NOPŢI ALBE
Roman sentimental

Din amintirile unui visător

A fost cumva al sorţii har, 
Megieş al inimii gingaşe 
Să-ţi fie el o clipă doar?
I. Turgheniev

ÎNTÂIA NOAPTE

Era o noapte minunată, o noapte cum numai în tinereţe pot fi nopţile, iubite cititorule. Bolta înstelată era atât de luminoasă, încât, privind-o, te întrebai fără să vrei: cum e cu putinţă oare, ca sub firmamentul acesta de vrajă să mai existe şi oameni posomorâţi ori cu toane? E foarte tinerească, desigur, şi această întrebare, iubite cititorule, deie Domnul ca ea să-ţi însenineze cât mai des sufletul! Alunecând însă cu gândul la feluriţi oameni îmbufnaţi şi cu toane, mi-am amintit şi de starea mea sufletească în tot cursul acelei zile. Un sentiment ciudat de înstrăinare puse pe nesimţite stăpânire pe mine, chiar din zori. Încercam senzaţia penibilă a omului însingurat care deodată se simte părăsit şi uitat de toţi. Oricine este în drept, fireşte, să mă întrebe: dar cine erau aceşti „toţi"? de vreme ce, în cei opt ani de când locuiesc aici, la Petersburg, n-am reuşit să leg aproape nici o cunoştinţă. Şi ce rost ar avea, la ce mi-ar folosi de fapt asemenea cunoştinţe, când, fără să fi cunoscut pe cineva direct, am ajuns să cunosc aproape tot Petersburgul! De aceea am şi avut impresia că mă părăsesc toţi, când oraşul întreg s-a ridicat deodată cu tot calabalâcul, pornind într-un exod grăbit spre localităţile de vilegiatură din împrejurimile capitalei. Îngrozit la gândul că rămân singur, am hoinărit trei zile la rând pe străzi, pradă unei tristeţi copleşitoare şi fără a izbuti să-mi dau seama de ceea ce se petrece cu mine. Fie că mergeam pe Bulevardul Nevski, fie că străbăteam parcul sau rătăceam de-a lungul cheiului — nu mai întâlneam acum nici un chip cunoscut, nici unul din oamenii aceia cu care mă obişnuisem a da ochii în cutare loc, la cutare oră, ani de-a rândul. Ei nu mă cunoscuseră, desigur, dar eu îi cunoşteam... Îi cunoşteam de aproape, căci le studiasem atât de bine chipurile, încât am ajuns să le admir când sunt voioase şi mă simt tare abătut când le văd întunecate. Am ajuns chiar să leg un fel de prietenie cu un bătrânel, pe care, nu e zi de la Dumnezeu, să nu-l întâlnesc, la aceeaşi oră, pe Fontanka. Are o înfăţişare atât de gravă şi e atât de cufundat în gânduri! Tot timpul mormăie ceva pe sub nas, gesticulează cu mâna stângă, iar în dreapta ţine un baston lung, noduros, cu măciulia aurită. Chiar şi el m-a observat şi manifestă faţă de mine o simpatie sinceră. Sunt convins că, dacă s-ar întâmpla să nu fiu la ora obişnuită şi pe locul ştiut de pe Fontanka, l-ar cuprinde ipohondria. Iată de ce câteodată aproape că ne şi salutăm, mai ales când amândoi suntem în bună dispoziţie. Mai deunăzi, după ce nu ne văzusem două zile la rând, întâlnindu-ne a treia zi, printr-o pornire spontană, duserăm involuntar mâinile la pălărie; ne oprirăm totuşi la timp, stăpânindu-ne gestul şi trecurăm cu simpatie unul pe lângă celălalt. La fel de bine îmi sunt cunoscute şi casele. Când trec pe stradă, fiecare parcă m-ar întâmpina cu aerul că vrea să-mi iasă în cale, mă priveşte cu toate ferestrele şi doar că nu-mi spune: „Bună ziua! Cum vă mai simţiţi? Cât despre mine, mulţumesc lui Dumnezeu, sunt bine sănătoasă, iar pe la începutul lunii am să mai capăt un etaj"; sau: „Cum o duceţi cu sănătatea? Eu de mâine intru în reparaţie"; sau: „Eram cât pe aci să pier în flăcări şi de-ai şti ce spaimă am tras" etc. Printre ele — vorbesc de case — am şi prietene mai apropiate: una are de gând să urmeze un tratament în vara aceasta la un arhitect. Voi trece neapărat în fiecare zi pe acolo, ca nu cumva — ferească sfântul! — s-o dea gata cu tratamentul lui. Sau, n-am să uit niciodată întâmplarea cu o căsuţă foarte drăguţă, de culoare roz-pal. Era o căsuţă de zid, zveltă şi cochetă, şi mă privea cu atâta prietenie, iar la vecinele ei grosolane şi greoaie se uita atât de semeaţă, încât inima-mi tresaltă de bucurie ori de câte ori mi se întâmpla să trec pe lângă ea. Dar săptămâna trecută, având drum pe acea stradă şi aruncându-mi privirea spre prietena mea, o auzii căinându-se amarnic: „Priveşte, mă vopsesc în galben !" Mizerabilii! Barbarii! Nu-i cruţaseră nici coloanele, nici cornişele. Prietena mea se îngălbenise ca un canar. De supărare, simţii în gură gust de fiere şi nici până acum nu mi-am găsit puteri destule ca să mai dau ochi cu sărmana mea prietenă, pe care o sluţiseră în chipul cel mai stupid zugrăvind-o în Culoarea Imperiului ceresc.
Aşadar, cititorule, cred că înţelegi cam în cel fel cunosc eu tot oraşul Petersburg.
Spuneam mai adineauri că trei zile la rând m-a chinuit acea stranie nelinişte, până când să-mi dau seama de pricinile ei. Hai să zicem pe stradă n-aveam cum să mă simt bine — (lipseşte unul, nu mai apare altul, unde o fi cutare?) — dar nici acasă nu mă simţeam în apele mele. Două seri m-am perpelit ca pe jăratec, să aflu ce nu-mi vine la socoteală în ungherul meu? de ce acum mă simt atât de stingher acolo? şi cu o privire nedumerită cercetam pereţii verzui, afumaţi, tavanul acoperit de păienjenişul pe care Matriona îl ocrotea cu deosebit succes, întregul mobilier, fiecare scaun în parte, dacă nu cumva aici e buba? (Căci la mine în casă, chiar dacă un singur scaun nu stă pe locul unde-l ştiam ieri, îmi pierd îndată tot echilibrul sufletesc şi nu mai sunt în stare să-mi aflu locul.) Încercai să mă uit îndelung şi fix în lumina ferestrei — zadarnic... nu-mi era câtuşi de puţin mai uşor! La un moment dat, am chemat-o pe Matriona şi am dojenit-o părinteşte pentru păienjeniş şi pentru lipsa de curăţenie din casă, dar femeia m-a privit foarte nedumerită şi a plecat fără să spună un cuvânt, iar pânzele de păianjen au rămas până azi în acelaşi loc. În sfârşit, de abia în dimineaţa aceasta am izbutit să-mi dau seama de ceea ce se petrece cu mine. Asta-i, va să zică! Pur şi simplu ei toţi fug de mine; din cauza mea, deci, o şterg din oraş, se cărăbănesc la vile. Iertaţi-mi expresia aceasta vulgară, dar acum, drept să spun, chiar că nu-mi arde de fineţuri stilistice... nu-mi arde de loc, pentru că e cert că tot ce există în Petersburg fie că a plecat, fie că o să plece cât de curând în vilegiatură; pentru că în oricare domn onorabil, cu înfăţişarea gravă, ce tocmeşte un birjar, sunt dispus să văd îndată un venerabil cap de familie, care, după obişnuitele-i îndeletniciri de serviciu, se grăbeşte, fără să-şi ia bagaje cu el, să ajungă în sânul familiei sale instalată în vreo vilă; pentru că orice trecător părea acum să aibă o înfăţişare cu totul aparte, vrând parcă să spună fiecărui nou întâlnit: „Noi, domnilor, nu suntem aici decât aşa, în trecere, iar cel mult peste două ore suntem plecaţi în vilegiatură". De se-ntâmplă să se deschidă o fereastră în geamul căreia mai întâi ciocăniseră nişte degeţele subţiri şi albe ca neaua, şi să apară căpşorul unei fetiţe drăgălaşe, care strigă după vânzătorul de ghivece cu flori — nu-mi închipui altceva decât că florile nu se cumpără numai aşa, ca o încântare de primăvară sau pentru primenirea aerului unui apartament sufocant de oraş, ci pentru că, peste foarte puţin timp, cu toţii se vor muta la vilă, ducând cu ei acolo şi florile. Mai mult decât atât, în statornica mea năzuinţă de a descoperi mereu noi particularităţi şi indicii de un anumit gen, obţinusem atâtea succese remarcabile, încât constatai cu satisfacţie că ajunsesem să ghicesc fără greş, numai după înfăţişarea pietonilor, în ce vilă locuieşte fiecare. Locuitorii ostroavelor Kamennăi şi Aptekarski, sau cei de pe şoseaua Peterhof se deosebeau prin distincţia studiată a manierelor, prin eleganţa hainelor de vară şi prin luxoasele trăsuri cu care veneau în oraş. Cei din Pargolovo şi de mai departe „impuneau" de la prima vedere prin simţul măsurii şi prin seriozitate; vizitatorul ostrovului Krestovski sărea în ochi prin voioşia lui pe care nimic nu o putea tulbura. Şi, lucru curios, fie că mi se întâmpla să întâlnesc vreun convoi lung de căruţaşi, cu hăţurile în mâini, păşind agale pe lângă căruţele încărcate vârf cu calabalâc (mese, scaune, divane turceşti ori neturceşti şi felurite lucruri gospodăreşti trântite claie peste grămadă), deasupra cărora trona — uneori chiar în vârful grămezii de boarfe — câte o bucătăreasă sfrijită, păzitoare zeloasă a avutului boieresc; fie că urmăream îndelung cu privirea luntrile greu încărcate cu tot felul de obiecte casnice, lunecând agale pe Neva sau pe Fontanka, până către pârâul Ciornaia sau către ostroave — în imaginaţia mea, căruţele şi luntrile se înzeceau, se însuteau şi mi se părea de fiecare dată că totul s-a urnit din loc şi a pornit la drum, mi se părea că totul începe să se mute, în caravane întregi, pe la vile; că Petersburgul e ameninţat să ajungă un imens pustiu, aşa încât, până la urmă, mi se făcea tare ruşine, mă simţeam jignit personal şi începea să mă roadă tristeţea, pentru că numai eu nu aveam unde şi de ce să plec în vilegiatură. Aş fi fost gata să mă urc în oricare din aceste căruţe şi să însoţesc bucuros orice domn cu înfăţişare respectabilă, care ar fi tocmit o birjă; dar nimeni, absolut nimeni nu mă invita; ca şi cum m-ar fi uitat cu toţii, ca şi cum aş fi fost într-adevăr un străin pentru ei!
Am rătăcit astfel mult, până când — potrivit obiceiului meu — am izbutit să uit cu desăvârşire unde mă aflu şi m-am pomenit la marginea oraşului. Recăpătându-mi deodată buna dispoziţie, am trecut dincolo de barieră şi am apucat pe drumul dintre lanuri şi fâneţe, simţind cum dispare oboseala din mădularele-mi ostenite, cum înviorarea îmi umple fiinţa întreagă şi cum o povară apăsătoare mi se ridică de pe suflet. Toţi trecătorii mă priveau cu simpatie şi doar că nu mă salutau; toţi păreau cuprinşi de o rară mulţumire şi toţi, până la unul, fumau ţigări de foi. Eu însumi mă simţeam copleşit de un inexplicabil sentiment de beatitudine, ceea ce nu mi se mai întâmplase niciodată. Ca şi când m-aş fi pomenit deodată undeva în Italia — atât de puternic năvălea în sufletul meu natura, uimindu-mă, împrospătând forţele inimii mele de orăşean aproape bolnav, de om aproape sufocat între zidurile oraşului.
O dată cu sosirea primăverii, natura Petersburgului devine nespus de înduioşătoare; cerul îşi deschide belşugurile de puteri şi râvne, iar de jur împrejur totul dă în verde şi se împodobeşte cu fermecătoare smalţuri de flori... Fără să vreau, natura îmi poartă atunci gândul, nu ştiu cum, la câte o fată ofilită, plăpândă, dintre cele la care şi tu, cititorule, priveşti uneori cu milă, alteori cu un fel de dragoste şi compătimire, sau pur şi simplu nici nu o iei în seamă, dar care se întâmpla pentru câte o clipă, deodată, ca într-o taină, să se facă nespus de frumoasă, încât tu însuţi rămâi mut de încântare şi, fără să vrei, te întrebi: ce putere a ştiut stârni atâta strălucire în aceşti ochi trişti şi îngânduraţi? Ce mister a putut aprinde bujorii aceştia în obrajii palizi şi slăbiţi? Cine a putut să însufleţească gingaşele trăsături ale chipului ei cu atâta pasiune? De ce tresaltă aşa de tulburător acest piept? Ce anume şi-a revărsat puterea, viaţa şi frumuseţea pe chipul sărmanei fete, silindu-l să strălucească cu un zâmbet atât de luminos, să se învioreze de atâta voie bună, de scânteietoare seninătate? Dacă vei privi împrejur, ca şi când ai căuta pe cineva, vei înţelege... Dar clipa a trecut şi e posibil ca mâine chiar să întâlneşti din nou aceeaşi privire cunoscută, adâncită în reverii şi absentă ca şi mai înainte, aceeaşi faţă palidă, aceleaşi mişcări docile şi timide, poate chiar regretul sau până şi urmele mâhnirii şi ale unei ucigătoare tristeţi pentru rătăcirea de o clipă... Şi câtă părere de rău în sufletul tău, că s-a stins atât de repede şi fără de speranţă frumuseţea efemeră, atât de amăgitoare, dezvăluită atât de zadarnic şi de fulgerător, irosindu-se apoi sub privirea ta uimită, încât nici s-o îndrăgeşti cu adevărat nu ai avut timp...
Şi totuşi, noaptea care a urmat a fost pentru mine mai bună decât ziua! Iată cum s-a întâmplat.
M-am înapoiat în oraş foarte târziu şi poate că trecuse de ora zece când mă apropiasem de casă. Trebuia să trec pe cheiul canalului, unde la ora aceea nu întâlneşti de obicei ţipenie de om. Ce-i drept, locuiesc în partea cea mai periferică a oraşului. Mergeam cântând, pentru că atunci când sunt fericit, numaidecât încep a fredona câte ceva, aşa, pentru mine, ca oricare om fără prieteni şi fără cunoscuţi apropiaţi, care în momentele lui de bucurie n-are cui să-şi deschidă sufletul şi de aceea cântă. Deodată însă o întâmplare cu totul neaşteptată m-a scos din făgaşul obişnuit.
Rezemată de balustrada cheiului, sta undeva mai la o parte o femeie; se sprijinea de grilaj şi ar fi părut că priveşte foarte atentă spre apa tulbure a canalului. Purta o pălărioară galbenă nostimă şi o pelerină cochetă. „E o fată, nu o femeie, mi-am zis, şi trebuie să fie negreşit brunetă." Pasămite, nu-mi auzise paşii, fiindcă nu s-a clintit când am trecut pe lângă ea, cu răsuflarea oprită şi inima bătând să-mi spargă pieptul. „Ciudat! m-am gândit apoi. Desigur că e absorbită de cine ştie ce complicaţie sufletească", şi deodată m-am oprit ca înlemnit. Mi s-a părut că aud un suspin înăbuşit. Da! nu mă înşelam: fata plângea, plângea din ce în ce mai tare, până când izbucni în sughiţuri. Dumnezeule! am simţit cum mi se strânge inima de durere. Şi oricâtă sfiiciune am faţă de femei, în momentul acela am uitat de toate. M-am întors şi am pornit spre ea, gata să-i strig: „Doamnă", dar aducându-mi aminte că în toate romanele ruseşti care zugrăvesc aşa-zisa „înaltă societate" banalitatea aceasta e nelipsită, m-am oprit. Singurul lucru, de altfel, care m-a făcut să n-o rostesc. Dar în timp ce căutam un alt cuvânt, mai potrivit, fata îşi înfrânse durerea, mă privi şi, recăpătându-şi stăpânirea de sine, se strecură pe lângă mine cu ochii în pământ, de-a lungul cheiului. M-am luat numaidecât după ea, însă fata, dându-şi seama de asta, părăsi cheiul, traversă strada şi trecu pe trotuar. Nu m-am încumetat să traversez şi eu. Îmi bătea inima în piept ca la o păsărică prinsă în laţ. O împrejurare îmi veni atunci în ajutor.
