JOHN GRISHAM

... Şi vreme e ca să ucizi
A Time To Kill, 1989

Lui Renée,
O femeie nespus de frumoasă,
O prietenă nestrămutată,
Un critic blând,
O mamă duioasă,
O soţie desăvârşită.

1

Billy Ray Cobb era cel mai tânăr şi mai firav dintre cele două brute. La douăzeci şi trei de ani, petrecuse trei din ei la închisoarea din Parchman, pentru deţinere şi trafic de droguri. Era un tip subţirel, dar extrem de dur. În închisoare o dusese relativ bine, pentru că reuşise, prin mijloace obscure, să facă rost de stupefiante, pe care le vindea sau le dădea negrilor şi gardienilor, pentru a fi favorizat. În anul de după eliberare, continuase să prospere, iar traficul cu droguri îl plasase într-o poziţie privilegiată în lumea interlopă din comitatul Ford. Era un adevărat om de afaceri, cu angajaţi, cu tranzacţii şi cu diverse obligaţii; tot, în afară de taxe. În Clanton, era cunoscut ca fiind printre puţinii care îşi permiseseră să plătească şaisprezece mii, bani gheaţă, pentru o camionetă Ford, de culoarea canarului, făcută la comandă. Roţile luxoase, cromate, cu anvelope speciale, fuseseră obţinute în urma unor tranzacţii dubioase. Fanionul care flutura la lunetă, îl furase de la un suporter beat, la un meci de fotbal al echipei Ole Miss.
Camioneta era obiectul cel mai de preţ pe care îl deţinea Billy Ray. Acum stătea pe oblonul benei, fumând haşiş şi bând bere, privindu-l pe prietenul său, căruia îi venise rândul. Willard era cu patru ani mai mare, dar mult mai prost decât el. În general, nu avusese încurcături şi nici nu se implicase în "afaceri". Poate doar câte-o încăierare ocazională, urmată de o noapte petrecută la "răcoare", dar nu ceva ieşit din comun. Zicea că e tăietor de lemne, dar nu prea intra în pădure, pentru că avea probleme cu spatele. Avusese un accident pe când lucra la o platformă maritimă din Golf. Compania petrolieră îi plătise atunci o sumă frumuşică, dar pierduse totul când îl părăsise nevasta. Ocupaţia sa actuală era aceea de zilier la Billy Ray Cobb, care nu plătea mult, dar îi trecea cu vederea prostia. În sfârşit, avea şi el o îndeletnicire, aşa cum îşi dorise de atâta vreme.
Deşi împlinise zece ani, fetiţa părea mult mai mică. Stătea pe coatele care îi fuseseră imobilizate, legate cu sfoară galbenă de nailon. Picioarele îi erau desfăcute grotesc; dreptul era legat de un stejar tânăr, iar stângul, de un par putred, căzut dintr-un gard părăginit. Sfoara îi pătrunsese în carne, iar sângele îi şiroia pe picioare în jos. Faţa îi era umflată şi plină de sânge; avea un ochi tumefiat; celălalt era pe jumătate deschis, aşa că îl putea vedea pe bărbatul alb din camionetă. Nu se uita la cel de deasupra ei, care gâfâia şi înjura transpirat, făcând-o să sufere îngrozitor. Când termină, acesta îi trase o palmă şi începu să râdă. Celălalt izbucni şi el în hohote. Râdeau din ce în ce mai tare, rostogolindu-se prin iarbă, lângă camionetă, chicotind şi ţipând ca doi nebuni.
Fetiţa se întoarse cu spatele la ei şi începu să plângă încetişor, ca să nu facă zgomot. O bătuseră mai devreme pentru că strigase după ajutor. O ameninţaseră chiar cu moartea, dacă nu-şi ţinea gura.
Obosiră de atâta râs şi se urcară în remorcă. Willard se şterse cu cămăşuţa fetiţei, umedă de sânge şi de sudoare, ceea ce îl făcu pe Cobb să bombănească. Prietenul său îi întinse o bere rece, din frigorifer.
Fetiţa suspina, scoţând sunete ciudate, înăbuşite. Apoi se linişti. Cutia cu bere, din care Cobb băuse jumătate, se încălzise, aşa că o azvârli spre ea, lovind-o în abdomen. Spuma albă se împrăştie peste tot. Apoi cutia se rostogoli printre gunoaie, alături de celelalte pe care le aruncaseră înainte. Willard nu prea nimerea la ţintă, dar Cobb era desul de abil. Deşi nu le stătea în caracter să facă risipă de bere, azvârleau cutiile pe jumătate goale, ca să doară mai tare. Pe lângă asta, era amuzant să vezi cum spuma sare în toate părţile.
Fetiţa nu mişca. Berea caldă i se amestecase cu sângele întunecat şi i se prelingea pe faţă şi pe gât, formând o băltoacă. Willard îl întrebă pe Cobb dacă nu cumva murise. Acesta îi explică, în timp ce desfăcea o nouă cutie de bere, că negrii nu mureau dintr-atâta. Câteva şuturi, o bătaie, un viol erau un mizilic pentru ei. Ca să dai gata un "cioroi", îţi trebuie un cuţit, un pistol sau o funie. Deşi nu participase până atunci la un astfel de omor, trăise alături de negri în închisoare şi ştia totul despre ei. Când se ucideau unul pe altul, foloseau totdeauna o armă. Cei care erau doar bătuţi sau violaţi nu mureau. Cu albii însă era altceva, nu rezistau la astfel de lucruri. Hotărât, negrii aveau capul mai tare.
Willard păru satisfăcut de explicaţie. Îl întrebă pe Cobb ce avea de gând, dacă tot terminaseră cu ea. Acesta mai trase un fum de haşiş, apoi stinse ţigara turnând un strop de bere peste ea, şi zise că el nu-şi terminase treaba. Aşa că sări de pe oblonul maşinii şi se îndreptă, clătinându-se, spre micul luminiş, unde legaseră fetiţa... O înjură şi ţipă la ea, apoi îi turnă bere rece peste faţă, hohotind ca un nebun. Ea îl privea cum apărea de după copăcelul din dreapta, uitându-se fix între picioarele ei. Când începu să-şi lase pantalonii, fetiţa se întoarse îngrozită spre stânga şi închise ochii. O chinuia din nou.
După o vreme, deschise ochii şi i se păru că vede ceva în pădure. Era un bărbat alergând înnebunit printre liane şi lăstăriş, era tăticul ei care striga şi o arăta cu degetul, venind disperat să o salveze. În momentul în care începu să-l cheme, bărbatul dispăru şi ea adormi.

Când se trezi, îi văzu pe cei doi bărbaţi dormind, unul sub un arbore, iar celălalt întins lângă remorcă. Îi amorţiseră mâinile şi picioarele. Sub ea, sângele se amestecase cu berea şi cu urina, formând o pastă lipicioasă. Trupul ei mic era una cu pământul, iar când încerca să se mişte puţin, se auzea un trosnet uşor. Trebuia să scape, îşi zise, dar, cu toate eforturile, nu reuşi să se deplaseze decât cu câţiva centimetri spre dreapta. Picioarele îi erau legate atât de sus, încât fesele nu atingeau pământul. Membrele înţepenite refuzau s-o asculte. Cercetă pădurea cu privirea, doar-doar l-o zări pe tatăl său, şi-l strigă încetişor. Aşteptă puţin, apoi adormi din nou.
Când se trezi, îi văzu mişcându-se prin apropiere. Cel mai înalt se îndrepta spre ea, bălăbănindu-se, cu un cuţitaş în mână. Îi apucă glezna stângă şi tăie furios sfoara, până se desprinse. Apoi îi eliberă şi cel de-al doilea picior. Fetiţa căzu ghemuită ca un făt, cu spatele la ei.
Cobb aruncă o funie în jurul unei crengi groase şi-i făcu o buclă cu un nod mobil. O apucă pe fetiţă şi îi petrecu laţul de după gât, apoi traversă luminişul cu celălalt capăt al sforii în mână. Se aşeză pe platformă, lângă Willard, care fuma iar, zâmbindu-i complice. Cobb trase de sfoară până o întinse bine, apoi o smuci abil. Trupul mic şi gol tresări, târându-se până sub creangă. Fetiţa se înecă şi tuşi, iar el slăbi uşor funia, acordându-i generos câteva clipe de uşurare.
Cobb legă sfoara de bara din spate şi mai desfăcu o bere. Cei doi stăteau pe oblonul maşinii savurând băutura şi uitându-se la fetiţă. Îşi petrecuseră aproape toată ziua lângă lac, unde Cobb avea un prieten cu o barcă şi nişte fete despre care crezuseră că vor ceda uşor. Dar presupunerea lor nu se realiză, deşi Cobb le oferise generos bere şi droguri. Nemulţumiţi că fetele nu fuseseră receptive la avansurile lor, plecaseră de-acolo fără nici o ţintă. Pe fetiţă o văzuseră întâmplător. Mergea pe marginea drumului, ţinând în mână o sacoşă cu alimente. Willard o lovise în ceafă cu o cutie de bere.
- Vrei să-i faci de petrecanie? întrebă Willard cu ochii strălucitori şi injectaţi.
Cobb ezită o clipă.
- Nţţţ! Fă-o tu, c-a fost ideea ta!
Willard trase adânc un fum, apoi scuipă şi zise:
- N-a fost ideea mea. Tu te dai mare că ştii să omori negri. Fă-o tu!
Cobb dezlegă funia din jurul barei şi o întinse bine. Cum trase brusc, peste tot săriră bucăţele de coajă şi aşchii de ulm. Fetiţa tuşi.
Deodată, se auzi ceva - un zgomot puternic de ţeavă de eşapament. Cei doi se întoarseră repede şi priviră în josul drumului prăfuit, până la autostrada din depărtare. Începură să înjure şi să se agite. Unul din ei trânti oblonul remorcii, iar celălalt se îndreptă spre fetiţă. Se aplecă şi o apucă, dezlegându-i laţul din jurul gâtului, apoi o târî şi o aruncă în maşină. Cobb o pocni şi o ameninţă că o omoară, dacă nu stă liniştită. Îi mai spuse că o s-o ducă acasă, numai să stea culcată şi să facă ce-i spune el; altfel, îi suceşte gâtul. Apoi, trântiră portierele şi plecară în viteză. Scăpase, avea să ajungă acasă.
Cobb şi Willard făcură semn cu mâna când trecură pe lângă Firebird-ul zgomotos, pe drumul îngust şi murdar. Willard se uită în spate să se asigure că micuţa negresă stătea întinsă. Cobb o luă pe autostradă şi începu să gonească.
- Şi-acu', ce facem? întrebă Willard agitat.
- Habar n-am! răspunse Cobb pe acelaşi ton. Da-i musai să facem iute ceva, până nu-mi umple camionul de sânge. Uită-te la ea, mi-a mânjit tot!
Willard reflecta, în timp ce-şi termina berea.
- S-o aruncăm de pe un pod, zise el, mândru de idee.
- Nu-i rău, nu-i rău chiar deloc! spuse Cobb, punând frână brusc şi dându-i ordin lui Willard să-i aducă o bere.
Pete ieşi din maşină şi aduse două cutii.
- E sânge şi-n frigorifer, dădu el raportul, în vreme ce porneau în viteză.

Gwen Hailey avu un presentiment cumplit. De obicei, trimitea pe unul din cei trei băieţi la magazin, dar acum fuseseră pedepsiţi de tatăl lor şi aveau ca sarcină să smulgă buruienile din grădină. Tonya mai fusese şi înainte singură la cumpărături şi se descurcase.
După vreo două ore, când văzu că nu mai soseşte, Gwen îi trimise pe băieţi s-o caute. Aceştia îşi închipuiră că e pe la copiii lui Pounder, la joacă, sau că o fi îndrăznit să treacă de băcănie, să-şi viziteze prietena, pe Bessie Pierson. Domnul Bates, de la magazin, le spuse că fetiţa trecuse pe acolo, dar că plecase de vreo oră. Apoi Jarvis, băiatul mijlociu, găsi sacoşa cu cumpărături la marginea drumului. Gwen îşi anunţă soţul la fabrica de hârtie unde lucra. Îl luă apoi pe Carl Lee Jr. în maşină şi porniră pe drumul cu pietriş din spatele magazinului. Se duseră la armurăria veche de pe plantaţia Graham, să vadă dacă fetiţa nu era la mătuşa ei. Opriră la magazinul lui Broadway, care se afla cam la doi kilometri de băcănie. Nişte negri le spuseră că nu o văzuseră pe acolo. Străbătură toate drumeagurile şi toate uliţele prăfuite, pe o suprafaţă de câţiva kilometri în jurul casei.

Cobb nu găsi nici un pod potrivit pentru planul lor. Peste tot erau negri cu pălării de pai uriaşe, care pescuiau cu undiţe lungi, de trestie. Stăteau nemişcaţi acolo, doar din când în când alungau câte o muscă sau omorau cu palma ţânţarii de pe obraz.
I se făcu frică. Willard se îmbătase şi nu-l mai putea ajuta. Rămăsese să ia singur o decizie, în urma căreia fata să nu mai poată povesti ceea ce se petrecuse. Willard sforăia, în vreme ce el conducea frenetic pe drumurile acelea pline de pietriş, în căutarea unui pod sau a unui mal mai abrupt unde ar fi putut opri s-o arunce fără să fie văzut de o duzină de negri cu pălării de pai. Se uită în oglindă şi văzu că fetiţa încerca să se ridice. Apăsă pe frână şi micuţa se izbi de peretele din faţă al benei, chiar sub lunetă. Willard căzu de pe banchetă, dar nu se trezi. Sforăia în continuare acolo, jos. Cobb îi înjură pe amândoi.
Lacul Chatulla nu era decât o groapă făcută de mâna omului, plină de mâl, cu un dig acoperit cu iarbă, ce se întindea cam pe o milă, pe graniţa a două comitate, Ford şi Van Buren, la sud-vest de primul. Primăvara, devenea cea mai mare întindere de apă din Mississippi, dar în miezul verii, când ploile încetau şi soarele înfierbânta apa puţin adâncă, lacul seca aproape cu totul. Conturul altădată îndrăzneţ al malurilor se restrângea, formând o băltoacă maroniu-roşcată. Era alimentat din toate părţile de pârâiaşe şi izvoraşe nenumărate, dar şi de două ape curgătoare mari, care meritau numele de râuri. Existenţa atâtor văi crease necesitatea construirii multor poduri pe marginea lacului. Cei din camioneta galbenă le traversau în disperare făcând eforturi să găsească un loc potrivit pentru a scăpa de pasagerul incomod. Cobb îşi amintea de un podeţ îngust, de lemn, care trecea peste Foggy Creek. Pe măsură ce se apropiau de el, văzu din nou nişte negri cu undiţe de trestie, aşa că o luă pe un drum lăturalnic şi opri maşina. Lăsă oblonul în jos, trase fetiţa afară şi o aruncă într-o vale plină de mărăcini.

