adus Dmitri Prokofici. Când l-am văzut, am ţipat de uimire; ce proastă sunt, m-am gîndit, iată ce-l preocupă; iată unde este dezlegarea enigmei! El poate tocmai are o idee noua, o suceşte şi o răsuceşte în minte, şi eu îl chinuiesc, îi bat capul. îl citesc, dragul meu, şi, fireşte, multe lucruri îmi scapă; nici nu-i de mirare, aşa şi trebuie sa fie: cum pot eu să înţeleg?
― Arată-mi-l şi mie, mamă.
Raskolnikov luă revista, privi în treacăt articolul şi, deşi sentimentul care-l cuprinse nu se potrivea deloc cu starea lui sufleteasca şi cu situaţia în care se găsea, simţi acea senzaţie ciudata, înviorătoare şi placuta pe care o încearcă autorul când îşi vede întîia operă tipărită, mai ales când autorul are numai douăzeci şi trei de ani. Dar asta nu ţinu decât o clipă. Citi câteva rânduri, se încruntă şi o durere cumplită îi strînse inima. Toată lupta launtrică din ultimele luni i se perinda prin faţă într-o clipa. Azvîrli articolul pe masă, cu dezgust şi ciuda.
― Dar oricât de proasta sunt. Rodea, îmi pot da seama ca tu foarte curând ai să ajungi printre oamenii de frunte, daca nu cumva cel mai mare savant de la noi. Şi ei au îndrăznit să te creada nebun! Ha-ha-ha! Nici nu ştii că ei aşa au crezut! Ah, bieţi viermi, de unde sa înţelegeţi voi ce înseamnă adevărata inteligenţă?! Pînă şi Dunecika a fost cit pe-aici sa le dea crezare; ce zici de asta? Răposatul taică-tau de doua ori a trimis la ziare, mai întîi nişte versuri (mai păstrez şi acum caietul şi am să ţi-l arăt într-o zi), apoi o nuvela întreagă (i-am cerut chiar voie s-o copiez), şi cât ne-am rugat lui Dumnezeu să fie primite - dar nu le-au primit! Cu şase sau şapte zile în urma, Rodea, m-am omorît cu firea, uitîndu-mă la hainele tale, la felul în care trăieşti, ce mănînci, cum eşti îmbrăcat!
Acum însă vad că am fost o proasta, fiindcă tu, cum ai să vrei, ai să-ţi faci rost de toate dintr-o data, ai să-ţi faci rost prin inteligenţa şi talentul tău. înseamnă ca deocamdată nu ţii la asta şi că eşti preocupat de lucruri mult, mult mai importante...
― Dunia nu este acasă, mama?
― Nu, Rodea. Pleacă mereu şi ma lasă singură. Mulţumesc lui Dmitri Prokofici ca vine să mai stea cu mine, şi-mi tot vorbeşte de tine. Te iubeşte şi te respecta. N-aş putea să spun despre soră-ta că ar fi nerespectuoasă. Nu ma plîng. Ea are caracterul ei, eu îl am pe al meu; are acum secretele ei; eu însă n-am nici un fel de secrete. Eu, bineînţeles, sunt convinsa că Dunia este foarte deşteaptă şi ca, în afara de asta, ne iubeşte mult pe mine şi pe tine... totuşi, nu ştiu unde au să duca toate acestea. Tu, Rodea, m-ai făcut fericită, fiindcă ai venit acum, iar ea te-a pierdut cu plimbările ei; are să vina şi eu am să-i spun: „în lipsa ta a fost fratele tau aici, şi tu pe unde mi-ai umblat?" Să nu mă răsfeţi din cale-afară, Rodea; dacă poţi ― vino, daca nu ― ce să-i faci, am să te aştept. Tot am sa ştiu ca ţii la mine, şi mie îmi ajunge. Am să-ţi citesc operele, am să aud despre tine de la toata lumea, din când în când ai să vii şi tu să mă vezi, ce-aş putea dori mai mult? Astăzi ai venit ca să-ţi mîngîi mama, văd eu... Pulheriă Aleksandrovna izbucni deodată în lacrimi. Iarăşi! Nu te uita la mine, femeie proasta! Vai, Doamne, de ce stau? strigă ea, sărind de la locul ei. Am cafea şi nici nu te-am tratat măcar! Iată ce înseamnă egoismul bătrînesc! Acuşi, acuşi!
― Lasă, mama, nu stau mult. N-am venit pentru cafea. Te rog, ascultă-mă. Pulheriă Aleksandrovna se apropie, sfioasă. Mamă, orice s-ar întîmpla cu mine, orice ai auzi despre mine, orice ţi s-ar spune despre mine, ai să mă iubeşti, aşa cum ma iubeşti acum? întrebă el din toată inima, fără sa aibă timp să se gîndească, să-şi cântărească vorbele.
― Rodea, Rodea, ce-i cu tine? Cum poţi să mă întrebi una ca asta? Şi cine ar îndrăzni să-mi spună ceva rău despre tine? Nici n-aş crede; oricine ar fi, l-aş da afară.
― Am venit să te încredinţez că te-am iubit mereu şi mă bucur, mă bucur nespus ca suntem singuri, că Dunecika lipseşte, adaugă el cu acelaşi avînt. Am venit sa-ţi spun că, deşi poate ai să te simţi nenorocita, fiul tău te iubeşte acum mai mult decât pe el însuşi şi ca n-ai avut dreptate sa te îndoieşti de iubirea lui. Niciodată n-am sa încetez de a te iubi... Şi acum, ajunge; am crezut că trebuia înainte de toate sa te încredinţez de acest lucru...
Pulheria Aleksandrovna îl îmbrăţişa în tăcere, îl strînse la pieptul ei, plîngînd încetişor.
― Nu ştiu ce-i cu tine, Rodea, zise ea, în sfîrşit. Pînă azi am crezut că te plictisim, dar acum vad că te aştepţi la o mare durere şi ca de aceea eşti atât de trist. Am simţit asta de mult, Rodea. Iartă-ma că ţi-o spun; nu mă gîndesc decât la asta şi nu dorm nopţile. Noaptea trecuta sora ta a delirat şi te-a tot pomenit în delirul ei. Am auzit câte ceva, dar n-am înţeles nimic. Toata dimineaţa m-am foit prin casa, ca un osîndit înainte de execuţie; presimţeam că mă aşteaptă ceva şi iată ca m-a ajuns! Rodea, Rodea, unde te duci? Pleci undeva?
― Plec, mama.
― Aşa am crezut şi eu! Dar şi eu aş putea să plec cu tine, daca este nevoie. Şi Dunia; ea te iubeşte, te iubeşte foarte mult; şi Sofia Semionovna ar putea să vina cu noi, daca aşa trebuie; vezi, o primesc cu placere, ca pe fiica mea. Dmitri Prokofici are să ne dea o mînă de ajutor sa ne facem bagajele... dar... unde... pleci?
― Adio, mama.
― Cum? Chiar azi? striga ea, de parcă-l pierdea pentru totdeauna.
― Nu pot să mai rămîn, e timpul sa plec, trebuie...
― Şi eu nu pot să te însoţesc?
― Nu, dar îngenunchează şi roagă-te lui Dumnezeu pentru mine. Poate ca are să-ţi asculte ruga...
― Vino atunci să te binecuvîntez, să-ţi fac cruce! Uite aşa, uite aşa. Doamne-Dumnezeule!
Da, era fericit, era fericit că nu găsise pe nimeni acasă, ca rămăsese singur cu maică-sa. Părea ca după tot răstimpul acesta înfiorător, inima lui şe moaie, în sfîrşit. Căzu în genunchi în faţa ei, îi săruta picioarele şi, îmbrăţişaţi, plînseră amîndoi. Ea nu se mai mira şi nu-l descosea. înţelesese de mult ca se petrece ceva groaznic cu fiul ei, şi că acum venise clipa cea grea.
― Rodea, dragul meu, primul meu năşcut! spuse ea, suspinînd. Eşti acum aşa cum erai copil; şi atunci tot aşa veneai la mine şi mă îmbrăţişai şi mă şărutai; odinioară, pe vremea când trăia taică-tu, şi eram necăjiţi, numai prezenţa ta ne mîngîia, iar după ce l-am înmormîntat pe taica-tu - de câte ori n-am plîns împreuna, îmbrăţişaţi ca acum, pe mormîntul lui! Dacă plîng de mult e că inima de mama presimte nenorocirea. Cum te-am văzut atunci, în seara aceea când abia am sosit aici, am înţeles tot după privirea ta, şi mi s-a ştrîns inima, iar astăzi, când ţi-am deschis uşa şi m-am uitat la tine, m-am gîndit: a sosit clipa cea grea. Rodea, Rodea, nu pleci chiar acum?
― Nu.
― Ai să mai vii?
― Da... am să mai vin.
― Rodea, nu te supară, nici nu îndrăznesc să te întreb, nu îndrăznesc, dar spune-mi numai doua vorbe, pleci departe?
― Foarte departe.
― Şi ce-i acolo, o să ai o slujba, te aşteaptă o cariera?
― Ce-o da Dumnezeu... roagă-te pentru mine, mama... Raskolnikov porni" spre uşă, dar ea se agăţa de braţul lui şi-l
privi, disperata, drept în ochi. Faţa îi era crispata de groază.
― Destul, mama, zise Raskolnikov, căindu-se din toata inima că avusese ideea să vină acolo.
― Nu e pentru toata viaţa? Doar nu e pentru toata viaţa? Ai să mai vii, nu-i aşa? Ai să mai vii mâine?
― Am să vin, am să vin, rămîi cu bine. Se smulse, în sfîrşit.
Afara, înserarea era dulce, răcoroasă, senina; vremea se schimbase încă de dimineaţă. Raskolnikov pomi spre casa; era grăbit. Ar fi vrut sa isprăvească ţot ce avea de făcut înainte de asfinţitul soarelui. Şi pînă atunci trebuia să se mai vada cu unii oameni. Urcând scara, observa că Nastasia, care pregătea samovarul, ridicase capul şi-l urmărea cu privirea. „Nu cumva este cineva la mine?" se întreba el. Se gîndi cu dezgust la Porfiri. Dar, deschizînd uşa odaii lui, o zări pe Dunecika. Şedea singură, cufundata în gîndurile ei, şi părea că-l aşteaptă de multa vreme. Raskolnikov se opri în prag. Ea se scula de pe divan, speriata, şi rămase dreaptă în faţa lui. Privirea aţintită asupra lui era plină de groază şi de o nemărginită durere. Şi numai după această privire el înţelese imediat că ea ştie tot.
― Ce să fac, să intru sau să plec? întrebă el, şovăind.
― Am ştăt toată ziua la Sofia Semionovnă; te-ăm aşteptat amîn-două. Am crezut că ăi să vii neapărat acolo.
Raskolnikov intră în odaie şi se aşeza, frînt, pe un scaun.
― Mă simt slab, Dunia; sunt foarte obosit: şi tocmai acum, în clipa ăsta, aş fi vrut să fiu deplin stăpîn pe mine.
Aruncă o privire neîncrezătoare spre ea.
― Unde ai fost toata noaptea?
― Nu-mi aduc aminte; vezi tu, surioara, am vrut să iau o hotă-rîre definitivă şi am umblat mereu pe lîngă apa Ne vei; asta îmi aduc aminte. Am vrut să isprăvesc, dar... nu m-am putut hotărî... şopti el, uitîndu-se din nou cu neîncredere la Dunia.
― Slava ţie, Doamne! Tocmai de asta ne-a fost frica noua, Sofiei Semionovnă şi mie! Prin urmare încă nu ţi-ai pierdut încrederea în viaţa. Slava ţie, Doamne, slava ţie, Doamne!