Pe trotuar, nu departe de necunoscuta mea, răsări pe neaşteptate un domn vârstnic, în frac, dar cu un mers şovăitor. Mergea clătinat, proptindu-se din când în când cu grijă de perete. Fata însă mergea ca săgeata, grăbită şi sfielnică, aşa cum e umbletul mai tuturor fetelor care nu doresc să accepte a fi conduse noaptea acasă şi, fără îndoială, domnul care se clătina pe picioare n-ar fi ajuns-o nici în ruptul capului, dacă destinul meu nu i-ar fi sugerat să recurgă la anumite artificii. Brusc, fără să scoată o vorbă, el se smulse din loc şi alergă din răsputeri ca s-o ajungă din urmă pe necunoscuta mea. Ea alerga ca vântul, dar domnul cel ameţit de băutură se apropia tot mai mult de dânsa, iată că o şi ajunse, fata ţipă — şi... binecuvântez providenţa pentru admirabilul ceatlău noduros pe care de data aceea se întâmplase să-l am în mâna dreaptă. Cât ai clipi din ochi, m-am pomenit de partea cealaltă a străzii şi până să apuce a-mi mai spune ceva, nepoftitul domn a şi înţeles, despre ce este vorba şi, luând în consideraţie „argumentul" convingător din mâna mea dreaptă, se dădu la o parte, tăcut; abia după ce ne-am depărtat, hăt! începu să vocifereze, adresându-mi o sumedenie de vorbe tari. Cuvintele lui însă abia dacă mai ajungeau până la noi.
— Daţi-mi mâna, i-am spus necunoscutei mele, şi el nu va mai îndrăzni să se lege de noi.
Fără să scoată o vorbă, ea îmi întinse mâna încă tremurând de emoţie şi de spaimă. O, nepoftitule domn! cum te binecuvântam în momentul acela! Am aruncat o privire fugară asupra ei: era foarte drăguţă şi brunetă — ghicisem; pe genele ei negre mai străluceau încă lacrimile stârnite de spaima prin care trecuse sau de amărăciunea de mai înainte, poate — greu de spus. Dar pe buze îi înflorea un zâmbet. Mă privi şi ea pe sub gene, roşindu-se uşor şi coborându-şi apoi ochii în pământ.
— Ei, vezi? De ce m-ai alungat adineauri? Dacă aş fi fost lângă dumneata, nu s-ar fi întâmplat nimic...
— Dar nu te cunoşteam; credeam că şi dumneata... la fel...
— Şi nici acum nu mă cunoşti?
— Ba da, am apucat să te cunosc puţin. Iată, de pildă, de ce tremuri?
— O, dumneata mi-ai ghicit firea chiar din prima clipă! răspunsei eu, entuziasmat de faptul că fata pe care o ţineam de mână era deşteaptă, ceea ce, pe lângă frumuseţe, nu strică niciodată. Da, ai ghicit de la întâia privire cu cine ai de-a face. Aşa este — n-am să ascund — cu femeile sunt un timid, sunt tulburat cel puţin tot atât de mult cât ai fost tulburată şi dumneata cu câteva clipe mai înainte, când acest domn te-a speriat... Uite, şi acum mai sunt parcă înfricoşat. Mi se pare că e un vis, deşi nici în vis nu mi se năzărise cândva că voi ajunge să stau de vorbă cu o femeie.
— Cum? Să fie adevărat ce-mi spui?
— Crede-mă, şi dacă mâna îmi tremură acum, aşa cum bine ai observat, aceasta se datoreşte faptului că încă niciodată n-a cuprins-o o mânuţă atât de mică şi de încântătoare ca a dumitale. Nu mai ştiu de loc cum să mă port cu femeile; adică, de fapt, nici n-am ştiut vreodată, sunt un însingurat. Atâta tot. Nu ştiu nici măcar cum trebuie să le vorbesc. Iată, nici în momentul acesta nu ştiu cum să mă port mai bine. Poate că ţi-am spus vreo nerozie? Da? Vorbeşte-mi deschis; te asigur că nu mă voi simţi jignit.
— Dar n-ai spus nimic, nimic rău; dimpotrivă. Iar dacă îmi şi ceri să fiu sinceră, aş putea să-ţi spun că femeilor nu le displace o asemenea timiditate; şi-n cazul că ai dori să ştii mai mult, nici mie nu-mi displace şi nu intenţionez să te alung de lângă mine până nu ajung acasă.
— O, dar felul dumitale de a vorbi cu mine, începui eu, sufocându-mă de fericire, va face să-mi dispară îndată timiditatea, şi atunci... adio toate armele mele!...
— Armele... dumitale? Ce fel de arme, adică? Uite, asta începe să nu mai fie frumos.
— Iartă-mă, am greşit; mi-a scăpat fără să vreau această vorbă; dar cum îţi închipui dumneata că în asemenea momente nu se naşte dorinţa de...
— De a plăcea, nu-i aşa?
— Ei da, întocmai; dar te implor, pentru numele lui Dumnezeu, fii puţin mai îndurătoare. Judecă şi dumneata cu cine stai de vorbă. Căci, uite, am douăzeci şi şase de ani şi... n-am cunoscut niciodată pe nimeni, nici o fată. Cum aş putea, aşadar, conversa în cuvinte meşteşugite şi absolut nimerite? Sunt convins că ai prefera ca între noi totul să fie deschis, sincer... Să vezi, eu nu ştiu să tac atunci când inima din mine vorbeşte... Dar, în sfârşit, asta n-are nici o importanţă... Mă crezi? N-am cunoscut nici o femeie, niciodată! Nici una! Deşi visez, în fiecare zi visez că totuşi voi întâlni cândva pe cineva... Ah, dacă ai şti de câte ori m-am îndrăgostit în felul acesta!...
— Cum aşa? De cine?
— De nimeni, de un ideal... de făptura care mi se va arăta în vis. În visările mele, plăsmuiesc romane întregi. O, dar nu mă cunoşti încă! Este adevărat — nici nu se putea altfel — că am întâlnit şi eu în viaţă două-trei femei, dar ce fel de femei? dintre cele obişnuite, gospodine, aşa încât... Vei pufni în râs, poate, dacă îţi voi spune că mă gândeam uneori să intru pur şi simplu în vorbă cu vreo aristocrată întâlnită pe stradă, fireşte, când e neînsoţită; să încep să-i vorbesc, desigur, timid, respectuos, dar cu toată pasiunea; să-i spun că mă mistui de singurătate, că o rog să nu mă gonească din preajma ei, că nu ştiu cum să fac pentru a cunoaşte o femeie, măcar una; s-o sugestionez că delicateţea de a nu respinge sfielnica rugăminte a unui om atât de nefericit ca mine intră chiar în obligaţiile femeilor. Că, în sfârşit, tot ceea ce îi cer e să-mi spună doar câteva cuvinte, oricare ar fi ele, cu înţelegere şi simpatie frăţească, să nu mă alunge de la primul pas; că o implor să mă creadă pe cuvânt, să asculte ceea ce am să-i vorbesc, să râdă de mine dacă doreşte, dar să-mi dea speranţe, să-mi spună câteva vorbe, doar câteva vorbe, iar apoi, chiar nici să nu ne mai întâlnim niciodată, dacă ţine la asta!... Dar văd că râzi... De altfel, pentru asta şi vorbesc...
— Te rog să nu te superi; râd pentru că văd că eşti propriul dumitale duşman şi că, dacă ai fi încercat, fie chiar şi pe stradă, reuşeai fără îndoială. În toate, cu cât alegi calea cea mai simplă, cu atât e mai bine... Nici o femeie cu bun-simţ, în afară de cazul când e proastă sau tare supărată în acea clipă, nu te-ar îndepărta de lângă ea fără ofranda celor două vorbe implorate cu atâta sfioasă căldură. Dar ce spun eu! Te-ar lua, desigur, drept un nebun. Judecasem după mine. De fapt, ce ştiu eu despre viaţă şi despre felul de-a fi şi de-a se comporta al oamenilor!
— O, îţi mulţumesc, strigai eu, nici nu ştii ce-ai făcut pentru mine în clipa asta!
— Bine, bine! Dar ajută-mă să pricep, după ce-ai putut Cunoaşte că eu aş fi o astfel de femeie cu care... mă rog, pe care dumneata ai considera-o demnă... de atenţie şi prietenie... Într-un cuvânt, nu una din acelea „obişnuite", cum le numeşti dumneata. Ce te-a îndemnat să te apropii de mine? De ce ai făcut-o?
— De ce? Cum, de ce? Păi... erai singură, domnul acela prea îndrăzneţ, afară era noapte: vei fi de acord, cred, că era de datoria mea...
— Nu. Nu atunci, ci mai înainte, acolo, când încă nu trecusem de partea asta? Doar ai încercat să te apropii de mine!
— Pe partea cealaltă? Când încă... Drept să spun, nu ştiu cum să răspund; mi-e teamă... Ştii, azi am fost fericit; mergeam, cântam; am ieşit afară din oraş; nu mi s-a mai întâmplat niciodată să am clipe atât de fericite. Dumneata... mi s-a părut, dar poate că greşesc... Te rog să mă ierţi că răscolesc... mi s-a părut că plângeai, şi eu... eu nu puteam să îndur asta... mi se sfâşia inima. O, Doamne! Dar, văzându-te, nu-mi era îngăduit să fiu copleşit de mâhnire? Să fi săvârşit oare, într-adevăr, un păcat atât de mare, numai pentru că un sentiment frăţesc de compătimire m-a îndemnat să vin lângă dumneata? Treci cu vederea că am spus compătimire... ei! da, într-un cuvânt, te-am jignit oare, lăsându-mă pradă dorinţei de-a mă apropia de durerea dumitale?
— Gata... ajunge, nu mai continua... spuse fata, coborându-şi privirea şi strângându-mi mâna. Sunt singură vinovată că am deschis discuţia; dar mă bucură, în ceea ce te priveşte, că n-ai fost pentru mine o decepţie... şi acum, iată că am ajuns şi acasă; trebuie s-o apuc pe ulicioara asta; de aici, mai am doi paşi... Adio, îţi mulţumesc...
— Dar, cum aşa?! E posibil să...? Să nu ne mai vedem niciodată? E cu putinţă?
— Vezi, spuse fata cu un zâmbet, la început spuneai că te-ai fi mulţumit numai cu două vorbe, iar acum... De altfel, nu-ţi mai spun nimic... Poate că ne vom mai întâlni...
— Mâine voi veni aici, negreşit, am implorat-o eu. Iartă-mă, o! iartă-mă că îţi cer...
— Da, eşti nerăbdător... aproape că pretinzi...
— Ascultă-mă, rogu-te, ascultă-mă! am întrerupt-o eu. Poate că îţi voi spune iarăşi ceva nelalocul lui, deşi n-aş dori-o... Dar... nu pot să nu vin mâine aici. Sunt un visător; trăiesc atât de puţin în realitate şi atât de rar clipe ca aceasta de acum, încât nu pot să nu le repet în reveriile mele. Îţi voi purta chipul în visările mele toată noaptea, o săptămână întreagă, tot anul! De aceea spun că voi veni mâine aici, negreşit, chiar în acest loc şi la aceeaşi oră, fericit de a-mi reaminti măcar de cele ce-au fost azi. Locul acesta a şi început să-mi fie drag. Mai am eu vreo două-trei locuri asemănătoare la Petersburg. O dată m-au podidit chiar lacrimile la această aducere-aminte, exact ca pe dumneata, adineauri... Ce ştiu eu, poate că şi dumneata, cu zece minute în urmă, plângeai tot din pricina unei amintiri... Te rog să nu mi-o iei în nume de rău, dar m-am lăsat în voia gândurilor; poate că aici, în acest loc chiar, ai fost cândva foarte, foarte fericită...
— Bine, murmură fata, se prea poate să vin mâine aici, tot la ora zece. Văd că nu mai am cum să te împiedic... Uite ce este: mâine trebuie neapărat să fiu aici; să nu crezi însă cumva că îţi fixez astfel o întâlnire; nicidecum, să ştii; trebuie să fiu aici pentru mine. Şi, la urma urmei, de ce nu ţi-aş spune-o deschis... n-o să se întâmple nimic dacă vii şi dumneata; în primul rând, ca să nu survină iarăşi neplăceri de felul aceleia de astă-seară, dar să lăsăm toate astea la o parte... Pe scurt: aş dori, pur şi simplu, să te văd... ca să-ţi spun... două vorbe... Numai că... dar nu mă vei condamna auzindu-mă vorbind astfel? Te rog să nu-ţi închipui cumva că dau întâlniri cu atâta uşurinţă... Nici acum n-aş fi admis-o, dacă... dar asta rămâne un secret al meu! Cu o singură condiţie, însă...
— Primesc! Spune, spune, te rog, pentru dumneata sunt gata să fac orice... Spune totul, am exclamat în culmea fericirii, poţi conta pe mine: voi fi ascultător, respectuos... mă cunoşti doar...
— Tocmai de aceea, pentru că te cunosc, te şi invit mâine, zise fata râzând. Te cunosc perfect. Dar, nu uita: vii numai cu o condiţie (şi să fim înţeleşi — vei respecta întocmai rugămintea mea; după cum vezi, îţi vorbesc deschis) să nu te îndrăgosteşti de mine... Pentru că aşa ceva nu se poate, crede-mă. Să fim prieteni — da, cu cea mai mare bucurie, uite mâna mea... Dar să nu te îndrăgosteşti, te rog! Asta nu se poate!
— Ţi-o jur! strigai eu, strângându-i cu ardoare mânuţa întinsă...
— Lasă jurămintele, ştiu că eşti în stare să te aprinzi ca un explozibil. Nu-mi lua în nume de rău că îţi vorbesc astfel. Dacă ai şti... Nici eu n-am pe nimeni cu care să pot schimba câteva cuvinte sau de la care să cer un sfat. Desigur, nu pe stradă îţi cauţi sfătuitorii, dumneata însă eşti o excepţie. Te cunosc atât de bine, de parcă am fi prieteni de douăzeci de ani... Nu-i aşa că n-o să mă trădezi?...
— Niciodată! Ai să te convingi... Nu ştiu însă dacă nu mor până mâine... de emoţia aşteptării.
— Încearcă să dormi mai adânc. Noapte bună! Şi ţine minte că eu am şi dat dovadă de încredere în dumneata. Doar ai exclamat adineauri atât de frumos: „Să fi săvârşit oare, într-adevăr, un păcat atât de mare, numai pentru că un sentiment frăţesc de compătimire m-a îndemnat să vin lângă dumneata?" Ai spus-o cu atâta sinceritate, încât mi-ai sugerat ideea că aş putea să mă destăinui dumitale...
— Pentru Dumnezeu, dar cum? în ce fel?
— Aşadar, pe mâine! Să rămână deocamdată o taină. E şi în avantajul dumitale oarecum; măcar de departe se va asemăna cu un roman. Poate că îţi spun chiar mâine, deşi tot pe atât e posibil şi să nu-ţi spun... Va trebui să mai stăm de vorbă, să ne cunoaştem şi mai bine...
— O, în ce mă priveşte, o să-ţi povestesc chiar mâine totul despre mine! Dar ce minune se petrece cu mine, Dumnezeule? Visez? Pe ce lume mă aflu? Te rog, te implor, mai spune-mi o dată: e chiar adevărat că nu eşti nemulţumită, că, spre deosebire de cum ar fi făcut oricare alta, nu te-ai supărat pe mine şi că nu m-ai îndepărtat de la bun început? Numai două clipe, şi m-ai făcut fericit pentru totdeauna. Da! Fericit! Cine ştie, poate că m-ai împăcat cu mine însumi, că mi-ai spulberat îndoielile... Căci am uneori nişte momente... Ei, bine, în sfârşit, mâine îţi povestesc totul, vei cunoaşte totul, totul.
— Bine, ne-am înţeles; aşadar, începi dumneata...
— De abia aştept.
— La revedere!
— La revedere!
Ne despărţirăm. Transportat în lumea visurilor mele, am rătăcit prin oraş toată noaptea. Nu mă simţeam în stare să mă întorc în bârlogul meu. Şi am fost atât de fericit... până a doua zi!