Carl Lee Hailey nu se grăbi prea mult să ajungă acasă. O ştia pe Gwen prăpăstioasă. Îl mai chemase de atâtea ori de la fabrică, temându-se că i-au fost răpiţi copiii. Aşa că aşteptă până să se termine lucrul şi nu se grăbi, mai mult ca de obicei, spre casă. Fu cuprins de panică doar în momentul în care se apropie şi văzu maşina poliţiei parcată în faţa pridvorului. În afară de aceasta, pe alee şi în curte staţionau şi alte automobile, aparţinând celor din familia lui Gwen. Văzu şapte pălării de pai într-o maşină necunoscută, din care ieşeau nişte undiţe, prin geamurile laterale. Unde erau Tonya şi băieţii?
Când deschise uşa din faţă o auzi pe Gwen plângând. În cămăruţa din dreapta, o mulţime de oameni erau aplecaţi asupra unei siluete mici, întinse pe canapea, înfăşurată în prosoape ude. Rudele plângeau în jurul ei. Când se apropie de pat, se dădură cu toţii la o parte. Lângă fetiţă rămase numai Gwen, care o mângâia uşor pe păr. Tatăl îngenunche în faţa canapelei şi atinse umărul fetiţei, vorbindu-i blând. Ea încercă să-i zâmbească. Faţa îi era o masă informă, sângerândă şi tumefiată, plină de vânătăi. Nu-şi putea deschide ochii umflaţi. Tatăl lăcrimă, uitându-se la trupul micuţ, înfăşurat în prosoape, care sângera din cap până în picioare.
Carl Lee o întrebă pe Gwen ce s-a întâmplat. În loc de răspuns, aceasta începu să tremure şi să urle. Atunci, fratele ei o duse repede în bucătărie. Carl Lee se ridică şi-i întrebă pe cei din jur acelaşi lucru. Nu-i răspunse nimeni. Întrebă pentru a treia oară. Ajutorul de şerif, Willie Hastings, văr cu Gwen, îşi luă inima în dinţi, şi-i povesti că Tonya fusese găsită pe drum de nişte oameni care pescuiau lângă Foggy Creek. Fetiţa le spusese numele lui, iar ei o aduseseră acasă. Apoi Hastings tăcu şi privi în pământ. Carl Lee se uită la el aşteptând. Toţi ceilalţi coborâră ochii.
- Ce s-a întâmplat, Willie? hohoti Carl Lee, uitându-se fix la poliţist.
Hastings vorbi rar, cu ochii pe fereastră, şi repetă ceea ce-i spusese Tonya mamei sale. Se opri când auzi sunetul sirenei de la ambulanţă.
Ieşiră toţi, cu feţele grave, aşteptând în pridvor. Echipa sanitară scoase o targă din maşină şi se îndreptă spre casă. Brancardierii se opriră în curte, dar Carl Lee, cu fetiţa în braţe, cu ochii şiroind de lacrimi îi ocoli. Intrară în ambulanţă. După ce închiseră uşile, brancardierii o luară cu grijă pe Tonya din braţele tatălui ei.

2

Ozzie Walls era singurul şerif negru din Mississippi. Mai existaseră astfel de cazuri în istoria recentă a statului, dar, pentru moment, era singurul. Se mândrea cu acest lucru, mai ales că în comitatul Ford şaptezeci şi patru la sută din populaţie era formată din albi. Şerifii negri de până atunci activaseră în comitate unde predominau oamenii de culoare. Oricum, nu mai fusese ales nici un şerif negru, de la Reconstrucţie încoace, într-o regiune în care albii erau majoritari. Se născuse în Ford şi se înrudea cu majoritatea celor de acolo, indiferent de culoare. Pe la sfârşitul anilor şaizeci, când s-a abolit segregaţia rasială în şcoli, a învăţat în prima clasă mixtă care a absolvit liceul din Clanton. Voise să joace fotbal în echipa Ole Miss. Aceştia însă aveau deja câţiva negri, aşa că s-a dus la Alcorn State, pe post de apărător în echipa Rams. Dar a fost nevoit să se întoarcă la Clanton, din cauza unei lovituri la genunchi. Fotbalul i-a lipsit mult, acum însă se simţea bine ca şerif, mai ales că la alegeri fusese preferat albilor. Copiii albi îl iubeau pentru că apăruse la televizor şi în reviste ca un adevărat erou. Părinţii îl respectau şi îl votaseră pentru că era un poliţist dur, care nu făcea nici o diferenţă între ticăloşii albi şi cei negri. Politicienii îl susţineau deoarece, de când ajunsese şerif, nu mai avuseseră loc anchete ale procuraturii pe teritoriul comitatului Ford. Iar negrii îl adorau ca pe unul de-al lor.
Ozzie sărise peste cină aşteptând raportul lui Hastings, în biroul său de lângă camerele de arest. Avea un suspect, pe Billy Ray Cobb, un obişnuit al casei, despre care Ozzie ştia că vinde droguri, dar nu putuse să dovedească acest lucru... Ştia, de asemenea, că tipul era periculos.
Dispecerul îi făcu legătura cu poliţiştii din teren, iar şeriful le dădu instrucţiuni să-l repereze pe Billy Ray Cobb, dar să nu-l aresteze încă.
În total, avea doisprezece oameni în subordine: nouă albi şi trei negri. Aceştia se răspândiseră în tot ţinutul, să caute o camionetă Ford galbenă, cu un fanion la parbrizul din spate.
Când sosi, Hastings plecă împreună cu şeriful la spitalul din Ford. Ca de obicei el conducea, iar Ozzie dădea ordine prin radio.
În sala de aşteptare, găsiră tot clanul Hailey: unchi, mătuşi, bunici, prieteni şi oameni străini - toţi înghesuiţi în încăperea aceea mică. Mulţi stăteau pe hol şuşotind sau plângând înăbuşit. Tonya se afla la chirurgie.
Carl Lee stătea pe o banchetă ordinară de plastic, într-un colţ mai retras, alături de Gwen şi de băieţii lui. Se uita în pământ fără să observe mulţimea. Femeia îşi culcase capul pe umărul lui, plângând încetişor. Băieţii înţepeniseră cu mâinile pe genunchi, aruncând priviri furişe spre tatăl lor, aşteptând un cuvânt de încurajare.
Ozzie îşi făcu loc prin mulţime, strângând mâinile tuturor în linişte şi bătându-i pe umăr, şoptindu-le că-i va prinde pe ticăloşi. Îngenunche în faţa lui Carl şi a soţiei acestuia:
- Cum se simte? se interesă el.
Carl Lee nu schiţă nici un gest că l-ar fi auzit. Gwen începu să plângă mai tare, iar obrajii băieţilor se umplură şi ei de lacrimi. Şeriful se ridică, bătând-o pe Gwen uşor pe genunchi. Unul din fraţii ei îi conduse pe Ozzie şi Hastings în hol, unde nu se afla nimeni din familie. Aici, strânse mâna şerifului, mulţumindu-i că a venit.
- Cum se simte fetiţa? întrebă Ozzie.
- Nu prea bine. E în operaţie şi cred că o să mai dureze până iese. Are oase rupte şi e în stare de şoc. Au bătut-o rău de tot. I-au găsit şi urme pe gât, probabil au încercat s-o spânzure.
- A fost violată? întrebă el, sigur de răspuns.
- Da. I-a spus mamei sale că au avut-o pe rând şi că au făcut-o să sufere îngrozitor. Medicii au confirmat violul.
- Cum au reacţionai Carl Lee şi Gwen?
- Destul de prost. Cred că sunt şocaţi. Carl Lee n-a mai rostit nici un cuvânt de când a venit aici.
Ozzie îl asigură că-i va găsi repede pe cei doi făptaşi şi că-i va băga la închisoare. Fratele lui Gwen îi sugeră să-i ducă undeva departe, dacă-i prinde, pentru mai multă siguranţă.