Raskolnikov zîmbi amar.
― Nu cred, dar am plîns adineauri, îmbrăţişînd-o pe mama; nu cred, dar am rugat-o să se roage pentru mine. Dumnezeu ştie cum se face asta, Dunecika, eu nu mă pricep.
― Ai fost la mama? I-ai spus? strigă Duniă, îngrozită. Te-ai putut hotărî să-i spui?
― Nu, nu i-am spus... de-a dreptul; dar ea a înţeles multe lucruri. Te-a auzit ăiurând noaptea trecuta. Sunt convins că înţelege pe jumătate. Poate că am făcut rău că m-am dus la ea. Nici nu ştiu măcar pentru ce m-am dus. Sunt un om josnic, Dunia.
― Un om josnic, dar uite că eşti gata să-ţi primeşti suferinţa! Te duci, nu-i aşa?
― Mă duc. Chiar acum. Da. Ca să scap de ruşinea asta am vrut să mă înec, Dunia, dar m-am gîndit, pe când stăteam lîngă apă, că dacă m-am socotit pînă acum un om puternic, atunci ruşinea asta nu trebuie să mă sperie, zise el, luîndu-i-o înainte. Asta-i mîndrie, nu-i aşa, Dunia?
― Da, Rodea.
Un fulger trecu prin ochii lui stinşi; părea ca-i face placere că şi-ă păstrat mîndriă.
― Tu nu crezi ca m-am speriat pur şi simplu de apă? întrebă el cu un zîmbet hîd, privind-o drept în faţa.
― O, Rodea, ajunge! striga cu amărăciune Dunia.
Urma o tăcere de câteva minute. Raskolnikov sta cu capul în piept cu ochii aţintiţi în pămînt; Dunecika îl privea cu durere de la celalalt capăt al mesei. Deodată, el se scula.
― E tîrziu, a venit momentul. Mă duc să ma predau. Dar nu ştiu pentru ce fac asta.
Lacrimi mari se rostogoleau pe obrajii Dunecikăi.
― Plîngi surioara? Dar mînă mi-o poţi întinde?
― Te-ăi îndoit vreodată? Ea-l strînse tare în braţe.
― Oare tu, ducându-te să-ţi primeşti osînda, nu-ţi speli pe jumă-tăte crimă? striga ea, îmbraţişîndu-l şi şărutîndu-l.
― Crima? Care crimă? tresari el, cuprins deodată de mînie. Am ucis un păduche scîrbos, răufăcător, o bătrînă cămătăreasă, de care nimeni nu avea nevoie, pe care dacă o ucizi ar trebui să ţi se ierte patruzeci de păcate; baba aceea, care sugea vlaga din oamenii sărmani, şi asta înseamnă crima? Nu mă gîndesc la ea şi nu mă gîndesc sa spăl aceasta crimă. De ce-mi repeta toată lumea: „crimă, crimă"? Abia acum văd toătă absurditatea laşităţii mele, abia acum, după ce m-am hotărît să accept aceasta ruşine inutila! Numai josnicia sufletului meu şi neputinţa mea m-au împins la aceasta hotărîre şi poate pentru avantajul... pe care l-a propus Porfiri...
― Frate, frate, ce tot vorbeşti?! Ai vărsăt sînge! striga Dunia, deznădajduita.
― Sânge pe care-l varsă toătă lumea, urma el aproape cu frenezie. Sînge care se varsă şi ş-ă vărşăt de când lumea şi pămîntul, care curge în şuvoaie, ca şampania, şi pentru care unii sunt încununaţi la Capitoliu şi numiţi mai tîrziu binefăcătorii lumii. Priveşte mai cu luare-aminte lucrurile, înainte să le judeci! Şi eu am dorit binele oamenilor şi aş fi făcut sute, mii de fapte bune în locul acestei unice prostii, care nici măcar o prostie nu este, ci o neîndemânăre, deoarece ideea în sine n-a fost chiar atât de stupida cum pare, după ce a dat greş (când dai greş, totul pare o nerozie!)... Prin nerozia asta n-am vrut decât să-mi cîştig independenţa, sa fac primul pas, să obţin mijloace, apoi izbînda, incomparabil mai mare decîţ fapta în sine, ar fi şters totul... Dar eu, eu am daţ greş de la primul pas, n-am rezistat fiindcă sunt un ticălos! Iaţă unde-i vina! Nu-mi poţ însuşi părerea voastră; daca aş fi reuşit, aş fi fost încununat cu lauri, pe când aşa, mă aşteaptă ocna!
― Dar asta-i altceva, cu totul altceva! Frate, gîndeşte-te ce spui!
― A! E alta forma, o forma care, din punct de vedere estetic, nu este prea frumoasa! N-am să înţeleg niciodată de ce a arunca în oameni cu bombe, a-i omorî în asediu reglementar este o formă mai respectabila? Teama de estetica este primul indiciu al neputinţei!... Niciodată, niciodată n-am simţit-o mai bine ca acum, şi înţeleg mai puţin ca oricând care este crima mea! Niciodată, niciodată n-am fost mai puternic şi mai convins ca acum!...
Sîngele îi coloră obrazul palid, istovit. Dar, rostind ultima exclamaţie, ochii lui se întîlniră din înţîmplare cu ochii Duniei şi citi atâta durere în ei, că şe dezmetici fără voie. Simţi cîţ de nefericite vor fi bietele femei din pricina lui. Totuşi, din cauza lui...
― Dunia, draga mea! Dacă am vreo vina, iartă-mă (cu toate ca nu merit iertare, daca sunt într-adevăr vinovat). Rămîi cu bine! Sa nu ne certam! E timpul sa plec, de mult e timpul. Nu veni după mine, te implor. Trebuie sa mai trec... Du-te şi stai cu mama. Te rog mult! Este ultima mea mare rugăminte pe care ţi-o fac. Nu ţe depărta de ea nici o clipă; am lasăt-o în prada unei nelinişti pe care nu cred s-o poată îndura; ori o sa moara, ori o să-şi piarda minţile. Rămîi cu ea! Şi Razumihin are şă fie cu voi; i-am spus... Nu plînge pentru mine: am sa caut să fiu curajos şi cinstit toata viaţa, cu toate că sunt un ucigaş. Poate ca ai să-mi mai auzi numele. N-am să va fac de ruşine, ai să vezi; am sa dovedesc încă... dar acum, la revedere, se grăbi el să încheie, observînd la ultimele lui vorbe şi promisiuni o expresie ciudata în ochii Duniei. De ce plîngi? Nu plînge, nu mai plînge; nu ne despărţim pentru totdeauna!... Ah, da! Stai, am uitat!...
Se apropie de masa, lua o carte groasa, plina de praf, o deschise si scoase din ea o miniatura, o acuarela pictata pe fildeş. Era portretul fiicei gazdei lui, al fostei lui logodnice, moarta acum, al acelei fete stranii, care voia să plece la mănăstire. O clipa privi trasaturile expresive, bolnăvicioase, săruta portretul şi-l întinse Duniei.
― Mult am vorbit despre toate acestea cu dînsa, numai cu dînsa... rosti el visător. Am încredinţat sufletului ei multe din cele ce s-au înfăptuit acum atât de monstruos. Nu te nelinişti, şe întoarse el către Dunia, era revoltata de aceste idei aşa cum eşti şi tu, şi mă bucur că nu mai este în viaţa. Principalul este ca de acum înainte toate or să meargă altfel, totul din ce a fost o să se frîngă! strigă el deodată, întorcându-se la durerea lui. Totul, totul, dar oare sunt eu gata? Doresc acest lucru? Se zice că aceasta încercare este necesara pentru mine! Aşa sa fie? La ce bun aceste încercări absurde? Oare am sa fiu mai înţelept după douăzeci de ani de ocnă, strivit de suferinţa, idioţizat, neputincios de bătrîneţe? Şi la ce sa mai trăiesc atunci? Iar eu primesc să duc o asemenea viaţa? O, am simţit că sunt un laş, am ştiut sigur azi-dimineaţă, în zori, pe când stăteam pe malul Ne vei!
În sfîrşit, amîndoi ieşiră din odaie. Numai iubirea pentru fratele ei îi dadea Duniei putere în acest ceas greu. Se despărţiră în strada; ea porni în direcţie opusă, dar după cincizeci de paşi se întoarse să-l mai privească o dată. îl mai putu zări. Ajuns în colţul străzii, se întoarse şi el: pentru ultima oara privirile lor se încrucişară; dar, văzînd ca ea se uita la el, Raskolnikov avu un gest de nerăbdare şi, înciudat, îi făcu semn să plece, apoi dadu brusc colţul.
,,Sunt rău, văd bine, gîndi el peşte o clipa, ruşinat de gestul înciudat pe care-l făcuse Duniei. Dar de ce m-or fi iubind atâta, daca nu merit?! O, daca eram singur, dacă nimeni nu m-ar fi iubit şi nici eu n-aş fi iubit pe nimeni! Atunci nimic nu ş-ar fi întîmplat! Ar fi interesant de ştiut daca în cei cincisprezece-douazeci de ani, care vor urma, sufletul meu se va potoli într-atât, încât să scâncesc smerit în faţa oamenilor, numindu-mă, când trebuie şi când nu trebuie, tîlhar? Da, da, întocmai! Pentru asta mă trimit ei la ocna, de asta au ei nevoie... Uite-i cum mişună pe strada încolo şi încoace, şi fiecare dintre ei este din firea lui un ticălos şi un tîlhar; mai rău încă: este un idiot! Dar şă încerce numai să nu mă trimită la ocna şi ei toţi au să turbeze de nobila indignare! O, cât îi urăsc pe toţi!"
Raskolnikov se adînci în gîndurile lui: „Care este procesul care-l va face pe el să se supună tuturora, fără sa mai stea să judece, să se supună, convins ca aşa trebuie sa fie? De ce nu? Fireşte, aşa trebuie să se întîmple! Oare douăzeci de ani de apăsare necontenită nu-l vor frînge definitiv? Apa sapa pietrele. Pentru ce, pentru ce atunci să mai trăiesc, pentru ce mă duc, dacă ştiu că toate se vor întîmpla întocmai, ca la carte, şi nu altfel?!"
De ieri îşi punea poate pentru a suta oară această întrebare şi totuşi mergea înainte.

Capitolul VIII

Când intră în odaia Soniei, afară se înnopta. Toată ziua Sonia îl aşteptase, prada unei nelinişti grozave. Mai întîi aşteptase împreună cu Dunia. Aceasta venise încă de dimineaţă, ăducându-şi aminte de cuvintele lui Svidrigailov că Sonia „ştie".
N-o să redam amănuntele convorbirii celor două femei; vom spune numai ca au plîns împreună şi au legat prietenie. Dunia a rămas după această întîlnire cel puţin cu mîngîierea că fratele ei nu va fi singur; la ea, la Sonia, se dusese el mai întîi să-şi descarce sufletul; la ea s-a dus când a simţit nevoia de a se mărturisi unui om; iar ea îl va urma oriunde l-ar trimite soarta. Făra s-o fi întrebat, Dunia era sigura de asta. Se uita la Sonia cu un fel de evlavie, ceea ce la început o ruşina pe aceasta pînă la lacrimi, căci ea se socotea nedemnă să-şi ridice ochii asupra Duniei. De la întilnirea lor în odaia lui Raskolnikov, chipul frumos al tinerei fete, care o salutase cu deosebită politeţe, i se întipărise în suflet pentru toată viaţa, ca o vedenie minunata, de neatins.