A DOUA NOAPTE

— Ei, iată că ai ajuns teafăr! mă întâmpină ea surâzătoare, strângându-mi amândouă mâinile.
— Sunt aici de două ore. Nici nu-ţi închipui ce-a fost cu mine toată ziua!
— Ştiu, îmi închipui... dar să ne întoarcem la ale noastre. Vrei să-ţi spun de ce am venit? Doar nu pentru a flecari amândoi, ca ieri. De-acum încolo trebuie să fim mai înţelepţi. Aseară m-am gândit mult la toate acestea.
— Dar în ce fel, în ce fel crezi că am putea fi mai înţelepţi? În ce mă priveşte, sunt gata să fac tot ce-mi spui; crede-mă, însă, că în viaţa mea nu m-am simţit mai înţelept ca acum.
— Adevărat? Mai întâi, te rog să nu-mi strângi aşa de tare mâinile, în al doilea rând, îţi mărturisesc sincer că toată ziua m-am gândit numai la dumneata.
— Şi la ce concluzie ai ajuns?
— Am ajuns la concluzia că totul trebuie luat de la început, fiindcă, meditând bine după despărţirea noastră de aseară, mi-am dat seama că nu te cunosc încă, ba nu te cunosc chiar de loc şi că m-am purtat ieri ca un copil, ca o fetişcană fără minte, iar singura vinovată de tot ce a urmat este inima mea bună, cu alte cuvinte, mi-am făcut din asta şi un titlu de merit, cum se întâmplă mai întotdeauna când începem a ne judeca pe noi înşine. Şi, de aceea, ca să-mi îndrept oarecum greşeala, am hotărât să cunosc cât mai amănunţit totul despre dumneata. Şi cum n-am de la cine culege amănunte, nu-mi rămâne decât să te rog să-mi istoriseşti singur, dar fără să-ţi scape nimic, nimic. Ei, vorbeşte-mi, dar, ce fel de om eşti? începe mai repede, hai, spune-mi istoria vieţii dumitale.
— Istoria vieţii mele? strigai eu speriat. Istoria vieţii?... Dar cine ţi-a spus că viaţa mea ar avea o istorie... Eu n-am nici o istorie...
— Atunci, cum ai putut să trăieşti, dacă n-ai şi dumneata o istorie a dumitale? întrebă ea surâzând.
— Uite aşa, absolut fără nici un fel de istorie! Am trăit, adică, aşa, cum s-ar spune la noi, de unul singur, absolut singur — singur cuc — înţelegi cum vine asta, să trăieşti singur?
— Cum aşa, singur? Fără să vezi chip de om, absolut pe nimeni, niciodată?
— Ba da, de văzut, văd eu, cu toate acestea, sunt un însingurat.
— Cum? Dumneata nu stai de vorbă niciodată cu nimeni?
— Într-un anumit fel, cu nimeni, aş putea spune.
— Dar ce soi de făptură eşti? Lămureşte-mă, te rog! Dar ia stai, mi se pare că încep să înţeleg! Cred că ai, ca şi mine, o bunică. A mea este oarbă şi, de când mă ştiu, nu mă lasă să ies nicăieri, încât aproape că m-am dezobişnuit să vorbesc. Iar când cu vreo doi ani în urmă, am făcut o ştrengărie, văzând că nu mă poate ţine în frâu, m-a chemat lângă ea şi mi-a prins cu un bold rochia de-a ei, aşa că de atunci stăm astfel agăţate una de alta zile întregi; bunica, deşi oarbă, împleteşte la ciorap; iar eu, aşezată lângă dânsa, ori cos ceva, ori îi citesc vreo carte cu glas tare; ţi se va părea foarte ciudat, poate, dar uite! aşa îmi petrec viaţa de doi ani de zile, agăţată de poala bunicii...
— O, Dumnezeule, ce nenorocire! Dar eu, eu n-am o astfel de bunică.
— Păi, dacă nu ai o bunică, atunci cum poţi sta tot timpul acasă?...
— Va să zică, vrei cu tot dinadinsul să ştii ce fel de om sunt eu?
— Exact! Asta vreau să ştiu!
— În sensul cel mai strict al cuvântului?
— În sensul cel mai strict al cuvântului!
— Fie, dacă-i aşa! Poftim: eu sunt un tip.
— Tip, tip! ce fel de tip? strigă fata, izbucnind apoi într-un hohot de râs, de parcă un an întreg nu mai avusese prilejul să râdă. Ştii că ai haz, mă amuzi grozav! Ia să ne aşezăm pe banca asta. Pe aici nu prea umblă lumea şi n-arc cine să ne audă, aşa că nu mai sta pe gânduri şi începe odată a-mi spune povestea vieţii dumitale, pentru că n-ai să mă convingi niciodată că viaţa dumitale nu are o istorie; nu ştiu de ce vrei să mi-o tăinuieşti. În primul rând, ce-i aia tip?
— Tip? Tip înseamnă un ins original, un om cam... ridicol! i-am răspuns izbucnind într-o explozie de hohote, molipsit de râsul ei copilăresc. O fire de o anumită structură... Spune-mi, ştii ce este un visător?
— Un visător? Ei asta-i acum, cum să nu ştiu, când eu însămi sunt o visătoare. Uneori, stând lângă bunica, câte şi mai câte nu-ţi vin în minte, te şi miri de unde! Şi, pe nesimţite, te laşi furată de gânduri, începi să visezi şi pluteşti aşa, pe aripile închipuirii, ca să ajungi uneori să te măriţi cu un prinţ chinez... Câteodată e şi bine să visezi! Deşi... poate că greşesc, cine ştie! Mai ales când ai şi fără asta la ce să te gândeşti, adăugă fata, de astă dată cu un aer destul de grav.
— Admirabil! De vreme ce erai pe punctul de a te mărita cu un prinţ chinez, sunt sigur că mă vei înţelege perfect. Aşadar, încep... Dar ascultă: nici nu-ţi cunosc încă numele, cum te cheamă?
— În sfârşit! Bine că ţi-ai adus aminte!
— Dumnezeule! nici prin gând nu mi-a trecut, mă simţeam bine şi aşa...
— Mă cheamă... Nastenka.
— Nastenka! Numai atât? 
— Atât! Ţi se pare puţin, om nesăţios ce eşti!
— Să mi se pară puţin? Dimpotrivă, mult, mult, foarte mult, Nastenka, suflet fermecător de bun ce eşti, dacă de la început eşti pentru mine doar Nastenka!
— Cred şi eu! Aşadar...
— Ascultă dar, Nastenka, ce poveste nostimă vreau să-ţi spun.
M-am aşezat lângă ea, am arborat un aer grav, de pedant, şi am început ca din carte:
— Există, Nastenka — poate n-ai ştiut până acum — există în Petersburg nişte fundături destul de stranii. Pe-acolo parcă nu-şi strecoară suliţele de aur acelaşi soare care se revarsă luminos peste toţi oamenii oraşului, ci-şi împrăştie privirea un altfel de soare, un soare poruncit parcă anume pentru ungherele de care-ţi vorbesc, şi învăluie totul într-o altfel de lumină, aparte. Prin ungherele astea, Nastenka dragă, musteşte parcă o altă viaţă, cu totul diferită de cea care clocoteşte în jurul nostru, o viaţă cum ar putea fi numai undeva într-o ţară neştiută, de peste mări şi ţări, şi nu la noi, nu în vremea noastră atât de cumpănită, mult prea serioasă şi cumpănită. Ei bine, viaţa aceasta e un amestec de ceva pur fantastic, ceva înflăcărat şi ideal, dar totodată (vai, Nastenka!) de ceva foarte-foarte prozaic, plat şi banal, ca să nu spun de-a dreptul trivial.
— Uf, Doamne! ce mai introducere! Îmi închipui ce-mi va fi dat să aud de aci încolo!
— Ai să auzi, dragă Nastenka, (cred că nu voi obosi niciodată să-ţi spun Nastenka!) ai să afli că în acele unghere îşi duc existenţa nişte oameni ciudaţi — visătorii. Visătorul — dacă e să găsim o definiţie mai cuprinzătoare — nu este propriu-zis om, ci, cum să spun, un fel de fiinţă hibridă. În general, el se aciuiază undeva, într-un ungher izolat, de parcă s-ar ascunde acolo şi de lumina zilei, iar o dată instalat astfel, e tot aşa de nedezlipit de bârlogul său ca şi un melc, sau semănând cel puţin în această privinţă cu acel interesant soi de vietate care este şi făptură, şi casă la un loc, şi care se numeşte broască ţestoasă. De ce crezi că se complace atât de mult între cei patru pereţi, zugrăviţi negreşit în verde, înnegriţi de funingine, de fumul de ţigară şi din care răzbate o dezolantă tristeţe? De ce oare acest individ ridicol, atunci când vine să-l viziteze careva dintre rarii lui cunoscuţi (şi să luăm aminte că, până la urmă, toţi cunoscuţii îl părăsesc), de ce huhurezul acesta îşi întâmpină musafirul cu atâta jenă, schimbând feţe-feţe, de ce se zăpăceşte de parcă cu câteva clipe înainte între cei patru pereţi ai lui ar fi făptuit vreo crimă, parcă ar fi fabricat bani falşi, ori ar fi comis niscai versuleţe, ca să le trimită la o revistă cu o scrisoare anonimă alături, o scrisoare în care să arate că — adevăratul autor fiind mort — el, ca prieten, a socotit de-a sa datorie sacră să încredinţeze tiparului stihurile celui dispărut? De ce, spune-mi, dragă Nastenka, între cei doi oameni, gazda şi vizitatorul, nu se poate înfiripa nici o conversaţie? De ce nici râsul, şi nici o vorbă de duh nu-şi ia zborul de pe buzele prietenului picat pe neaşteptate şl nedumerit, căruia, în alte ocazii, nu-i displac nici râsul, nici vorbele cu haz ori discuţiile despre sexul frumos şi despre felurite alte subiecte plăcute? De ce, oare, în fine, chiar şi acest musafir, probabil o cunoştinţă recentă, care vine pentru prima oară în vizită — fiindcă a doua oară cu siguranţă n-o să mai calce pe-acolo — de ce el însuşi se fâstâceşte în aşa hal, îşi pierde şirul vorbelor şi câteodată înmărmureşte — cu toate că altminteri este foarte spiritual (presupunând că nu este lipsit de asemenea însuşiri), de ce i se întâmplă toate acestea numai privind la figura întoarsă pe dos a gazdei, care la rândul său, a reuşit să se piardă cu totul, să se încurce cu desăvârşire, după atâtea sforţări uriaşe şi zadarnice de a sparge gheaţa şi a încropi o conversaţie cât de cât mai atractivă, ori de a arăta, la rândul său, că nu e străin de bunele maniere ale lumii mondene, pălăvrăgind, bunăoară, despre farmecele sexului frumos, pentru ca măcar printr-un astfel de şiretlic să-i fie pe plac bietului om, nimerit din greşeală în vizită acolo unde nu îi era locul? De ce, la un moment dat, oaspetele pune brusc mâna pe pălărie şi se retrage în mare grabă, prefăcându-se că şi-a amintit chiar atunci de o chestiune foarte urgentă — cu totul imaginară, inventată pe loc ca pretext — îşi sloboade, cu chiu, cu vai mâna din stăruitoarea strânsoare a mâinilor gazdei, care, în felul acesta, caută să-şi arate regretul, încearcă să remedieze iremediabilul, să recâştige ce a pierdut? De ce prietenul plecat atât de grăbit şi atât de preocupat, depărtându-se de uşa închisă în urma lui, izbucneşte deodată în hohote de râs, jurându-şi în gând să nu mai calce niciodată pragul acestui om ciudat, deşi bietul om ciudat nu-i în fond decât un tânăr foarte cumsecade; şi, totodată, nu-şi poate refuza nicicum imaginaţiei un capriciu nevinovat: de a compara, măcar pe departe, mutra recentului său interlocutor cu înfăţişarea unui pisoi nepricopsit, care după ce-a fost capturat mişeleşte de câţiva copii ştrengari, smucit din mână în mână, izbit şi tăvălit, se refugiază, speriat şi zăpăcit de zarva din jurul său, sub un scaun, unde mult timp după aceea, cu toată liniştea din casă, simte nevoia să se zbârlească, să mârâie şi să pufnească, spălându-şi cu amândouă lăbuţele botişorul lovit, iar apoi să arunce priviri duşmănoase naturii, vieţii şi chiar bucăţii gustoase rămase de la prânzul stăpânilor, pe care o menajeră miloasă o păstrează pentru el?
— Ascultă-mă, întrerupse Nastenka, care mă ascultase până atunci cu ochii uimiţi şi guriţa deschisă, te rog să mă crezi că nu pricep de loc de ce s-au întâmplat toate câte mi le-ai înşirat, şi nici nu ştiu de ce-mi propui avalanşa aceasta de întrebări pe cât de stranii, pe atât de hazlii; sunt însă convinsă că toate astea te privesc direct şi ţi s-au întâmplat chiar dumitale.
— Exact, am răspuns eu cu aerul cel mai serios din lume.
— Ei bine, dacă-i aşa, te ascult mai departe, îmi spuse Nastenka, fiindcă ţin foarte mult să ştiu cum se va sfârşi povestea.
— Vrei să ştii, Nastenka, ce făcea în ungherul său eroul nostru sau, mai bine zis, ce făceam eu, pentru că eroul întregii istorisiri sunt eu, propria şi modesta mea persoană; vrei să ştii, bineînţeles, din ce pricină m-a răscolit, de ce nu mi-am mai revenit o zi întreagă în fire, după neaşteptata vizită a acelui prieten? Te interesează apoi motivul pentru care am fost atât de surprins, de m-am făcut roşu ca racul, când mi s-a deschis uşa camerei? Doreşti să afli, desigur, de ce anume n-am ştiut să primesc aşa cum se cuvine un musafir şi, sub povara obligaţiilor mele de ospitalitate, să mă prăbuşesc neputincios, acoperit de ruşine?
— Ei da, da; fireşte că da! răspunse Nastenka. Am însă o rugăminte: ştii să povesteşti admirabil, dar nu s-ar putea totuşi să foloseşti un limbaj mai puţin frumos, ca să nu pară că vorbeşti aşa... ca din carte!
— Nastenka! am rostit eu cu vocea gravă şi severă, abia stăpânindu-mi râsul, dragă Nastenka, ştiu că povestesc frumos, dar altfel nu pot, iartă-mă. Acum, draga mea Nastenka, mă simt aidoma spiritului regelui Solomon, care a stat o mie de ani într-un ulcior, sub şapte peceţi, dar de pe care, în sfârşit, s-au ridicat, una câte una, cele şapte peceţi. Acum, scumpa mea Nastenka, când ne-am reîntâlnit după o despărţire atât de lungă — căci eu te cunosc de mult, fiindcă de mult căutam pe cineva şi cel mai bun semn că tocmai pe dumneata te căutam e că ne-a fost sortit să ne întâlnim... În mintea mea s-au deschis o mie de supape şi trebuie să mă revărs printr-un şuvoi de cuvinte, căci altfel mă înăbuş. Aşadar, te rog să nu mă întrerupi, Nastenka, ci să mă asculţi cu răbdare, cuminte, căci altfel nu mai spun nimic.
— Nu, nu, nu! asta în nici im caz! te rog să continui. Nu mai scot nici o vorbă.
— Aşadar, există o oră din zi, buna mea prietenă Nastenka, o oră care mă încântă cel mai mult. E ora la care, de obicei, se încheie aproape toate grijile mari, îndatoririle de serviciu şi toate obligaţiile zilei şi când toţi se grăbesc spre casele lor, pentru a lua prânzul şi a se odihni, iar în drum spre casă scornesc tot felul de îndeletniciri vesele pentru seara ori noaptea care urmează, adică pentru restul timpului disponibil. La ora aceea şi eroul nostru — pentru că, permite-mi, Nastenka, să povestesc la modul impersonal, întrucât m-aş simţi tare stânjenit s-o fac la persoana întâi — la ora aceea şi eroul nostru, ziceam, care, şi el, ca mulţi alţii, avea o ocupaţie, păşeşte în urma altora. Pe faţa lui palidă, puţin obosită, rătăcesc licăririle unei desfătări ciudate. Priveşte emoţionat vâlvoarea crepusculară care se stinge lent pe cerul rece al Petersburgului. Când spun priveşte, greşesc; cuvântul priveşte este prea puţin potrivit, mai curând aş zice contemplă, cu un aer puţin absent, cu expresia omului cam obosit sau ale cărui gânduri sunt atrase de altceva, mai interesant, care nu-i îngăduie decât în treacăt şi aproape involuntar să cuprindă în disponibilităţile lui de timp lumea înconjurătoare. Este mulţumit de a fi scăpat până a doua zi de plictiseala treburilor cotidiene şi se bucură ca un şcolar scutit de a mai întârzia la pupitru, spre a se reîntoarce la jocurile dragi şi ştrengăriile care îl aşteaptă. Dacă l-ai privi cu oarecare discreţie în acest moment, dragă Nastenka, ai observa numaidecât că firicelul său de bucurie strecurase prin nervii lui slabi şi prin liniştea bolnăvicioasei sale fantezii ceva plăcut şi înviorător. Iată-l preocupat de ceva... Crezi că se gândeşte la masa ce-l aşteaptă? Sau cum îşi va petrece seara? La cine se uită oare? Nu cumva la domnul acela cu ţinută impozantă care a salutat-o atât de ceremonios pe doamna din luxosul cupeu cu cai sprinteni, ce-a trecut adineauri pe lângă el? Nu, Nastenka, nu-i pasă lui acum de toate aceste nimicuri! Acum se simte bogat, pentru că îşi are viaţa lui cu totul aparte! E atât de bogat dintr-o dată, încât şi ultima rază a asfinţitului de soare nu în zadar i-a strălucit cu atâta sprintenă veselie pe faţă, stârnind în inima lui înfierbântată un roi întreg de impresii. Abia dacă mai ia în seamă drumul, de-a lungul căruia altădată cele mai mărunte lucruri puteau să-l uimească. Acum, „zeiţa fanteziei" (dacă l-ai citit pe Jukovski, dragă Nastenka) a ţesut, cu mâna-i capricioasă, urzeală de aur şi a prins a-i desfăşura prin faţa ochilor horbote măiestrite dintr-o altfel de viaţă, cu totul bizară, ba poate — cine ştie? — l-a săltat cu miraculoasele-i puteri de pe acest splendid trotuar de granit, pe care merge spre casă, într-al şaptelea cer de cleştar. Încearcă să-l opreşti, întrebându-l pe neaşteptate: unde se află, pe ce străzi a trecut? şi nu-şi va aminti nimic — nici pe unde a mers, nici unde se află acum, ci, roşindu-se de ciudă, va bâigui mai mult ca sigur ceva pentru salvarea aparenţelor. Vei pricepe, prin urmare, de ce a tresărit atât de tare, încât doar că n-a ţipat, privind cu sfială de jur împrejur, când o bătrânică foarte venerabilă l-a oprit politicoasă în mijlocul trotuarului, să-l întrebe de-o stradă pe care n-o mai nimerea. Încruntându-se supărat, el porneşte apoi mai departe, fără să observe zâmbetele câte unui trecător întâlnit, care se opreşte din drum uitându-se după el, ori pe fetiţa aceea care s-a ferit cu teamă dinaintea lui, făcându-i loc să treacă, ca imediat după aceea să izbucnească într-un râs zglobiu, uitându-se cu ochi mari de copil în ochii lui visători şi urmărindu-i gesticulaţia. Şi tot aceeaşi zeiţă a fanteziei, din zborul ei sprinţar, a adunat în acelaşi năvod vrăjit şi pe bătrânică, şi pe trecătorii curioşi, şi pe fetiţa numai bucle şi zâmbet, şi pe barcagiii care cinau în bărcile lor ce împânzesc Fontanka (să presupunem că tocmai pe acolo trece eroul nostru); i-a prins şăgalnic pe toţi şi totul în ghergheful ei, ca pe nişte muşte în păienjeniş — şi, cu întreg tezaurul acesta, visătorul nostru a pătruns în vizuina sa tihnită, s-a aşezat la masă, a prânzit şi nu s-a trezit din reverie decât după ce îngândurata şi veşnic posaca Matriona, care îl servea, strânsese totul de pe masă şi-i întinsese pipa; abia atunci s-a trezit, dumerindu-se, mirat că luase masa, deşi habar n-avea când şi cum se întâmplase asta. De mult se strecurase în odaie întunericul; de mult sufletul lui vâslea pustiu şi trist; o împărăţie întreagă de închipuiri se năruia în jur, dispărea fără urmă, fără zgomot, ca un vis din care el însuşi nu-şi mai amintea nimic. Dar iată că o senzaţie vagă face să i se strângă şi să-i palpite uşor inima; ceva ispititor, ca o nouă dorinţă, îi răvăşeşte şi-i tulbură închipuirea, strângând acolo un roi întreg de fantome necunoscute încă. În odăiţa lui domneşte liniştea, singurătatea, şi o lene dezmierdătoare îi încântă imaginaţia; ea se aprinde uşor, dă puţin câte puţin în clocot, întocmai ca apa din ceainicul bătrânei Matriona, care deretică nepăsătoare alături, în bucătărie, pregătindu-şi, ca de obicei, cafeaua. Iată, paşii închipuirii taie încetul cu încetul drum prin neliniştile lui şi cartea luată din raft, la întâmplare şi fără scop, alunecă din mâinile visătorului nostru, mai înainte ca el să fi ajuns cu lectura măcar la a treia pagină. Şi iarăşi fantezia e avidă, căutătoare, şi iarăşi în gândurile lui apare o lume nouă, cu o altă viaţă, încărcată de farmec, îi împresoară inima cu planuri din ce în ce mai strălucitoare. Un nou vis — o nouă fericire! O nouă doză de rafinată şi voluptoasă otravă! Ce-i pasă lui de viaţa reală, de viaţa noastră! După înşelătoarea sa părere, noi — eu şi cu dumneata, Nastenka — trăim într-o molatecă lenevie, mult prea lent, cuprinşi parcă de inerţie! După credinţa sa, noi toţi suntem atât de nemulţumiţi de soarta noastră, încât ne este silă de viaţă! Şi, într-adevăr, priveşte, priveşte realitatea din jurul nostru: totul pare la prima vedere rece, mohorât şi atât de sumbru... „Sărmanii!" ne compătimeşte în gând visătorul meu. Şi nici nu e de mirare că-l încearcă asemenea gânduri. Pe câtă vreme, mută-ţi ochii către aceste fantome vrăjite, care se adună cu atâtea drăgălăşenii şi capricii, de pretutindeni, puzderie sub fruntea lui, ca într-un tablou răpitor, plin de însufleţire, unde pe primul plan, primul personaj, desigur, este chiar el însuşi, visătorul nostru, preţioasa-i