Ozzie îi spuse lui Hastings să tragă maşina pe un drumeag lăturalnic, cam la patru kilometri în afara localităţii. Ieşiră de pe autostradă şi ajunseră lângă o rulotă veche. Se întunecase. Ozzie bătu puternic în uşa din faţa lui.
- Deschide, Bumpous!
Rulota se clătină şi Bumpous se repezi la baie să arunce ţigara cu haşiş, pe care abia şi-o aprinsese.
- Deschide, Bumpous! urlă Ozzie. Ştiu că eşti înăuntru. Deschide, că altfel sparg uşa!
Bumpous se grăbi să-l asculte şi Ozzie intră.
- Ştii ceva, Bumpous, de câte ori te vizitez, simt un miros ciudat şi aud cum tragi apa la closet. Îmbracă-te şi ieşi, că am o treabă pentru tine.
- Ce?
- Am să-ţi explic afară, c-aici nu poţi să respiri. Hai, grăbeşte-te!
- Şi dacă nu vreau?
- Nici o problemă! Am să mă văd mâine cu poliţistul care răspunde de tine.
- Hai că vin acu'!
Ozzie zâmbi şi se îndreptă spre maşină. Bobbie Bumpous era unul din preferaţii lui. De când fusese eliberat condiţionat, dusese o viaţă rezonabilă şi aproape curată, căzând rareori în păcat, când mai vindea droguri uşoare, să facă rost de câte un dolar. Ozzie îl urmărea pas cu pas şi ştia de micile lui afaceri, iar Bumpous era conştient de acest lucru, aşa că îl ajuta ori de câte ori i se cerea. În final, şeriful voia să se folosească de Bumpous pentru a-l prinde pe Billy Ray Cobb când făcea tranzacţii de droguri. Pentru moment însă, amână acest plan.
Bumpous ieşi după câteva minute, trăgându-şi din mers tricoul pe el şi încheindu-se la pantaloni:
- Pe cine vrei să-nhaţi? întrebă el.
- Pe Billy Ray Cobb.
- Nici o problemă. Poţi să dai de el şi fără mine.
- Ţine-ţi gura şi ascultă mai bine ce-ţi spun. Bănuim că Ray Cobb a fost implicat în după-amiaza asta într-o afacere urâtă. E vorba de doi albi care au violat o fetiţă neagră.
- Cobb n-are nici o legătură cu violurile, şerifule. El e cu drogurile.
- Taci şi-ascultă. Dă-i de urmă, apoi trage-l de limbă. Acum cinci minute, camioneta lui a fost văzută la Huey. Du-te şi dă-i o bere, joacă zaruri sau biliard cu el, vezi tu. Află ce-a făcut astăzi, cu cine-a fost, unde vrea să plece. Ştii că-şi dă drumul la gură.
- Aşa e.
- După ce termini, sună la dispecerat, să m-anunţe. Eu am să fiu pe-aproape. Ai înţeles?
- Nici o problemă, şerifule!
- Altceva?
- Mda. Sunt cam lefter. Cine-mi dă bani să mă descurc?
Ozzie îi întinse douăzeci de dolari şi plecă împreună cu Hastings spre cârciuma lui Huey, lângă lac.
- Eşti sigur că poţi avea încredere în el? întrebă Hastings.
- În cine?
- În mucosu' ăsta de Bumpous.
- Sigur că da. De când a fost eliberat condiţionat, s-a dovedit demn de încredere. E un copil bun şi-ncearcă să-şi vadă de treabă, cu mici excepţii. Ne ajută şi-ar face orice i-aş cere.
- De ce?
- Pentru că l-am prins acu' un an cu o cantitate apreciabilă de droguri. Scăpase din închisoare de curând, când am găsit la frate-su nişte marfă, l-am săltat şi i-am promis c-o să ia treizeci de ani pentru asta. Puştiul a plâns toată noaptea, iar spre dimineaţă mi-a mărturisit că are marfa de la el. I-am dat atunci drumul şi m-am dus să-l caut pe Bobby. Am ciocănit, şi-n momentul acela am auzit apa de la closet. Pentru că nu venea, am spart uşa şi-am intrat. L-am găsit la baie, numai în izmene, încercând să desfunde WC-ul. Peste tot erau numai droguri. Nu ştiu cât aruncase deja, dar cea mai mare parte răbufnise când s-a înfundat closetul. Bobby s-a speriat aşa rău, că şi-a udat izmenele.
- Glumeşti?
- Da' de unde! Tipul se pişase pe el! Să fi văzut cum stătea acolo, cu izmenele ude, cu pompa de desfundat într-o mână şi în cealaltă, pacheţelele cu droguri. Camera era inundată cu apa refulată din closet!
- Şi tu, ce-ai făcut?
- L-am ameninţat că-l omor.
- Da' el?
- A-nceput să plângă ca un copil. A zis de mă-sa şi de ce-o să fie dacă intra la puşcărie şi tot felul de chestii d'astea. Se jura că nu mai face în veci aşa ceva.
- L-ai arestat?
- Nu. Pur şi simplu, nu m-a lăsat inima. I-am vorbit urât şi l-am ameninţat. I-am spus, chiar acolo, în baie, că-l pun în libertate condiţionată. De-atunci, e o plăcere să lucrezi cu el.
Ajunseră la cârciuma lui Huey şi văzură camioneta lui Cobb în parcare, alături de altele asemănătoare şi de câteva rulote. Opriră maşina pe un deal în spatele bisericii negrilor, ceva mai sus de local. De-acolo puteau vedea bine cârciuma - "cârciumioara" - cum îi ziceau patronii, cu tandreţe. O altă maşină de patrulare se ascunse printre nişte arbori, la celălalt capăt al autostrăzii. Deodată, îl văzură pe Bumpous îndreptându-se spre local. Apăsă brusc pe frâne, răscolind pietrişul şi stârnind praful, apoi dădu înapoi şi parcă lângă camioneta lui Cobb. Se uită în jur şi intră degajat în bar.
Peste treizeci de minute, dispecerul îl anunţă pe Ozzie că informatorul îl reperase pe infractor la cârciuma lui Huey - un obiectiv situat pe autostrada 305, lângă lac. În câteva minute, sosiră alte două maşini de patrulare, care se opriră prin apropiere şi aşteptară.
- Ce te face să crezi că Ray Cobb e vinovatul? întrebă Hastings.
- Nu-s sigur, am doar o bănuială. Fetiţa a spus că aveau o camionetă cu roţi strălucitoare şi cu cauciucuri speciale.
- Informaţia asta restrânge numărul suspecţilor la vreo două mii!
- Poate la mai puţin de-atât. Câţi crezi că mai sunt aşa lipsiţi de scrupule ca Ray Cobb?
- Şi dacă nu e el?
- Este, îţi spun eu sigur.
- Şi totuşi, dacă nu e?
- Aflăm noi îndată. Cobb nu ştie să-şi ţină gura, mai ales când bea.
Aşteptară două ore, timp în care sosiră şi plecară tot felul de maşini. Veneau aici şoferi, tăietori de lemne, muncitori şi zilieri de la fermă, ca să bea, să joace biliard şi să asculte orchestra, dar mai ales să întâlnească femei uşoare. Unii plecau şi intrau alături, la Ann's Lounge, un local mohorât şi pe-afară şi pe dinăuntru, fără reclame colorate şi fără muzică live, aşa cum găseai la Huey's. În schimb, se făcea trafic de droguri. Cei care veneau aici ieşeau după câteva minute şi se întorceau la Huey's, unde găseai muzică, femei, ore întregi de distracţii, pocker mecanic, zaruri, dans şi multe încăierări.
Deodată, pe uşa localului năvăli afară un grup de derbedei înfierbântaţi care se loviră la întâmplare cu pumnii şi cu picioarele, până se răcoriră. Apoi, se întoarseră la mesele de zaruri.
- Sper să nu fi fost şi Bumpous printre ei, comentă şeriful.
Toaletele dinăuntru erau mici şi murdare, aşa că majoritatea clienţilor ieşeau să se uşureze printre camionetele din parcare. Acest lucru se întâmpla mai ales lunea, când berea costa numai zece cenţi. Atunci veneau toate neamurile proaste din patru comitate, şi nici o maşină nu scăpa neudată. Cam o dată pe săptămână, Ozzie primea reclamaţii de la câte un motociclist şocat de ceea ce vedea în parcare; atunci, era obligat să facă arestări. Altfel, îi lăsa în pace.
Jocurile de noroc, drogurile, băuturile ilegale, minorii, faptul că nu se respecta ora închiderii şi multe altele constituiau, fără îndoială, încălcări flagrante ale legii, în cazul ambelor localuri. Îndată după prima sa alegere, Ozzie făcuse greşeala să închidă toate barurile deocheate din ţinut, ca urmare a unei promisiuni necugetate din timpul campaniei electorale. A fost o eroare cumplită. Rata infracţională a crescut imediat, iar închisoarea a devenit neîncăpătoare. Procesele s-au înmulţit. Se uniseră toţi derbedeii şi veneau la Clanton în caravană. Parcau maşinile în jurul tribunalului. În fiecare noapte, invadau scuarul cu sutele: făceau beţii, se băteau, dădeau muzica tare şi adresau cuvinte obscene locuitorilor înspăimântaţi ai oraşului. În fiecare dimineaţă scuarul părea un maidan plin de cutii şi sticle aruncate peste tot. Şeriful ordonase să se închidă şi localurile pentru negri şi restaurantele în aer liber. Spargerile şi atacurile înarmate se triplară. Într-o săptămână avură loc două crime. Oraşul era în stare de asediu. În final, veni la Ozzie, în secret, un grup de pastori locali rugându-l să redeschidă barurile. El le reaminti politicos că, în timpul campaniei electorale, ei fuseseră cei care insistaseră să le închidă. Pastorii recunoscură că au greşit şi pledară pentru o dezamorsare a situaţiei. Sigur, îl vor susţine la viitoarele alegeri. Atunci Ozzie o lăsă mai moale şi situaţia reveni la normal.
Sigur, nu-i făcea nici o plăcere că localurile de acest gen prosperau în comitatul său, dar era absolut convins că factorii ce determinau încălcarea legii se împuţinau când barurile erau deschise.
La zece şi jumătate, dispecerul transmise prin radio că informatorul telefonase şi voia să-l vadă pe şerif. Ozzie îi spuse unde se află şi peste câteva momente îl văzu pe Bumpous apărând şi îndreptându-se către camioneta lui. Porni la fel cum sosise, scrâşnind cu roţile pe pietriş şi luând-o în viteză către biserică.
- E beat, observă Hastings.
Conduse spre parcarea de lângă biserică şi se opri, punând o frână bruscă, la câţiva metri de maşina de patrulare.
- Salut, şerifule! strigă el.
Ozzie se apropie de camionetă.
- De ce-a durat atât?
- Mi-ai spus că pot sta toată noaptea.
- Dar l-ai găsit de două ore.
- Aşa-i, da' te-ntreb, ai încercat vreodată să cheltui douj' de dolari pe bere de cincizeci de cenţi cutia?
- Eşti beat?
- Nu, sunt doar vesel. Îmi mai dai douăzeci?
- Ce-ai aflat?
- Despre ce?
- Despre Cobb.
- Ooo, e bine, mersi, acolo, în cârciumă.
- Ştiu că-i acolo. Altceva?
Lui Bumpous îi dispăru zâmbetul de pe buze. Privi spre barul din depărtare.
- Se distrează şi face glume despre ceea ce s-a-ntâmplat. Zice că a găsit, în sfârşit, o negresă virgină. Cineva l-a-ntrebat câţi ani are fata şi Cobb a zis că opt sau nouă. Toată lumea a-nceput să râdă.
Hastings închise ochii şi lăsă capul în jos. Ozzie scrâşni din dinţi şi privi într-o parte.
- A mai zis şi altceva?
- E beat mort. N-o să-şi mai amintească nimic mâine dimineaţă. Zicea că era o negresă drăguţă şi mititică.
- Cine-a fost cu el?
- Pete Willard.
- E şi el în cârciumă?
- Îhî. Râdeau amândoi de tot ce s-a-ntâmplat.
- La ce masă stau?
- În stânga, lângă jocuri.
Ozzie zâmbi:
- În regulă, Bumpous. Ai făcut treabă bună. Eşti liber. Hastings sună la dispecerat şi transmise cele două nume.
Dispecerul comunică mesajul ajutorului de şerif, Looney, care se afla într-o maşină parcată în faţa casei judecătorului local, Percy Bullard. Poliţistul sună la uşa acestuia şi-i înmână două depoziţii şi două mandate de arestare. Bullard le semnă şi i le înapoie, iar Looney îi mulţumi plin de respect. Peste zece minute, ajutorul de şerif ajunse în spatele bisericii şi-i dădu mandatele lui Ozzie.
La unsprezece fix, în localul lui Huey orchestra se opri în mijlocul cântecului, zarurile dispărură, dansatorii încremeniră, bilele de biliard încetară să se mai rostogolească şi cineva aprinse lumina. Toate privirile rămaseră aţintite asupra şerifului şi a oamenilor lui care străbăteau încet ringul de dans, îndreptându-se spre o masă de lângă jocurile mecanice. Cobb, Willard şi încă doi tipi stăteau într-un separeu. Masa era plină de cutii goale de bere. Ozzie se apropie rânjind.
- Îmi pare rău, domnule, dar negrii n-au ce căuta aici! exclamă Cobb şi toţi începură să râdă.
Ozzie continua să rânjească, iar când se liniştiră zise:
- Vă distraţi, nu-i aşa, Billy Ray?
- De ce nu?
- Asta zic şi eu. Nu-mi place să stric plăcerea nimănui, dar dumneavoastră şi domnul Willard va trebui să veniţi cu mine.
- Unde mergem? întrebă Willard.
- La o plimbare.
- Nu mă mişc de-aici, zise Cobb hotărât.
Ceilalţi doi se ridicară de la masă şi trecură în rândul spectatorilor.
- Sunteţi arestaţi, spuse Ozzie.
- Ai mandat? întrebă Cobb.
Hastings scoase nişte hârtii, iar Ozzie le aruncă peste cutiile cu bere.
- Da, avem şi mandat. Acum ridicaţi-vă!
Willard se uită disperat la Cobb, care mai sorbi o înghiţitură de bere şi zise:
- Nu merg la puşcărie!
Atunci, Looney îi dădu lui Ozzie un baston de cauciuc lung, de culoare închisă. Willard fu cuprins de panică. Şeriful lovi puternic cutiile de bere de pe masă, iar spuma se răspândi peste tot, ca dintr-o fântână arteziană. Willard ţâşni în picioare, îşi apropie mâinile şi le întinse spre Looney care pregătise cătuşele. Fu tras afară şi băgat în maşina poliţiei. Ozzie îşi lovi uşor palma cu bastonul şi-i rânji lui Cobb:
- Ai dreptul să nu spui nimic. Însă tot ce vei rosti, va fi folosit împotriva ta, la tribunal. Ai dreptul la un avocat. Dacă nu-ţi poţi permite unul, ţi-l va pune statul la dispoziţie. Vreo întrebare?
- Cât e ora?
- E ora de mers la puşcărie, bătrâne!
- Du-te naibii, negru-mpuţit!
Ozzie îl apucă de păr şi-l ridică. Apoi îl puse cu faţa la podea. Îi înfipse genunchiul în şira spinării şi-i băgă bastonul pe sub gât, trăgând cu putere în sus, până începu să-i pârâie laringele. Cobb schelălăi. Îi puseră cătuşele, iar şeriful îl târî de păr de-a lungul ringului de dans, apoi afară, peste prundiş, până la maşină. Acolo îl aruncară pe locul din spate, lângă Willard.

Vestea despre viol se răspândi cu cea mai mare repeziciune. Rânduri-rânduri de rude şi de prieteni se înghesuiau în sala de aşteptare şi pe holurile spitalului. Tonya fusese scoasă de la chirurgie şi era într-o stare critică. Ozzie discuta cu fratele lui Gwen pe hol, punându-l la curent cu cele două arestări. Da, ei erau vinovaţii, fără nici o îndoială.