La urmă, Dunecika, nemaiputînd îndura această aşteptare, hotărî sa plece să-şi aştepte fratele la el acasă, gîndindu-se că poate are să treacă mai întîi pe la locuinţa lui. Rămasa singura, pe Sonia o cuprinse groaza ca nu cumva el să-şi pună capăt vieţii. De acelaşi lucru se temea şi Dunia. Cât fuseseră împreună, căutaseră să-şi dea una alteia argumentele cele mai bune şi convingătoare că nu se poate întîmpla acest lucru şi izbutiseră să se mai liniştească. Dar după ce se despărţiră, amîndouă nu se mai gîndeau la altceva. Sonia îşi aduse aminte ca Svidrigailov îi spusese aseară că Raskolnikov nu avea decât două drumuri: Siberia sau... Ştia, pe de altă parte, că este orgolios şi că nu crede în Dumnezeu... „Este cu putinţa sa se resemneze el să trăiască numai din laşitate, de frica morţii?" se gîndea ea cu deznădejde. Soarele asfinţea. Sonia sta trista în faţa ferestrei şi privea drept înainte; dar nu zărea decât peretele nevăruit, orb, ăl casei vecine. în sfîrşit, când nici nu se mai îndoia că nefericitul îşi pusese capăt zilelor, Raskolnikov intra în odaie.
Un strigăt de fericire îi izbucni din piept. Dar după ce îl privi mai cu luare-aminte, deodată păli.
― Ei da! zise Raskolnikov, zîmbind ironic. Am venit după crucea ta, Sonia. Tu m-ai trimis la răscruce de drumuri; de ce atunci te sperii acum, când a sosit clipa?
Sonia îl privi cu mirare. îi părea ciudat tonul lui; un fior rece îi străbătu trupul, dar peste o clipa îşi dadu seama că şi tonul şi vorbele erau prefăcute. îi vorbea, uitîndu-se într-un colţ, ca şi cum ş-ar fi temut s-o privească în faţa.
― Vezi, Sonia, am judecat că aşa are sa fie poate mai bine. Este o împrejurare la mijloc... Dar ar fi prea lung de povestit şi n-are rost. Ştii numai ce mă înfurie? Mă înfurii când mă gîndesc la mutrele acelea imbecile, bestiale, care or să mă înconjoare, or să caşte ochii la mine, or să-mi pună întrebări stupide, la care va trebui sa răspund, or să ma arate cu degetul... Ptiu! Ştii, eu n-am să mă duc la Porfiri Petrovici, m-am saturat de el. Am să mă duc mai bine la prietenul meu Dinamita. Ce are să se mai mire! Ce impresie am să produc! Dar ar trebui să am mai mult sînge rece; prea sunt iritabil în ultima vreme. Mă crezi: aproape ca am ameninţat-o cu pumnul, adineauri, pe sora mea, numai că s-a întors ca să se maiuite o dată la mine. Starea asta este o adevărată pacoste! Iată unde am ajuns! Ei, unde-i crucea ta?
Părea tulburat la culme. Nu putea sta locului o clipa, nici să-şi fixeze atenţia asupra unui obiect oarecare; gîndurile îi săreau de la una la alta, pierdea şirul; îi tremurau uşor mîinile.
Sonia scoase în tăcere din sertar două cruci, una de chiparos, cealaltă de aramă, îşi făcu cruce, apoi făcu şi deasupra lui şi-i atîrnă de gît cruciuliţa de chiparos.
― Asta înseamnă că-mi iau crucea, he-he! Ca şi cum n-aş fi suferit până acum! Cruciuliţa de chiparos, adică o cruciuliţă cum poarta oamenii simpli; cea de arama, a Lizavetei, ţi-o păstrezi ţie; arata-mi-o! Va să zică o purta în clipa... aceea? Cunosc alte doua cruciuliţe asemănătoare, de argint, şi o iconiţă. Le-am aruncat pe pieptul bătrînei, atunci. Pe acelea ar fi trebuit sa le pun acum, da... Dar îndrug vrute şi nevrute şi uit ceea ce este mai important: sunt cam zăpăcit!... Vezi, Sonia, am venit anume pentru un lucru, am venit să te anunţ, ca să ştii tu... Şi asta-i tot... Numai pentru asta am venit. (Hm, am crezut că o să spun măi mult.) Doar tu ai vrut sa mă duc să stau la închisoare şi să ţi se împlinească dorinţa. De ce plîngi? Şi tu plîngi? încetează, ajunge, ah, ce greu îmi este!
Simţirea se născuse totuşi în sufletul lui; inima i se strînse, privind-o pe Sonia. „Asta, asta de ce plînge? se gîndea el. Ce sunt eu pentru dînsa? De ce plînge, de ce se îngrijeşte de mine, de parcă ar fi mama sau Dunia? Are să-mi fie dadacă!"
― Fă-ţi cruce, roagă-te măcar o data, îl rugă Sonia cu glas tremurător, sfios.
― O, fie, am să mă rog cât pofteşti! Din toată inima, Sonia, din toată inimă...
Ar fi vrut totuşi să spună altceva.
Îşi făcu cruce de câteva ori. Sonia luă un şal şi-şi acoperi capul. Era acea broboada verde, de lină, despre care pomenise cândva Marmeladov, „broboada familiei" lor. Raskolnikov se gîndi în treacăt la acest lucru, dar nu întrebă. într-adevăr, se simţea cam zăpăcit şi foarte tulburat. Asta îl neliniştea. Deodată îl miră faptul ca Sonia vrea să meargă cu el:
― Ce faci? Unde te duci? Rămîi, rămîi! Vreau să fiu singur! strigă el, iritat şi înspăimîntat şi aproape furios porni spre uşă. Ce rost are să merg cu suită? mormăi el, ieşind.
Soniă rămase în mijlocul camerei. Nici nu-şi luase măcar rămas bun de la ea, parca ar fi uitat-o de pe acum; sufletul lui era plin de îndoiala şi de revoltă.
„Oare totul s-a încheiat? Trebuie neapărat s-o fac? se întreba el, coborând scara. Nu e chip să măi dau înapoi, să se dreagă lucrurile şi... să nu mă duc chiar acolo?"
Totuşi, mergea înainte, simţind deodată că nu mai avea nici un rost să-şi pună întrebări. După ce ieşi în strada, îşi aduse aminte că nu-şi luase rămas bun de la Sonia, că ea a rămas în mijlocul camerei, cu broboada ei verde pe cap, ca ţintuită pe loc, în urma vorbelor lui răstite şi se opri. Dar, în aceeaşi clipa, un gînd îi străbătu fulgerător mintea, de parcă ar fi pîndit momentul să-l doboare cu totul.
„Pentru ce, pentru ce am venit la ea? I-am spus că am treabă cu eă; ce treabă? N-am avut nici o treabă! Să-i declar că mă duc: ei, şi? Măre nevoie! Nu cumva o iubesc? Doar n-o iubesc... N-o iubesc? Am repezit-o adineauri ca pe un cîine! Ori am avut într-ade-văr nevoie de crucea ei? O, cât de jos am căzut! Nu, am avut nevoie de lacrimile ei, trebuia să văd cum se sperie, să văd cum o doare inimă şi cât suferă! Trebuia să mă ăgăţ de ceva, să amîn, să văd un om! Şi eu am îndrăznit să am încredere în mine, să visez lucruri mari, eu, un nemernic, un cerşetor, un ticălos?!"
Mergea de-a lungul canalului şi nu mai avea mult de mers. Dar, ajuns lîngă pod, se opri şi deodată coti pe pod, luînd-o spre Sennăia.
Se uita cu nesaţ la stînga şi la dreapta, cerceta încordat fiecare obiect şi nu-şi putea concentra atenţia; toate îi scăpau. „Peste o săptămînă, peste o luna am să trec iar, dus cu duba închisorii, peste podul acesta; oare cu ce ochi voi privi atunci canalul? Am să măi ţin minte că m-am uitat la el? îi trecu prin minte. Uite, firma de acolo! Am sa mai citesc atunci, ca acum, aceste litere? Aici scrie Asociaţie, ce bine ar fi să nu uit acest A, litera A, şi să mă uit la acest A peste o luna. Ce am sa simt şi ce am să gîndesc atunci?... Doamne, cât de meschine sunt toate aceste... preocupări ale mele! Fireşte, ar fi interesant... într-un fel... (ha-ha-ha! la ce ma gîndesc!) sunt ca un copil, fac pe fanfaronul cu mine însumi; şi de ce m-aş ruşina de gîndurile mele? Uf, ce îmbulzeala! Uite, grăsunul de colo - trebuie să fie neamţ ― care m-a ghiontit adineauri; ştie el oare pe cine a împins cu cotul? Femeia asta cu copilul de mînă, care cere de pomana, mă crede poate mai fericit decât dînsa. Ar trebui să-i dau un ban, aşa, pentru ciudaţenia acestui fapt. Uite un pitac, a mai rămas în buzunar, de unde? Ia... ia-l, maica!"
― Să-ţi răsplatească Dumnezeu! se auzi glasul tînguitor al cerşetoarei.
Intra în Sennaia. îl supăra, tare îl supăra că se lovea mereu de oameni, totuşi mergea tocmai acolo unde vedea mulţimea mai deasa. Ar fi dat orice ca sa rămînă singur, dar simţea că nu ar fi putut îndura nici o clipă. în mulţime făcea scandal un beţiv; voia neapărat să joace şi tot cădea pe o parte. Lumea se înghesuia în jurul lui. Raskolnikov îşi croi drum prin gloata, câteva clipe se uita la beţiv şi deodată începu să rîda tare, scurt, sacadat. Peste o clipa uita de beţiv şi nici nu-l mai vedea, deşi se uita la el. Se depărta fără să-şi mai dea seama unde se afla şi, ajuns în mijlocul pieţei, o pornire ciudata îl îmboldi, stăpînindu-l trup şi suflet.
Îşi aminti de vorbele Soniei: ,,Du-te la răscruce de drumuri, închină-te în făţă oamenilor, sărută pamîntul faţă de care ai păcătuit şi spune cu glas tare lumii întregi: Sunt un ucigaş!" Tresari, aducându-şi aminte de aceste cuvinte. Şi atât de tare îl apăşa durerea şi neliniştea fără leac din ultima vreme, şi mai ales din ultimele ceasuri, că se repezi, ca spre o ieşire, spre acest nou simţămînt, lasîndu-se cu totul în voia lui. Era ca o criză; parca i se aprinsese o scânteie în inima şi acum ardea tot. I se muia firea şi-l podidiră lacrimile. Căzu în genunchi pe locul unde stătea.
Îngenuncheat în mijlocul pieţei, se închină pînă la pămînt şi săruta cu bucurie pamîntul noroios. Se scula şi se închină pentru a doua oară.
― Ian te uita cât e de beat! spuse un flacău lîngă el.
Cineva rîse tare.
― Pleacă la Ierusalim, fraţilor, îşi ia rămaş bun de la copii, de la glie, saluta pe toata lumea, săruta capitala ţării, îşi lipeşte buzele de pamîntul Sănkt-Peterşburgului, adaugă un tîrgoveţ beat.
― Băiat tânăr! se amesteca un al treilea.
― De familie buna! observa un glas de om aşezat.
― Azi nu mai poţi şti care-i de familie buna şi care nu.
Toate aceste vorbe şi observaţii îl împiedicară pe Raskolnikov şi cuvintele: „am ucis", care poate erau gata să iasă din gură lui, rămaseră nerostite. îndură liniştit toate strigatele şi, fără sa se uite înapoi, porni drept înainte prin ulicioară, spre secţia de poliţie. îi răsări o nălucă pe drum, dar se aşteptase s-o întîlnească şi de aceea nu se miră. în clipa când îngenunchease în Sennaia şi se închinase pentru a doua oara pînă la pămînt, o zărise la vreo cincizeci de paşi de el, în stînga, pe Sonia. Ea se ascundea de privirile lui după una dintre barăcile de lemn care se aflau în piaţă; prin urmare, îl însoţea în drumul lui dureros! Raskolnikov simţi şi înţelese în clipa aceea, o data pentru totdeauna, că de acum încolo Sonia îl va urma pînă la moarte, fie şi la capătul pămîntului, oriunde l-ar arunca soarta. Inima i se răsuci în piept... dar ― iată-l ajuns la locul fatal...