persoană. Observă ce varietate de întâmplări, ce roi nesfârşit de visuri ameţitoare! Mă vei întreba, poate, la ce visează? Dar ce rost ar avea o asemenea întrebare? Visează la toate... la menirea poetului necunoscut, încununat mai târziu de lauri; la prietenia cu Hoffmann, la noaptea sfântului Bartolomeu; la Diana Vernon, la rolul eroic al lui Ivan Vasilievici cel Groaznic în cucerirea banatului tătărăsc al Kazanului; la Clara Mowbray; la Eufia Dens; la Soborul prelaţilor care l-au judecat pe Jan Hus; la răscoala morţilor din Rohert  (îţi aminteşti muzica, are un iz de cimitir!); la Minna şi Brenda; la lupta de la Berezina; la lectura acelui poem din casa contesei V D; la Danton; Cleopatra e i suoi amanti, la căsuţa din Kolomna; la un cămin al său, alături de o fiinţă dragă, care, într-o seară de iarnă, deschizând guriţa şi ochişorii, să-l asculte, aşa cum mă asculţi dumneata acum pe mine, o! îngeraşul meu... Nu, Nastenka, ce-i pasă lui? Cufundat într-o mreajă de leneşe voluptăţi, nu-i pasă de loc de acea viaţă după care noi tânjim atâta. O astfel de viaţă i se pare săracă, meschină, neprevăzând că-i poate veni şi lui odată sorocul, ceasul nefast când — pentru o singură zi din această viaţă, jalnică şi meschină — să-şi dăruiască toţi anii săi fantastici, ba chiar să-i dăruiască nu pentru vreo bucurie şi nici pentru fericire, ci dintr-o istovitoare sfârşeală, în ceasul acela de tristeţe, de regret şi de nemărginită amărăciune, când nu va mai sta să aleagă. Dar atâta timp cât n-a sosit încă momentul acela cumplit, el nu doreşte nimic, pentru că este mai presus de dorinţe, pentru că musteşte de toate primăverile, pentru că soarbe mereu din preaplinul propriei sale fiinţe, pentru că el însuşi este meşterul-faur al vieţii sale, pe care o creează singur, clipă cu clipă, şi mereu în alte forme, după vrerea inimii şi bunul său plac. Şi doar, atât de lesne, atât de firesc se înfiripă în el această lume de basm, o lume a fanteziei! Parcă nici n-ar fi vorba de nişte năluciri! Şi, zău, uneori este gata să creadă că viaţa aceasta de fantome nu-i o simplă surescitare a cine ştie cărui simţ înaripat, că nu-i doar un miraj, doar o biată amăgire a imaginaţiei exaltate, ci că toate există aievea, sunt reale, palpabile, vii! De ce atunci, spune-mi, Nastenka, de ce totuşi atunci, în asemenea clipe, i se taie respiraţia? De ce dintr-o dată, ca prin farmec, ca printr-un tainic joc al hazardului, pulsul începe să-i bată mai repede, din ochii visătorului ţâşnesc lacrimi, obrajii lui palizi, umeziţi de plâns se aprind, şi toată fiinţa i se umple de o năvalnică bucurie? De ce oare nopţi întregi de nesomn se scurg ca o clipă, scăldate într-o bucurie şi o fericire de nesecat, iar când zorile trandafirii îşi trimit primele raze, revărsându-se în odaia sumbră şi învăluind-o cu draperii fantastice de lumină îndoielnică, cum se întâmplă la noi la Petersburg, visătorul nostru vlăguit, stors de puteri, se aruncă în pat şi adoarme în voia spiritului său bolnav, zguduit de extaz, cu un fel de durere copleşitor de dulce în inimă. Da, Nastenka, te laşi amăgit şi tu, bănuind fără să vrei că sufletul îi e tulburat de o pasiune adevărată, reală, că în imaterialele, etericele lui visări există ceva viu, ceva palpabil! Şi de fapt, ce amăgire! Căci iată, de pildă, în inima lui s-a revărsat, ca un năvalnic torent al fericirii, dragostea, cu dulcile ei chinuri... E de ajuns să-l priveşti, ca să nu mai ai nici o îndoială. Vei crede, oare, dragă Nastenka, privindu-l, că el n-a cunoscut-o niciodată pe iubita visurilor sale fantastice? Socoti oare cu putinţă ca el să n-o fi văzut decât acolo, în ademenitoarele sale himere, ca o astfel de pasiune să fi avut întruchipare numai în vis? Oare nu este adevărat că ei au trecut braţ la braţ, de-a lungul atâtor ani ai primei lor tinereţi, prin străzi şi anotimpuri — singuri, în doi, nepăsători faţă de lumea întreagă şi împletindu-şi fiecare universul său propriu, propria sa viaţă cu viaţa celuilalt? Şi n-a fost oare ea aceea care, în ceasul târziu al despărţirii, stătea la pieptul lui, plângând cu hohote şi tânguindu-se fără să mai ştie nici de vijelia dezlănţuită sub catapeteasma mohorâtă a cerului, nici de vântul care smulgea, ducând cu el, lacrimile de pe genele ei negre? Să fi fost oare toate acelea numai vis? Şi parcul plin de melancolie, în paragină şi părăsire, cu aleile năpădite de muşchi, adâncit în singurătate, mohorât, pe unde atât de des se plimbaseră împreună, speraseră şi iubiseră atât de mult, „atât de mult şi atât de duios"!? Să fi fost oare numai vis şi acea stranie casă bătrânească, retrasă, în care a trăit ea singuratică, închisă în sine, atâta vreme, alături de un soţ bătrân şi ursuz, veşnic tăcut şi veninos, care pe ei, îndrăgostiţii — sfielnici ca nişte copii, ascunzându-şi cu teamă şi tristeţe iubirea unul faţă de celălalt — îi înspăimânta? Şi cât de neprihănită, cât de pură le era dragostea, cât se frământau, de câtă spaimă le erau bântuite inimile faţă de (se înţelege de la sine, Nastenka!), faţă de răutatea oamenilor. Şi, Dumnezeule, oare nu era ea fiinţa aceea pe care a întâlnit-o mai târziu, departe de ţărmurile patriei, sub cer străin, un cer meridional, fierbinte, în acel minunat oraş etern, sub policandrele strălucitoare ale unui bal, când sunetele muzicii se revărsau prin palatul (era, negreşit, un palazzo!) incendiat de lumină, în balconul umbrit de mirt şi trandafiri, unde dânsa — recunoscându-l — şi-a scos cu atâta grabă masca, şoptindu-i: „Sunt liberă" şi tremurând, sfâşiată de hohotele plânsului, i s-a aruncat în braţe, şi amândoi, cuprinşi de extaz, îmbrăţişându-se, au uitat într-o clipită şi amărăciunile, şi despărţirea, şi chinurile, şi mohorâtă căsuţă de odinioară, şi pe bătrânul ei soţ, şi parcul cel posomorât din îndepărtata lor patrie, şi banca de pe care — cu o ultimă sărutare pătimaşă — ea se smulsese altădată din braţele lui încremenite într-o desperată chemare?... O, cred, dragă Nastenka, că vei fi de acord şi dumneata că e atât de firesc să te tulburi, să-ţi pierzi cumpătul şi să te roşeşti până-n vârful urechilor, ca un şcolar care de abia şi-a ascuns în fundul buzunarului un măr furat din grădina vecinului, când se iveşte deodată un vlăjgan oarecare, unul voinic, înalt, glumeţ şi flecar — ca prietenul nepoftit de aseară — care cască larg uşa şi strigă aşa, ca din senin: „Frăţioare, am sosit în clipa asta din Pavlovsk!'' Doamne, Doamne! Bătrânul conte şi-a dat duhul şi-ncepe o fericire de nedescris, iar aici, poftim, dumnealui a sosit din Pavlovsk!
După ce am rostit patetica mea peroraţie, am tăcut la fel de patetic. Nu uit nici azi că în momentul acela doream nespus, biruindu-mă pe mine însumi, să izbucnesc într-un hohot de râs, răsunător, pentru că simţeam cum undeva, în tainiţele adânci ale sufletului, începea să mă ispitească acel diavol vrăjmaş, drăcuşorul neastâmpărat al închipuirii, simţeam cum mi se pune un nod în gât, îmi tremură bărbia, iar ochii mi se umezesc din ce în ce mai mult... Mă aşteptam că Nastenka, rotunjindu-şi ochişorii ei cuminţi, după ce m-a ascultat, va izbucni într-o cascadă veselă de râsete copilăreşti şi parcă-mi părea rău că am întins prea mult coarda, destăinuindu-i fără rost taina vieţii care de mult îmi rodea inima, răscolind-o năprasnic; de aceea şi vorbeam ca din carte, pentru că-mi pregătisem de mult propriul meu verdict, iar acum nu m-am putut reţine să nu-l rostesc tare în auzul ei, să mă destăinuiesc fără a spera cel puţin că voi fi înţeles; spre mirarea mea, însă, fata nu spunea nimic, iar după un răstimp mi-a strâns încetişor mâna şi, cu un fel de compătimire timidă, m-a întrebat:
— Să fie adevărat că toată viaţa ţi-ai trăit-o aşa cum mi-ai povestit?
— Toată viaţa, Nastenka, toată viaţa, şi mi se pare că aşa o voi sfârşi!
— Nu, asta nu se poate! se nelinişti ea. Aşa ceva nu se va întâmpla! Altminteri, ar însemna ca şi eu să-mi petrec restul vieţii prinsă de poala bunicii. O, dar ştii că nu e de loc bine să trăieşti aşa?
— Ştiu, Nastenka, ştiu! am exclamat, nemaiputându-mi reţine simţămintele. Ba ştiu mai mult decât atât — că mi-am pierdut zadarnic cei mai frumoşi ani ai mei! Acum ştiu asta şi sufăr şi mai dureros pentru că însuşi Dumnezeu mi te-a scos în cale, îngerul meu bun, ca să mi-o spui şi să mi-o dovedeşti. Acum, când stau lângă dumneata şi-ţi vorbesc, mă cuprinde şi groaza la gândul viitorului, pentru că în viitor mă aşteaptă din nou singurătatea, din nou aceeaşi viaţă mucegăită, inutilă. La ce-am să mai pot visa de azi înainte, după ce în realitate, lângă dumneata, am cunoscut clipe atât de fericite! Dumnezeu să te binecuvânteze, copilită scumpă, că nu m-ai alungat de la început şi că acum pot spune că am trăit măcar două seri din viaţa mea aşa cum mi le-am închipuit în vis!
— Ah, nu, nu! strigă Nastenka şi o podidiră lacrimile, nu se mai poate repeta ceea ce a fost până acum; nu ne vom despărţi chiar aşa! Ce vorbă-i asta: două seri!
— O, Nastenka, Nastenka! dacă ai şti pentru câtă vreme m-ai împăcat cu mine însumi! Îţi poţi imagina că de aci încolo nu mă voi mai gândi cu atâta silă la mine, ca-n alte daţi? Înţelegi că, de azi înainte, mi se pare posibil să nu mă mai tortureze ideea că am făcut din viaţa mea o crimă şi un păcat, căci ce altceva este o astfel de viaţă decât o crimă şi un păcat? Şi să nu crezi că am exagerat, pentru numele lui Dumnezeu, să nu-ţi treacă prin minte aşa ceva, Nastenka! Pentru că mă simt cuprins câteodată de o tristeţe, de o melancolie atât de sfâşietoare!... Pentru că, în acele momente, încep să cred că niciodată nu voi mai fi în stare să trăiesc o viaţă adevărată, că am pierdut de mult orice măsură, orice senzaţie a concretului, că nu mai am simţul realităţii; pentru că, în sfârşit, m-am blestemat de atâtea ori eu însumi, pentru că, după nopţile mele fantastice, îmi revin la momentele de luciditate, care sunt ucigătoare. Auzi cum în jurul tău hăuie şi se frământă în vârtejul vieţii mulţimea uriaşă de fiinţe vii; o auzi, o vezi; te uiţi cum trăiesc oamenii, cum trăiesc aievea; vezi că viaţa pentru ei nu este oprită, nu se va spulbera ca visul tău, ca o nălucă oarecare, că viaţa lor se reînnoieşte mereu, e mereu tânără şi nici o singură oră de-a ei nu se aseamănă cu alta; în timp ce atât de tristă, atât de monotonă, monotonă până la banalitate, este sperioasa fantezie, sclava umbrei, a ideii, sclava primului nor care va acoperi soarele şi va strânge dureros inima adevăratului petersburghez atât de îndrăgostit de soare — iar în durerile acelea, ce fantezie mai poţi căuta? O simţi cum oboseşte, cum într-o veşnică încordare această nesecată fantezie se mistuie; pentru că te maturizezi, îţi depăşeşti idealurile de până atunci, supravieţuindu-le; ele se prefac în pulbere şi ţăndări, iar dacă tu n-ai o altă viaţă, atunci trebuie s-o reclădeşti pe cea dintâi din aceleaşi hârburi. Dar, pe de altă parte, sufletul cere şi vrea mereu altceva! Şi în zadar mai scurmă visătorul, ca în cenuşă, în visurile lui vechi, căutând sub maldărele de scrum o cât de mică scânteioară, ca să aţâţe din nou focul la care să-şi încălzească inima răcită şi acolo, în adâncurile inimii, să învie iarăşi tot ce-i fusese atât de drag mai înainte, tot ce înduioşa sufletul, înfierbânta sângele, smulgea lacrimi din ochi şi amăgea, dar amăgea cu atâta plenitudine! Ştii dumneata, oare, Nastenka, până unde am ajuns? Ştii că mă aflu în situaţia de a sărbători aniversarea tuturor trăirilor mele imaginare, a ceea ce mi-a fost cândva atât de drag, dar n-a existat, de fapt, niciodată — pentru că aici e vorba de sărbătorirea aceloraşi reverii serbede şi sterile, urzite din umbre şi păreri — şi sunt nevoit s-o fac, pentru că nu mai am nici măcar asemenea visări deşarte, iar pe cele de altădată n-am eu ce să le birui, să le extirp — pentru că şi visurile pot fi biruite! înţelegi oare că îmi mai place şi acum să trec din când în când prin locurile pe unde cândva îmi închipuiam, în felul meu, că-s fericit; că simt o mare ispită să-mi urzesc viaţa de azi după amintirile trecutului, care niciodată nu se mai întoarce şi că deseori, fără nici un rost, abătut şi trist, hoinăresc pe străzile şi prin fundăturile Petersburgului ca o umbră, fără nici un ţel. Şi-n definitiv, ce amintiri! Iată, de pildă, mă pomenesc amintindu-mi, că acum un an, cam tot pe timpul ăsta, tot la ora asta şi tot pe acest trotuar, mă plimbam în sus şi în jos, la fel de singuratic şi de abătut ca acum! Şi-ţi răsare în gând că şi pe atunci visarea aducea cu ea tristeţe, că deşi nici mai înainte sufletului nu-i era din cale-afară de bine, simţi totuşi că trăiai parcă mai uşor şi mai liniştit, că lipseau gândurile negre care au pus stăpânire pe tine acum, nu erau aceste mustrări de conştiinţă, atât de chinuitoare, de tenebroase, şi care te urmăresc zi şi noapte. Şi te întrebi: unde au dispărut visurile? Şi, clătinând din cap, îţi răspunzi altceva: vai, cum zboară anii! Şi iar te întrebi: dar cu anii tăi ce-ai făcut? Unde ţi-ai înmormântat vârsta cea mai frumoasă? Ai trăit, nu ai trăit? Ia seama, îţi şopteşti singur, observă cum peste lume se lasă frigul. Vor mai trece încă ani şi ani, şi după ei va veni singurătatea cu chipul ursuz şi schimonosit, apoi
— În cârji — se va ivi tremurătoarea bătrâneţe şi după acestea — amărăciunea, tristeţea. Va păli puţin câte puţin lumea încântătoarelor tale fantasme, se vor ofili visurile tale şi se vor scutură ca frunzele galbene de pe copaci... O, Nastenka! O... cât de copleşitoare e durerea de-a rămâne singur, singur-cuc, fără să ai ce regreta măcar... pentru că tot ce-ai pierdut n-a însemnat nimic, nimic decât un zero stupid şi gol, decât un vis!
— Destul, nu-mi mai răscoli sufletul! mă rugă fata, ştergându-şi o lacrimă prelinsă printre pleoape. De aci înainte vom fi mereu împreună! Orice s-ar întâmpla cu mine de azi încolo, nu ne vom despărţi niciodată. Ascultă şi ia aminte. Sunt o fată simplă, am învăţat puţin, cu toate că bunica îmi luase profesor; dar deşi sunt simplă, crede-mă, te înţeleg, înţeleg tot ce mi-ai povestit, pentru că şi eu — când bunică-mi i-a căşunat să mă agaţe cu un bold de poala ei — am trăit cam la fel. Desigur, n-aş fi fost în stare s-o spun în vorbe la fel de alese ca dumneata, că doar n-am cine ştie ce carte, adăugă ea timid, cuprinsă încă de un anume respect faţă de patetica mea spovedanie, făcută în cuvinte meşteşugit însăilate, dar sunt foarte bucuroasă că mi-a fost dat să-mi deschizi sufletul fără ascunzişuri. Acuma te cunosc, te cunosc deplin. Şi, ştii ce? Vreau să-ţi istorisesc şi eu povestea mea, fără să-ţi ascund nimic, fără nici o scăpare, şi după aceea îţi voi cere un sfat. Eşti tare ager la minte; nu-i aşa că-mi vei da un sfat? Promite-mi!
— Ah, Nastenka, i-am răspuns, deşi n-am fost niciodată sfătuitorul cuiva, şi cu atât mai puţin — un povăţuitor iscusit, îmi dau seama că, dacă de azi înainte vom rămâne prieteni pentru totdeauna — ceea ce va fi, într-adevăr, ceva foarte înţelept — pe viitor, desigur, ne vom putea da unul altuia nenumărate sfaturi înţelepte. Aşadar, încântătoarea mea Nastenka, spune-mi, de ce fel de povaţă ai nevoie? Dar deschis, direct, că sunt acum atât de vesel, atât de fericit, de curajos şi de ager la minte, încât nu cred să-mi lipsească cuvintele.
— Nu, nu! m-a întrerupt Nastenka râzând. Sfatul de care am nevoie trebuie să fie nu numai un sfat ager, ci şi cald, frăţesc, aşa cum mi l-ai fi dat dacă m-ai fi iubit de o viaţă întreagă.
— De acord, Nastenka, de acord! am exclamat în culmea entuziasmului. Nici dacă te-aş fi iubit de douăzeci de ani, sentimentul meu n-ar fi fost mai puternic decât cel de-acum!
— Dă-mi mâna dumitale, mi-a cerut Nastenka.
— Iat-o! i-am răspuns, întinzându-i-o.
— Aşadar, să începem povestea mea.
— Jumătate din viaţă mi-o şi cunoşti; adică, ştii că am o bunică bătrână.
— Dacă şi cealaltă jumătate este tot atât de scurtă..., am întrerupt-o eu râzând.
— Taci şi ascultă. Să ne înţelegem însă chiar de la început asupra unui lucru: să nu mă întrerupi, căci altfel mă încurc. Aşadar, stai cuminte şi fii atent la ce-ţi spun.
Am o bunică bătrână. M-a crescut de când eram micuţă de tot, rămânând orfană: şi mama, şi tata s-au prăpădit de foarte tineri. Cred că bunică-mea fusese destul de bogată mai înainte, deoarece şi astăzi îşi mai aminteşte de zilele mai bune de odinioară. M-a învăţat mai întâi să conversez franţuzeşte, după care mi-a angajat un profesor. Pe la cincisprezece ani împliniţi (acum am şaptesprezece) am terminat-o cu învăţătura. Cam tot pe atunci, izbutisem să fac şi o poznă — ce anume însă nu-ţi voi spune; ajunge doar să ştii că greşeala mea n-a fost prea mare. Numai că bunica m-a şi chemat într-o dimineaţă la ea şi mi-a spus că, deoarece ea e oarbă şi nu mă poate supraveghea, a hotărât să-mi prindă rochia de-a ei cu un bold, căutând să-mi bage bine în cap că, dacă n-am să mă fac mai cuminte, vom sta aşa, agăţate una de alta, toată viaţa. Aşadar, la început n-am mai avut cum să mă desprind de ea; lucrează, citeşte, învaţă — lângă poala bunică-ti! O dată am încercat un şiretlic, convingând-o pe Fiokla să se aşeze în locul meu. Fiokla e femeia noastră de serviciu, cam fudulă de ureche. Ea mi-a luat locul; bunica adormise în fotoliu, iar eu m-am repezit până la o prietenă care stătea prin apropiere. Dar şi încercarea aceasta s-a sfârşit rău. Trezindu-se în lipsa mea şi socotind că stau liniştită lângă ea, bunică-mea a întrebat ceva. Fiokla şi-a dat seama că bunica întreabă ceva, dar de auzit, n-a auzit ce anume; s-a gândit ce s-a gândit ce are de făcut, apoi a desprins încetişor boldul şi a rupt-o la fugă...
Aici Nastenka s-a oprit, cuprinsă de un râs molipsitor, la care m-am alăturat îndată şi eu. Dar fata s-a oprit numaidecât.
— Ia, te rog, să nu faci haz de bunică-mea! dacă eu râd, apoi râd de ridicolul situaţiei... Cum să mă stăpânesc, dacă bunica-i aşa cum este? Dar să ştii că şi ţin la ea niţeluş. Ei, dar atunci am păţit-o... am fost reîntronată la locul meu, şi-acum pofteşte de mai fă o mişcare!
Aşa-a, am uitat să-ţi spun că bunica avea, mai bine zis are o casă proprie, adică o căsuţă numai cu trei ferestre, toată din lemn şi tot atât de bătrână ca şi ea; iar sus, deasupra noastră, avem un mezanin! Şi iată că se mută la mezanin un chiriaş nou...
— Va să zică aţi avut şi un chiriaş vechi? am remarcat eu în treacăt.
— Am avut, fireşte, mi-a răspuns Nastenka, însă unul care ştia să tacă, nu ca dumneata. De altfel, omul de abia mai vorbea. Era un bătrânel sfrijit, mut, chior, şchiop, aşa încât, până la urmă, n-a mai putut trăi pe lume şi a murit. Deci, după moartea lui, a trebuit să căutăm un nou chiriaş, că ne trebuiau bani: bruma de chirie ce o primeam dimpreună cu pensia bunicii alcătuiau aproape întregul nostru venit. Şi noul chiriaş s-a brodit parcă într-adins să fie un tânăr care nu era de prin părţile acestea, ci aflat la Petersburg doar în trecere. Deoarece omul nu se tocmise, bunica l-a primit, iar apoi m-a întrebat: „Nastenka, mamă, ia spune-mi: e tânăr, e bătrân?" N-am voit s-o mint şi i-am răspuns: „Bunicuţo, nu se poate spune nici că-i prea tânăr, nici că-i bătrân". „Ei, dar are o înfăţişare plăcută?" mă mai iscodi ea.