3

Jake Brigance se rostogoli peste soţia lui şi se îndreptă clătinându-se spre baia mică, aflată la câţiva paşi de pat, unde căută pe bâjbâite, în întuneric, ceasul deşteptător. Îl amuţi, lovindu-l violent cu palma. Era cinci şi jumătate dimineaţa, miercuri, 15 mai. Stătu aşa, în întuneric, câteva momente, ţinându-şi respiraţia buimac, uitându-se fix la numerele fluorescente care străluceau pe cadranul ceasului nesuferit. Sunetul lui pătrunzător ajungea până în stradă. Mereu i se oprea inima când îl auzea. Cam de două ori pe an reuşea s-o împingă pe Carla, până cădea jos din pat. Atunci se ducea ea să oprească ceasul, spunându-i supărată că numai un nebun se putea scula la o asemenea oră.
Deşteptătorul era aşezat pe pervazul ferestrei, aşa că Jake trebuia să meargă câţiva paşi pentru a putea să-l reducă la tăcere. Odată în picioare, nu-şi mai permitea să se vâre înapoi în aşternut. Aceasta constituia una din regulile lui. Mai demult, ceasul stătea pe noptieră şi era mai uşor. Carla se răsucea şi-l oprea înainte ca Jake să-l audă. Atunci dormea până la şapte-opt şi-şi dădea toată ziua peste cap. Nu mai ajungea la birou când trebuia, încălcând astfel o altă regulă pe care şi-o impusese. Aşa că aşezase ceasul în baie, să nu mai aibă probleme.
Jake ajunse la chiuvetă şi-şi dădu cu apă rece pe faţă. Aprinse lumina şi se uită oripilat în oglindă: parcă îi crescuse fruntea în timpul nopţii; ochii îi erau tulburi, cu urdori la colţuri, iar pe obraz i se imprimase o cută, ca o cicatrice roşie. O atinse şi începu s-o maseze. Cu mâna dreaptă îşi dădu părul peste cap. La treizeci şi doi de ani, nu avea nici un fir alb. Din punctul acesta de vedere, nu era nici o problemă. Îl frământa însă începutul de chelie, pe care o moştenea din familie. I-ar fi plăcut să aibă o coamă deasă şi o frunte cât mai îngustă. Carla îi spusese că mai are destul păr, dar el ştia că nu mai e mult până se va rări de tot, ţinând cont de cât de repede-i cădea. Ea îl asigurase în legătură cu plusul de maturitate pe care i-l dădea fruntea înaltă - lucru absolut indispensabil la un avocat tânăr. Iar lui îi făcu plăcere s-o creadă. Se gândi la confraţii săi de vârstă mijlocie şi la cei mai bătrâni, cu chelie. Şi, totuşi, ar fi preferat ca plusul acela de maturitate să-i fie subliniat de riduri şi de păr grizonat.
La acestea reflecta Jake sub jetul de apă. Făcea duşuri rapide, apoi se bărbierea şi se îmbrăca la fel de repede. O altă regulă era să ajungă la cafenea la ora şase fix.
Aprinse lumina şi începu să tragă sertarele şi să trântească cu zgomot uşile de la debarale, ca s-o trezească pe Carla. Lucrul acesta se întâmpla, ca un ritual, în fiecare dimineaţă de vară, când soţia lui era în vacanţă. Jake încerca să-i demonstreze că putea să mai tragă câte un pui de somn şi în timpul zilei, dar că momentele acestea matinale ar trebui să le petreacă împreună. Ea însă mormăia şi îşi trăgea pătura peste cap.
Odată îmbrăcat, Jake sări în pat şi o sărută pe ureche, pe gât, până o făcu să se întoarcă spre el. Atunci trase aşternutul şi râse văzând-o cum se chirceşte tremurând, rugându-l să o învelească. Rămase o clipă cu ochii la picioarele ei bronzate, subţiri, aproape perfecte. Cămaşa de noapte i se trăsese până în talie şi gândurile lui începură să o ia razna.
Cam o dată pe lună, ritualul acesta scăpa de sub control. Atunci dădeau păturile la o parte împreună, iar Jake se dezbrăca rapid, încălcând astfel trei reguli. Aşa fusese concepută şi Hanna.
Dar în dimineaţa asta se abţinu. Îşi acoperi soţia, o sărută uşor şi stinse luminile. Ea răsuflă adânc şi adormi la loc.
Când ajunse pe hol, Jake deschise încet uşa Hannei şi îngenunche lângă ea. Avea patru ani şi era singurul lor copil. Stătea în pat înconjurată de păpuşi şi de animale de pluş. O sărută uşor pe obraz. Era frumoasă ca maică-sa şi semănau până şi la apucături. Amândouă aveau ochii gri-albăstrui, gata să plângă în orice moment. Părul şi-l purtau la fel. Se tundeau deodată, la aceeaşi coafeză. Până şi îmbrăcămintea le era identică. Jake le adora pe amândouă.
După ce o mai sărută o dată pe Hanna, se duse la bucătărie să-i facă soţiei sale o cafea. Dădu drumul căţelului în curtea din spate, unde acesta se uşură imediat şi începu să latre la pisica doamnei Pickle, vecina lor.
Puţini oameni îşi începeau ziua astfel.
Jake se grăbi spre capătul aleii şi luă ziarele de dimineaţă pentru Carla. Era încă întuneric şi senin. Deşi răcoarea dimineţii îl făcu să tremure, simţi apropierea verii. Privi pe strada Adams în amândouă părţile, apoi se întoarse să-şi admire casa.
Două clădiri din comitatul Ford erau înscrise în Registrul Naţional de Situri Istorice, şi una din ele îi aparţinea. Deşi o luase cu o ipotecă serioasă, se mândrea totuşi cu ea. Era o clădire în stil victorian, din secolul al nouăsprezecelea, construită de un lucrător de la căile ferate ieşit la pensie, care murise chiar de primul Crăciun petrecut în casa nouă. Faţada uriaşă, cu un fronton şi cu un acoperiş ţuguiat, prelungit peste terasa de la intrare, mai avea pe toată lungimea o cornişă ce se sprijinea pe cinci coloane rotunde, vopsite în alb şi albastru de ardezie, sculptate manual, cu modele florale diferite: narcise, irişi, floarea-soarelui. Între ele se afla o balustradă bogat ornamentată cu o dantelărie somptuoasă. La etaj, trei ferestre boltite dădeau într-un balcon micuţ, iar în stânga acestuia, se ridica un foişor cu vitralii, terminat într-o rozetă de fier. Mai jos se afla o terasă mare, frumoasă, cu o balustradă meşteşugită, care servea drept garaj. Panourile din faţă erau formate dintr-un colaj de şipci din lemn de cedru, cochilii şi solzi roşiatici, alternând cu frontoane şi cu coloane miniaturale.
Carla consultase un consilier într-ale culorii din New Orleans şi se sfătuise îndelung cu el. Până la urmă, alese mai ales nuanţe de albastru, culoarea lişiţei, a piersicii şi alb. Zugrăvitul durase două luni şi îl costase pe Jake cinci mii de dolari, fără să mai includem timpul petrecut de el şi de Carla cocoţaţi pe scară, răzuind cornişele. Şi deşi nu-i prea conveneau unele culori, nu se mai încumeta să propună o nouă vopsire.
Ca orice casă în stil victorian, şi aceasta avea ceva măreţ şi unic, prin aspectul ei provocator, vesel, ingenios şi copilăresc. Carla şi-o dorise încă înainte de căsătorie. Când muri proprietarul din Memphis, o cumpărară uşor, pentru că n-o voia nimeni: fusese abandonată de douăzeci de ani. Se împrumutaseră zdravăn de la două bănci din Clanton. Apoi, strânseseră cureaua vreo trei ani. Acum turiştii se opreau şi o fotografiau.
La cea de-a treia bancă îşi ipotecaseră automobilul, singurul Saab din ţinutul Ford; şi unde mai pui că era şi de culoare roşie!
Şterse roua de pe parbriz şi descuie portiera. Max continua să latre, trezind gaiţele din arţarul doamnei Pickle, care începură să cânte, urându-i drum bun. Jake zâmbi şi fluieră la rându-i. Ieşi pe strada Adams. O luă apoi pe Jefferson şi coti pe bulevardul Washington. Se întrebase adesea de ce orăşelele din sud aveau străzi cu numele de Adams, Jefferson şi Washington, dar nici una Lincoln sau Grant.
Strada Washington trecea prin nordul scuarului central, de la est la vest. Clanton era capitala comitatului, aşa că avea un parc, în mijlocul căruia se afla tribunalul. Generalul Clanton - fondatorul acestui orăşel - îl proiectase cu mult cap. Scuarul era foarte întins, iar în curtea judecătoriei se înălţau stejari uriaşi, înşiruiţi ordonat, la distanţă egală unul de altul. Tribunalul din comitatul Ford avea aproape două secole şi fusese construit după ce iancheii îi dăduseră foc celui dinainte. Era îndreptat, sfidător, cu faţa spre sud, ca şi cum le-ar fi spus politicos şi etern, nordiştilor, să-l pupe-n fund. Clădirea veche şi maiestuoasă, cu coloane în partea din faţă şi cu jaluzele negre la zecile de ferestre, era construită din cărămidă vopsită în alb. Din patru în patru ani, cercetaşii din localitate adăugau câte un strat gros de email. Renovările şi extinderile se făcuseră din asigurări, de-a lungul anilor. De două ori pe săptămână, o echipă de puşcăriaşi îngrijea gazonul care înconjura clădirea, menţinându-l astfel curat şi tuns.
În scuarul din Clanton se aflau trei cafenele - două pentru albi, Tea Shoppe şi Coffee Shop, pe strada Washington, şi una pentru negri, Claude's Shop. De prin anii şaptezeci, puteai intra în oricare dintre ele, indiferent de culoarea pielii. Jake lua câte un grătar în fiecare vineri la Claude's Shop, ca majoritatea liberalilor albi din Clanton. Dar şase zile pe săptămână era un client fidel la Coffee Shop.
Parcă maşina în faţa biroului său de pe strada Washington şi se îndreptă spre cafeneaua care deschisese deja de o oră. Activitatea era în toi. Chelneriţele se agitau încolo şi-ncoace servind cafeaua şi micul dejun, sporovăind întruna cu fermierii, cu mecanicii şi cu poliţiştii - clienţii obişnuiţi ai localului. Nu era o cafenea cu pretenţii. Intelectualii se întâlneau pe partea cealaltă a scuarului, la Tea Shoppe, ceva mai târziu. Acolo stăteau de vorbă despre politica naţională, tenis, golf şi bursă. La Coffee Shop discuţiile aveau ca obiect politica locală, fotbalul şi pescuitul bibanilor. Jake era unul din puţinii intelectuali care puteau frecventa acest local. Era iubit şi acceptat de muncitori. Majoritatea trecuseră prin biroul lui pentru câte un testament, un act, un divorţ, pentru vreun proces sau alte probleme de genul ăsta. Îl tachinau cu glume în care avocaţii erau luaţi peste picior, dar el le trecea cu vederea. La micul dejun, îl rugau să le explice procedura Curţii Supreme şi alte ciudăţenii avocăţeşti. Tot aici, dădea o mulţime de consultaţii juridice, fără plată, fiind solicitat pentru felul său concis şi clar de a aborda orice chestiune. Deşi nu erau totdeauna de acord cu el, ştiau că le va spune adevărul, oricare ar fi fost acesta. Uneori se contraziceau, fără răutate însă.
Sosi acolo pe la şase şi timp de cinci minute nu făcu altceva decât să salute pe toată lumea, să strângă mâini, să bată pe umeri şi să schimbe amabilităţi cu chelneriţele. După ce se aşeză, Dell, ospătăriţa lui favorită, îi aduse cafeaua şi micul dejun obişnuit, pâine prăjită, jeleu şi fulgi de cereale. Ea îi atinse mâna uşor, adresându-i-se cu "dragă" şi cu "iubitule", învârtindu-se în jurul lui ostentativ. Faţă de ceilalţi avea o atitudine mai ţâfnoasă şi mai aspră. Cu Jake, însă, era altceva.
Mâncă alături de Tim Nunley, un mecanic de la Chevrolet şi de fraţii Bill şi Bert West, care lucrau la fabrica de pantofi din nordul oraşului. Îşi turnă câteva picături de Tabasco în cereale şi le amestecă bine cu unt. Apoi unse pâinea prăjită cu jeleu de căpşuni făcut în casă. Gustă o gură de cafea şi începu să mănânce liniştit alături de ceilalţi, care discutau despre pescuitul crapilor.
Într-un separeu de lângă masa lui Jake, stăteau de vorbă trei poliţişti. Cel mai solid dintre ei se întoarse şi întrebă cu voce puternică:
- Spune, Jake, nu l-ai apărat tu pe Billy Ray Cobb acum câţiva ani?
Se făcu linişte în toată cafeneaua. Privirile se îndreptară spre avocat. Derutat mai mult de reacţia celor din jur decât de întrebare, Jake înghiţi şi încercă să-şi amintească numele.
- Billy Ray Cobb, repetă el cu voce tare. În ce fel de caz a fost implicat?
- Droguri, spuse Prather. L-am prins vânzând droguri, acu' patru ani. A stat la Parchman si a ieşit anul trecut.
Jake îşi aminti.
- Nu, nu l-am apărat eu. Cred că a avut un avocat din Memphis.
Prather păru satisfăcut şi reveni la clătitele lui. Jake aşteptă o clipă, apoi întrebă:
- De ce? Ce-a mai făcut?
- L-am arestat pentru viol.
- Viol?
- Da, pe el şi pe Pete Willard.
- Pe cine au violat?
- Îţi aminteşti de Hailey, negrul ăla care a fost acuzat de crimă, acum câţiva ani, şi l-ai scos basma curată?
- Lester Hailey. Sigur, îmi amintesc.
- Îl ştii pe fratele lui, Carl Lee?
- Cum să nu? Îl cunosc foarte bine. Ştiu familia asta, i-am apărat aproape pe toţi.
- De fetiţa lui e vorba.
- Nu mai spune!
- Da. Ca să vezi!
- Câţi ani are?
- Zece.
Atmosfera din cafenea reveni la normal, dar lui Jake îi pierise pofta de mâncare. În timp ce clătina ceaşca de cafea, asculta distrat discuţiile aprinse despre maşinile japoneze şi despre pescuit. După plecarea fraţilor West, îşi trase scaunul în separeul poliţiştilor.
- Cum se simte?
- Cine?
- Fetiţa lui Hailey.
- Destul de rău, spuse Prather. E la spital.
- Cum s-a întâmplat?
- Nu ştim încă totul. Nu e în stare să vorbească prea mult. A trimis-o maică-sa la magazin; locuiesc pe Craft Road, în spatele băcăniei lui Bates.
- Ştiu unde stau.
- Au luat-o în camioneta lui Cobb, au dus-o undeva, în pădure, şi-au violat-o.
- Amândoi?
- Da, de mai multe ori. Şi-au mai şi bătut-o rău de tot. Rudele ei spun că nici n-au mai recunoscut-o, în aşa hal au adus-o.
Jake se cutremură.
- Cumplit!
- Aşa e. Nici nu mi-am putut închipui aşa ceva. Au aruncat-o din maşină, sperând c-a murit.
- Cine-a găsit-o?
- Nişte negri care pescuiau pe Foggy Creek. Au văzut-o târându-se pe mijlocul drumului, cu mâinile legate la spate. Abia mai putea să vorbească. Le-a spus doar cine-i taică-su, iar ei au adus-o acasă.
- De unde ştiţi c-a fost Billy Ray Cobb?
- I-a spus ea maică-sii c-aveau o camionetă galbenă, cu un fanion la lunetă. Atât i-a trebuit lui Ozzie, că şi-a dat seama imediat, nici n-ajunsese fata bine la spital.
Prather se feri să-i spună prea multe. Îl plăcea pe Jake, dar era conştient că, fiind avocat, se ocupa de multe cazuri criminale.
- Cine-i Pete Willard?
- Un prieten de-al lui Cobb.
- Unde i-aţi găsit?
- La cârciuma lui Huey.
- Puteam să-mi închipui.
Jake îşi bău cafeaua şi se gândi la Hanna.
- Dezgustător! mormăi Looney.
- Dar Carl Lee cum a primit vestea?
Prather îşi şterse mustaţa de sirop.
- E încă la spital cu ceilalţi. Personal nu-l cunosc, dar n-am auzit nimic rău despre el. Ozzie a stat azi-noapte cu ei. Bineînţeles, îi ştie foarte bine pe toţi. Hastings e ceva rudă cu fata.
- Când e audierea preliminară?
- Bullard a planificat-o astăzi, la ora unu. Nu-i aşa, Looney?
Looney dădu aprobator din cap.
- S-a stabilit cauţiunea?
- Nu încă. Bullard vrea s-aştepte până la audiere. Da' spune-mi, dacă moare fata, au să fie acuzaţi de crimă cu premeditare, nu-i aşa?
Jake aprobă, dând din cap.
- Atunci nu pot ieşi pe cauţiune, zise Looney.
- În principiu, pot, dar n-am întâlnit niciodată o astfel de situaţie. Sunt sigur că Bullard nu va fi de acord să pună în discuţie cauţiunea, pentru o crimă de felul acesta, dar dacă, totuşi, o face, n-au să fie în stare s-o plătească.
- Dacă nu moare fata, cât crezi că le dă? întrebă Nesbit, al treilea poliţist.
Jake începu să le explice. Toţi îl ascultau cu atenţie.
- Pentru viol, pot lua închisoare pe viaţă. Presupun că vor fi acuzaţi şi de răpire cu vătămare corporală gravă.
- Asta cu siguranţă.
- Atunci pot lua douăzeci de ani pentru răpire şi douăzeci pentru vătămare corporală gravă.
- Mda. Da' cât au să stea, de fapt, la închisoare? întrebă Looney.
- Probabil că vreo treisprezece ani. Şapte pentru viol, trei pentru răpire şi trei pentru vătămare corporală gravă. Asta numai în cazul în care vor fi acuzaţi de toate cele menţionate mai înainte şi dacă li se dă pedeapsa maximă.
- Dar Cobb are deja cazier.
- Da, însă nu se ţine cont de el, dacă nu are două condamnări anterioare.
- Treisprezece ani! zise Looney, clătinând din cap.
Jake îşi aruncă privirea pe fereastră. Scuarul se anima tot mai mult. Pe lângă pajiştea din jurul tribunalului, parcau zeci de camionete cu fructe şi cu zarzavaturi, iar fermierii bătrâni, îmbrăcaţi în salopete colorate, aranjau coşurile cu roşii, castraveţi şi dovlecei pe obloanele şi pe capotele camionetelor. Lângă cauciucurile prăfuite, se ridicau munţi de lubeniţe de Florida. O parte din fermieri plecase la o întrunire matinală care se ţinea lângă Monumentul Războiului din Vietnam. Se aşezaseră, acolo, pe bănci, meşterind tutun şi cioplind câte ceva, în vreme ce ascultau bârfa oraşului. Jake presupuse că discutau despre viol.
Se luminase şi era timpul să-şi înceapă serviciul. Poliţiştii terminară de mâncat şi Jake se ridică, scuzându-se. O îmbrăţişă pe Dell, plăti şi fu tentat pentru o clipă să se întoarcă acasă, la Hanna.
Cu trei minute înainte de şapte, intră în birou şi aprinse luminile.
Carl Lee nu putuse adormi pe canapeaua din sala de aşteptare. Tonya era într-o stare gravă, dar staţionară. Avură voie s-o vadă pe la miezul nopţii. Aşa cum le spusese doctorul, arăta rău. Gwen îi sărutase faţa mică, bandajată, în timp ce Carl Lee stătea la picioarele patului copleşit şi neclintit. Nu mai era în stare să facă nimic altceva decât să se uite la silueta acea firavă, înconjurată de aparate şi de asistente. Mai târziu, Gwen fu condusă sub sedative la mama ei, iar băieţii plecară acasă la unchiul lor.
În jurul orei unu, mulţimea se împrăştie, lăsându-l pe Carl Lee singur acolo, pe canapea. La ora două, Ozzie aduse cafea şi gogoşi şi-i povesti tot ce ştia despre Cobb şi Willard.