Intră în curte destul de îmbărbătat. Trebuia să urce la etajul doi. „Cât urc, se gîndi el, mai am timp să mă răzgîndesc." Se ăinăgea, spunîndu-şi că pînă în ultima clipa ar mai putea da înapoi.
Acelaşi gunoi, aceleaşi coji de ouă pe scara în spirala; ca şi prima data, aceleaşi uşi deschise pe palier, aceleaşi bucătarii din care venea fum şi miros greu. Raskolnikov nu mai daduse pe acolo din ziua aceea. Genunchii îi amorţeau şi abia îl ţineau picioarele în timp ce urca treptele. Se opri pentru o clipa să răsufle, să-şi revină, să intre ca un om. „Dar pentru ce? Pentru ce? se întrebă el deodată. Daca trebuie sa beau paharul pînă la fund, oare nu-i totuna? Cu cât are să fie mai amar, cu atât mai bine." Văzu în închipuire chipul lui Ilia Petrovici Dinamita... „Să mă duc oare chiar la el? Nu s-ar putea să mă duc la altcineva? Nu s-ar putea sa mă duc la Nikodim Fomici? Să ma întorc din drum şi şă ma duc la el acasă? Cel puţin, totul s-ar petrece ca în familie... Nu, nu! La Dinamită, la Dinamita!
Daca trebuie să golesc cupa, s-o golesc pe nerăsuflate, pînă la fund."
Cu mîinile şi picioarele reci ca gheaţa, aproape inconştient, deschise uşa secţiei de poliţie. De data aceasta era foarte puţina lume înăuntru, un portar şi un om din popor. Paznicul nici măcar nu-şi scoase capul din cuşca. Raskolnikov trecu înainte. „Poate că s-ar putea să nu spun nimic", îi trecu prin cap. Un conţopist oarecare, cu surtuc civil, se pregătea să scrie ceva pe birou. în colţ stătea alt conţopist. Zametov lipsea. Nikodim Fomici nu era pesemne nici el acolo.
― Nu e nimeni? întreba Raskolnikov, întorcându-se spre conţo-pistul de la birou.
― Cu cine doriţi să vorbiţi?
― A-a-a-a! De auzit nu se aude, de văzut nu se vede, dar de simţit se simte miros de creştin... cum zice povestea... am uitat! Respectele mele! strigă deodată o voce cunoscuta.
Raskolnikov tresări. în faţa lui stătea Dinamită; ieşise deodată din altă odaie. „Aşa a fost sortit, se gîndi Raskolnikov; ce caut aici?"
― Aţi venit la noi? Ce vînt vă aduce? urma să strige Ilia Petrovici. (Era, pare-se, cât se poate de bine dispus, chiar un pic surescitat.) Daca veniţi cu treabă, e cam devreme. Eu am venit întîmplator... De altfel, dacă pot să vă fiu de folos... Mărturisesc... cum va?... Cum? Iertăţi-mă...
― Raskolnikov.
― Raskolnikov! V-aţi putut închipui ca v-am uitat numele? Vă rog sa nu credeţi ca sunt chiar atât de... Rodion Ro... Ro... Rodionîci, aşa mi se pare?
― Rodion Romanici.
― Da, da, da! Rodion Romanîci, Rodion Romanici! Tocmai asta am vrut să spun! Am întrebat mereu de dumneavoastră. Mărturisesc că mi-a părut foarte rău, sincer rău ca ne-am purtat atunci cu dumneata cam... Mi s-a spus mai tîrziu ca sunteţi un tânăr literat, un om de ştiinţa chiar... cum s-ar zice la primii paşi pe aceasta cale... O, Doamne! Care literat sau om de ştiinţa n-a dus la început o viaţa cam originala? Şi eu şi soţia mea admiram literatura, soţia mea o adoră chiar!... Literatura şi arta! Poţi fi de familie buna, dar tot restul îl obţii numai prin talent, cunoştinţe, inteligenţa, geniu! Pălaria - bunăoară - ce înseamnă o pălarie? Pălaria este un moft; pot s-o cumpăr de la Ţimermann; dar ceea ce se ascunde sub pălarie, ceea ce acoperă pălaria, asta n-o pot cumpăra nicăieri!... Mărturisesc că am vrut să vin la dumneavoastră, să ma explic, dar m-am gîndit că poate... Ia te uita! Nici nu v-am întrebat măcar! Aveţi vreo treaba? Se zice că v-a venit familia?
― Da, mama mea şi sora mea.
― Am avut cinstea s-o întîlnesc pe surioara dumneavoastră; este o persoană fermecătoare şi foarte instruita. Mărturisesc că mi-a părut foarte rău că ne-am înfierbîntăt ăşa amîndoi, atunci. Ce caz! Eu din pricina leşinului v-am privit atunci cu alţi ochi ― asta s-a lamurit mai apoi în chipul cel mai strălucit! Cruzime şi fanatism! Va înţeleg indignarea. Poate că în legătură cu venirea familiei, vă schimbaţi locuinţa?
― N-u-u-nu, am venit aşa... Am venit sa întreb... am crezut ca-l voi găsi pe Zametov...
― Ah, da! V-aţi împrietenit, am auzit. Zametov nu mai este la noi, n-o să-l găsiţi. Da, Aleksandr Grigorievici ne-a părăsit. De ieri nu mai face parte din cadrele noastre; s-a "transferat... şi trans-ferându-se, s-a certat cu toţi... oarecum nepoliticos... Un băieţandru uşuratic, nimic altceva; dadea speranţe; dar vezi, aşa se întîmpla cu tineretul nostru strălucit! Nu ştiu exact, mi se pare că voia să dea un examen, dar ştiţi cum se întîmpla la noi, vorbeşte omul, vorbeşte, face pe grozavul şi cu asta se isprăveşte examenul! Bineînţeles, nu-i nici o asemănare între Zametov şi dumneavoastră, său domnul Razumihin, prietenul dumneavoastră! Cariera dumneavoastră este ştiinţa, neizbînzile n-o sa vă întoarcă din cale; pentru dumneata, toate frumuseţile vieţii, s-ar putea spune, nihil est! Ascet! Monah! Sihastru!... Pentru dumneavoastră nu există decât cartea, pana după ureche, cercetările ştiinţifice - iată unde vă zboară gîndul! Şi eu, într-o oarecare măsură... ăţi citit însemnările lui Livingstone?
― Nu.
― Eu le-am citit. De altfel, astăzi sunt foarte mulţi nihilişti: e şi de înţeles; ce vremuri trăim, vă întreb? Va vorbesc aşa... de la om la om... dumneavoastră, fireşte, nu sunteţi nihilist! Răspundeţi sincer, sincer de tot!
― N-nu...
― Puteţi vorbi cu mine absolut sincer, fără rezervă, cum aţi vorbi cu dumneavoastră înşivă! Ună-i slujba, alta-i... aţi crezut că am să spun prietenia? Nu, n-aţi ghicit. Nu prietenia, ci sentimentul uman şi de dragoste pentru Cel-de-Sus. Pot fi persoană oficiala în exerciţiul funcţiunii, dar sunt dator să mă simt totdeauna cetăţean şi om, şi sa răspund... Aţi pomenit adineauri de Zametov. Zametov este un scandalagiu în stil franţuzesc, când a băut un pahar de şampanie sau de vin de Don, în vreun local dubios; iată cine este Zametov! Iar eu, poate, cum s-ar zice, ard de rîvnă şi sentimente înalte, în slujba pe care o ocup. De altminteri, am un grad, o situaţie, o oarecare importanţă sociala! Sunt însurat şi am copii. îmi îndeplinesc datoria de om şi de cetăţean, iar el, cine este el, dacă-mi îngădui întrebarea? Mă adresez dumneavoastră, ca unui om înnobilat de cultura. Şi apoi, poftim, şi moaşele astea s-au înmulţit în zilele noastre peste măsură!
Raskolnikov ridică sprîncenele, mirat. Cuvintele lui Ilia Petrovici, care vădit abia se sculase de la masă, îi sunau în urechi ca nişte vorbe goale. Unele le înţelegea totuşi, de bine, de rău, într-o anumita măşură; îl privea întrebător pe Dinamită şi nu ştia cum se vor isprăvi toate acestea.
― Vorbesc despre fetele acelea cu părul tuns... urma volubil Ilia Petrovici. Le-am poreclit cu de la mine putere „moaşe", şi găsesc porecla foarte potrivită. He-he! Se baga la medicină, învaţă anatomia; spuneţi şi dumneavoastră, dacă mă îmbolnăvesc, am să chem vreodată o fata sa mă trateze? He-he!
Ilia Petrovici rîdea, încântat de spiritele lui.
― Să zicem că setea după instrucţiune este nestăvilită; dar te-ai instruit şi ajunge. Pentru ce să întrecem măsura? De ce să insultam persoanele de treaba, cum face ticălosul de Zametov. Pentru ce m-a insultat, va întreb? Uite, şi sinuciderile s-au înmulţit grozav în ultima vreme; nici nu vă puteţi închipui cât s-au înmulţit. Toţi indivizii aceştia mănîncă tot ce au, pînă la ultimul ban, şi apoi se sinucid. Fetişcane, băieţăndri, bătrîni îşi pun capăt zilelor... Azi-dimineaţă, ni s-ă anunţat sinuciderea unui individ care abia a sosit în capitala. Nil Pavlîci! Auzi, Nil Pavlîci! Cum îl cheamă pe gentlemanul acela a cărui sinucidere ne-a fost anunţata adineauri, acela care s-a împuşcat în Petersburgskaia?
― Svidrigailov, răspunse cineva cu glas răguşit şi nepăsător, din odaia de alaturi.
Raskolnikov tresari.
― Svidrigailov? Svidrigailov s-a împuşcat? striga el.
― Cum? îl cunoşti pe Svidrigailov?
― Da... îl cunosc... A venit nu de mult...
― Da, da, a venit de curând, şi-a pierdut soţia, un chefliu, un stricat, şi deodată se împuşcă, şi încă atât de scandalos că nici nu-ţi poţi închipui... a lasat în carnetul lui de note câteva cuvinte, că moare în depline facultăţi mintale şi roagă că nimeni să nu fie învinuit de moartea lui. Se zice că omul ăsta a avut parale. Va să zică, l-ai cunoscut?
― Da... l-am cunoscut... sora mea a fost guvernanta la ei în casa...
― Ba, ba, ba!... Prin urmare ne poţi comunica unele lucruri. Şi dumneata n-ai bănuit nimic?
― L-am văzut ieri... el... bea vin... şi eu n-am bănuit nimic. Raskolnikov simţea ca şi cum s-ar fi prăbuşit ceva pe umerii lui
şi-l apasă la pămînt.
― Iarăşi parca ai pălit. E un aer atât de închis la noi...
― Da, trebuie să plec, mormăi Raskolnikov, să mă iertaţi că v-am deranjat...
― Vai de mine, cu cea mai mare placere! Mi-ai făcut mare placere şi sunt bucuros să...
Ilia Petrovici îi întinse mână.
― Am vrut numai... am venit la Zametov...
― Înţeleg, înţeleg, mi-aţi făcut placere.
― Eu... îmi pare bine... la revedere, zîmbi Raskolnikov.