Iarăşi n-am vrut s-o mint: „Da, la înfăţişare e plăcut!" O aud însă pe bunică-mea: „Vai! ce năpastă, ce năpastă! Ţi-o spun asta, nepoţico, pentru ca să nu te uiţi prea mult după el. Ce timpuri, Doamne, ce timpuri! închipuieşte-ţi, un om atât de prăpădit, încât vine să închirieze o chiţimie ca asta şi când colo — poftim! — cu înfăţişare plăcută: eh, nu ca pe vremuri!"
Bunica era totdeauna cu gândul numai la cele de pe vremuri! Pe vremuri era şi ea mai tânără, pe vremuri soarele era mai cald, pe vremuri frişca nu se înăcrea atât de repede, pe vremuri toate, toate erau altfel! Cum stăm tăcută, numai ce-mi dă prin gând: ce i-o fi venit bunicii să mă întrebe despre chiriaş dacă e frumos şi dacă e tânăr ca să-mi bage în cap o anumită idee? Mi-a trecut, aşa, prin minte, o clipă; apoi gândul s-a risipit fără urmă, şi iarăşi am început să număr ochiurile şi să împletesc la ciorap.
Şi iată că într-o zi, de dimineaţă, a intrat la noi chiriaşul, să vadă ce-i cu făgăduiala de a i se tapeta camera. Din vorbă în vorbă — bunica doar e foarte vorbăreaţă — îmi spune: „Du-te la mine în dormitor şi adu-mi abacul, Nastenka, am de făcut nişte socoteli". Am sărit cât ai bate din palme şi, nu ştiu de ce, m-am roşit toată; uitând de tot că eram agăţată cu boldul de poala bunicii, în loc să mă fi desprins pe furiş, ca să nu observe chiriaşul, smucit aşa de tare, că am tras după mine fotoliul bunicii.
Iar după ce mi-am dat seama că omul înţelesese cum stau lucrurile, obrajii mi s-au aprins ca focul, am încremenit locului şi, fără să mă mai pot stăpâni, am izbucnit în plâns. De ciudă şi de ruşine, îmi pierise orice gust de viaţă în acel moment. Bunica îmi strigă: „Ei hai, du-te! Ce mai aştepţi?" Dar eu plângeam şi mai tare. Văzând că mi-e ruşine de el, chiriaşul a salutat şi s-a retras numaidecât.
Din clipa aceea, orice zgomot ce venea din antreu mă înfiora. „Vine chiriaşul"', mă gândeam eu, şi, pentru orice eventualitate, desprindeam încetişor boldul; numai că nu era el, n-a mai venit. Au trecut astfel două săptămâni, până când, într-o zi, ne trimite vorbă prin Fiokla că are multe cărţi franţuzeşti, numai cărţi bune, care pot fi citite, şi dacă n-ar vrea cumva bunica să i le citesc eu pentru a mai alunga urâtul? Bunica s-a învoit recunoscătoare, numai că întreba mereu dacă sunt morale cărţile, că dacă-s imorale, spunea bunica, ţie, Nastenka, îţi e cu desăvârşire oprit a le citi, căci de acolo poţi deprinde cine ştie ce năzbâtii.
— Dar ce năzbâtii să deprind, bunicuţo? Ce poate să scrie acolo?
— A! mi-a spus, în unele se descrie cum anumiţi tineri ademenesc fete binecrescute, cum, făgăduindu-le că se vor căsători cu ele, le răpesc din casa părintească, apoi le părăsesc — bietele fete!... în voia soartei, iar ele se pierd în chipul cel mai jalnic. Eu, a adăugat bunica, am răsfoit multe asemenea volume, în care totul e descris atât de frumos, încât pierzi nopţi întregi citindu-le pe furiş... Aşa că tu, Nastenka, bagă de seamă, să nu pui mâna pe aşa ceva! Ce fel de cărţi sunt acelea pe care ţi le-a trimis?
— Numai romane de Walter Scott, bunicuţo.
— Romane de Walter Scott, fii atentă! să nu cumva să-mi umble cu şiretlicuri... Ia uită-te, să nu-ţi fi strecurat pe undeva vreun bileţel de dragoste!
— Nu, bunico, am domolit-o eu, nici pomeneală de vreun bileţel.
— Caută şi sub scoarţă; potlogarii ăştia le vâră uneori sub scoarţă!...
— Nu, bunico, nici sub scoarţă nu e nimic.
— E bine, dacă-i aşa!
Şi astfel, am început să-l citesc pe Walter Scott; în mai puţin de o lună de zile, citisem aproape jumătate din cărţi. Iar chiriaşul ne trimitea mereu alte şi alte volume; ni l-a trimis şi pe Puşkin; acum mă obişnuisem într-atât cu cititul, că nu mă mai puteam lipsi de el, şi am încetat de a mai visa până şi la măritişul cu prinţul meu chinez.
Aşa stăteau lucrurile, când o dată dau nas în nas cu chiriaşul nostru pe scară. Din întâmplare. Mă trimisese bunica după ceva. S-a oprit, eu m-am înroşit, s-a înroşit şi el; totuşi, a zâmbit, m-a salutat, a întrebat de sănătatea bunicii şi după aceea: „Ai citit cărţile pe care vi le-am trimis?" „Da." „Ce ţi-a plăcut mai mult?" Am răspuns: „Ivanhoe şi scrierile lui Puşkin m-au încântat mai mult decât toate". Şi cu aceasta s-a încheiat prima noastră conversaţie.
Dar după o săptămână m-am nimerit iarăşi în faţa lui pe scară. Nu mă mai trimisese bunica, ci eu însămi ieşisem să caut ceva. Era ora trei, oră pe la care chiriaşul se întorcea acasă. „Bună ziua!"' îmi spuse. I-am răspuns: „Bună ziua!"
— Spune-mi, mă întrebă, nu te plictiseşti să stai tot timpul lângă bunica dumitale?
De cum mi-a pus întrebarea aceea, nu ştiu nici azi de ce, m-am aprins la faţă, m-am fâstâcit şi o jenă teribilă m-a cuprins iarăşi, poate unde şi alţii începuseră să mă întrebe despre acest lucru. Aş fi vrut să nu-i răspund, să-l las şi să plec, dar n-am fost în stare s-o fac.
— Ascultă-mă, a continuat el, eşti o fată tare bună, iartă-mă că îţi vorbesc astfel, dar o fac, crede-mă, numai pentru că îţi doresc binele mai mult decât bunica dumitale, cu mai multă chibzuinţă. Nu ai nici o prietenă pe la care să te duci din când în când s-o mai vizitezi?
I-am răspuns că n-am nici o prietenă; am avut una, pe Maşenka, dar a plecat şi ea la Pskov.
— Ascultă, zice: n-ai vrea să mergi cu mine la teatru?
— La teatru? Dar ce-o să-i spun bunicuţei?
— Ei! fă-o aşa... pe ascuns...
— Pe ascuns? Nici vorbă! Nu vreau s-o mint. La revedere !
— La revedere! s-a mulţumit el să spună, fără a mai adăuga nimic.
Numai că după prânz s-a şi înfiinţat la noi, a luat loc pe un scaun, a vorbit cu bunica îndelung, a tot întrebat-o dacă obişnuieşte să facă vizite, dacă primeşte sau nu cunoscuţi — şi apoi deodată schimbă vorba:
— Pentru azi am luat o lojă la operă; se joacă Bărbierul din Sevilla; urma să merg cu câţiva prieteni de-ai mei, dar aceştia au renunţat şi am rămas cu biletele, singur pentru o lojă întreagă.
— Bărbierul din Sevilla! a tresărit bunica. O fi oare tot acel bărbier care se juca pe vremuri?
— Desigur, spuse chiriaşul, acelaşi bărbier. Şi mi-a aruncat o privire pe furiş. Am înţeles totul; m-am înroşit şi inima a început să-mi palpite de emoţia aşteptării răspunsului bunicii.
— Cunosc bine opera aceasta, spuse bunica. Cum să n-o cunosc! Chiar eu am interpretat pe vremuri rolul Rosinei într-un spectacol jucat în familie...
— Minunat! în cazul acesta n-aţi vrea să mergem diseară împreună? întrebă el. Ar fi păcat să rămână locurile goale...
— Păi, dacă-i aşa, o să mergem, încuviinţă bunica, de ce n-am merge? Mai ales că Nastenka mea n-a fost încă niciodată la teatru.
Dumnezeule, ce bucurie! Începurăm îndată pregătirile, ne-am îmbrăcat, ne-am mai aranjat... şi ne-am dus. Deşi oarbă, bunică-mea era dornică să asculte muzică, dar — peste toate astea — să ştii că "bătrânica are o inimă bună şi cred că a vrut mai mult să folosească prilejul pentru a mă distra pe mine, căci, desigur, numai noi amândouă nu ne-am fi dus cât e veacul la operă. Impresia pe care mi-a produs-o Bărbierul din Sevilla nu ţi-o mai spun; dar am observat că în toată seara aceea chiriaşul nostru m-a urmărit cu o privire atât de caldă, a vorbit atât de frumos, încât nu mi-a trebuit mult ca să înţeleg că dimineaţa a vrut doar să mă pună la încercare, propunându-mi să merg singură cu el la teatru. Dar, gândeşte-te, ce bucurie pe mine! M-am culcat beată de mândrie. Eram aşa de veselă! Inima-mi bătea cu un ciudat neastâmpăr, am avut şi puţină febră, iar toată noaptea n-am visat decât Bărbierul din Sevilla.
Îmi închipuiam că, după seara aceea, el se va abate pe la noi tot mai des; dar n-a fost de loc aşa. Aproape că nu l-am mai văzut. Iar dacă se întâmpla să treacă aşa, o dată pe lună, atunci tot cu vreo invitaţie la teatru. În felul acesta, am mai fost în vreo două rânduri cu toţii la spectacole. Şi totuşi un sentiment de nemulţumire se furişase în inima mea. Am înţeles că toate astea le făcea numai şi numai pentru că îi era milă de mine, ştiindu-mă ţinută prea sever de bunica, dar nimic, nimic mai mult. Şi lucrurile tot continuând aşa, s-a petrecut în mine o schimbare: nu-mi mai aflam locul, de citit, nu mai citeam, de lucrat — nu mai lucram, câteodată mă apuca râsul şi-i făceam bunicii în ciudă, alteori — ca din senin — mă podideau lacrimile. Slăbeam pe zi ce trecea şi nu rămăsese mult să mă îmbolnăvesc grav. Stagiunea de operă se încheiase şi chiriaşul a încetat să ne mai calce pragul. Când ne mai întâlneam însă tot pe aceeaşi scară, se înţelege, mă saluta tăcut şi atât de grav, de parcă nici n-ar fi dorit să stea de vorbă cu mine, iar după ce el cobora scara şi ajungea în pridvor, eu mai rămâneam la jumătatea treptelor, roşie ca o vişină, pentru că tot sângele îmi năvălea în obraz când mă întâlneam cu el.
Numaidecât vine şi sfârşitul. Exact cu un an în urmă, prin luna mai, chiriaşul de la mezanin a coborât la noi şi i-a spus bunicii că şi-a terminat treburile la Petersburg, aşa că pleacă iarăşi pentru un an la Moscova. La auzul vorbelor sale, prinse din zbor, am pălit şi am căzut pe un scaun, străfulgerată. Bunica n-a băgat de seamă nimic, iar el, după ce ne-a adus la cunoştinţă că pleacă de la noi, şi-a luat rămas bun şi-a ieşit.
Ce să fac? M-am frământat şi mi-am muncit creierul mult, şi, până la urmă, mi-am luat inima în dinţi. El urma să părăsească oraşul a doua zi, aşa că m-am hotărât ca seara, după ce bunica se va duce la culcare, să lămuresc totul. Zis şi făcut. Mi-am adunat într-o legăturică rochiile, rufăria de care aveam nevoie şi, cu bocceluţa în mâini, mai mult moartă decât vie, m-am urcat la mezanin. Cred că mi-a trebuit o oră ca să ajung până la camera lui. Iar când am deschis în sfârşit uşa, el scoase un strigăt şi rămase nemişcat, cu ochii la mine, crezând că sunt vreo arătare din alte lumi. Apoi s-a grăbit să-mi dea să beau apă, deoarece abia mă mai ţineam pe picioare. Inima îmi zvâcnea cu atâta putere, că simţeam dureri până-n creştetul capului, iar judecata mi se tulburase. Revenindu-mi după un timp, mi-am aşezat în primul rând bocceluţa pe patul lui, mi-am făcut loc alături de ea, şi, acoperindu-mi faţa cu mâinile, am izbucnit în plâns; lacrimile îmi curgeau şiroaie. Se pare că din prima clipă el a înţeles tot, fiindcă stătea palid în faţa mea şi mă privea cu o tristeţe care-mi sfâşia inima.
— Ascultă-mă, a început el, ascultă-mă, Nastenka, şi încearcă să înţelegi că e ceva care depăşeşte puterile mele; sunt un om sărac, deocamdată nu am nimic, nici măcar un post ca lumea; cum ne-am putea descurca amândoi, dacă te-aş lua acum în căsătorie?
Ceasuri întregi ne-au prins vorbind, şi, în culmea desperării, i-am spus până la urmă că nu mai pot trăi lângă bunica şi că am s-o părăsesc, fiindcă nu vreau să stau toată viaţa agăţată cu boldul de poala ei, aşa că, indiferent dacă vrea sau nu, am să-l însoţesc la Moscova, deoarece nu mai pot fără el. Şi ruşinea, şi dragostea, şi mândria — toate vorbeau dintr-o dată în mine şi aproape zgâlţâită de spasme, m-am prăbuşit pe pat. Mi-era aşa teama să nu mă alunge!
Omul a stat câtva timp fără a scoate un cuvânt, apoi s-a ridicat, s-a apropiat şi m-a luat de mână.
— Buna şi draga mea Nastenka! a început el printre lacrimi — plângea şi el, ca şi mine — ascultă-mă: Îţi jur că dacă voi fi vreodată în măsură să mă căsătoresc, atunci negreşit la dumneata îmi voi căuta fericirea; fii încredinţată că eşti singura făptură care m-ar face astăzi fericit. Uite, plec la Moscova şi voi sta acolo un an. Atât. Nici o zi mai mult. Sper să-mi pun la punct treburile. Dacă la reîntoarcerea mea vei mai ţine la mine, îţi jur că vom fi fericiţi. Acum, însă, acum e imposibil, nu pot şi n-am dreptul nici măcar să-ţi promit ceva. Iar dacă visul acesta, repet, nici peste un an nu se va înfăptui, el va deveni totuşi cândva cu siguranţă o realitate; se înţelege, numai dacă dumneata n-o să preferi între timp pe altcineva în locul meu, căci a te împiedica prin vreun legământ oarecare n-o pot face şi nici n-aş îndrăzni.
Iată ce mi-a spus el, şi a doua zi a plecat. Ne înţelesesem ca bunicii să nu-i pomenim nimic. Aşa voia el. Şi cu asta aproape că s-a terminat întreaga poveste a vieţii mele. S-a scurs un an. Chiriaşul s-a întors, sunt trei zile de când se află în oraş, şi... şi...
— Şi ce se întâmplă? am întrebat, nerăbdător să aud sfârşitul.
— Şi până acum n-a venit să dea ochii cu mine! mi-a răspuns Nastenka, adunându-şi parcă puterile. Nici un semn de viaţă...
S-a oprit, a tăcut puţin, şi-a plecat căpşorul şi, deodată, acoperindu-şi faţa cu mâinile, a izbucnit în plâns; mi se sfâşia inima de atâta potop de lacrimi.
Nu mă aşteptasem, fără îndoială, nici pe departe la un asemenea deznodământ.
— Nastenka! am strigat eu sfios, dar cu multă compasiune. Nastenka, pentru numele lui Dumnezeu, nu mai plânge! De unde poţi să ştii? Poate că nici nu-i aici încă...
— Ba da, ba da, e aici! Ştiu foarte bine, e aici. Ne-am înţeles încă de atunci, din seara aceea, în ajunul plecării lui: după ce ne spuseserăm atâtea şi atâtea, adică tot ce ţi-am povestit, şi după ce ne înţeleseserăm cum o să fie, am ieşit amândoi să ne plimbăm aici, pe acest chei. Era poate ora zece; şi am stat pe această bancă, eu nu mai plângeam, îmi făcea atâta plăcere să ascult ceea ce spunea el... M-a încredinţat că, de cum va sosi la Petersburg, va veni pe la noi, şi dacă nu voi fi renunţat până atunci la dânsul, îi vom spune totul bunicii. Acum e la Petersburg, ştiu bine asta, şi încă n-a venit să mă vadă, încă nu!
Şi se porni din nou pe plâns...
— Dumnezeule! Şi să nu te pot ajuta cu nimic într-o astfel de nenorocire? am izbucnit eu, ridicându-mă brusc de pe bancă, într-un gest de supremă deznădejde. Nastenka, nu s-ar putea să caut măcar eu să-l întâlnesc?
— Crezi că e posibil? ridică ca capul cu speranţa renăscută în ochi.
— Nu, sigur că nu! retractai eu, dându-mi seama de situaţie. Dar putem face altceva: scrie-i o scrisoare.
— Nu, nici asta nu se poate! mi-a răspuns hotărâtă. dar cu privirea lăsată în jos, evitând să se uite la mine.
— Cum, nu se poate? De ce nu se poate? am insistat eu. Ştii însă, Nastenka, ştii cum trebuie să fie scrisoarea, fiindcă există scrisori şi scrisori... Ah! am găsit, am găsit!... Ai încredere în mine, Nastenka, atâta îţi cer: să te bizui pe mine. N-am să-ţi dau un sfat rău. Totul se poate aranja. Că doar dumneata ai făcut atunci primul pas, de ce acum...
— Nu, nu, nu se poate! Ar reieşi, totuşi că... mă ţin scai de el...
— Ah, buna mea Nastenka! am întrerupt-o eu, fără a-mi ascunde zâmbetul, nici vorbă de aşa ceva! De vreme ce ţi-a făgăduit, înseamnă că ai tot dreptul la o explicaţie. De altfel, se vede că e un om delicat şi a făcut foarte bine ceea ce a făcut! m-am înfierbântat eu, sedus de logica propriilor mele deducţii şi argumente. Pentru că, în definitiv, nu trebuie să uităm felul cum a procedat el! În ce-l priveşte, a făcut un legământ: că dacă va fi să se căsătorească, apoi nu se va căsători decât cu dumneata, lăsându-ţi în schimb (în ceea ce te priveşte) deplina libertate de alegere sau de renunţare la el... De aceea, poţi face fără nici o ezitare acest prim pas, eşti în dreptul dumitale, ai faţă de dânsul privilegiul iniţiativei, să zicem, dacă ai vrea, de pildă, să-l dezlegi de cuvântul dat...
— Dar dacă ar fi să-i scrii dumneata, cum i-ai scrie?
— Ce anume?
— Ei, scrisoarea aceea...
— I-aş fi scris aşa: „Stimate domn..."
— Trebuie neapărat început aşa, cu: stimate domn?
— Neapărat! Deşi, în cazul acesta, eu cred că s-ar putea...
— Şi... şi... mai departe!
— Mai departe?
— „Stimate domn!
Iertaţi-mă că"... Adică nu, nu e nevoie de nici un fel de scuze! Faptul în sine justifică totul, trebuie să te adresezi pur şi simplu aşa:
„Îţi scriu. Iartă-mi nerăbdarea; dar un an întreg m-a încântat speranţa; sunt oare vinovată că nu pot suporta acum nici măcar o zi de îndoială? De când te-ai întors, poate că intenţiile dumitale sunt altele. În cazul acesta, scrisoarea mea te va scuti de presupunerea că mă plâng sau că te-aş învinovăţi. Nu-ţi găsesc nici o vină că n-am nici o putere asupra inimii dumitale; poate că aşa mi-a fost destinul!
Ai un suflet nobil. Şi cred că nu vei zâmbi şi nu te vei înciuda primind nerăbdătoarele mele rânduri. Nu uita că le scrie o biată fată, care nu are pe nimeni să-i dea o povaţă ori s-o îndrume şi care niciodată n-a ştiut să-şi stăpânească inima.
Dar te rog să mă ierţi că am lăsat să mi se strecoare în suflet, chiar şi pentru o clipă, asemenea bănuială. Dumneata n-ai fi capabil s-o jigneşti, nici măcar cu gândul, pe cea care te-a iubit atât şi te mai iubeşte încă."
— Da, da, e minunat! întocmai cum mă gândisem şi eu! a strigat Nastenka, şi ochii ei au început să strălucească de bucurie. Ah! dumneata mi-ai limpezit îndoielile, parcă Dumnezeu însuşi te-a trimis! Iţi mulţumesc, îţi mulţumesc mult!
— De ce? pentru că m-a trimis Dumnezeu? am întrebat-o, privind cu nesaţ cum i se lumina chipul.
— Da, fie şi pentru asta.
— Ah, Nastenka! Vezi, câteodată le mulţumim unora dintre oameni pentru că-şi trăiesc zilele laolaltă cu noi. Eu binecuvântez întâmplarea că te-am întâlnit, pentru că astfel întreaga viaţă îmi voi aduce aminte de dumneata!
— Ei, gata, gata, destul! Vreau să-ţi mai destăinuiesc ceva: la despărţire, ne-am înţeles ca, de îndată ce se va întoarce, să-mi dea de ştire printr-o scrisoare trimisă pe adresa unor cunoscuţi ai mei, nişte oameni tare cumsecade, buni şi simpli, care habar n-au ce şi cum; iar dacă n-o să-mi poată scrie, fiindcă într-o scrisoare nu totdeauna poţi cuprinde totul, atunci să vină chiar în ziua sosirii la ora zece seara, aici, unde ne-am propus să ne întâlnim. Despre sosirea lui am aflat, dar iată că au trecut trei zile şi nici scrisoarea, nici el nu mai apar. Ca să plec dimineaţa de lângă bunica e cu neputinţă. De aceea, am să te rog pe dumneata să predai personal scrisoarea mea acelor oameni cumsecade de care ţi-am vorbit. Ei o vor transmite, iar eventualul răspuns mi-l vei aduce la ora zece seara.
— Dar scrisoarea, scrisoarea? Mai întâi trebuie ticluită scrisoarea. Altfel, totul urmează să se amâne abia pentru poimâine.
— Scrisoarea... a răspuns Nastenka, cam încurcată, sigur... dar... 
N-a terminat însă fraza. Mai întâi şi-a întors privirea în altă parte, s-a înroşit ca un trandafir şi deodată am simţit că-mi strecoară în mână un plic închis, vezi bine, cu scrisoarea pregătită încă de mult. O amintire foarte familiară şi nostimă, încântător de gingaşă şi graţioasă îmi flutură prin cap. Fără să vreau, m-am pomenit articulând:
— Ro-Ro-si-si-na.
— Rosina! am intonat după aceea împreună şi eram gata s-o cuprind în braţe de bucurie, iar ea se îmbujorase grozav şi i se amestecau zâmbetele cu lacrimile, care, adunate în stropi tremurători pe genele ei negre, păreau nişte mici perle.
— Ei, haide, ajunge! Destul! Te las cu bine acum, îmi spuse ea grăbită. Poftim scrisoarea, poftim şi adresa unde trebuie dusă. La revedere, pe mâine!
Mi-a strâns cu putere amândouă mâinile, a dat energic din cap în semn de salut şi a zbughit-o ca săgeata pe ulicioara ei. Am rămas locului, petrecând-o cu privirea.
„Pe mâine! Pe mâine!" îmi umbla prin minte, după ce făptura dragă s-a mistuit în întuneric.