Birourile lui Jake ocupau o clădire cu două etaje, orientată spre tribunal, asemănătoare tuturor celor care se înşiruiau în partea de nord a scuarului, chiar lângă Coffee Shop. Construcţia data din 1890, când familia Wilbanks stăpânea ţinutul Ford. Din momentul terminării ei şi până în 1979, anul în care fusese radiat ultimul din barou, această clădire constituise sediul Wilbanks al celor care practicau dreptul. Alături era un agent de asigurare pe care Jake îl pusese sub urmărire penală pentru falsificarea unei reclamaţii a lui Tim Nunley, un mecanic de la Chevrolet. La apus, se afla banca unde îşi ipotecase maşina. Aproape toate clădirile din jurul scuarului erau din cărămidă, cu două etaje. Numai construcţiile din colţul de sud-est şi sud-vest aveau trei şi, respectiv, patru etaje.
Jake practica dreptul singur, încă din 1979, anul excluderii din barou a predecesorului său. Aşa îi plăcea lui, mai ales că în Clanton nu era nici un avocat destul de competent ca să-i stea alături. Cei buni se strânseseră la firma lui Sullivan, cu sediul în clădirea de lângă bancă. Jake îi detesta pe aceştia. Avocaţii care lucrau acolo erau aroganţi şi gomoşi. Doi dintre ei absolviseră la Harvard.
Firma Sullivan reprezenta marii fermieri, bancherii, companiile de asigurare, căile ferate, în general pe toţi cei care aveau bani. Resturile erau "ciugulite" de ceilalţi paisprezece din ţinut. Aşa-numiţii avocaţi ai străzii, în trendurile lor, săreau în ajutorul sufletelor amărâte, iar Jake era mândru că făcea parte dintre ei.
Birourile lui erau uriaşe. Nu folosea decât cinci din cele zece încăperi ale clădirii. La parter, se afla o cameră de primire, o sală mare de întruniri, o bucătărie şi o debara-depozit. Biroul lui Jake era la etaj, alături de o încăpere mai mică, pe care o numea "camera secretă", pentru că nu avea ferestre, nici telefoane, nici alte lucruri care ţi-ar fi putut distrage atenţia. Încăperile goale de la etaj şi de la parter fuseseră ocupate cu ani în urmă de cei de la prestigioasa firmă Wilbanks. Biroul propriu-zis al lui Jake avea cam o sută de metri pătraţi, cu podeaua şi cu tavanul din lemn de esenţă tare. Mobila autentică de stejar consta în trei birouri, unul plasat sub portretul lui William Faulkner. Jake lucra la cel mai mic din ele, alături de şemineul uriaş. Unul din pereţi era acoperit de rafturi cu cărţi vechi. Dacă ieşeai în balconul cu uşi din sticlă, în faţă ţi se arăta o privelişte impresionantă: scuarul şi tribunalul. Fără nici un dubiu, sediul lui Jake era unul din cele mai frumoase din Clanton, lucru pe care îl recunoşteau şi cei mai înverşunaţi duşmani ai săi de la Sullivan. Pentru toată această opulenţă, Jake plătea patru sute de dolari pe lună proprietarului şi fostului său şef, Lucien, cel care fusese exclus din barou în 1979.
Familia Wilbanks condusese comitatul Ford zeci de ani. Erau oameni mândri, bogaţi, excelenţi fermieri, bancheri, politicieni, dar mai ales slujitori ai legii. Toţi bărbaţii din familia lor studiaseră dreptul la Ivy League. Fondaseră bănci, şcoli, ctitoriseră biserici şi mulţi dintre ei lucraseră în domeniul public. Wilbanks & Wilbanks fusese multă vreme cea mai puternică şi mai prestigioasă firmă din nordul statului Mississippi. Lucien era singurul bărbat Wilbanks din generaţia sa. Mai avea o soră şi nişte nepoate, dar ele nu erau menite decât să facă un mariaj bun. De la Lucien se aşteptau multe, încă din copilărie. Dar, din clasa a treia, comportamentul lui începu să dea de gândit. Nu era acela al unui Wilbanks veritabil; moştenise firma după moartea, într-un accident de avion, a tatălui şi a unchiului său. Deşi avea atunci patruzeci de ani, abia terminase dreptul de câteva luni, la fără frecvenţă. Cu chiu, cu vai, trecu şi examenul de atestare. După ce preluă conducerea firmei, clienţii începură să dispară. Companiile mari de asigurări, bancherii şi fermierii plecaseră cu toţii la Sullivan, care îi fusese partener, până când Lucien îl concediase şi îl evacuase. Împreună cu el, îl părăsiseră şi ceilalţi parteneri mai tineri precum şi majoritatea clienţilor. Atunci Lucien îi dădu afară pe toţi, cu excepţia secretarei favorite a tatălui său, Ethel Twitty. John Wilbanks fusese foarte apropiat de ea ani de zile. De fapt, Ethel avea un fiu mai mic care semăna cu Lucien. Bietul băiat îşi petrecuse cea mai mare parte a timpului prin case de nebuni, iar avocatul îi zicea în glumă "fratele meu handicapat". După accidentul de avion, nebunul îşi făcuse apariţia în Clanton, spunând tuturor că e fiul nelegitim al lui John Wilbanks. Ethel se simţise umilită, dar nu îl putuse opri. Oraşul fierbea. Firma Sullivan intentase acţiune în numele fratelui handicapat pentru obţinerea unei părţi din moştenire. Lucien era furios. La procesul care urmă, îşi apără înverşunat onoarea şi mândria, precum şi moştenirea care le revenise lui şi surorii sale. Juriul fusese frapat de asemănarea dintre Lucien şi fiul secretarei, mai tânăr cu câţiva ani decât el.
"Fratele" handicapat se aşezase strategic cât mai aproape de Lucien, iar avocaţii lui Sullivan îl instruiseră să se comporte exact ca el. Ethel şi soţul ei negară orice legătură de genul acesta cu familia Wilbanks, dar Curtea era de altă părere. Se stabili că băiatul avea dreptul la moştenirea lui John şi obţinu o treime din avere. Lucien înjură curtea cu juri, îl pocni pe amărâtul de băiat; drept urmare, fu luat pe sus şi dus la puşcărie. Hotărârea judecătorească fusese respinsă şi anulată la recurs, dar Lucien se temu de complicaţii, aşa că o opri pe Ethel Twitty la firma lui.
Satisfăcut că distrusese totul, hotărî să practice dreptul în cu totul alt fel decât strămoşii săi. Voia să se ocupe mai mult de cazurile criminale, aşa că îşi selecta clientela cu multă atenţie. Lucien alegea numai violurile, omorurile, abuzurile asupra copiilor, cele mai cumplite cazuri pe care le refuza toată lumea. Dorea să fie un avocat al drepturilor civile şi să lupte pentru ele cu toată forţa. Dar mai mult ca orice voia să fie un radical înflăcărat, cu clienţi şi cauze incomode, pentru ca astfel să ajungă în atenţia tuturor. Şi-a lăsat barbă, a divorţat, a părăsit biserica de care aparţinea, şi-a vândut acţiunile de la Clubul rural, s-a înscris în naacp şi în aclu - organizaţii de drepturi civile - a demisionat din consiliul bancar şi a devenit, în general, o adevărată calamitate pentru Clanton. A dat în judecată şcolile, pentru segregaţie rasială, pe guvernator din cauza condiţiilor din închisoare, oraşul, pentru că refuza să paveze străzile în cartierul negrilor, banca, pentru că nu avea nici un casier de culoare, statul, pentru pedeapsa capitală şi fabricile pentru că nu-i apreciau pe muncitorii calificaţi. A avut câştig de cauză în multe procese criminale, chiar şi în afara graniţelor comitatului Ford. Reputaţia i-a crescut vertiginos, atât printre negri, cât şi printre albii săraci. Se bucura de aprecierea câtorva sindicate libere din nordul statului Mississippi. Fusese propulsat de succesul obţinut în câteva cazuri de vătămare şi omor prin imprudenţă. Firma devenise mai profitabilă ca oricând. Lucien era obişnuit să aibă bani şi nu îl preocupa niciodată această problemă. Ethel îi ţinea contabilitatea. Trăia prin munca lui. Fără familie, se dedicase trup şi suflet justiţiei. Lucien practica dreptul cu pasiune cincisprezece ore în fiecare zi din săptămână. Nu-l mai interesa nimic altceva, în afară de alcool. Pe la sfârşitul anilor şaizeci, începu să simtă o atracţie puternică pentru "Jack Daniel's"; nu după multă vreme, deveni un adevărat băutor, iar când îl angajase pe Jake, era alcoolic în toată puterea cuvântului. Dar nu amesteca niciodată băutura cu munca; învăţase să le împace pe amândouă. Impulsiv şi aspru din fire, Lucien devenea de o francheţe periculoasă când bea. La procese, îi punea pe avocaţii adversari în situaţii penibile, insulta judecătorul, îi agresa pe martori, apoi îşi cerea scuze în faţa Curţii. Nu respecta pe nimeni şi nu putea fi intimidat. Se temea toată lumea de el, pentru că putea spune şi face orice îi trecea prin minte. Oamenii mergeau în vârful picioarelor când treceau pe lângă el. Lucien ştia acest lucru şi îi făcea plăcere. Deveni din ce în ce mai excentric. Cu cât bea mai mult, cu atât acţiona mai nebuneşte. Dacă auzea că e bârfit pentru asta, se încăpăţâna şi se îmbăta mai rău.
Între 1966 şi 1978, Lucien angajă unsprezece persoane: negri, evrei, spanioli, femei. Nici unul nu-i intra în voie. Era un tiran, îi înjura şi-i făcea de ocară pe tinerii avocaţi. Câţiva demisionară din prima lună. Unul singur a rezistat doi ani. Lui îi dădea mâna să fie excentric, pentru că avea bani, dar asociaţii lui săraci îi suportau cu greu nebuniile.
Pe Jake l-a angajat în 1978, direct din facultate. Tânărul era din Karaway, un orăşel cu două mii cinci sute de locuitori, situat la optsprezece mile spre vest de Clanton. Era curăţel, conservator, prezbiterian şi avea o soţie drăguţă care îşi dorea copii. Lucien l-a angajat să vadă dacă îl putea corupe. Jake acceptă slujba cu multă rezervă, mai ales că nu avea nici o altă ofertă aproape de casă. Peste un an, Lucien fu exclus din barou. Pentru puţinii oameni care îl iubeau, a fost o tragedie. Sindicatul de la o fabrică din nordul oraşului instigase la grevă. Atunci patronii începură să angajeze muncitori noi şi urmară o serie de violenţe. Lucien însuşi apăruse în pichetul de grevă, pentru a-şi reuni oamenii. Era mai beat ca oricând. Un grup de spărgători de grevă încercase să intre în fabrică şi începuse încăierarea. Fiind în frunte, îl arestară şi îl băgară la puşcărie. A fost chemat în judecată pentru atac, violenţă şi instigare. A făcut recurs de mai multe ori şi a pierdut de fiecare dată. Baroul se săturase de Lucien după atâţia ani. Nici un alt slujitor al legii din Mississippi nu avea atâtea reclamaţii ca el. Îl mustraseră în particular şi în public, îl suspendaseră temporar, fuseseră folosite toate metodele posibile, dar în zadar. Curtea de Reclamaţii şi Comitetul Disciplinar acţionară rapid. Fu exclus din barou pentru comportament scandalos, incompatibil cu un slujitor al legii. A făcut din nou recurs, dar a pierdut.
Se simţea distrus. Jake fusese de faţă când Jackson îi dăduse vestea prin telefon. Lăsase receptorul în jos şi se îndreptase spre balcon, uitându-se în zare. Jake se aşteptase la o tiradă. Dar Lucien nu zisese nimic. Se întorsese şi o pornise încet spre ieşire. Se oprise o clipă şi se uită la Ethel care plângea, apoi la Jake. Deschisese uşa şi rostise:
- Ai grijă de toate. Pe curând.
Jake şi Ethel alergaseră la fereastra din faţă şi se uitaseră cum pleca, în viteză, cu vechiul lui Porsche jerpelit. Câteva luni, nu mai avură nici o veste de la el. Jake lucra cu râvnă la cazurile lui Lucien. Reuşise să rezolve câteva. Altele erau pe rol sau fuseseră transferate. În vremea aceasta, Ethel avea grijă ca totul să meargă bine la birou.
Peste vreo şase luni, când Jake se întoarse după o zi obositoare, îl găsi pe Lucien dormind pe covorul persan.
- Lucien! Te simţi bine? întrebase el.
Wilbanks sări şi se aşeză pe scaunul îmbrăcat în piele, din spatele biroului. Era treaz, bronzat şi relaxat.
- Jake, băiatule, ce mai faci? întrebă el cu căldură.
- Bine, chiar foarte bine. Unde-ai fost atâta vreme?
- În Cayman Islands.
- Şi ce-ai făcut acolo?
- Am băut rom, am stat pe plajă şi-am umblat după fete.
- Se pare că te-ai distrat. De ce-ai plecat de acolo?
- M-am plictisit.
Jake se aşeză pe birou.
- Mă bucur că te văd, Lucien.
- Şi mie îmi parc bine, Jake. Cum merg treburile pe aici?
- Cam agitat, dar cred că totul e-n ordine.
- Ai rezolvat cu Medley?
- Mda. Au plătit optzeci de mii.
- Foarte bine. S-a bucurat?
- Da, aşa mi s-a părut.
- Procesul lui Cruger a fost judecat?
Jake lăsă privirea.
- Nu. L-au angajat pe Fredrix. Cred că se va judeca luna viitoare.
- Ar fi trebuit să stau de vorbă cu el înainte de a pleca.
- E vinovat, nu-i aşa?
- Da, chiar foarte. N-are importanţă cine îl apără. Majoritatea acuzaţilor sunt vinovaţi, să nu uiţi asta niciodată - zise el, ducându-se la fereastră şi privind spre tribunal. Ce planuri ai, Jake?
- Mi-ar plăcea să rămân aici. Tu ce-ai de gând?
- Eşti un băiat bun şi vreau să stai aici în continuare. În ceea ce mă priveşte, habar n-am! Mă gândeam să mă mut în Caraibe, dar m-am răzgândit. Ar fi frumos, însă de locuit... De fapt, n-am nici un plan. S-ar putea să călătoresc şi să-mi mai cheltuiesc din bani. Ştii bine că am prea mulţi.
Jake îl aprobă. Lucien făcu un gest larg:
- Vreau să-ţi dau ţie toate astea. Încearcă să continui activitatea firmei. Aş dori să le muţi definitiv aici, să stai la biroul acesta pe care l-a adus bunicul meu din Virginia, după Războiul Civil. Ai grijă de dosare, de cazuri, de clienţi. Ocupă-te tu de toate.
- Eşti foarte generos, Lucien.
- Mulţi clienţi vor pleca. Nu din cauza ta, sunt sigur că vei deveni un mare avocat, cu timpul. Dar sunt unii care m-au urmat ani de zile.
Jake nici nu avea nevoie de toţi clienţii lui.
- Ce chirie-mi ceri?
- Plăteşte-mi cât poţi tu. La început, o să-ţi fie mai greu, dar te vei descurca până la urmă. Eu n-am nevoie de bani, pe când tu...
- Eşti foarte drăguţ.
- Aşa sunt eu, băiat bun!
Râseră amândoi, jenaţi. Apoi Jake întrebă:
- Ce fac cu Ethel?
- Ce vrei tu. E secretară bună şi ştie mai mult decât îţi închipui. Sunt convins că nu-ţi place, dar e greu de înlocuit. Dacă vrei, însă, poţi s-o dai afară. Nu mă interesează!
Lucien porni către uşă.
- Sună-mă dacă ai nevoie de mine. Voi fi pe-aproape. Repet, vreau să te muţi aici, în biroul acesta care a fost al tatălui şi al bunicului meu. Pune-mi lucrurile în nişte cutii. Am să vin eu să le iau mai târziu.