Ieşi, clatinîndu-se. I se învîrtea capul. Nu-şi simţea picioarele. Cobora scara, sprijinindu-se cu mână dreaptă de zid. I se păru că un portar, cu un registru sub braţ, îl îmbrînci suind scara spre secţie; că un căţel latra din răsputeri cu un etaj mai jos, ca o femeie arunca cu făcăleţul după căţel şi strigă ceva. Coborî şi ieşi din curte. Acolo, nu departe de intrare, stătea, palida, mai mult moarta decât vie, Soniă şi se uită la el cu o privire sălbatică. El se opri în faţă ei. Ceva bolnav şi chinuit se răsfrînse pe chipul fetei, o adîncă deznădejde. îşi împreună mîinile. Un zîmbet hîd, de om pierdut, strîmba gura lui Raskolnikov. Rămase o clipă în faţa Soniei, zîmbi din nou, se întoarse şi porni iarăşi sus, spre secţie.
Ilia Petrovici se aşezase la locul lui şi răsfoia nişte hîrtii. în faţa lui stătea acel mujic care îl îmbrîncise pe Raskolnikov pe scara.
― A-a-a! Te-ai întors? Ai uitat ceva?... Dar ce ai? Raskolnikov, cu buzele albe şi privirea fixa, se apropie încet de
masă, se sprijini cu mână, voi să spună ceva, dar nu izbuti; nu se auzeau decât nişte sunete nearticulate.
― Ţi s-a făcut rău! Ia loc, şezi! Apă!
Raskolnikov se aşeza pe scaun, dar nu-şi luă ochii de la Ilia Petrovici, foarte neplacut surprins. Amîndoi se priviră o clipă în tăcere, aşteptînd ceva. Cineva aduse apă.
― Eu... începu Raskolnikov.
― Poftim apă.
Raskolnikov dadu la o parte mână care-i întindea paharul, şi rosti încet, cu pauze, dar foarte clar:
― Eu am ucis-o cu toporul şi am jefuit-o pe bătrîna văduvă de arhivar şi pe soră ei.
Ilia Petrovici cască gura. Din toate părţile se aduna lume. Raskolnikov îşi repetă depoziţia...

EPILOG

Capitolul I

Siberia. Pe malul unui rîu mare şi pustiu se înalţă un oraş, unul dintre centrele administrative ale Rusiei; în oraş exista o fortăreaţă, în fortăreaţă - o închisoare. în această închisoare se afla de nouă luni un deţinut Rodion Raskolnikov, condamnat la muncă silnică cu deportare. Din ziua crimei a trecut aproape un an şi jumătate.
Procesul lui a decurs fără prea mari greutăţi. Criminalul îşi menţinea depoziţia cu hotărîre, precizie şi claritate, nu încurca declaraţiile, nu căută circumstanţe atenuante, nu denatura faptele şi nu uita nici cele mai mici amănunte. El a descris în întregime şi amănunţit cum a săvîrşit crima; a explicat misterul amanetului (placuţa de lemn cu fîşia de metal), care s-a găsit în mână bătrînei ucise; a povestit cum a luat de la victimă cheile, a descris aceste chei, sipetul şi lucrurile care-l umpleau; enumera chiar unele obiecte pe care le văzuse înăuntru; lamuri enigma asasinatului Lizavetei; povesti cum venise şi bătuse la uşă Koh, apoi studentul, repetă tot ce vorbiseră ei; istorisi cum el, criminalul, fugise jos pe scara, cum auzise ţipetele lui Mikolka şi Mitka; cum s-a ascuns în apartamentul gol, cum s-a întors acasă şi, în încheiere, a arătat piatra de lingă poarta unei curţi de pe bulevardul Voznesenski, sub care au fost găsite obiectele furate şi punga. într-un cuvînt, cazul era limpede. Anchetatorii şi judecătorii se mirau grozav că el ascunsese obiectele şi banii sub piatră, fără sa se folosească de ele, şi mai ales că, nu numai ca nu-şi amintea detaliat de obiectele pe care le furase, dar nu le ştia bine nici numărul. Faptul că n-ă deschis niciodată punga, şi habar n-avea cîţi bani se aflau înăuntru, le-a părut neverosimil (în pungă se aflau trei sute şaptesprezece ruble de argint şi trei bancnote de douăzeci de copeici fiecare; fiindcă zăcuseră multă vreme sub piatră, câteva bilete, cele mai mari, care se aflau deasupra, se deterioraseră aproape de tot). Mult timp au încercat să afle de ce inculpatul minte numai în această privinţă, pe când în toate celelalte mărturiseşte de bunăvoie şi spune numai adevărul. în sfîrşit, unii anchetatori (psihologi) au admis că eră totuşi posibil că el să nu se fi uitat în pungă şi s-o fi ascuns sub piatra fără să se fi uitat ce conţine, dar din aceasta împrejurare ei au dedus că însăşi crimă n-a putut fi săvîrşită decât într-o stare de nebunie temporara, ca, ziceau ei, era un caz de boala, de monomanie a asasinatului şi a jafului, că criminalul ă ucis şi ă jefuit fără scop şi fără să se gîndeasca la foloasele materiale pe care ar fi putut să le tragă din acţiunea lui. Tocmai atunci apăruse o teorie nouă, foarte la moda, despre alienarea mintala temporară, care, în vremurile noastre, este atât de des atribuita diverşilor criminali. în afara de aceasta, starea de ipohondrie, de care Raskolnikov suferea de multă vreme, a fost atestata de mulţi martori, de doctorul Zosimov, de foştii lui colegi de facultate, de gazda şi servitoarea ei. Toate acestea ău dus la concluzia că Raskolnikov nu eră întru totul un ucigaş, un tîlhar şi un jefuitor de rând, şi că la mijloc se ascunde altceva. Spre marele necaz al celor care susţineau acest punct de vedere, criminalul aproape n-a încercat să se apere; la întrebările definitive: ce anume l-a îndemnat să comită asasinatul şi ce l-a făcut să jefuiască, el a răspuns cât se poate de limpede, cu cea mai brutala sinceritate, că motivul crimei a fost proasta lui situaţie materiala, sărăcia şi neputinţa de a ieşi din impas, dorinţa sa-şi consolideze primii paşi în viaţa, speranţa că va izbuti să-şi facă o carieră cu ajutorul ă cel puţin trei mii de ruble, pe care credea ca le va găsi la victima lui. Se hotărîse să ucida fiindcă este uşuratic şi laş, şi pe deasupra înrăit de lipsuri şi insuccese. La întrebarea ce anume l-a făcut să se predea, a răspuns deschis că se caia sincer. Toate acestea erau prea brutale, prea de-ă dreptul spuse...
Totuşi sentinţă ă fost mai blînda decât s-ar fi putut bănui, judecind după gravitatea faptului, fiindcă criminalul nu numai că refuza să se apere, dar parcă dorea cu tot dinadinsul să se învi-nuiască tot mai rău. S-a ţinut seama de toate împrejurările ciudate şi speciale ale cazului. Starea bolnăvicioasa şi mizeria criminalului înainte de săvîrşirea crimei erau absolut neîndoielnice. Faptul că el nu s-a folosit de roadele jafului a fost trecut parte pe seama remuşcărilor, parte pe seama stării nu tocmai perfecte a facultăţilor mintale, în momentul crimei. Faptul ca o ucisese din întîmplare pe Lizaveta servea chiar în sprijinul acestei presupuneri: omul comite două asasinate şi, în acelaşi timp, uita uşa deschisă! în sfîrşit, faptul că s-a predat singur, tocmai atunci când justiţia fusese indusa în eroare prin falsa mărturie a unui fanatic cu mintea rătăcită de spaimă (Nikolai) şi când împotriva adevăratului criminal nu numai că nu existau indicii precise, dar nici măcar bănuieli (Porfiri Petrovici s-a ţinut de cuvînt pe deplin), au contribuit de asemenea la uşurarea sorţii învinuitului.
Cu totul pe neaşteptate au fost descoperite şi alte fapte, care de asemenea au pledat în favoarea inculpatului. Astfel, fostul student Razumihin a dezgropat, nu se ştie cum, şi a reuşit sa aducă toate dovezile că criminalul Raskolnikov, pe vremea studenţiei, a ajutat din puţinii bani pe care-i avea pe un fost coleg de facultate, sărac şi bolnav de tuberculoza, pe care aproape că l-a întreţinut o jumătate de an. Iar după moartea acestuia, a îngrijit de tatăl bătrîn şi bolnav al colegului său mort (care, muncind aproape de la vîrsta de treisprezece ani, fusese singurul sprijin al acestui nefericit părinte), l-ă internat într-un spital şi când a murit l-a înmormîntat. Toate aceste informaţii au avut o influenţa binefăcătoare asupra destinului său. Fosta lui gazda, văduva Zarniţîna, mama logodnicei sale moarte, a declarat că încă pe vremea când stăteau în casa de la Cinci Colţuri, noaptea, a luat foc casa şi Raskolnikov, punîndu-şi viaţa în primejdie, a salvat dintr-un apartament în flacări doi copilaşi; cu acest prilej s-a ales cu arsuri destul de grave. Acest fapt a fost cercetat cu de-amănuntul şi confirmat de numeroşi martori. Pe scurt, ţinîndu-se seama de faptul că criminalul s-a predat singur şi de alte circumstanţe atenuante, procesul s-a încheiat cu o condamnare la opt ani munca silnica cu deportare.
Încă de la începutul procesului, mama lui Raskolnikov a căzut la pat. Dunia şi Razumihin găsiră mijlocul s-o scoată din Petersburg pe tot timpul cât a ţinut procesul. Razumihin a ales un orăşel în apropiere de Petersburg, cu legătură de cale ferata, ca să poată urmări îndeaproape toate fazele procesului şi, în acelaşi timp, să se vada cât mai des cu Avdotia Romanovna. Boala Pulheriei Aleksandrovna era o ciudată boala de nervi, însoţită de alienare mintala, cel puţin parţiala, daca nu totala. întorcându-se de la ultima ei întîlnire cu fratele sau, Dunia o găsise bolnavă, cu febră măre şi delirând. In aceeaşi seară, ea se înţelese cu Razumihin ce să-i răspunda mamei când va întreba de fiul ei şi chiar născoci împreună cu el o întreagă poveste despre plecarea lui Raskolnikov departe, la graniţa Rusiei, unde era trimis într-o misiune particulara, care îi va aduce, în sfîrşit, bani şi renume. Ceea ce i-a mirat, însă, eră că Pulheria Aleksandrovna nu le-a pus nici o întrebare şi nu i-a descusut în această privinţă nici atunci, nici măi tîrziu. Dimpotrivă, născocise eă însăşi o întreaga poveste cu plecarea neaşteptată a fiului ei; cu lacrimi în ochi, eă povestise că venise să-şi ia rămas bun de la dînsă; totodată, făcea aluzie ca numai ea ştie multe lucruri tainice, de mare importanţă: spunea că Rodea ăre mulţi duşmani, foarte puternici, aşa ca este nevoit chiar să se ascunda. în ceea ce priveşte cariera lui viitoare, o vedea sigură şi strălucită, în clipa când vor trece unele împrejurări neprielnice; îl încredinţa pe Razumihin ca fiul ei va ajunge odată un măre om de stat, fapt care se vede din articolul ce dovedeşte cu prisosinţă extraordinarul lui talent literar. Recitea întruna acest articol, uneori chiar cu glas tare; mai-mai că dormea cu revista în pat şi totuşi nu întreba unde se afla Rodea, deşi faptul că ceilalţi evitau să vorbească despre acest lucru ar fi trebuit să-i trezească bănuielile. Pînă la urma, aceasta tăcere ciudată a Pulheriei Aleksandrovna începu chiar sa-i sperie. De pilda, ea nu se plîngea niciodată că nu primeşte scrisori de la el. cu toate ca pe vremuri, în orăşelul lor, trăise numai cu speranţa şi în veşnica aşteptare de a primi cât mai iute veşti de la iubitul ei Rodea. Acest lucru era atât de inexplicabil, încât Dunia se îngrijora; uneori se gîndeă că mama ei presimte că s-a întîmplat ceva îngrozitor fiului ei şi se teme să întrebe, ca sa nu afle ceva şi mai îngrozitor. în orice caz, Dunia vedea limpede ca Pulheria Aleksandrovna nu mai este în toate minţile.