A TREIA NOAPTE

Astăzi a fost o zi tristă, ploioasă, fără o rază de lumină, aşa cum are să fie şi bătrâneţea mea. Gânduri stranii mă asaltează, senzaţii atât de sumbre au poposit în mine, mintea mi-e năpădită de un noian de întrebări tulburi — şi nu ştiu cum, parcă puterile şi voinţa m-au părăsit, nimic nu mai mi-ajută să găsesc răspunsuri. Nu mie îmi este dat să le dezleg pe toate!
Astăzi nu ne vom vedea. Ieri, când ne luam rămas bun, norii începuseră să acopere cerul şi cobora ceaţa. Am presupus că ziua următoare are să fie o zi urâtă; ea nu mi-a răspuns — ar fi fost poate ca şi cum s-ar fi rostit împotriva ei însăşi; căci pentru Nastenka ziua de azi nu-i de loc mohorâtă, e numai lumină, fărâmă de nor nu umbreşte fericirea aşteptării sale. Abia într-un târziu a adăugat:
— Dacă o să plouă, nu ne vom vedea! N-am să pot veni.
Îmi închipuiam că nici nu va lua în seamă că plouă. Cu toate acestea, n-a venit.
Ieri a fost cea de-a treia întâlnire a noastră, a treia noapte albă... Cât de mult îl înfrumuseţează pe om bucuria şi fericirea! Cum clocoteşte întreaga-i fiinţă de iubire! Ai crede că de abia aşteaptă inima să-şi reverse preaplinul într-altă inimă şi ai vrea să vezi în jurul tău numai voioşie, numai surâs. Cât de molipsitoare e această bucurie! Ieri era atâta drăgălăşenie în cuvintele ei, atâta bunătate revărsau privirile ei!... De câtă tandreţe mă înconjura, cum îmi dezmierda şi-mi încuraja inima cu gesturi duioase! O, câtă cochetărie naşte fericirea! Iar eu... eu am luat totul în serios; am crezut că Nastenka...
Dumnezeule, cum de mi-am putut închipui una ca asta? Cum am reuşit să fiu atât de orb, când totul aparţine altuia, când nimic nu era al meu? Când, în sfârşit, chiar şi tandreţea, chiar şi dezmierdarea ori iubirea ei... iubirea ei faţă de mine — repet — n-a fost altceva decât o tresărire de veselie la gândul că se va întâlni cu celălalt, decât dorinţa de a împărtăşi cuiva o părticică dintr-o fericire prea mare... Când s-a văzut că el nu venise, iar noi îl aşteptam în zadar, n-am văzut-o oare încruntându-se, descurajată, n-o cuprinsese oare teama? Toate mişcările, toate cuvintele îşi pierduseră naturaleţea, sprinteneala şi cântecul plecaseră din ele. Şi, ciudăţenie, îşi înteţi delicateţea gingaşă faţă de mine, vrând parcă instinctiv să reverse asupră-mi ceea ce îşi dorea sieşi, tot de ce ea însăşi avea nevoie, dar de oare nu era sigură c-o să-i facă parte întâmplarea, neprevăzutul. Şi atâta sfiiciune a cuprins-o pe Nastenka mea, păru atât de speriată, încât a desluşit, până la urmă, cât îmi vine mie de greu, cât o iubesc, şi i s-a făcut milă de sărmana mea dragoste. Adesea, când suntem nefericiţi, simţim cu mai intensă durere nenorocirea altora; în loc să se disperseze şi să se destrame, dimpotrivă, sentimentul creşte şi devine mai puternic, mai adânc, mai intens.
Îi ieşisem în întâmpinare cu inima plină de iubire, şi am aşteptat nerăbdător întâlnirea. N-am prevăzut ce simţăminte îmi vor năpădi vijelios sufletul, că totul va lua o altă întorsătură şi se va termina într-altfel. O vedeam strălucind de bucurie, era acolo, aştepta răspunsul. Răspunsul trebuia să fie el însuşi: chiriaşul! Urma să se arate, să vină în fugă la chemarea ei. Nastenka sosise cu o oră înaintea mea. Dintâi râdea fără noimă, necontenit, la fiecare cuvânt al meu. Vorbeam şi simţeam cum verva toată îmi păleşte şi am amuţit, jenat.
— Ştii de ce sunt atât de bucuroasă astăzi? de ce mă uit la dumneata cu atâta plăcere? de ce te iubesc atâta?
— De ce? Inima începuse să-mi palpite.
— Te iubesc mult pentru că nu te-ai îndrăgostit de mine. Căci, fără îndoială, un altul în locul dumitale ar fi început să miorlăie, să-mi facă ochi dulci, să ofteze, să sufere, într-un cuvânt — sa mă plictisească, făcându-mi curte, cu declaraţii şi suspine, pe câtă vreme dumneata eşti atât de drăguţ!
Şi, spunându-mi aceste cuvinte, mi-a strâns atât de tare mâna, că doar n-am ţipat. A pufnit-o râsul.
— Doamne! Ce prieten minunat eşti! începu iar peste o clipă, acum însă pe un ton grav. Numai Dumnezeu mi te-a scos în cale! Ce m-aş fi făcut dacă nu erai acum aici, lângă mine? Şi cu cât dezinteres m-ai ajutat! E ceva atât de frumos în dragostea pe care mi-o porţi! Când am să mă mărit, vom fi cei mai buni prieteni; ce prieteni? vom fi ca fraţii! Şi am să te iubesc aproape tot atât de mult ca şi pe el...
Am simţit în clipa aceea cum o tristeţe apăsătoare îmi învăluie sufletul, deşi de undeva, din adânc, dădu să răzbească şi să prindă glas ceva ce ar fi vrut să fie probabil râsul.
— Mă tem că faci o criză, i-am spus. Ţi-e frică de ceva... crezi, poate, că el nu vine?
— Doamne fereşte! s-a apărat ea. Dacă n-aş fi atât de fericită, poate că neîncrederea şi mustrările dumitale m-ar fi făcut să plâng. Deşi trebuie să-ţi mărturisesc că mi-ai sugerat o idee care îmi va da serios de gândit şi voi reflecta la asta ceva mai târziu. Deocamdată, vreau să-ţi spun deschis că n-ai greşit în temerile exprimate adineauri. Într-adevăr, parcă nu-mi mai aparţin. E în mine un fel de aşteptare şi percep totul, nu ştiu cum, superficial, din zbor. Dar să lăsăm la o parte sentimentele, să nu mai vorbim de ele...
În momentul acela s-au auzit nişte paşi şi un trecător s-a desprins din întuneric: venea spre noi. Tremuram amândoi, ea doar ca n-a strigat când l-a văzut. I-am lăsat mâna liberă şi poate că am schiţat un gest ca de retragere; ne înşelasem totuşi: nu era el.
— De ce te-ai speriat? Şi de ce ai dat drumul mâinii mele? îmi reproşa ea, întinzându-mi-o din nou. Ei şi? Îl vom întâmpina împreună. Vreau să vadă şi el cum ne iubim!
— Cum ne iubim! am bolborosit eu.
„O, Nastenka, Nastenka! gândii eu, câte ai rostit tu prin acest cuvânt! De la o astfel de dragoste, Nastenka, în anumite împrejurări, ţi se strânge inima de durere şi sufletul îţi atârnă mai greu decât plumbul. Mâna ta e rece, a mea dogoreşte ca focul. Cât de orbită eşti, Nastenka!... Şi ce nesuferit poate deveni un om fericit în unele momente! Dar nu puteam să mă supăr pe tine.
În cele din urmă nu m-am putut stăpâni:
— Dacă ai şti, dragă Nastenka, ce-a fost cu mine toată ziua!
— Ei, ce anume? Hai, povesteşte-mi repede! De ce-ai tăcut până acum?
— În primul rând, Nastenka, după ce am îndeplinit toate comisioanele pe care mi le-ai dat, după ce-am predat scrisoarea, după ce-am fost la bunii dumitale prieteni... m-am întors acasă şi m-am culcat.
— Numai atât? m-a întrerupt ea râzând.
— Da, aproape tot... i-am răspuns călcându-mi pe inimă, deoarece simţeam că ochii mi se împăienjenesc de lacrimi nedorite. M-am trezit însă cu o oră înainte de întâlnirea noastră, ca şi când n-aş fi dormit de loc. Nu ştiu ce-a fost cu mine. Veneam să-ţi povestesc totul, de parcă timpul se oprise cu desăvârşire pentru mine şi doar o singură senzaţie, doar un singur sentiment urma să rămână în mine din acel timp, pentru totdeauna, de parcă o singură clipă urma să dăinuie o veşnicie, de-ai fi zis că însuşi cursul vieţii se oprise pentru mine... M-am trezit cu senzaţia tulbure că o melodie dulce şi răscolitoare, auzită cine ştie unde şi când, demult uitată, îmi reînvie în memorie. Era ca şi cum melodia aceea ar fi vrut de când mă ştiu să evadeze din sufletul meu, şi numai acum...
— Of, Doamne, Dumnezeule! izbucni Nastenka. Cum vine asta? Nu pricep nici un cuvânt.
— O, Nastenka! Doream... să-ţi împărtăşesc cumva această impresie stranie..., începui cu glas jalnic în care mai licărea încă o speranţă, deşi foarte îndepărtată, e-adevărat.
— Te rog, nu trebuie, te rog mult! stărui ea, uite că într-o clipă ştrengărită a şi înţeles despre ce este vorba.
Deodată deveni neobişnuit de vorbăreaţă, veselă şi zglobie. Mă luă la braţ râzând; voia să mă amuz şi eu, iar fiecare cuvânt sfielnic rostit de mine trezea la ea o cascadă de hohote, prelungi, sonore. Când simţi că sunt gata să mă supăr, a început să cocheteze.
— Dacă vrei să ştii, începu ea, mi-e cam necaz pe dumneata că nu te-ai îndrăgostit de mine. Ce ţi-e şi cu firea pârdalnică a omului, zău! Totuşi, neînduplecatul meu domn, s-ar cuveni să-mi apreciezi sinceritatea! îţi spun tot, tot, orice prostie mi-ar trece prin cap.
— I-auzi! am tresărit eu când sunetul grav, ritmic al orologiului a răsunat dintr-un turn îndepărtat al oraşului. Se pare că e unsprezece.
Ea se opri brusc, încetă să mai râdă şi începu să numere bătăile.
— Da, unsprezece, murmură în sfârşit, dar cu glasul pierit, şovăielnic.
M-am căit îndată pentru intervenţia aceasta brutală: o speriasem punând-o să numere bătăile orologiului şi m-am blestemat în clipa aceea pentru pornirea mea de răutate. O tristeţe adâncă m-a învăluit şi aş fi dat orice ca să-mi ispăşesc păcatul. Am început s-o consolez, să scornesc tot felul de motive care să justifice lipsa lui, să înşir argumente şi presupuneri.
Era cum nu se poate mai uşor s-o minţi în clipele acelea; de altfel, oricine, în asemenea clipe, este dispus să asculte orice vorbe de mângâiere şi e bucuros la culme dacă poate să găsească fie şi o umbră de justificare.
— De altfel, mi se pare chiar ridicolă pretenţia noastră, mă tot înflăcăram eu admirând în acelaşi timp claritatea extraordinară şi înlănţuirea logică a argumentărilor mele. Nici n-avea când să vină; dumneata, Nastenka, ai un fel de-a fi care m-a derutat până şi pe mine, făcându-mă să pierd cu totul noţiunea timpului. Gândeşte-te numai: omul abia dacă a putut să primească scrisoarea până acum. Să presupunem totuşi că nu poate veni din cine ştie ce motiv; va răspunde tot prin scris, iar răspunsul lui va sosi abia mâine, cel mai devreme. Mâine, cu noaptea-n cap, mă duc să iau scrisoarea şi numaidecât după aceea îţi dau de ştire; dar poţi presupune, la urma urmei, alte o mie de eventualităţi: bunăoară, n-a fost acasă când a venit scrisoarea, şi poate că nici n-a citit-o până acum. Orice se poate întâmpla.
— Da, da! încuviinţă Nastenka, nu m-am gândit la toate acestea. Desigur, orice se poate întâmpla, urmă ea, dar în tonul ei resemnat distingeai ca o disonanţă supărătoare ecoul unui alt gând îndepărtat. Uite ce-am să te rog să faci, zise ea apoi: du-te mâine cât mai devreme acolo şi, dacă primeşti vreun răspuns, dă-mi de ştire. Ştii unde locuiesc, nu-i aşa? Şi-mi repetă adresa ei. O vedeam acum atât de duioasă şi atât de sfielnică faţă de mine... Ai fi zis că ascultă foarte atentă tot ce-i spui, însă era numai o aparenţă; fiindcă la o întrebare de-a mea, în legătură cu cele ce-i vorbisem, a ezitat, s-a fâstâcit şi a sfârşit prin a-şi întoarce căpşorul în altă parte. Am privit-o în ochi: da, plângea.
— Ei, cum se poate? Cum se poate una ca asta? Ce copil eşti! N-are nici o noimă. Gata! Te rog, linişteşte-te.
S-a căznit să-mi surâdă, se vedea că vrea să se liniştească, dar bărbia îi tremura şi pieptul îi trăda un zbucium ascuns. A urmat un moment de tăcere, după care mi-a spus:
— Mă gândesc la dumneata, cât eşti de bun... Aş fi de piatră dacă n-aş simţi-o... Ştii ce mi-a trecut prin gând? V-am asemuit pe amândoi. De ce nu este el — dumneata? De ce nu e la fel cu dumneata? El nu e atât de bun ca dumneata, şi totuşi îl iubesc mai mult.
N-am răspuns nimic. Era limpede că aşteptase să spun ceva.
—- Desigur, n-ar fi de mirare ca eu să nu-l înţeleg încă pe deplin. Poate că nici nu-l prea cunosc. Dar ştii, întotdeauna parcă m-am temut de el; era mereu atât de serios şi atât de mândru! îmi dau seama că nu era astfel decât în aparenţă şi că avea în suflet, poate, mai multă duioşie decât mine, dar... Nu pot să uit cum m-a privit atunci când, îţi aminteşti, am venit cu bocceluţa la dânsul în odaie; şi, cu toate acestea, îi port oarecum un respect prea deosebit; nu vrea să însemne asta că parcă n-am fi egali?
-— Nu, Nastenka, nu, asta înseamnă doar că-l iubeşti mai mult decât orice pe lume, mult mai mult chiar decât pe dumneata însăţi.
— Bine, să zicem că aşa este, admise Nastenka naivă, dar uite la ce m-am gândit acum, şi nu e vorba anume de el, ci vorbesc aşa, în general; toate acestea mă frământă de multă vreme. Spune-mi doar atât: de ce noi, noi toţi, nu ne purtăm unii cu alţii cum s-ar purta fraţii între ei? Oare de ce până şi omul cel mai bun are parcă întotdeauna ceva de ascuns faţă de celălalt şi tăinuieşte ceva, păstrând tăceri? De ce să nu spui dintr-o dată deschis, fără ocolişuri, tot ce ai pe suflet, dacă eşti sigur că vorbele tale nu sunt aruncate în vânt şi nu sunt spuse zadarnic? Dacă priveşti în jur, poftim! fiecare pare mai aspru decât îi este adevărata lui fire, ca şi când i-ar fi teamă să nu-şi jignească sentimentele dacă şi le-ar destăinui aşa cum sunt ele cu adevărat...
— Ah, Nastenka! ai pus degetul pe rană; ceea ce spui dumneata are o sumedenie de pricini, am întrerupt-o, înăbuşind eu însumi în clipa aceea, mai mult decât oricând, propriile-mi sentimente.
— O, nu, nu! mă opri ea, adânc tulburată. Uite, dumneata, de pildă, nu eşti la fel ca alţii! Drept să-ţi spun, nu ştiu cum aş putea să-ţi arăt tot ce simt, dar mi se pare... da, chiar şi acum, mi se pare că jertfeşti ceva pentru mine, a încheiat ea timid, privindu-mă pe furiş. Te rog să mă ierţi dacă îţi vorbesc astfel. Sunt doar o biată fată simplă; am văzut încă prea puţin pe lumea asta şi, drept să spun, câteodată nu pot rosti ceea ce gândesc. Nu găsesc cuvintele necesare. Îi tremura glasul, poate din pricina acelui tăinuit val de simţăminte care o încerca în momentul acela, deşi se silea să-şi acopere neliniştea cu un surâs palid. Am dorit numai să-ţi spun, continuă ea cu o vădită sforţare, că îţi sunt recunoscătoare, că toate acestea trăiesc şi în mine... O, pentru cât mi-ai fost de sprijin, să-ţi dea Dumnezeu fericire! Dar ceea ce mi-ai povestit atunci, despre acel aşa-zis visător, nu este câtuşi de puţin adevărat; adică vreau să spun că nu ţi se potriveşte de loc, că n-are nici o legătură chipul acela cu dumneata. Eu te văd altfel, te văd cu totul alt om, crede-mă, decât acela pe care mi l-ai descris. Şi dacă vreodată vei iubi pe cineva, să-ţi ajute Dumnezeu să fii fericit. Iar fiinţei aceleia nu-i urez nimic, pentru că sunt sigură că va fi fericită cu dumneata. O ştiu, sunt doar femeie, şi dacă îţi vorbesc astfel, trebuie să mă crezi...
Nastenka a tăcut strângându-mi mâna cu putere.
Şi nici eu n-am fost în stare să îngăim ceva, atât eram de tulburat.
A trecut aşa un răstimp. Pe urmă, înălţându-şi fruntea, a spus:
— Da, se vede că azi nu mai vine! E târziu!...
— Va veni mâine, am încredinţat-o cu glasul cel mai convingător şi ferm.
— Da, a adăugat ea înviorându-se, îmi dau seama acum că numai mâine va veni. Prin urmare, la revedere! Pe mâine! Dacă plouă, voi lipsi poate. Însă poimâine voi fi negreşit aici, orice s-ar întâmpla; să vii poimâine negreşit! Vreau să te văd! Am să-ţi istorisesc tot.
Când ne-am luat rămas bun, mi-a întins mâna, m-a privit cu seninătate şi mi-a şoptit:
— Doar de acum încolo, noi doi — nu-i aşa? rămânem pentru totdeauna împreună.
Ah, Nastenka, Nastenka! Dacă ai avea şi tu de unde şti cât de singur mă simt eu acum!
Când am auzit orologiul bătând de nouă ori, nu-mi mai găseam locul în odăiţa mea; am început să mă îmbrac şi am ieşit, cu toate că era o vreme posomorâtă. M-am pomenit acolo, pe banca noastră. Am pătruns apoi pe ulicioara lor, dar mi s-a făcut ruşine de mine, m-am întors şi nici măcar la ferestre nu m-am uitat, deşi eram doar la doi paşi de casa ei.
M-am înapoiat acasă atât de trist, cum n-am fost niciodată, niciodată! Ce vreme umedă şi apăsătoare! Dacă era timp frumos, m-aş fi plimbat pe-acolo toată noaptea...
Aşadar — pe mâine! pe mâine! Mâine ea îmi va istorisi totul...
Dar scrisoarea n-a venit nici azi. De altminteri, era şi firesc să fie aşa. Ei s-au şi întâlnit şi acum sunt împreună...