Cobb şi Willard se treziră cu dureri de cap şi cu ochii injectaţi. Ozzie ţipă la ei. Se aflau într-o celulă mică, alături de cea în care stăteau prizonierii care urmau să fie duşi la Parchman. De dincolo de gratii se uitau la ei vreo doisprezece negri. Celula din stânga era înţesată tot de oameni de culoare. Ozzie urlase la ei să stea liniştiţi, ca să nu dărâme închisoarea!

Jake era singur şi liniştit de la şapte la opt şi jumătate, când sosea Ethel. Ţinea foarte mult la orele acestea liniştite; încuia uşa de la intrare, nu răspundea la telefon şi refuza să facă vreo programare. Îşi planifica ziua cu meticulozitate. Până deschidea, dicta destul ca să-i dea de lucru secretarei până la prânz. Pe la nouă, era fie la tribunal, fie în compania clienţilor. Nu dădea telefoane până la unsprezece, când răspundea tuturor mesajelor primite dimineaţa. Nu lăsa nimic nerezolvat. Aceasta era o altă regulă strictă pe care o respecta. Jake lucra sistematic şi meticulos, fără prea mulţi timpi morţi. Desigur, nu moştenise acest obicei de la Lucien!
La opt şi jumătate, Ethel intră zgomotos. Făcu o cafea şi deschise corespondenţa, aşa cum proceda de patruzeci şi unu de ani încoace. Era grăsuţă, se ţinea bine, fără să fie frumoasă, iar la cei şaizeci şi patru de ani ai săi, părea de cincizeci. În timp ce citea corespondenţa lui Jake, mânca pesmeţi cu cârnaţi aduşi de acasă.
Deodată, Jake auzi nişte voci. Ethel vorbea cu o femeie. Se uită în agendă, dar văzu că nu are nici o programare până la zece.
- Bună dimineaţa, domnule Brigance! spuse Ethel prin interfon.
- Bună, Ethel!
Ei îi plăcea să i se spună "doamna Twitty". Toţi, inclusiv Lucien îi ziceau aşa. Dar Jake i se adresa cu "Ethel".
- Vă caută o doamnă.
- Nu are programare.
- Ştiu, domnule.
- Programeaz-o pentru mâine dimineaţă, după ora zece şi jumătate. Acum sunt ocupat.
- Da, domnule, dar zice că e vorba de ceva urgent.
- Cine e doamna?
Toţi spuneau că au urgenţe când dădeau buzna neanunţaţi, ca la piaţă. Cine ştie ce voia să întrebe şi asta, despre vreun unchi sau despre vreun proces care avea să aibă loc peste trei luni!
- O cheamă Willard, răspunse Ethel.
- Şi prenumele?
- Earnestine Willard. N-o cunoaşteţi, dar fiul ei e la arest.
Jake respecta orele de audienţă cu toţi cei programaţi, dar cu intruşii era altceva. De obicei, Ethel îi dădea afară sau îi programa a doua zi. Domnul Brigance era foarte ocupat, le explica ea, dar le va rezolva problema peste o zi. Lucrul acesta îi impresiona pe oameni.
- Spune-i că nu mă interesează.
- Dar zice că trebuie să găsească un avocat acum, pentru că fiul ei va apărea la tribunal astăzi, la ora unu.
- Spune-i să se ducă la Drew Jack Tyndale, apărătorul public. E bun şi nu cred că e ocupat.
Ethel transmise mesajul.
- Dar, domnule Brigance, doamna vă vrea pe dumneavoastră. I-a spus cineva că sunteţi cel mai bun avocat criminalist din ţinut.
Jake simţi amuzamentul din vocea lui Ethel.
- Spune-i că aşa e, dar nu mă interesează cazul ei.

Ozzie îl conduse pe Willard în biroul lui. Acolo, îi scoase cătuşele şi îl puse să se aşeze pe scaunul de lemn din mijlocul încăperii mici. Şeriful trecu în spatele biroului şi îl privi pe arestat:
- Domnule Willard, dumnealui este locotenentul Griffin, de la circulaţie. Ceilalţi sunt anchetatorul Rady şi ajutorii de şerif Looney şi Prather, pe care i-ai cunoscut deja, azi-noapte. Mă îndoiesc însă că-ţi mai aminteşti ceva. Eu sunt şeriful Walls.
Willard îşi ridică privirea. Îl înconjuraseră şi uşa era încuiată. Pe marginea biroului se aflau două magnetofoane.
- Vrem să-ţi punem întrebări, bine?
- Nu ştiu.
- Înainte de a începe, vreau să mă asigur că-ţi cunoşti drepturile. Mai întâi, poţi să nu spui nimic, ai înţeles?
- Îhî.
- Nu eşti obligat să vorbeşti, dacă nu vrei, dar tot ce vei spune, va fi folosit împotriva ta la tribunal. Clar?
- Mda.
- Ştii să citeşti şi să scrii?
- Da.
- Bine, atunci citeşte asta şi semnează. Aici scrie că ţi s-au prezentat drepturile.
Willard semnă. Ozzie apăsă pe butonul roşu al unuia din magnetofoane.
- Ai văzut că am dat drumul la bandă?
- Mda.
- E miercuri, cincisprezece mai, ora opt şi patruzeci şi trei, dimineaţa.
- Dacă spuneţi...
- Care e numele tău întreg?
- James Louis Willard.
- Adresa?
- Strada şase, numărul paisprezece, Lake Village, Mississippi.
- Pe ce drum naţional?
- Pe Bethel.
- Cu cine locuieşti?
- Cu mama, Earnestine Willard. Sunt divorţat.
- Îl cunoşti pe Billy Ray Cobb?
Willard ezită şi se uită la picioarele lui. Cizmele îi rămăseseră în celulă. Şosetele albe se murdăriseră şi se rupseseră în dreptul degetelor mari. "Ce întrebare!" gândi el.
- Da, îl cunosc.
- Ai fost ieri cu el?
- Mda.
- Unde?
- La cârciuma de lângă lac.
- Când aţi plecat?
- Pe la trei.
- Ce maşină conduceai?
- N-am fost eu la volan.
- Mă rog, în ce maşină erai?
Ezită. Îşi studie atent degetele de la picioare.
- Cred că nu mai vreau să spun nimic.
Ozzie apăsă pe buton şi opri magnetofonul. Trase adânc aer în piept şi zise:
- Ai fost vreodată la Parchman?
Willard dădu din cap.
- Ştii ce mulţi negri sunt acolo?
Clătină din nou din cap.
- Cam cinci mii. Da' ştii câţi albi sunt la Parchman?
- Nu.
- Vreo mie.
Willard lăsă capul în jos. Ozzie tăcu un moment, apoi îi făcu cu ochiul locotenentului Griffin.
- Îţi dai seama ce pot să facă negrii ăia cu un alb care a violat o fetiţă de culoare?
Tăcere.
- Locotenent Griffin, spune-i domnului Willard cum sunt trataţi albii la Parchman.
Griffin se apropie şi se aşeză pe marginea biroului. Apoi zise, uitându-se la Willard:
- Acu' vreo cinci ani, un tânăr alb din ţinutul Helena de lângă Deltă, a violat o negresă de doisprezece ani. După proces, l-au dus la Parchman, unde era aşteptat. Aflaseră că vine. În prima noapte, l-au luat vreo treizeci de negri şi l-au legat de un butoi. Apoi s-au suit pe el. Gardienii se uitau şi râdeau. Nimănui nu-i e milă de violatori. L-au ţinut aşa noapte de noapte, vreo trei luni, până l-au omorât. L-au găsit castrat şi înghesuit în butoi.
Willard se aplecă, apoi îşi dădu capul pe spate respirând adânc, cu ochii în tavan.
- Uite ce e, Pete, zise Ozzie. Cu tine nu avem mare lucru. Ne interesează Cobb. Sunt cu ochii pe băiatu' ăsta de când a ieşit de la Parchman. Vreau să pun mâna pe el neapărat. Dacă ne-ajuţi să-l înfundăm, am să fac tot ce pot pentru tine. Nu promit nimic, dar să ştii că am legături cu procuratura şi încerc să te ajut. Nu trebuie să spui decât ce s-a întâmplat.
- Vreau un avocat, zise Pete.
Ozzie îşi lăsă capul în jos şi oftă:
- Ce crezi c-o să facă un avocat? O să te apere de negri? Eu încerc să te-ajut, şi tu baţi câmpii!
- Mai bine ascultă-l pe şerif, omule! Vrea să-ţi salveze viaţa, spuse Griffin cu solicitudine.
- Dacă ne-ajuţi, poţi face aici câţiva ani şi scapi, adăugă Rady.
- E mult mai sigur decât la Parchman, spuse şi Prather.
- Cum vrei tu, Pete, zise Ozzie. Alege, dacă vrei să stai la Parchman sau aici. Cred chiar că pot interveni să-ţi mai reducă din pedeapsă, dacă te comporţi cum trebuie.
Willard plecă privirea şi începu să-şi frece tâmplele.
- Bine, bine, vă spun.
Ozzie apăsă pe butonul roşu.
- Unde aţi găsit fetiţa?
- Pe drum.
- Ce drum?
- Nu ştiu. Eram beat.
- Unde aţi dus-o?
- Nu-mi amintesc.
- Eraţi numai tu şi Cobb?
- Mda.
- Cine a violat-o?
- Amândoi. Billy Ray a fost primul.
- De câte ori?
- Nu-mi amintesc. Fumasem haşiş şi băusem mult.
- Aţi violat-o, deci, amândoi.
- Da.
- Unde aţi aruncat-o?
- Nu mai ştiu. Jur că nu-mi aduc aminte.
Ozzie apăsă pe alt buton.
- Vom bate la maşină tot ce-ai spus şi-ţi dăm să semnezi.
Willard aprobă.
- Numai să nu-i spuneţi nimic lui Billy Cobb.
- N-o să-i spunem, promise şeriful.