Totuşi, de doua ori, ea singură a adus vorba despre el într-aşa fel, încât n-a fost cu putinţa să-i răspunda fără să pomenească unde se afla Rodea; iar după răspunsurile primite, care nu puteau fi decât încurcate şi şovăielnice, ea s-a întristat grozav, a rămas posomorita, tăcută, şi această stare a ţinut mult timp. Dunia îşi dadu seama, în sfîrşit, că minciunile şi născocirile nu prindeau şi că era mai bine să treacă cu totul sub tăcere anumite puncte; dar îşi dadeă seama din ce în ce mai limpede, şi acum era chiar sigură, că biata mamă bănuieşte ceva groaznic. între altele, Dunia îşi aduse aminte de vorbele fratelui ei, care-i spusese că mamă-sa auzise unele lucruri spuse de ea prin somn în noaptea care a urmat după scena cu Svidrigailov; ce-o fi prins ea din vorbele fiicei sale, scăpate în delir? De multe ori, după câteva zile sau chiar săptămîni de tăcere ursuza, posomorita şi lacrimi mute, bolnava se însufleţea, cuprinsa de-o exaltare nervoasa, şi începea deodată să vorbească cu glas tare, aproape fără întrerupere, despre fiul ei, despre speranţele ei, despre viitor... Fanteziile ei erau foarte ciudate. Cei din jur n-o contraziceau, îi cântau în strună (uneori ea singura vedea poate clar că i se cântă în strună numai pentru a o mîngîia) şi totuşi nu contenea să vorbească...
Cinci luni după ce criminalul şi-a mărturisit vina, s-a dat sentinţă. Razumihin îl vizita la închisoare de câte ori era permis. Sonia, de asemenea. Apoi a sosit clipa despărţirii; Dunia îi jura fratelui ei că aceasta despărţire nu va fi lunga; Razumihin făcu acelaşi lucru. în mintea tânără şi înflacărată ă lui Razumihin încolţise un proiect foarte hotărît: în următorii pătru-cinci ani să cîştige şi să pună deoparte ceva bani, şi apoi să se mute în Siberia, unde pămîntul era bogat în toate privinţele, iar oameni care să muncească şi băni erau puţini; se vor stabili în oraşul în care va fi Rodea şi... vor începe împreuna o viaţă nouă. Luîndu-şi rămas bun, toţi au plîns. în ultimele zile, Raskolnikov a fost foarte îngîndurat, întreba mereu de mama lui şi era foarte îngrijorat din pricina ei. Era cu gîndul numai la ea, plin de durere, si acest lucru o neliniştea pe Duniă. Aflînd amănunte despre starea mamei sale, Raskolnikov se posomori adînc. Cu Sonia era foarte tăcut. Cu ajutorul banilor pe care îi lasase Svidrigailov, Sonia îşi făcuse de mult pregătirile că să urmeze lotul de arestaţi cu care urma să plece Raskolnikov. Nici unul dintre ei nu pomenea niciodată despre acest lucru, dar amîndoi ştiau că ăsa va fi. în ultima zi, când îşi luă rămas bun de la ai lui, Raskolnikov zîmbi ciudat la încredinţările înflacărate ăle surorii lui si ăle lui Razumihin cu privire la viitorul lor fericit, după ce el îşi vă fi ispăşit pedeapsa, căci presimţea că boala mamei lui o va duce în scurt timp în mormînt. în sfîrşit, ăvu loc plecarea lui şi a Soniei.
Două luni măi tîrziu, Duniă s-a măritat cu Razumihin. A fost o nuntă tristă şi discretă. Printre invitaţi se aflau Porfiri Petrovici şi Zosimov. în ultimul timp, totul vădea în Razumihin un om care a luat o hotărîre energică. Duniă credea orbeşte că el îşi va aduce la îndeplinire toate planurile şi nici nu se putea să nu creăda; omul acesta dovedea o voinţa de fier; s-a reînscris la facultate ca să isprăvească studiile; amîndoi îşi făceau planuri de viitor; erau hotărîţi că peste cinci ani să se mute în Siberia; pînă atunci îşi puneau toătă nădejdea în Sonia...
Pulheria Aleksandrovnă binecuvîntă cu bucurie căsătoriă fiicei ei cu Razumihin; dar după nuntă rămase parca şi mai trista, si mai îngrijorata. Că să-i facă placere, Razumihin îi vorbi, între altele, despre purtarea frumoasă a lui Raskolnikov faţă de acel student si de tatăl bătrîn al acestuia, despre faptul că Rodea a salvat acum un an doi copilaşi dintr-un incendiu, şi apoi a zăcut în pat din pricina arsurilor. Aceste povestiri o aduseră pe Pulheria Aleksăndrovnă, şi aşa bolnavă de nervi, într-o stare de exaltare. Nu mai vorbea decât despre aceste fapte ale lui Rodea, le împărtăşea şi oamenilor de pe străda (deşi Duniă o însoţea totdeauna). în vehiculele de transport, în magazine, daca punea mina pe un ascultător, aducea vorba despre fiul ei, despre articolul lui, povestea cum l-a ajutat pe un student şi s-a ales cu arsuri grave în timpul unui incendiu etc, etc. Dunecika nu ştia cum s-o oprească. Aceăsţă stare de exaltare, în afara că o obosea pe bolnavă, era primejdioasă şi fiindcă s-ar fi putut întîmpla ca cineva să-şi aducă aminte de numele lui Raskolnikov din procesul penal şi să înceăpă să vorbească despre el, ceea ce ar fi putut dezlanţui o catastrofă. Pulheria Aleksandrovnă afla adresa mamei celor doi copilaşi salvaţi de la incendiu şi voi neapărat să-i fac a o vizită. în cele din urma, neliniştea ei ajunse la culme. Uneori, începea deodată să plîngă, făcea mereu febra si delira. într-o dimineaţa, spuse hoţărîţ că, după socotelile ei, Rodea trebuia să vină în curând, deoarece ea-şi aminteşte că, luîndu-şi rămăs bun de la dînsa, i-a spus că trebuia să-l aştepte exact peste noua luni. Se apucă să strîngă în căsă şi să se pregătească să-l înţîmpine, i-a îngrijit şi aşezat odaia pe care i-o destină (propria ei odaie), ă curăţat mobila, a spălat, a pus la ferestre perdele noi etc. Dunia era alarmată, dar nu spunea nimic, şi chiar o ajuta să pregătească odaia fratelui ei. După o zi agitată, plină de închipuirile cele măi fanteziste, de visuri de fericire şi de lacrimi, noaptea i-a fost rău tare, cu febră si delir, şi dimineaţa s-a declarat congestia cerebrala. Peste două săpţămîni, Pulheria Aleksandrovnă s-a prăpădiţ. în delir îi scăpău unele cuvinte, din care se putea deduce că bănuia mult mai mult despre soarta groaznică a fiului ei decât s-ar fi putut crede.
Raskolnikov nu ştiu multă vreme despre moartea mamei lui, deşi era în corespondenţa cu familia chiar de la începutul şederii în Siberia, prin intermediul Soniei; aceasta scria punctual o data pe lună la Petersburg, pe adresa lui Razumihin, şi primea tot atât de punctual răspuns la scrisorile ei. La început, epistolele Soniei îi păreau Duniei şi lui Razumihin cam seci şi nesatisfăcătoăre; dar mai ţîrziu ajunseră la concluzia ca mai bine nici nu se putea scrie, fiindcă, la urma urmei, găseau în ele datele cele mai complete şi exacte ăle existenţei sărmanului lor frate. Scrisorile Soniei erau pline de lucrurile cele mai obişnuite, de descrierile cele mai simple şi precise ale vieţii de ocnaş a lui Raskolnikov. Nu vorbea niciodată despre speranţele ei, nu încerca să ghicească ce va fi în viitor, nu descria propriile ei sentimente. în loc să încerce să lamurească starea lui sufletească şi, în general, viaţă lui launtrică, ea se marginea numai la fapte, adică le comunică vorbele lui, ştiri amănunţite despre starea sănătăţii, ce dorinţe şi-a exprimat când a fost să-l vada, ce a rugat-o, ce a întrebat, ce însărcinări i-a dat etc. Toate acestea erau relatate foarte amănunţit. Şi astfel chipul nefericitului frate se desprindea de la sine, se contura clar şi precis; nu putea fi vorba de nici o greşeala, fiindcă nu erau decât fapte directe, simple.
Dar din toate aceste ştiri, Dunia şi soţul ei nu puteau desprinde decât prea puţine lucruri îmbucurătoare, măi ales la început. Sonia scria că Răskolnikov este veşnic posomorit, puţin vorbăreţ, că ştirile pe Căre i le comunică, de câte ori primeşte o scrisoare, aproape nu-l interesează; că uneori întreabă de mama lui; şi că atunci când ea, simţind că el bănuieşte adevărul, i-a spus, în sfîrşit, tot, spre marea ei mirare, ştirea morţii mamei lui nu i-a făcut o impresie prea puternică, cel puţin aşa i s-a părut după înfăţişarea lui. între altele, ea scria că, deşi el s-a zăvorit în sine însuşi şi pare străin de tot ce-l înconjoară, a acceptat noua lui viaţă, deschis şi cu simplitate; că înţelege perfect situaţia, nu aşteaptă în viitorul apropiat nimic mai bun, nu nutreşte nici o speranţă deşartă (ceea ce ar fi atât de uşor de înţeles în situaţia lui), că nu-l miră nimic în ambianţa aceea atât de nouă şi ătît de puţin asemănătoare cu ceă de altădată. Scria că e sănătos. Se duce la lucru, nu se fereşte de muncă, dar nici nu arată mare rîvnă. Este absolut nepăsător faţă de mîncarea ce i se da, dar că aceasta mîncare, în afară de duminici şi zilele de sărbătoare, este ătît de proastă, încât, în cele din urmă, a primit cu placere de la eă, Soniă, ceva bani ca să bea zilnic ceai; cât despre toate celelalte, a rugat-o să nu-i ducă grija, fiindcă a asigurat-o că nu-i place să se ocupe cineva de el. Măi tîrziu, Sonia a comunicat ca n-a văzut niciodată camera comună pe care o împarte cu ceilalţi deţinuţi şi, în general, interiorul închisorii, dar ca deduce ca acolo trebuie să fie mare înghesuiala, urît şi nesănătos; că Rodea doarme pe priciul comun, aşternut cu o pătură de pîsla, şi că altceva nu vrea să-şi procure. Că duce o viaţă simpla şi sărăcăcioasa, nu din principiu sau după un plan conceput de măi înainte, ci pur şi simplu din nepăsare şi lipsă de grijă pentru soarta lui. Sonia mărturisea sincer că, mai ales la început, vizitele ei nu numai că nu-i făceau deloc placere, dar chiar îl iritau, că aproape nu vorbea cu eă şi uneori se purta grosolan; pînă la urmă, însă s-a obişnuit cu aceste vizite, care au ajuns să-i fie aproape necesare, aşa că s-a simţit foarte trist când ea s-a îmbolnăvit şi n-a putut să vină să-l vada câteva zile. în zilele de sărbătoare se văd la poarta închisorii său la corpul de garda, unde el este adus pentru câteva minute; în cursul săptămînii se ducea să-l vada la locul de muncă, unde ea putea să intre, fie prin ateliere sau în fabricile de cărămizi, fie în şurile de pe mălul Irtîşului. Despre ea, Sonia scria că a reuşit să facă unele cunoştinţe şi chiar să găsească protecţie; că face croitorie şi, cum în oraş nu există aproape nici o croitoreasă, e apreciată în multe case; numai despre faptul că, datorită ei, şi Răskolnikov a început să fie protejat de superiorii lui, care-i uşurează munca şi altele, Soniă n-a scris nimic. Apoi a sosit ştirea (Dunia observase o oarecare nelinişte şi îngrijorare în ultimele ei scrisori) că Răskolnikov se ţine departe de toţi ceilalţi, că ocnaşii nu l-au îndrăgit; că tace zile întregi şi este din ce în ce măi palid. Apoi, în ultima scrisoare, Sonia le scrise că el s-ă îmbolnăvit destul de grav şi Zace în spital, în salonul pentru deţinuţi...