A PATRA NOAPTE

O! Doamne... cum au fost să se sfârşească toate acestea? cum au fost să se sfârşească!
Am venit la ora nouă! Ea era acolo. Am zărit-o încă de departe. Stătea ca şi atunci, întâia oară, rezemată de parapetul cheiului şi nici nu m-a auzit când m-am apropiat.
— Nastenka! am strigat când am fost la câţiva paşi, stăpânindu-mi cu greu tulburarea.
S-a întors repede spre mine:
— Hai! spuse ea. Hai, mai iute!
Mă uitam nedumerit.
— Unde e scrisoarea? Mi-ai adus scrisoarea? m-a întrebat ea, apăsând cuvintele şi rămânând cu mâna încleştată pe parapet.
— Nu, n-am nici o scrisoare, i-am răspuns în cele din urmă. Cum? El n-a fost încă pe la voi?
S-a făcut albă ca varul şi s-a uitat lung la mine. Îi spulberasem ultima speranţă.
— Să-l lăsăm în plata Domnului! reuşi ea să rostească în cele din urmă cu glasul sugrumat. Să-l lăsăm în plata Domnului, dacă a avut inima să mă lase...
Îşi pironise ochii în pământ, pe urmă voi să mă privească, dar nici măcar atât nu izbuti. Câteva clipe mai luptă să-şi biruie tulburarea, apoi deodată se răsuci, se sprijini de balustrada cheiului şi lacrimile îi ţâşniră şiroaie.
— Nu trebuie să plângi, linişteşte-te, am încercat s-o consolez, dar n-am mai avut putere să stărui; la urma urmei, ce i-aş fi putut spune?
— Nu mă consola! mă imploră ea plângând. Nu-mi vorbi, te rog, despre el; nu-mi mai spune că va veni, că nu m-a părăsit cu atâta cruzime omul acesta fără inimă. Şi pentru ce? Pentru ce a făcut-o? Ce a găsit de neiertat în scrisoarea mea, în acea nenorocită scrisoare?
Aici, hohote de plâns i-au curmat vorba; simţeam cum mi se sfâşie inima, privind-o.
—- O, câtă neomenie şi cruzime! Şi nici un rând măcar, nici un singur rând nu mi-a trimis! Să-mi fi răspuns cel puţin că nu-i pasă de mine, că se leapădă de dragostea mea, că nu are nevoie de ea; dar aşa... de trei zile, şi să nu vină din partea lui măcar un singur rând! Cât de uşor e pentru el să umilească, să azvârle în faţa unei sărmane fete fără apărare, a cărei vină e doar că l-a iubit, asemenea jignire... Cât am suferit în aceste trei zile! Doamne, Doamne! Când mi-aduc aminte cum am urcat la el prima oară singură şi nechemată, şi m-am umilit în faţa lui, şi-am plâns cerşindu-i puţină dragoste... Iar pe urmă, pe urmă!... Ascultă-mă, mi se adresă ea din nou şi ochişorii ei negri prinseră a străluci, e de neconceput! E cu neputinţă! Negreşit, lucrurile stau altfel. Sau dumneata, sau eu ne-am înşelat. Poate că nici n-a primit până acum scrisoarea? Poate că până la ora asta nu ştie nimic? Cum e posibil, judecă singur, şi spune-mi şi mie, pentru numele lui Dumnezeu! Lămureşte-mă, fiindcă nu pot înţelege, cum e posibil să te porţi aşa de barbar şi cu atâta brutalitate cum a făcut-o el cu mine! Să nu-mi scrie nici un cuvânt! Dar şi faţă de cel mai umil om de pe lume se impune totuşi o mai mare înţelegere. Dar dacă a ajuns ceva la urechile lui, i-o fi spus careva cine ştie ce baliverne, m-o fi bârfit? Ce-ai spune de una ca asta? mi se adresă ea aproape strigând.
— Eu zic, Nastenka, să mă duc chiar mâine la el, ca din partea dumitale.
— Aşa.
— Şi-i povestesc totul, şi aflu cum stau lucrurile.
— Şi? şi?...
— Îi vei trimite prin mine o scrisoare. Să nu te împotriveşti, Nastenka, să nu spui nu! Am să-l fac să se pătrundă de respect pentru gestul dumitale, o să afle totul exact şi dacă...
— Nu, prietene, nu stărui zadarnic! mă întrerupse ea hotărâtă. Nu mai are rost. Nici un cuvânt mai mult, nici un singur cuvânt, nici un rând de la mine. Ajunge! Nu-l cunosc, nu-l mai iubesc, trebuie să-l uit...
Dar nu-şi mai isprăvi gândul.
— Linişteşte-te, linişteşte-te! Stai aici, Nastenka, spuneam eu aşezând-o pe bancă.
— Dar n-am nimic, sunt foarte liniştită. Nu te frământa atâta pentru mine. Îmi trece. Nu sunt decât lacrimi, se vor usca... Crezi că îmi pun capăt zilelor, că mă înec?...
Inima-mi era plină de clocot. Am vrut să vorbesc, dar nu eram în stare să scot un cuvânt.
— Spune-mi, spune-mi (şi din nou îmi luă mâna în mâna ei), nu-i aşa că dumneata n-ai fi făcut la fel? N-ai fi părăsit-o pe cea care ar fi venit să-ţi mărturisească singură dragostea ei şi nu i-ai fi aruncat în faţă batjocura nesimţirii, pe seama unei inimi naive şi slabe? Ai fi ştiut s-o cruţi, ferind-o de suferinţa umilirii, nu-i aşa? Te-ai fi gândit, desigur, că e singură pe lume, că n-a ştiut cum să se ferească de acest sentiment al dragostei faţă de dumneata, şi, o dată căzută pradă lui, nu ştie cum să-şi apere dragostea, că, de fapt, nu are nici o vină, în sfârşit, că nu e vinovată... că n-a făcut nimic... O, Doamne, Dumnezeule!...
— Nastenka! am strigat, neizbutind să-mi înving tulburarea. Nastenka, nu mă chinui! îmi sfâşii inima, Nastenka, nu pot să mai tac, orice s-ar întâmpla! E timpul să las să se reverse tot ce mi s-a adunat aici, în piept...
Şi cu aceste vorbe am dat să mă ridic de pe bancă. Ea m-a reţinut, luându-mă de mână şi uitându-se mirată la mine.
— Ce-i cu dumneata? m-a întrebat într-un târziu.
— Ascultă-mă! i-am spus plin de hotărâre. Ascultă-mă, Nastenka! Ceea ce vei auzi acum nu-i decât o aberaţie, ceva irealizabil sau, dacă vrei, o plăsmuire de-a mea prostească. Ştiu bine că aşa ceva nu se poate împlini niciodată, dar tăcerea mă sugrumă, trebuie să-mi descarc sufletul. În numele suferinţelor dumitale de acum, te rog dinainte să mă ierţi!
— Dar ce este, ce? mă cercetă ea, încetând să mai suspine şi aţintindu-mă cu ochişorii miraţi, strălucind de o stranie curiozitate. Ce se întâmpla cu dumneata?
— Este irealizabil, dar te iubesc, Nastenka! Poftim: asta se întâmpla cu mine! Iar prin mărturisirea aceasta am spus totul! am încheiat cu un gest scurt, dar hotărât. Abia de aci înainte vei vedea dacă mai poţi vorbi cu mine aşa cum ai făcut-o adineauri şi dacă, în sfârşit, mai face să asculţi în continuare ceea ce aş mai avea de spus...
—Dar bine, bine, de ce atâta zbucium? Ştiam doar de mult că mă iubeşti, dar mi se părea că mă iubeşti doar aşa... pur şi simplu, într-un fel cu totul obişnuit... O, Doamne, Doamne!
— Da, Nastenka dragă, dintâi începuse oarecum simplu, dar pe urmă... pe urmă... uite, acum sunt la fel cum erai dumneata când, cu o bocceluţă în mână, ai urcat atunci în camera lui. Ba chiar mult mai rău, Nastenka, pentru că atunci el nu iubea pe nimeni, pe câtă vreme dumneata iubeşti pe altcineva.
— Pentru ce-mi spui asta? La urma urmei, nu te înţeleg de loc. Bine, dar ce rost au toate acestea, adică nu ce rost au, ci pentru ce dumneata... aşa... cum aşa, deodată... Dumnezeule! Spun prostii! Doar, dumneata...
Şi Nastenka s-a încurcat de-a binelea. Obrajii îi ardeau, privirea i-a alunecat în jos.
— Ce să fac, Nastenka, ce pot să fac? Sunt vinovat, am abuzat de... adică mint, nu-mi apasă cugetul nici o vinovăţie. O simt, aud ce-mi şopteşte inima şi inima îmi şopteşte că am dreptate, pentru că n-aş putea să te jignesc cu nimic, n-aş putea să-ţi fac nici un rău. Ţi-am fost prieten. Iţi sunt şi acum. N-am trădat prin nimic prietenia noastră. Numai că, iată, mă podidesc lacrimile, Nastenka. Lasă-mi-le, nu stânjenesc pe nimeni, lasă-le să curgă, Nastenka. Se vor usca...
— Dar stai odată, stai jos! încercă ea să mă convingă să mă aşez pe bancă. O, Doamne, Dumnezeule!
— Nu, Nastenka, nu mai stau; acum nu mai pot rămâne aici; şi nici dumneata nu trebuie să mă mai revezi. Câteva cuvinte numai şi după aceea plec. Atâta vreau să-ţi spun: n-ai fi aflat niciodată că te iubesc. Înmormântam cât mai adânc taina aceasta şi n-ar fi aflat-o nimeni, niciodată. Nu te-aş mai fi torturat acum cu egoismul meu. Nu! Dar acum n-am mai putut îndura, chiar dumneata ai adus vorba despre aceasta — eşti singura vinovată; vina o porţi dumneata, eu n-am ce să-mi reproşez. Şi n-ai dreptul să mă alungi de lângă dumneata...
— Dar, nici gând, nici gând să te alung, ce ţi-a venit? îngăimă Nastenka, încercând, sărmana, să-şi ascundă pe cât putea profunda ei tulburare.
— Nu mă alungi, nu? Şi eu care am vrut să mă îndepărtez singur, să fug... Şi am să plec, bineînţeles. Am să plec, dar nu mai înainte de a-ţi fi destăinuit totul; pentru că adineauri, când dumneata vorbeai, stăteam ca pe jăratec, iar când ai izbucnit în plâns, când te-am văzut căinându-te din pricină (o spun şi asta, Nastenka) că ai fost respinsă, că iubirea dumitale a fost nesocotită — o! atunci mi-am simţit inima plină de atâta dragoste pentru dumneata, Nastenka! Atâta dragoste! Şi m-a cuprins o adâncă amărăciune că nu-ţi pot fi de nici un sprijin cu dragostea mea! Biata mea inimă prea plină n-a mai rezistat, a rupt zăgazurile stăpânirii. de sine, ale cuminţeniei — şi am vorbit. Trebuia să vorbesc, Nastenka!...
— Da, da! vorbeşte-mi. Simt nevoia să te aud vorbind aşa! zise Nastenka, înfiorată de un imbold lăuntric. O să-ţi pară ciudat poate că ţi-o cer, dar... te rog, continuă! Mai târziu o să-ţi explic totul mai pe-ndelete.
— Iţi este milă de mine, Nastenka; de ce să ne ascundem după degete? Ţi s-a făcut milă de mine, scumpa mea prietenă! Dar ce-ai pierdut o dată, pierdut rămâne. Cuvântul rostit nu-l mai poţi întoarce. Nu-i aşa oare? Acum ştii totul. Aici a fost punctul de plecare, pricepi? Perfect! Acum totul e în ordine. Un singur lucru aş mai vrea să-ţi spun. Privindu-ţi faţa înlăcrimată, reflectam în sinea mea (o, lasă-mă să spun şi asta!) îmi spuneam (ştiu că acest lucru e cu neputinţă, Nastenka), îmi spuneam că, poate... cumva, printr-un miracol, fără să-ţi dai seama, vei fi încetat să-l mai iubeşti. În clipele acelea, Nastenka — pentru că bănuiala asta m-a ros şi ieri, şi alaltăieri — eram în stare să fac orice, numai să mă îndrăgeşti şi dumneata; mai ales de când te-am auzit că nu lipsea decât puţin ca să mă iubeşti. Şi, mai departe? E aproape tot ce am vrut să-ţi spun; îmi rămâne să mai adaug (dar asta doar pentru mine): ce-ar fi fost dacă dumneata m-ai fi îndrăgit cu adevărat şi încolo — nimic, atâta tot! Mai ascultă, dar, şi asta, buna mea prietenă, pentru că, oricum, îmi eşti prietenă: sunt, desigur, un om simplu, un om sărac, cu totul neînsemnat — deşi nu despre asta este vorba (nu ştiu cum, dar, de emoţie, vorbesc parcă fără nici o noimă, spun cu totul altceva decât aş fi vrut să spun) dar să ştii, Nastenka, te-aş fi iubit atât, atât de mult, încât chiar dacă ai fi nutrit aceleaşi sentimente faţă de el, dacă ai fi continuat să-l iubeşti pe cel pe care eu nu-l cunosc, n-ai fi simţit nici o clipă că dragostea mea te stinghereşte în vreun fel. Ai fi auzit numai, ai fi simţit în fiecare clipă că undeva, pe-aproape, bate o inimă recunoscătoare şi devotată, o inimă fierbinte, care pentru dumneata ar fi în stare... Ah, Nastenka, Nastenka! ce-ai făcut din mine!...
— Nu plânge, te rog, nu vreau să plângi, mă imploră ea, ridicându-se brusc de pe bancă. Mai bine să mergem, haide, ridică-te, s-o pornim împreună. Potoleşte-te, potoleşte-te, repeta ea, ştergându-mi obrajii cu batista ei. Ei, hai să mergem, poate că am să-ţi spun ceva... Fiindcă el m-a părăsit, fiindcă a uitat de mine, deşi eu (nu vreau să te amăgesc) îl mai iubesc încă... aş vrea să-mi răspunzi: dacă, bunăoară, te-aş îndrăgi pe dumneata, adică dacă aş fi... numai... O, dragul meu prieten! cât de rău îmi pare că te-am jignit atunci când te lăudam că nu te-ai îndrăgostit de mine, fără să-mi dau seama că te răneam în sentimentele dumitale!... O, Doamne, cum a fost posibil să fiu atât de oarbă, să nu-mi dau seama de asta? Cum a fost cu putinţă să nu prevăd? Cum de-am fost atât de naivă? Dar... fie! Uite, m-am hotărât — îţi spun acum totul, tot ce am pe inimă...
— Ştii, Nastenka, cred că e mai bine să plec, să dispar. Acum, îndată! E limpede că prezenţa mea te chinuie. Poftim, acum ai mustrări de conştiinţă că te-ai amuzat pe seama mea. Aşa că nu vreau, da, nu vreau ca, pe lângă durerea pe care o încerci, să mai adaug şi eu... mă simt vinovat, desigur... Aşadar, Nastenka, adio!
— Nu mă părăsi! Ascultă-mă: de ce nu vrei să mai aştepţi puţin?
— Să aştept? Cum, ce să aştept?
— Îl iubesc, n-am cum să neg, dar îmi va trece; trebuie să treacă, nu se poate să nu treacă, o simt... Cine ştie, poate că nici nu-l mai iubesc, poate că astăzi chiar se va termina cu totul, nu va mai fi decât un nor destrămat; pentru că simt că-l urăsc acum; pentru că şi-a bătut joc de mine, în timp ce noi doi am plâns aici împreună şi, sunt sigură că, în locul lui, nu m-ai fi respins, pentru că dumneata mă iubeşti, iar el nu m-a iubit niciodată; şi pentru că... da! pentru că şi eu te iubesc pe dumneata... mult, mult! tot aşa de mult cum mă iubeşti şi dumneata... Ţi-am mărturisit-o singură încă înainte. Şi te iubesc pentru că eşti mai bun decât el, mai nobil, mai generos, şi pentru că, pentru că el...
Emoţia sărmanei fete era atât de mare, încât n-a mai fost în stare să termine; cu fruntea rezemată de umărul meu, apoi de piept, şi-a dat drumul ultimelor stavile ale amarnicelor ei lacrimi. O consolam, o conjuram, dar nu se putea opri, îmi strângea într-una mâna, spunându-mi printre sughiţuri: „Aşteaptă, aşteaptă puţin... o să-mi treacă numaidecât... Vreau să-ţi spun... să nu crezi că e din pricina firii mele slabe... doar o clipă, până mă liniştesc..." În sfârşit, s-a mai potolit, şi-a şters lacrimile şi am continuat să ne plimbam. Vroiam să-i vorbesc, dar ea mă ruga într-una să mai am răbdare. Am tăcut... Şi, multă vreme am tăcut aşa amândoi, până când, într-un târziu, s-a recules şi a vorbit...
— Uite ce e..., începu ea cu glas slab şi tremurător, în care însă am desluşit accentele unei simţiri care mi-a umplut inima cu o dulce şi tulburătoare aşteptare... să nu-ţi închipui cumva că sunt nestatornică sau uşuratică, înclinată să uit atât de uşor şi de repede, ori să trădez. L-am iubit un an întreg şi jur în faţa lui Dumnezeu că niciodată nu i-am fost necredincioasă, nici măcar cu gândul. El a desconsiderat toate astea, ba încă şi-a bătut joc de mine — să-l lăsăm, deci, în plata Domnului! Dar el m-a şi dispreţuit, mi-a rănit inima. De aceea, nu-l mai iubesc. Nu pot iubi decât un suflet mărinimos, plin de generozitate şi de înţelegere faţă de celălalt; pentru că eu însămi sunt astfel, iar omul acesta nu m-a meritat — rămână în plata Domnului! Totuşi, e mai bine poate că s-a întâmplat aşa de pe acum decât să-mi fi înşelat mai târziu încrederea şi să-l fi cunoscut abia cine ştie când aşa cum e în realitate... Dar s-a sfârşit! Şi, cine ştie, bunul meu prieten, continuă ea, strângându-mi mâna, cine ştie dacă toată dragostea mea n-a fost decât o iluzie a simţurilor, o aprindere a închipuirii mele pornită dintr-o zburdălnicie copilărească, dintr-o glumă, poate din pricina supravegherii prea aspre din partea bunicii... Poate că ar fi trebuit să iubesc pe un altul, nu pe el, nu pe un asemenea om; pe cineva care ar fi avut milă de mine, şi, şi... Dar să lăsăm, să lăsăm toate astea, se întrerupse Nastenka sufocându-se de emoţie, ţineam doar să-ţi spun... să-ţi spun că, trecând peste faptul că-l iubesc (ba nu: că l-am iubit), trecând peste asta, dacă vei crede... dacă vei mai simţi că dragostea dumitale pentru mine e atât de mare, încât să poată alunga din inima mea, să şteargă din amintire cealaltă iubire, dacă-ţi va fi milă de mine şi nu vei dori să mă laşi singură în voia soartei, fără nici un sprijin şi fără nici o speranţă, de vei dori să mă iubeşti totdeauna aşa cum mă iubeşti acum, atunci îţi jur că recunoştinţa mea... că dragostea mea va fi, în cele din urmă, demnă de dragostea dumitale... Mai vrei să iei şi acuma mâna pe care ţi-o întind?
— Nastenka! am strigat eu înecându-mă în lacrimi. Nastenka! O, Nastenka!
— Ajunge, ajunge! mă ruga ea, acum s-a terminat, nu mai are nici un rost zbuciumul acesta... Şi o vedeam cum caută la rându-i să se stăpânească. Ceea ce era de spus, s-a spus, nu-i aşa? Nu? Şi dumneata eşti fericit, şi eu sunt fericită, să nu mai vorbim nimic despre asta; aşteaptă, cruţă-mă... Vorbeşte-mi acum despre altceva, pentru Dumnezeu, te implor!
— Da, Nastenka, da! ajunge despre asta, acum sunt fericit, eu... dar, bineînţeles, Nastenka, să vorbim despre altceva. Chiar acum, imediat. Hai, sunt gata... să vorbim...
Dar nu ştiam cum să începem, ba râdeam, ba plângeam şi îndrugam tot felul de vorbe, mii de vorbe răzleţe, fără noimă şi fără nici o legătură între ele; mergeam ba pe trotuar, la întâmplare, ba, deodată, ne întorceam de unde o porniserăm, şi iar traversam strada, şi iar ne opream, pentru ca din nou s-o luăm de-a lungul cheiului, uitând cu totul de noi şi de lume; eram ca nişte copii...
— Acum locuiesc singur, Nastenka, am încercat eu să înnod o conversaţie, dar mâine... Ştii, desigur, Nastenka, eu nu sunt un om înstărit: tot câştigul meu revine la o mie două sute, dar nu-i nimic...
— Se înţelege că nu-i nimic, are şi bunica pensia ei; aşa că nu ne va sta povară. Fiindcă pe bunica trebuie s-o luăm neapărat cu noi.
— Fireşte, trebuie neapărat s-o luăm pe bunica... Numai, nu ştiu ce mă fac eu cu Matriona...
— Aşa e, şi noi o avem pe Fiokla!
— Matriona e o femeie de treabă, are însă un cusur! Îi lipseşte imaginaţia, Nastenka; nu are absolut nici un pic de imaginaţie! Dar nu-i nimic, cred...
— N-are nici o importanţă. Se vor descurca ele cumva împreună; chiar de mâine ai putea să te muţi la noi.
— Cum aşa? la voi? Bine, dacă spui... Eu sunt gata...
— Iţi închiriem noi o cameră. Avem sus, ţi-am povestit eu, una la mezanin: e liberă, a stat acolo până de curând o chiriaşă, o bătrânică, o nobilă scăpătată, dar s-a mutat; iar bunica, o ştiu eu, vrea să închirieze mezaninul unui domn tânăr; am întrebat-o: „De ce neapărat unui domn tânăr?" Şi mi-a răspuns: „E mai bine aşa, eu sunt bătrână, dar tu nu cumva să-ţi închipui, Nastenka, că mă gândesc să te mărit cu el". Am priceput, bineînţeles că tocmai de aceea...
— Ah, Nastenka! am exclamat eu încântat. Şi amândoi am izbucnit în râs.
— Ei, hai, hai, ce atâta haz! Unde zici că stai dumneata? Am şi uitat...
— Pe la podul N., în casa lui Barannikov.
— E o casă mare, nu-i aşa?
— Da, e o casă mare.
— O ştiu, o ştiu, e foarte impunătoare! Dar asta n-ar fi o piedică să pleci de acolo şi să te muţi la noi, cât mai curând...
— Chiar mâine, Nastenka, uite, chiar mâine, deşi aici unde stau am cam rămas în urmă cu chiria... Dar n-are a face. Voi primi în curând leafa şi...
— Sigur că da, ştii, poate că şi eu am să încep să dau meditaţii. Studiez singură ca să pot preda lecţii.
— Foarte bine! Iar eu voi căpăta curând o gratificaţie, Nastenka...
— Minunat! Prin urmare, de mâine eşti chiriaşul meu...
— Da, şi vom merge împreună la Bărbierul din Sevilla, pentru că în curând se va juca din nou.
— Sigur, sigur, vom merge, încuviinţă amuzată Nastenka, dar mai bine să ascultăm altă operă, nu tot Bărbierul...
— Fie şi alta, cum să nu! fireşte, ar fi şi mai bine; cum de nu m-am gândit...
Şi, sporovăind astfel, umblam amândoi aiuriţi, ca într-o ceaţă ameţitoare, de parcă nici nu ştiam ce se petrece cu noi. Ne opream locului, într-o discuţie lungă, aprinsă, şi iar porneam, pomenindu-ne Dumnezeu ştie unde, şi din nou râsete, din nou lacrimi... Până când o auzeam la un moment dat pe Nastenka spunând că vrea să se înapoieze acasă, iar eu, neîndrăznind s-o reţin, ziceam s-o conduc până la poartă, ca după un sfert de oră de drum să ne pomenim din nou pe chei, lângă banca noastră. Şi iar suspine, şi iar o lacrimă stingheră, care mă făcea să-mi pierd curajul, simţind cum mă trec fiori reci. Dar fata îmi strângea mâna şi mă atrăgea iar după dânsa într-o rătăcire necontenită pe străzi, flecărind, hohotind, întristându-ne şi iar lansându-ne în discuţii fără de început şi fără de sfârşit...
— E timpul, totuşi, e timpul să plec acasă! zise Nastenka în cele din urmă. Cred că s-a făcut târziu de tot şi ajunge cât ne-am făcut de cap ca nişte copii neastâmpăraţi!
— Da, Nastenka, numai că eu tot n-am să pot adormi; acasă nu mă duc.
— Nici eu, cred, n-am să fiu în stare să adorm, dar ai să mă însoţeşti până la poartă...
— Negreşit!
— De data aceasta, trebuie negreşit să ajungem acasă.
— Negreşit, negreşit...
— Pe cuvânt de onoare?... Căci trebuie odată şi odată să mă întorc şi acasă, nu-i aşa?
— Pe cuvânt de onoare! am împăcat-o râzând.
— Atunci, să mergem!
— Să mergem!
— Priveşte, priveşte cerul, Nastenka! Uită-te ce senină şi adâncă este bolta. Mâine va fi o zi splendidă. Ah, ce coviltir albastru de smalţ, ce lună! Vezi norul acela gălbui de colo? E gata s-o acopere, vezi?... Acum!... Tiii... N-a acoperit-o, a trecut, ca atâţia alţi nori, pe alături. Priveşte, te rog, priveşte!...
Dar Nastenka nu mai privea norul, stătea mută şi nemişcată ca o statuie; în clipa următoare, am simţit-o cum prinde să se lipească de mine, întâi sfioasă, pe urmă din ce în ce mai strâns. Mâna îi tremura în mâna mea; am privit-o... Se sprijinise de mine cu toată greutatea trupului.
Tocmai atunci a trecut pe lângă noi un tânăr. L-am văzut oprindu-se brusc, privindu-ne fix, apoi şi-a reluat drumul, şi s-a depărtat cu câţiva paşi.
Am avut o tresărire şi cu jumătate de glas am întrebat-o temător:
— Nastenka, spune-mi, cine este?
— El! mi-a şoptit, ghemuindu-se şi mai mult în mine.
O simţeam atât de aproape, încât îi auzeam bătăile năuce ale inimii. Îmi dădeam seama că mi se înmoaie picioarele.
În clipa aceea, din urma noastră se auzi o voce:
— Nastenka! Nastenka, tu eşti?
Şi, în aceeaşi clipă, tânărul înainta câţiva paşi spre noi...
Doamne, ce strigăt! N-am să-l uit toată viaţa. Şi cum a tresărit ea cuprinsă de un tremur profund, cum s-a smuls apoi din mâinile mele şi cum a ţâşnit ca o rândunică în zbor către el! Îi priveam înmărmurit, zdrobit. Totul a ţinut cât o străfulgerare: i-a întins mâna, doar atât, s-a aruncat la pieptul lui, apoi s-a întors şi, cu iuţeala vântului, a fost lângă mine, şi mai înainte să pot înţelege bine ce se petrece, m-a îmbrăţişat, cuprinzându-mi gâtul cu amândouă braţele şi m-a sărutat fierbinte. Apoi, tot aşa, fără să-mi spună un cuvânt, a fugit din nou la el, uşoară ca o libelulă, l-a luat de mâini şi s-au dus.
Am rămas mult timp nemişcat şi priveam în urma lor. Şi am stat aşa, am stat până când amândoi s-au şters din faţa ochilor mei.