4

Percy Bullard se foia nervos pe scaunul său tapisat cu piele, din spatele biroului uriaş, de stejar masiv. Alături se auzea forfota mulţimii adunate în sala de judecată, dornică să afle cât mai multe despre viol. Avocaţii bârfeau pe aceeaşi temă, într-o încăpere vecină, în jurul automatului de cafea.
Roba mică şi neagră a lui Bullard atârna într-un colţ de lângă fereastra dinspre strada Washington. Cum stătea pe scaunul acela înalt, picioarele cu pantofi uşori, de sport, nu-i atingeau pământul. Era tipul omului mic, nervos, care îşi făcea probleme din orice. Nu învăţase să se relaxeze, deşi era judecător de mai bine de treisprezece ani. Din fericire, nu era solicitat în cazurile de anvergură; acelea erau rezervate colegului său de la Curtea teritorială. Bullard se oprise la statutul de judecător local.
Domnul Pate, bătrânul aprod de la tribunal, bătu uşor la uşă.
- Intră! rosti Bullard poruncitor.
- Bună ziua, domnule judecător.
- Câţi negri sunt în sală? întrebă Bullard fără nici o introducere.
- Cam jumătate din sală.
- Asta înseamnă vreo sută de persoane. Nu se-adună atâţia nici la procesele de omor. Ce vor?
Domnul Pate scutură din cap şi nu zise nimic.
- S-or fi gândit că-i judecăm astăzi.
- Cred că sunt îngrijoraţi, spuse domnul Pate încetişor.
- Îngrijoraţi, de ce? Doar nu le dau drumul! E doar o înfăţişare preliminară, zise el, uitându-se pe fereastră. Au venit şi cei din familie?
- Cred că da. I-am recunoscut pe câţiva, dar nu-i ştiu părinţii.
- S-a asigurat paza?
- Şeriful şi-a adunat oamenii în jurul tribunalului, iar noi îi controlăm pe toţi cei care intră.
- Aţi găsit ceva?
- Nu, domnule.
- Unde sunt tinerii?
- I-a adus şeriful. Vor intra curând.
Judecătorul păru satisfăcut. Domnul Pate îi puse o hârtie scrisă de mână pe birou.
- Ce-i asta?
Domnul Pate respiră adânc.
- E o cerere a televiziunii din Memphis, care vrea să filmeze şedinţa.
- Ce?! strigă Bullard cu faţa roşie de mânie, bâţâindu-se pe scaun. Aparate de filmat în sala mea de judecată? urlă el din nou, apoi rupse hârtia şi o aruncă la coşul de gunoi. Unde sunt?
- În rotondă.
- Dă-i afară din tribunal!
Domnul Pate plecă în grabă.
Carl Lee stătea în penultimul rând, înconjurat de zeci de rude şi prieteni, aşezaţi pe scaunele tapisate din dreapta sălii. Băncile din stânga erau goale. Poliţiştii înarmaţi se învârteau peste tot bănuitori, aruncând priviri scurte spre grupul de negri, mai ales spre Carl Lee care stătea aplecat, cu coatele pe genunchi, cu ochii în jos.
Jake se uită pe fereastră la clădirea tribunalului. Era ora unu, iar el sărise peste masa de prânz, ca de obicei. N-avea nici o treabă, dar simţea nevoia de aer curat. Nu părăsise clădirea toată ziua şi, deşi nu dorea să afle detalii în legătură cu violul, nu voia să piardă înfăţişarea aceasta. Cu siguranţă, sala era plină de lume, pentru că toate locurile de parcare din jurul scuarului erau ocupate. În faţa uşii pe unde aveau să fie introduşi Cobb şi Willard se strânseseră câţiva reporteri care aşteptau nerăbdători.
Închisoarea se afla doar la două blocuri de scuar, în partea de sud, către autostradă. Ozzie conducea maşina cu cei doi arestaţi. În faţă şi în spate erau escortaţi de două automobile de patrulare. Trecură pe strada Washington, apoi intrară pe o alee, până la uşa din spate a tribunalului. Tinerii fură conduşi de şase poliţişti, printre reporteri, până într-o cămăruţă de lângă sala de judecată.
Jake îşi luă repede haina şi trecu pe lângă Ethel, fără să se uite la ea. Traversă în fugă, urcă scările şi intră în sală printr-o uşă laterală, chiar în momentul în care domnul Pate îl conducea pe judecător spre locul lui.
- Ridicaţi-vă! Intră Curtea! strigă domnul Pate.
Lumea aşteptă până când Bullard se aşeză.
- Luaţi loc! ţipă el. Unde sunt inculpaţii? Aduceţi-i înăuntru!
Cobb şi Willard intrară în sală cu mâinile prinse în cătuşe. Erau nebărbieriţi, cu feţele boţite, murdare şi păreau complet derutaţi. Willard se uită la grupul mare de negri, în vreme ce Cobb se întoarse cu spatele. Looney le scoase cătuşele şi-i aşeză lângă Drew Jack Tyndale, apărătorul public. La o masă lungă de alături stătea Rocky Childers, procurorul comitatului, care scria ceva şi avea o alură foarte importantă.
Willard se uită din nou peste umăr, la negri. În rândul din faţă se aflau mamele lor, a lui şi a lui Cobb, fiecare cu câte un poliţist lângă ea, pentru a fi apărate. Billy Ray refuza să se întoarcă.
Carl Lee îşi ridică privirea spre cei doi bărbaţi care îi violaseră fiica. Erau nişte străini râioşi, bărboşi şi murdari. Hailey îşi acoperi faţa cu mâinile şi se aplecă din nou. În spatele lui, lipiţi de perete, doi poliţişti îi urmăreau fiecare mişcare.
- Acum ascultaţi, începu Bullard cu voce puternică. Aceasta este doar o înfăţişare preliminară, nu un proces. Scopul acesteia este să se stabilească dacă există suficiente probe pentru ca aceşti doi arestaţi să compară în faţa marelui juriu. În cazul în care există obiecţii, se poate renunţa la această înfăţişare.
Tyndale se ridică:
- Nu, onorată instanţă, noi dorim să se urmeze procedura.
- Foarte bine, atunci. Şeriful Walls mi-a înmânat depoziţiile prin care cei doi sunt acuzaţi de viol comis asupra unei persoane de sex feminin, sub vârsta de doisprezece ani. La aceasta se adaugă şi culpa de răpire şi de vătămare corporală. Domnule Childers, puteţi chema primul martor.
- Onorată instanţă, statul cheamă ca martor pe şeriful Ozzie Walls.
Jake stătea în boxa juraţilor. Avocaţii de lângă el se prefăceau că citesc materiale importante. Ozzie jură şi se aşeză pe scaunul martorilor, la câţiva paşi de boxa juriului.
- Vreţi să vă spuneţi numele?
- Ozzie Walls.
- Sunteţi şeriful comitatului Ford?
- Da.
- Ştiu cine e, mormăi Bullard răsfoind dosarul.
- Aţi primit un telefon, ieri, după-amiază, prin care vi se semnala dispariţia unui copil?
- Da, pe la patru şi jumătate.
- Cum aţi acţionat?
- L-am trimis pe ajutorul de şerif Willie Hastings la domiciliul numiţilor Gwen şi Carl Lee Hailey, părinţii fetei.
- Unde anume?
- Pe Craft Road, în spatele băcăniei lui Bates.
- Şi ce-a aflat acolo?
- A găsit-o pe mama fetei care semnalase dispariţia. Apoi a plecat să caute copila.
- Şi a reuşit să dea de ea?
- Nu, dar când s-a întors, fetiţa fusese adusă acasă de nişte pescari.
- În ce stare se afla?
- Era violată şi bătută.
- Putea vorbi?
- Cu foarte mare greutate.
- Ce spunea?
Tyndale sări în picioare.
- Onorată instanţă, ştiu că sunt admise şi zvonurile într-o înfăţişare de genul acesta, dar ceea ce se întâmplă acum mi se pare o exagerare.
- Se respinge! Taci şi stai jos! Continuaţi, domnule Childers.
- Ce-a zis fetiţa?
- Că au răpit-o doi bărbaţi albi, într-o camionetă galbenă, cu un fanion la lunetă. Nu putea vorbi prea mult. Avea maxilarele rupte şi faţa zdrobită.
- Ce s-a întâmplat după aceea?
- Ajutorul de şerif a chemat o ambulanţă şi fetiţa a fost dusă la spital.
- În ce stare este acum?
- Critică, după spusele celor de acolo.
- Apoi, ce s-a mai întâmplat?
- Am căutat să pun cap la cap informaţiile de până atunci şi m-am gândit la un suspect.
- Cum aţi acţionat?
- Am luat legătura cu un om de încredere şi l-am trimis la berăria lui Huey, lângă lac.
Childers nu intră în detalii, mai ales că era vorba de Bullard. Ştiau cu toţii că judecătorul trimitea cazurile de genul acesta spre a fi studiate de marele juriu, aşa că orice înfăţişare preliminară era o formalitate. Lui Bullard nu-i dădea mâna să rişte. Alegătorii se supărau când favorizai un criminal. Ştiind acest lucru, majoritatea avocaţilor renunţau la aceste înfăţişări preliminare. Jake însă le considera foarte importante, pentru formarea unei imagini de ansamblu asupra cazului. Tyndale, de asemenea, renunţa rareori la preliminarii.
- Bun. Şi ce-a aflat la berărie?
- Informatorul mi-a spus că i-a auzit pe cei doi, aici de faţă, lăudându-se că au violat o fetiţă de culoare.
Cobb şi Willard se uitară unul la altul. Cine era informatorul? Nu prea îşi aminteau ce se întâmplase la bar.
- Ce-aţi făcut în continuare?
- I-am arestat pe cei doi şi-am cercetat camioneta înscrisă pe numele lui Billy Ray Cobb.
- Şi ce-aţi găsit?
- Urme şi un tricou plin de sânge.
- Cui aparţine acest tricou?
- Lui Tonya Hailey, fetiţa care a fost violată. Ne-a confirmat-o tatăl ei, astăzi.
Auzind că era vorba despre el, Carl Lee se ridică brusc. Ozzie tresări şi se uită la el. Jake se întoarse. Îl văzu prima oară de când intrase în sală.
- Vă rugăm să faceţi o descriere a maşinii.
- Este o camionetă Ford, galbenă, nouă, de o jumătate de tonă. Are roţi cromate, cauciucuri speciale, iar la lunetă, un fanion.
- Se potriveşte cu descrierea făcută de fetiţă?
- Da.
Childers se opri şi-şi verifică notiţele.
- Acum, spuneţi ce alte dovezi mai aveţi împotriva acestor pârâţi?
- Am vorbit cu Pete Willard în dimineaţa aceasta, la arestul poliţiei. A semnat o declaraţie.
- Ce-ai făcut? îi scăpă lui Cobb.
Willard se chirci şi privi speriat.
- Linişte, linişte! strigă Bullard, în vreme ce lovea cu ciocănelul.
Tyndale îşi linişti clienţii.
- L-aţi avertizat pe domnul Willard asupra drepturilor pe care le are?
- Da.
- A înţeles despre ce e vorba?
- Da.
- A semnat ceva în acest sens?
- Da.
- Cine-a fost de faţă, când a dat declaraţia?
- Eu, doi poliţişti, anchetatorul Rady şi locotenentul Griffin, de la patrula de circulaţie.
- Aveţi declaraţia?
- Da.
- Vă rugăm s-o citiţi.
Se făcu linişte. Toţi îl ascultau pe Ozzie. Carl Lee privea neutru la cei doi tineri. Cobb se uita crunt la Willard, care se apucase să-şi cureţe cizmele cu mâna.
- Mulţumesc, spuse Childers când Ozzie termină de citit. Domnul Willard a semnat declaraţia?
- Da, de faţă cu cei trei martori.
- Procuratura nu mai are nimic de adăugat, onorată instanţă.
Bullard strigă:
- Domnul Tyndale, puteţi pune întrebări.
- Pentru moment, nu am nici o nelămurire, onorată instanţă.
"Bună mişcare!" - gândi Jake. Era cel mai indicat ca apărarea să nu spună nimic la înfăţişările preliminare, ci să asculte, să facă însemnări şi să-i lase pe grefieri să înregistreze mărturiile. Oricum, marele juriu va cerceta cazul, aşa că nu avea nici un rost să se agite de pe acum. De fapt, Jake nici nu se aştepta la altceva din partea lui Tyndale.
- Următorul martor? zise judecătorul.
- Nu mai avem martori, onorată instanţă.
- Bine, luaţi loc. Domnule Tyndale, aveţi martori?
- Nu, onorată instanţă.
- Bun. Curtea consideră că există destule dovezi împotriva celor doi pârâţi şi decide ca domnii Cobb şi Willard să fie reţinuţi, în vederea prezentării în faţa marelui juriu, care se va întruni luni, 27 mai. Aveţi vreo întrebare?
Tyndale se ridică încet.
- Da, onorată instanţă. Am solicitat Curţii stabilirea unei sume rezonabile pentru...
- Nici nu poate fi vorba de aşa ceva! izbucni Bullard. Se respinge cauţiunea, cel puţin pentru moment. Înţeleg că fata se află într-o stare critică. Dacă moare, se vor adăuga şi alte acuzaţii.
- Atunci, onorată instanţă, aş dori să solicit o înfăţişare specială, peste câteva zile, în speranţa că starea ei se va îmbunătăţi.
Bullard îl studie pe Tyndale, admirându-l pentru ideea care îi venise.
- Se acceptă pentru luni, 20 mai, în aceeaşi sală. Până atunci, cei doi pârâţi rămân în custodia şerifului din Ford. Şedinţa se suspendă!
Bullard lovi o dată cu ciocănelul în masă şi dispăru. Poliţiştii se agitară în jurul acuzaţilor, le puseră cătuşele şi ieşiră din sală, trecând printre reporteri, până la maşină.
Înfăţişarea fusese în spiritul lui Bullard - nu mai lungă de douăzeci de minute. Cu el, lucrurile mergeau rapid. Jake stătea de vorbă cu alţi avocaţi şi se uita la mulţimea tăcută care ieşea din tribunal. Carl Lee nu se grăbea. Îl căută cu privirea pe Jake, şi îl văzu în rotondă. Se scuză faţă de cei cu care era şi se grăbi să-l întâlnească, la coborâre.
- Îmi pare nespus de rău, Carl Lee, zise Jake.
- Şi mie.
- Cum se simte?
- Cred c-o să fie bine.
- Dar Gwen?
- Şi-a mai revenit.
- Tu?
Mergeau încet, spre holul din spate al tribunalului.
- Nu m-am dumirit încă. Vreau să spun că acu' douăzeci şi patru de ore, totul era în ordine. Şi uită-te la noi acum: fetiţa mea zace într-un spital, înconjurată de tot felul de aparate; nevastă-mea a-nnebunit şi băieţii sunt înspăimântaţi. Nu mă gândesc decât să pun mâna pe ticăloşii ăştia.
- Aş vrea să te-ajut, Carl Lee.
- Tot ce poţi face e să te rogi pentru ea şi pentru noi.
- Ştiu că e dureros.
- Ai şi dumneata o fetiţă, Jake, nu-i aşa?
- Da.
Carl Lee nu mai spuse nimic. Continuară să meargă, iar Jake schimbă subiectul.
- Unde-i Lester?
- La Chicago.
- Ce face acolo?
- Lucrează la o companie de prelucrare a oţelului. Are slujbă bună. S-a şi-nsurat.
- Glumeşti! Lester căsătorit!
- Da. S-a şi-nsurat cu o fată albă.
- Cu o albă?! Ce l-o fi apucat?
- Păi, îl ştii pe Lester. A fost totdeauna un negru înfumurat. Vine astăzi pe-acasă. Cred că soseşte deseară.
- De ce?
Se opriră la uşa din spate. Jake îl întrebă din nou:
- De ce se-ntoarce Lester?
- Chestiuni de familie.
- Voi puneţi la cale ceva.
- Vreau doar să-şi vadă nepoata.
- Nu vă ambalaţi.
- Ţie ţi-e uşor să vorbeşti, Jake.
- Ştiu.
- Ce-ţi imaginezi, Jake?
- Nimic. De ce?
- Ai şi tu o fetiţă. Închipuieşte-ţi-o într-un pat de spital, violată şi bătută. Ce-ai face?
Jake se uită pe geamul uşii fără să poată da un răspuns. Carl Lee aştepta.
- Să nu faci vreo prostie.
- Răspunde-mi la întrebare, ce-ai face?
- Nu ştiu. Sincer, nu ştiu ce-aş face.
- Să te-ntreb altceva. Dacă era vorba de fetiţa ta, şi dacă ţi-ar fi violat-o doi negri, iar tu ai pune mâna pe ei, ce-ai face?
- I-aş omorî.
Carl Lee zâmbi, apoi izbucni în râs.
- Sigur că da, Jake, sigur că da. Şi-apoi ai angaja doi avocaţi trăsnet care să demonstreze că eşti nebun, aşa cum ai făcut la procesul lui Lester.
- N-am spus că Lester era nebun, ci că Bowie merita să fie omorât.
- L-ai scăpat, nu-i aşa?
- Da, sigur.
Carl Lee se apropie de scară şi se uită în sus.
- Pe-aici sunt aduşi în sala de judecată, nu-i aşa?
- Cine?
- Tipii ăia.
- Da. De cele mai multe ori, pe-aici sunt conduşi acuzaţii. E o cale mai rapidă şi mai sigură. Maşina parchează chiar lângă uşă şi-i aduc repede sus.
Carl Lee se apropie de uşa din spate şi privi pe verandă.
- Câte procese de omor ai avut, Jake?
- Trei. Pe-al lui Lester şi încă două.
- Câţi erau negri?
- Toţi trei.
- Ai mână bună la negri, nu-i aşa?
- Aşa se pare.
- Eşti pregătit pentru încă unul?
- Mai bine linişteşte-te, Carl Lee. Nu are nici un rost. Ştii bine că ai putea ajunge în camera de gazare. Cine-ţi creşte copiii? Ticăloşii ăia nu merită un astfel de sacrificiu.
- N-ai spus tu c-ai face-o, dac-ai fi în locul meu?
Jake se apropie de Carl Lee.
- Cu mine e altceva. Eu aş avea o şansă.
- Ce şansă?
- Sunt alb, iar noi trăim într-un comitat unde albii sunt majoritari. Cu puţin noroc, aş aranja ca nici un negru să nu facă parte din juriu. Nu suntem la New York sau în California. Bărbatul trebuie să-şi protejeze familia. Iar juriul ar putea fi îmbrobodit.
- Dar eu ce cusur am?
- Aşa cum am mai spus, nu suntem la New York. Probabil că ar fi unii care te-ar admira pentru ceea ce-ai făcut, dar majoritatea ar dori să te vadă spânzurat. Ar fi mult mai dificil să obţii achitarea.
- Dar tu ai putea s-o faci, nu-i aşa, Jake?
- Carl Lee, linişteşte-te!
- N-am de ales, Jake. Nu-mi găsesc locul până nu-i văd morţi. Am această datorie faţă de fetiţa mea şi de mine. Faţă de ai mei, în general. Am s-o fac.
Deschiseră uşile, trecură pe sub verandă şi o luară pe drumul care ducea spre strada Washington, vizavi de biroul lui Jake. Îşi strânseră mâinile. Avocatul promise că va trece pe la spital a doua zi s-o întâlnească pe Gwen şi pe ceilalţi din familie.
- Încă un lucru, Jake. Îmi promiţi c-ai să vii să mă vezi la închisoare, după ce mă arestează?
Avocatul aprobă, după o clipă de gândire. Carl Lee zâmbi, îndreptându-se spre camioneta lui.