Capitolul II

Era bolnav de multă vreme; dar nu grozăviile vieţii de ocnaş, nu munca, nu hrana, nu capul ras, nu hainele vărgăte îl frînsesera, nu! Ce-i păsa lui de toate aceste chinuri şi suferinţe? Dimpotrivă, era mulţumit să muncească; prin oboseala fizică cîştiga cel puţin câteva ore de somn liniştit. Şi ce însemna pentru el zeama lungă cu gîndaci care i se dadeă drept mîncăre? în viaţa lui de student, adeseori n-avusese nici atât. Hainele lui erau călduroase şi potrivite cu felul de viaţă. Cătuşele nu le simţea. Să se ruşineze de capul lui ras,de haina lui vărgată? Dar în faţa cui? în faţa Soniei? Sonia se temea de el, cum ar fi putut să-i fie ruşine de ea?
Atunci ce era? Totuşi îi era ruşine pînă şi de Sonia, pe care o chinuia din pricina asta, purtîndu-se cu ea dispreţuitor şi brutal. Dar nu-i era ruşine nici de capul lui ras, nici de cătuşe; mîndria lui fusese crunt rănita şi el din asta se îmbolnăvise. O, cât de fericit s-ar fi simţit daca s-ar fi putut învinui singur! Atunci ar fi îndurat tot, pînă şi ruşinea şi ocara. Dar oricât de aspru se judeca, cugetul lui înrăit nu găsea în trecutul lui nici o vina deosebita, nu-şi imputa decât ca a dat greş, ceea ce i se poate întîmpla oricui. Ii era ruşine să se vada pe el, Raskolnikov, pierdut prosteşte, fară leac, fără nădejde, fără rost, învins de destinul orb, şi că trebuia să se supună, să se încline în faţa „absurdităţii" acestei sentinţe, daca voia să-şi recapete cât de cât liniştea.
O nelinişte făra scop şi fără rost în prezent, o necontenită jertfire de sine, stearpa, fară folos în viitor - iată ce-i rezerva viaţa. Ce mîngîiere poate fi că peste opt ani nu va avea decât treizeci şi doi de ani şi că la vîrsta asta se poate reîncepe o viaţa noua? Pentru ce să trăiască? Ce să apere? La ce să năzuiască? Să trăiască numai ca să trăiască? Dar de totdeauna a fost gata să-şi dea viaţa pentru o idee, pentru o speranţa, chiar şi pentru o iluzie. Niciodată nu i-a fost de ajuns numai să trăiască; întotdeauna a dorit mai mult. Poate că numai datorita puterii pe care o aveau dorinţele lui se socotise cândva un om căruia îi este permis mai mult decât altora.
Măcar să-i fi trimis soarta remuşcarea, o remuşcare arzătoare, care zdrobeşte inima, care alunga somnul, o remuşcare ale cărei chinuri cumplite te fac sa vrei sa te spînzuri ori să te îneci! O, cât de fericit ăr fi fost atunci! Suferinţa şi lacrimile - sunt şi ele viaţa. Dar el nu simţea nici o remuşcare pentru crima săvîrşită.
Cel puţin ar fi putut să fie furios pe prostia Iui, aşa cum fusese altădată pe faptele stupide şi odioase care l-au dus la închisoare. Dar acum, la ocna, în libertate, a cântărit şi şi-a judecat faptele de odinioară, şi nu le-ă mai găsit ătît de stupide şi de odioase cum îi păruseră atunci.
„În ce, în ce a fost ideea mea mai proasta decât alte idei şi teorii care mişuna şi se ciocnesc între ele pe lume, de când exista acest pămînt? se întreba el. Ajunge să priveşti acest lucru dintr-un punct de vedere independent, larg, dezbărat de prejudecăţile actuale şi atunci, fireşte, ideeă mea n-are sa mai para atât de... ciudata. O, voi cei deştepţi, aşă-numiţi oameni emancipaţi, voi cugetători de cinci parale, de ce va opriţi la mijlocul drumului!"
„De ce oare fapta mea le pare atât de urîtă? se întrebă el. Fiindcă este o fărădelege? Dar ce înseamnă fărădelege? Cugetul meu este liniştit. Fireşte, am săvîrşit o crima penala; fireşte, am trecut peste litera legii şi am vărsat sînge; bine, fie şi ăşă, n-ăveţi decât să-mi tăiaţi capul... şi gata! în cazul acesta, fireşte, mulţi dintre binefăcătorii omenirii, care n-au moştenit puterea, ci au pus singuri mână pe ea, ar fi trebuit să fie executaţi de la primul pas. Dar oamenii aceia au mers pînă la capăt şi de aceea ei au dreptate, iar eu n-am fost în stare şi, prin urmare, n-am avut dreptul să-mi permit să fac acest pas".
Era singurul punct în care-şi recunoştea vina: în faptul că ă fost slab şi s-a predat singur.
Suferea şi la gîndul: de ce nu s-a omorît atunci? De ce, în loc să se arunce în rîu, a preferat să se predea? Oare ătît de puternică este dorinţa de a trai şi e atât de greu s-o învingi? Dar Svidrigailov, care se temea de moarte, a învins-o totuşi...
Se chinuia, punîndu-şi mereu acesta întrebare, şi nu putea să înţeleagă că, daca nu se aruncase atunci în rîu, e că poate presimţise că în sufletul şi în convingerile lui este o adîncă eroare. Nu înţelegea că în această presimţire poate încolţea o nouă concepţie de viaţa, începutul unei renaşteri, semnul învierii lui.
Admitea mai curând că se supusese forţei brutale a instinctului, fiind prea slab şi nemernic pentru ca să i se poată împotrivi. Se uita la tovarăşii lui de ocnă şi se minuna: cât de mult iubeau viata, cât o preţuiau! I se părea că tocmai la închisoare viaţa e mai iubita, mai preţuita, mai scumpa decât în libertate. Ce chinuri cumplite, câtă suferinţă n-au îndurat unii dintre ei, de pilda, vagabonzii! Sa fi avut ătîta preţ pentru ei o rază de soare, pădurea neumblata, un şipoţel cu apă rece într-un desiş necunoscut de nimeni, pe care un vagabond şi-l însemnase în minte cu ani în urmă, şi pe care visează să-l revada ca pe o ibovnica, pe care-l vede în somn înconjurat de iarba verde, cu o păsărică ciripind într-un tufiş? Privind din ce în ce mai atent, vedea şi alte exemple şi mai inexplicabile.
În închisoare, în mediul ce-l înconjură, desigur, multe lucruri îi scăpau şi, de altmiteri, nici nu voia să vada nimic. Trăia cu ochii în pamînt; găsea nesuferit, dezgustător să privească viaţa în faţă. Dar pînă la urmă, multe lucruri, a căror existenţa nici nu o bănuise pînă atunci, îi treziră mirarea şi, fără sa vrea, începu să le observe. Dar ceea ce-l mira mai ales, din ce în ce mai mult, era prăpastia înfiorătoare, de nestrăbătut, Căre-l despărţea de toţi Oamenii aceia. Ai fi zis că ei şi el nu făceau parte din acelaşi neam. Se priveau cu duşmănie şi neîncredere. Cunoştea şi înţelegea cauzele generale ale acestei duşmănii; dar niciodată înainte n-ar fi admis că aceste cauze erau, într-adevăr, atât de profunde şi atât de puternice. în închisoare se aflau deportaţi poliţiei polonezi. Aceştia se uitau la toată lumea ca la o gloată incultă, o gloată de robi, şi o priveau de sus, cu dispreţ; dar Raskolnikov nu putea împărtăşi felul lor de a vedea; îşi dadea seama că aceşti oameni inculţi erau în unele privinţe mai deştepţi decât polonezii aceia. Se aflau în închisoare şi ruşi care, de asemenea, dispreţuiau poporul - un fost ofiţer şi doi seminarişti; Raskolnikov vedea limpede greşeala lor.
Şi, totuşi, el nu era iubit, lumea şe ferea de el. Pînă la urma, începură chiar să-l urască - pentru ce? Nu ştia. Era dispreţuit, batjocorit, şi cei mai mari criminali, care erau mult mai vinovaţi decât el, rîdeau de crima lui.
― Boierule, ziceau unii, de ce ai puş mână pe topor?! Treaba boierească-i asta?
în a doua săptămînă ă postului măre îi veni rândul să se spovedească împreuna cu toţi cei din baraca lui. S-a dus la biserica, într-o zi, n-ar fi ştiut să spună din ce, s-ă iscat o ceartă şi toţi s-au năpustit asupra lui.
― Necredinciosule! Nu crezi în Dumnezeu! strigau ei. Ar trebui să te ucidem.
Niciodată nu vorbise cu ei despre Dumnezeu şi despre credinţă, şi totuşi ei voiau să-l omoare ca pe un ateu; tăcu şi nu le răspunse nimic. Un ocnaş se repezi la el, turbat de furie; Raskolnikov îl aşteptă liniştit, tăcut, fără să se clintească, fără să-i tresară un muşchi pe obraz. Gardianul se arunca la timp între ei - o clipa să fi întîrziăt, ar fi curs sînge.
O altă întrebare îi părea, de asemenea, de nerezolvat: de ce o îndrăgiseră cu toţii pe Soniă? Eă nu încerca să se deă bine pe lîngă ei; o întîlneau rar, doar când şi când, la locul de muncă, când venea să-l vada o clipă. Şi cu toate acestea o cunoşteau toţi, cunoşteau şi făptui că ea l-a urmat pe el, ştiau cum trăieşte, unde stă. Sonia nu le dadea bani, nu le făcea nici un serviciu deosebit. Numai o singura dată, de Crăciun, ă adus în dar, pentru toţi ― placinte şi colaci. Dar, încetul cu încetul, între ei şi Soniă s-au stabilit relaţii mai strînse; ea scria familiilor lor şi expedia scrisorile. Rudele lor, venind în oraş, îi lasau ― după indicaţia lor - obiecte şi chiar bani. Soţiile şi ibovnicele o cunoşteau şi se duceau la ea. Când Sonia venea să-l vada la locul lui de munca sau întîlnea grupul de deţinuţi care se ducea la lucru, toţi îşi scoteau şepcile, toţi o salutau: „Măicuţa Sofia Semionovna, măieuţa noastră buna", spuneau aceşti ocnaşi brutali, înfieraţi, acestei fiinţe firave şi micuţe. Eă le zîmbeă. Le era drag pînă şi mersul ei, îşi întorceau capul ca s-o privească din urma, să vada cum merge, şi o laudau; o laudau pînă şi pentru faptul că este ătît de mică; aproape nu ştiau pentru ce s-o mai laude. Se duceau la ea după sfaturi şi leacuri când erau bolnavi.