DIMINEAŢA

În dimineaţa aceea, nopţile mele luară sfârşit. Era o zi urâtă. Ploua, şi stropii îmi izbeau geamurile ca o muzică tristă. În odăiţa mea era întuneric, afară mohorât. Mă durea capul şi aveam ameţeli; prin toate mădularele mi se furişa neliniştitoare febra.
— Ţi-a venit o scrisoare, maică, prin poştă. A adus-o poştaşul, răsună deasupra urechii mele glasul Matrionei.
— O scrisoare, zici? de la cine? am sărit eu de pe scaun.
— Nu ştiu, maică, vezi acolo, poate că scrie de la cine-i.
Am rupt sigiliul. Era de la ea!

„Ah, iartă-mă, iartă-mă! îmi scria Nastenka: te implor în genunchi, iartă-mă! Înşelându-mă pe mine, te-am înşelat şi pe dumneata. A fost un vis, o nălucire... Am suferit nespus astăzi pentru dumneata; iartă-mă, te conjur, iartă-mă!...
Nu te grăbi să mă condamni, pentru că faţă de dumneata nu m-am schimbat cu nimic; am spus că te voi iubi şi te iubesc şi acum, ba îţi port în suflet poate mai mult decât dragoste. O, Doamne! Dacă v-aş putea iubi pe amândoi deodată! O, dacă ai fi dumneata — el!"

„O, dacă el ar fi — dumneata!" îmi trecu prin minte. Mi-am adus aminte cuvintele dumitale, Nastenka!

„Dumnezeu mi-e martor, numai el ştie ce-aş fi în stare să fac acum pentru dumneata! Simt cât îţi este de greu şi de amar. Te-am rănit, dar atunci când iubeşti— ştii bine! — chiar şi rănile jignirii se uită repede. Iar dumneata mă iubeşti!
Îţi mulţumesc! da! Îţi mulţumesc nespus pentru dragostea aceasta. Ea s-a cuibărit în mine, e ca un vis dulce care nu te părăseşte multă vreme după ce te-ai trezit; şi-mi voi aminti întotdeauna de acea scumpă clipă în care ţi-ai deschis sufletul, frăţeşte, primind cu atâta mărinimie în dar inima mea zdrobită, ca s-o ocroteşti, s-o mângâi şi s-o tămăduieşti... Dacă mă vei ierta, amintirea ce ţi-o port se va înconjura de nimbul înălţător al unei recunoştinţe nepieritoare, încât nu se va şterge niciodată din sufletul meu. Rămân credincioasă acestei amintiri, n-o voi trăda, pentru că nu-mi pot trăda propria inimă: este statornic legată de ceea ce i-a fost odată scump. Nu mai departe decât ieri, inima aceasta s-a întors caldă şi fără pic de zăbavă la cel căruia i se făgăduise pe vecie.
Ne vom întâlni, vei veni pe la noi, n-o să ne părăseşti, vei rămâne prietenul, fratele meu de totdeauna... Şi când o să ne revedem, îmi vei întinde mâna... nu-i aşa? Îmi vei întinde mâna, fiindcă m-ai iertat, nu-i aşa? Şi mă iubeşti ca înainte?
O, te implor: iubeşte-mă, nu mă părăsi, pentru că te iubesc atât de mult în clipa aceasta, pentru că mă simt demnă de dragostea dumitale, pentru că sper s-o merit... dragul meu prieten! Săptămâna viitoare ne căsătorim; el s-a întors la mine plin de tandreţe şi sunt sigură că nici o clipă nu m-a dat uitării. Să nu te superi că îţi scriu despre el în rândurile acestea. Vreau însă să vin la dumneata împreună cu el; îl vei îndrăgi şi dumneata, nu-i aşa?
Iartă-ne. S-o porţi în amintire şi s-o iubeşti întotdeauna pe a dumitale
Nastenka"

Am recitit de nenumărate ori scrisoarea; din ochii înceţoşaţi doar că nu-mi şiroiau lacrimile. În cele din urmă, mi-a căzut din mână şi mi-am înfundat faţa în palme.
— Auzi, maică, începu Matriona.
— Ce s-a întâmplat, mătuşico?
— Să ştii că păienjenişul ăla care năpădise tavanul... nu mai e! Am deretecat, de-am făcut lună: acum n-ai decât să te şi însori, ba să-ţi pofteşti şi oaspeţi la nuntă...
M-am uitat la Matriona... Bătrână-bătrână, dar o ştiam în putere, ageră în mişcări — şi iată, dintr-o dată, nu ştiu cum mi-a apărut în faţa ochilor zbârcită, cu ochii stinşi, cocârjată şi sleită... Am avut deodată impresia că odaia mea a îmbătrânit la fel ca Matriona. Pereţii şi podeaua se decoloraseră, totul părea lipsit de viaţă, păienjenişul se lăbărţase din nou, întinzându-şi plasa în toate părţile. Şi iată că, fără să pricep de ce, când m-am uitat pe geam, şi casa de peste drum îmbătrânise parcă, se pipernicise şi-şi pierduse culorile: tencuiala stâlpilor de zid i se cojea, curgea din ea mortarul, cornişele înnegrite crăpaseră, iar din galbenul-aprins al pereţilor mai rămăseseră doar nişte pete bălţate...
Sau, poate, o rază de soare, privind o clipă de după nori, se ascunsese din nou după norul acela cenuşiu, aducător de ploaie, şi în faţa ochilor mei totul se întunecase iarăşi, sau poate că zărisem pentru o clipă panorama rece şi mohorâtă a întregului meu viitor şi cu penelul închipuirii m-am surprins aşa cum aveam să ajung cincisprezece ani mai târziu, adică îmbătrânit, în aceeaşi odaie mizeră, la fel de singur, cu aceeaşi Matriona, care în toţi aceşti ani nu a prins nici un dram de minte...
Dar cum te-aş putea tulbura cu rănile mele, Nastenka? Cum aş putea îngădui negrului nor al durerii mele să umbrească seninătatea fericirii tale, ori să strecor reproşuri zadarnice şi aducătoare de mâhniri în sufletul tău? A-ţi încerca inima cu remuşcări ascunse, silind-o să bată îndurerată tocmai în culmile supremelor ei bucurii, ar fi ca şi cum m-aş porni să calc în picioare gingaşele flori pe care le-ai împletit în buclele tale negre, când ai mers împreună cu el în faţa altarului...O, asta niciodată, niciodată! Fie ca bolta înstelată a cerului, pe sub care călătoreşti, să strălucească de-a pururi limpede; fie ca zâmbetul tău gingaş să fie mereu numai lumină şi împăcare! Fii binecuvântată pentru acea clipă de fericire, de încântare sublimă pe care ai dăruit-o unei alte inimi însingurate şi recunoscătoare!
Doamne! O clipă doar! O întreagă clipă de încântare sublimă... Oare nu e de ajuns chiar şi pentru o viaţă de om...
-----------------------