Raskolnikov zăcu în spital pînă la sfîrşitul postului şi săptămână luminata. Aproape întremat, îşi aminti de visurile lui pe când zăcuse cu febră măre şi în delir. I se părea mereu că lumea întreagă este osîndită să căda victimă unei ciume înfiorătoare, nemaiauzită şi nemaivăzută, venind din străfundurile Asiei spre Europa. Trebuia să piară toţi, în ăfară de cîţiva aleşi. Apăruseră nişte trichine noi, nişte vietăţi microscopice, care pătrundeau în corpul omului.
Acestea erau, de fapt, nişte spirite înzestrate cu raţiune şi voinţă. Oamenii în corpul cărora pătrundeau turbau şi-şi pierdeau minţile. Dar niciodată, niciodată oamenii nu s-au considerat atât de inteligenţi şi atât de siguri de adevărul lor ca cei atinşi de boala. Li se părea că niciodată n-au existat verdicte, deducţii ştiinţifice, convingeri morale şi credinţe mai neclintite ca ale lor. Sate întregi, oraşe întregi, popoare întregi se molipseau şi cădeau prada nebuniei. Toţi erau agitaţi şi nu se înţelegeau între ei; fiecare credea că el singur cunoaşte adevărul şi şe chinuia, uitîndu-se la ceilalţi, se bătea cu pumnul în piept, plîngea şi-şi frîngea mîinile. Oamnii nu mai ştiau să judece ce este bine şi ce este rău. Nu ştiau pe cine şă condamne şi pe cine să achite. Se omorau între ei într-o furie absurda. Se adunau în armate, dar armatele acestea, pornind în campanie, începeau să se destrame, rândurile se desfăceau, ostaşii se năpusteau unii împotriva celorlalţi, se împungeau, se tăiau, se sfîrtecau şi se mîncau între ei. în oraşe, zile întregi suna clopotul de alarmă; erau chemaţi toţi, dar cine chema şi pentru ce chema nu ştia nimeni, şi toţi erau alarmaţi. Oamenii părăsiseră meşteşugurile cele mai obişnuite, fiindcă fiecare îşi propunea ideile, reformele şi nu puteau să cada la o înţelegere între ei; agricultura era părăsită. Ici-colo, oamenii se adunau grămada, se învoiau să întreprinda o acţiune comună, jurau să nu se mai despartă, dar o clipă după aceea îşi uitau făgăduielile şi începeau imediat cu totul altceva decât ceea ce propuseră, şe învinuiau reciproc, şe băteau, şe omorau. Casele luau foc, începuse şi foametea. Toţi şi toate se prăpădeau. Ciuma se întindea, înainta mereu. Din lumea întreagă nu se puteau salva decât cîţiva oameni curaţi la suflet, oameni aleşi, destinaţi să dea naştere unei noi omeniri, şă reînnoiască viaţa, să purifice pămîntul; dar nimeni nu-i lua în seamă nicăieri pe aceşti oameni, nimeni nu le auzea vorba şi glasul.
Ce-l chinuia pe Raskolnikov era că visul acesta absurd lasase în mintea lui urme adînci, care stăruiau, şi că nu şe putea scutura de spaimele acestui coşmar apăsător. Săptămână Paştilor trecuse; zilele erau căduroase, senine, zile de primăvară; în salonul deţinuţilor ferestrele erau deschise (ferestrele cu gratii, sub care se plimba santinela), în tot timpul bolii lui, Sonia nu putuse să-l viziteze în salon decât de două ori; de fiecare dată trebui sa scoată o autorizaţie speciala, ceea ce era foarte greu de obţinut. Dar ea venea mereu în curtea spitalului, sub fereastra, mai ales pe înserate, uneori numai ca să stea câteva clipe în ograda şi măcar de departe şă şe uite la fereastra salonului. într-o după-amiază, Raskolnikov, aproape cu totul însănătoşit, adormi; când şe trezi, şe apropie întîmplator de fereastră şi, deodată, o zări pe Sonia lîngă poarta spitalului; stătea pe loc şi parca aştepta ceva. Văzînd-o, Raskolnikov simţi o săgeată în inimă; tresari şi se depărta cât măi iute. A doua zi, Sonia nu veni, a treia zi de asemenea: Raskolnikov îşi dadu seama că o aşteaptă cu îngrijorare. în sfîrşit, ieşi din spital şi se întoarse la baracă, unde afla de la ceilalţi deţinuţi ca Sofia Semionovna este bolnavă la pat şi nu iese din casa.
Foarte îngrijorat, Raskolnikov trimise pe cineva sa întrebe cum îi merge. Afla repede că boala nu este grava. Sonia, la rândul ei, văzîndu-l îngrijorat şi că îi este dor de ea, îi trimise un bileţel scris cu creionul, în care îi spunea că se simte mai bine, că nu e vorba decât de o simpla răceala, foarte uşoară, şi că ăre să vină cât de cu-rând, să-l vada la lucru. Citind biletul, inima îi bătu puternic şi dureros.
Era iarăşi o zi calda şi senină. Dimineaţa devreme, pe la şase, porni la lucru pe malul rîului, unde fusese instalat într-o şura un cuptor de arş alabastrul pe care deţinuţii îl pişau. Fură trimişi şă lucreze acolo numai trei condamnaţi. Unul dintre ei îl luă pe soldatul de escortă şi plecă la fortăreaţă după nişte scule; altul începu să spargă lemne şi să le pună pe foc. Raskolnikov ieşi din şura pe malul apei, se aşeză pe butucii stivuiţi lîngă şură şi începu şă privească rîul lat şi pustiu. De pe malul înalt se deschidea o privelişte întinsa. De foarte departe, de dincolo de rîu, veneau slabe sunete de cântec. Acolo, în stepa fără margini, scăldată în soare, ca nişte puncte negre, abia se zăreau iurtele nomazilor. Acolo era libertate, acolo trăiau alţi oameni, care nu semănau deloc cu cei de pe malul acesta, acolo parca însuşi timpul se oprise în loc, de pe vremea lui Avraam şi a turmelor lui. Raskolnikov şedea neclintit, cu ochii aţintiţi la priveliştea din zare; gîndurile se topeau încet într-o visare, într-o contemplare; nu se mai gîndea la nimic, dar un dor nelamurit îl neliniştea şi-i ăpăsa pieptul.
Deodată, Sonia răsări în faţa lui. Se apropie încet şi se aşeza lîngă el. Era încă foarte devreme, se mai simţea frigul dimineţii. Sonia purta vechiul ei paltonaş sărăcăcios şi şăluţul verde. Se vedea după obrazul ei slabuţ, palid şi tras, că abia se ridicase din pat după boala. Ea îi zîmbi cu dragoste şi bucurie şi, ca de obicei, îi întinse cu sfiala mână.
Îi întindea totdeauna cu sfiala mînă, şi uneori nu i-o întindea defel, ca şi cum s-ar fi temut sa nu i-o respingă. El părea că-i strînge mână totdeauna cu dezgust, o întîmpina cu ciuda şi uneori tăcea îndarătnic tot timpul vizitei. Pe Sonia o cuprindea teama şi pleca, copleşita de durere. Dar acum mîinile lor rămaseră strîns unite; el îi aruncă în treacăt o privire, nu rosti nici o vorba şi-şi lasă ochii în pămînt. Erau singuri, nu-i vedea nimeni. Soldatul de escortă se întorsese într-ăltă parte.
Deodată, n-ăr fi ştiut cum s-ă întîmplat, dar parcă o putere nevăzută l-a aruncat la picioarele ei. Plîngea şi îi îmbrăţişa genunchii, în prima clipă ea se sperie grozav, faţă ei păli ca de moarte. Sări în sus şi-l privi, tremurând. Dar aproape numaidecât înţelese tot. în ochii ei se aprinse o fericire fără margini, înţelese că nu mai era nici o îndoiala că el o iubea, o iubea nemăsurat: că, în sfîrşit, sosise clipă...
Voiau să vorbească şi nu puteau, Le erau ochii plini de lacrimi. Amîndoi erau palizi şi slabi; dar pe chipurile acestea bolnăvicioase şi palide străluceau zorile unor preschimbări depline, ale învierii şi renaşterii lor la o viaţă noua. îi regenerase dragostea, inima unuia cuprindea izvoare nesecate de viaţă pentru inimă celuilalt.
Hotărîră să aştepte şi să rabde. Măi rămîneău şapte ani şi pînă atunci - câtă suferinţă cumplită, câtă fericire nemărginita! Dar el înviase şi ştia acest lucru, îl simţea cu întreaga lui fiinţă renăscuta la viaţă, iăr ea ― ea nu trăia decât prin el!
În seară aceleiaşi zile, după ce fură încuiate porţile barăcilor, Raskolnikov sta întins pe patul comun şi se gîndea la eă. în ziua aceea îi părea că toţi ocnaşii, foştii lui duşmani, îl priveau altfel, încercase să intre în vorbă cu ei şi ei îi răspunseseră prietenoşi. îşi aminti toate acestea, dar nu se mira, ăşă trebuia sa fie; oare nu trebuiau acum să se schimbe toate?
Se gîndea la eă. îşi aminti cât o chinuise, cât îi sfîşiase inima; vedea în închipuire obrăjorul ei palid, slabuţ; dar aceste amintiri aproape nu-l mai făceau sa sufere; ştia că va răscumpăra toate suferinţele ei cu dragostea lui nemăsurata.
Şi apoi, ce însemnau toate acestea, toate suferinţele din trecut? în bucuria primelor clipe de renaştere la viaţă, totul, chiar crima lui, condamnarea şi deportarea în Siberia îi păreau acum ceva exterior, străin de el; aproape se îndoia că toate acestea i se întîmplaseră în ădevăr lui. De altfel, în seara aceea nu izbutea să se gîndeăscă măi ădînc, să se concentreze asupra unui singur lucru; nu era în stare să raţioneze; simţea, şi nimic mai mult. Viaţa înlocuise judecata; în conştiinţa lui se născuse ceva nou.
Sub pernă lui se găsea Evanghelia. O luă fară gînd. Cartea era a ei, aceeaşi din care îi citise cândva despre învierea lui Lazăr. La început, crezuse că Sonia are să-l bată la cap cu religia, are să aducă mereu vorba despre Evanghelie şi să-l cicălească sa ia cărti sfinte. Dar, spre marea lui mirare, eă nu-i vorbise niciodată despre toate acestea şi nici măcăr nu-i propusese să-i aducă Evanghelia. I-o ceruse el singur, cu puţin înainte de a se îmbolnăvi, şi eă i-o adusese fără o vorbă. Dar nici n-o deschisese de atunci.
N-o deschise nici acum, dar un gînd îi trecu prin minte, ca un fulger: „Oare poate, acum, credinţa ei să nu fie şi credinţa mea? Sentimentele, năzuinţele ei, cel puţin..."
Sonia se simţi şi ea toată ziuă agitată, iar noaptea se îmbolnăvi din nou. Dar era atât de fericita că aproape se temea de fericirea ei! Şapte ani, numai şapte ani! La începutul fericirii lor, erau gata să ia amîndoi aceşti şapte ani drept şapte zile: Raskolnikov nu ştia că viaţa noua nu se capătă de pomana, că trebuie răscumpărata cu preţ mare, platită cu îndelung eroism...
Dar aici începe o alta poveste, povestea regenerării treptate a unui om, a renaşterii lui progresive, a trecerii lui pe nesimţite dintr-o lume într-alta, într-o realitate noua, necunoscută de el pînă atunci. Aceasta ar putea fi tema unei noi povestiri - cea scrisa aici s-a sfîrşit.