5

Lester Hailey se căsătorise cu o suedeză din Wisconsin şi, deşi părea încă îndrăgostită de el, băiatul se temea să n-o piardă, din cauza culorii pielii lui. Deşi o asigurase că nu avea ce să i se întâmple în Mississippi, fata refuzase categoric să călătorească spre sud cu soţul ei. Nu-i cunoscuse încă familia, dar nici ai lui nu mureau de nerăbdare s-o întâlnească. Cei din clanul Hailey nu-şi amestecaseră sângele niciodată, deşi nu era nimic ieşit din comun pentru un negru care se muta în nord să-şi ia o soţie albă. Familia lui Lester nu fusese deloc impresionată de părul blond al suedezei, aşa că acum călătorea spre Clanton singur, în Cadillacul său.
Ajunse târziu la spital. În sala de aşteptare îi găsi pe verii lui citind nişte reviste. Îl îmbrăţişă pe Carl Lee. Nu se mai văzuseră de la Crăciun, când jumătate din negrii din Chicago dăduseră buzna acasă, în Mississippi şi în Alabama.
Cei doi bărbaţi ieşiră pe hol, să poată vorbi în linişte.
- Cum se simte? întrebă Lester.
- Mai bine, mult mai bine. S-ar putea să vină acasă la sfârşitul săptămânii.
Lester răsuflă uşurat. Cu unsprezece ore în urmă, când plecase din Chicago, fusese anunţat de un văr că fetiţa era aproape moartă. Îşi aprinse o ţigară Kool, chiar sub afişul cu fumatul interzis şi îl privi lung pe fratele lui mai mare:
- Tu eşti bine?
Carl Lee dădu aprobator din cap, uitându-se în lungul coridorului.
- Gwen ce face?
- A-nnebunit de tot. Acum e la maică-sa. Tu ai venit singur?
- Da, răspunse Lester încurcat.
- Bine.
- Nu mai face pe nebunu'. Doar n-am condus o zi întreagă ca să te-ascult pe tine cum îmi foarfeci nevasta.
- Hai, nu te supăra! Tu cum o mai duci, mai ai gaze? Lester zâmbi şi tuşi uşor. Avusese probleme cu stomacul încă din ziua în care se căsătorise cu suedeza. Îi pregătise tot felul de mâncăruri cu nume ciudate, greu de pronunţat şi-i dăduse digestia peste cap. Lui îi era dor de mazăre, de fripturi şi de grătar de porc - mâncăruri serioase!
Găsiră o cameră mică de aşteptare, la etajul al treilea, unde se aflau mai multe scaune rabatabile şi o masă lungă, cu fişier. Lester aduse două ceşti cu cafea rece şi tare, de la un automat, în care puse puţin lapte praf şi amestecă atent cu degetul. Îl ascultă cu multă atenţie pe Carl Lee, cum povestea ceea ce se întâmplase: violul, arestările, înfăţişarea. Lester găsi nişte şerveţele şi făcu un plan al tribunalului şi al închisorii. Trecuseră patru ani de la procesul lui şi nu-şi mai amintea prea bine amănuntele. Petrecuse numai o săptămână la arest, înainte de cauţiune, şi nu mai văzuse locul acela de când fusese achitat. De fapt, plecase la Chicago imediat după proces. Victima lui avea prea multe rude.
Făcură planuri, apoi le schimbară, complotând până târziu, după miezul nopţii.

În după-amiaza zilei de joi, Tonya fu mutată de la reanimare, într-o rezervă. Pericolul trecuse. Medicii răsuflară uşuraţi, iar cei din familie îi aduseră bomboane, jucării şi flori.
Însă aşa cum era, cu maxilarele rupte şi cu gura plină de fire, nu putea decât să se uite la dulciuri, fără să se atingă de ele. Le mâncau fraţii ei. Se agăţau de pat şi-o ţineau de mână, ca şi cum ar fi vrut s-o ocrotească. Camera era tot timpul plină de prieteni şi de cunoştinţe şi toţi o mângâiau, spunându-i vorbe de încurajare, purtându-se cu foarte multă grijă. Intrau pe rând, iar asistentele supravegheau tot acest pelerinaj. Rănile o dureau şi, uneori, plângea. I se dădeau calmante din trei în trei ore.
În seara aceea, televiziunea din Memphis prezentă fotografiile celor doi bărbaţi. În rezervă se făcuse linişte, dar fetiţa nu putu să urmărească emisiunea.

Tribunalul teritorial din Ford îşi începea activitatea la ora opt dimineaţa şi o încheia la ora cinci după-amiază, cu excepţia zilei de vineri, când se închidea la patru şi jumătate. Carl Lee rămăsese ascuns într-o cameră de la primul etaj. Stătuse într-o toaletă şi ascultase atent, timp de o oră, până nu mai rămase nici un om de serviciu în clădire. Era linişte. Trecu prin holul larg, semiluminat, către uşile din spate şi se uită pe fereastră. Nu se vedea nimeni. Ascultă o clipă. Tribunalul era gol. Se întoarse şi se uită în depărtare, ca să studieze clădirea. Cele două uşi din spate dădeau într-o sală de intrare rectangulară. Mai încolo, în dreapta, erau nişte scări, identice cu cele din stânga. Sala de la intrare se îngusta şi ajungea într-un hol. Carl Lee îşi luă rolul de inculpat. Îşi puse mâinile la spate şi se sprijini de uşă. Apoi porni spre scări, urcă zece trepte, ajunse pe un palier mic şi făcu o întoarcere de nouăzeci de grade la stânga, exact cum îi spusese Lester. Mai urcă apoi vreo zece trepte, până la anticameră, o încăpere mică, patru pe patru, cu o fereastră şi cu două uşi. Deschise una din ele şi se trezi în sala de judecată, chiar în faţa şirului de scaune tapisate. Se aşeză pe unul din ele, în primul rând. În faţa lui era o balustradă care separa publicul de completul de judecată. Apoi se duse până la uşile din spate şi cercetă sala cu atenţie. Arăta altfel decât miercuri. Se întoarse în anticameră şi intră, pe cealaltă parte, în sala de judecată. Se aşeză la masa lungă, unde stătuseră Lester şi Cobb şi Willard. În dreapta se afla una asemănătoare, la care stăteau procurorii. În spatele meselor, era un şir de scaune de lemn, apoi bara cu uşi batante. Judecătorul stătea sus, maiestuos, cu spatele la perete, sub portretul decolorat al lui Jefferson Davis, încruntându-se la toată lumea din sală. Boxa juraţilor era la perete, în stânga lui Carl Lee, sub portretele îngălbenite ale altor trei eroi uitaţi. Locul martorilor se afla lângă judecător, ceva mai jos, chiar în faţa juriului. Vizavi de boxa juriului masă de lucru plină de cărţi. În timpul proceselor, pe aici se foiau o mulţime de funcţionari şi de avocaţi. Camera în care aşteptau inculpaţii se afla chiar în spatele acestei mese de lucru.
Carl Lee se ridică de parcă ar fi avut încă mâinile încătuşate şi urmă drumul pe care îl făceau acuzaţii. După ce coborî zece trepte, ajunse la palier şi privi în josul scării. De aici se puteau vedea uşile din spate ale tribunalului şi mare parte din porţiunea de la intrare. Jos, în dreapta, dădu peste o debara cu lucrurile oamenilor de serviciu. Încăperea ducea până sub scări, într-un ungher întunecat şi prăfuit, unde stăteau claie peste grămadă găleţi şi mături nefolosite.
Carl Lee mai cercetă clădirea vreo oră şi văzu că scările celelalte duceau la o altă sală de aşteptare pentru inculpaţi, identică cu prima. Mai sus, la al treilea etaj, se afla biblioteca tribunalului şi două încăperi pentru martori, exact cum îi spusese Lester.
Urcând şi coborând, el repetase toate mişcările pe care aveau să le facă cei doi bărbaţi care îi violaseră fiica. Se aşezase şi în jilţul judecătorului, şi la masa juraţilor, unde se lăfăi într-un scaun confortabil. Suflase, chiar, de probă, în microfonul din boxa martorilor.
Pe la şapte, când se întunecase, ridică o fereastră de la toaleta vecină cu debaraua de serviciu şi se strecură afară, fără zgomot, dispărând printre tufe, în noapte.

- Şi n-ai de gând s-anunţi acest lucru? întrebă Carla închizând cuptorul pentru pizza şi turnând nişte limonadă în pahare.
Jake se legăna încet în balansoarul lui de răchită din pridvor şi se uita la Hanna care sărea coarda pe trotuarul din faţa casei, pe stradă.
- Mai eşti aici? întrebă ea din nou.
- Nu.
- N-ai auzit? Pe cine vei anunţa?
- Nu vreau s-anunţ pe nimeni.
- Cred c-ar fi bine s-o faci.
- Eu cred că nu.
- De ce?
Jake se legăna din ce în ce mai repede, sorbind din paharul cu limonadă. Vorbi rar:
- Mai întâi, nu sunt sigur că se plănuieşte o crimă. Orice tată în situaţia lui ar fi reacţionat la fel. Dar nu cred în realitatea acestei ipoteze. În al doilea rând, omul mi s-a adresat confidenţial, ca de la client la avocat. De fapt, cred că mă şi consideră apărătorul lui.
- Chiar dacă i-ai fi avocat, în momentul în care afli că se pune la cale o crimă, eşti obligat s-o anunţi, nu-i aşa?
- Da, dacă sunt sigur. Dar eu nu am certitudinea c-o să se întâmple aşa ceva.
- Cred, totuşi, c-ar trebui s-anunţi, zise ea nemulţumită.
Jake mâncă şi ultima bucăţică de pizza şi nu-i răspunse, încercând s-o ignore.
- Eşti de acord cu ceea ce vrea să facă, nu-i aşa?
- Cu ce?
- Să-i omoare pe băieţii ăia.
- Nu, nu sunt, zise el neconvingător. Dar, dac-ar face-o, nu l-aş acuza cu nimic, pentru că şi eu aş proceda la fel.
- Nu începe iar.
- Ştii bine că vorbesc serios. Chiar aş face-o.
- Jake, tu n-ai fi în stare să omori un om.
- Bine, bine, n-am de gând să mă cert cu tine. Am mai discutat destul despre asta.
Carla îi strigă Hannei să nu se depărteze şi se aşeză lângă el, în balansoar, agitându-şi paharul cu gheaţă.
- Ai să-l aperi?
- Sper.
- Va fi condamnat?
- Tu l-ai condamna?
- Nu ştiu.
- Gândeşte-te atunci la Hanna. Uită-te la copilul acela inocent şi dulce care sare coarda. Doar eşti mamă! Închipuie-ţi-o acum pe fetiţa lui Hailey bătută, plină de sânge, căutându-şi rugătoare părinţii cu privirea.
- Taci, Jake!
El zâmbi.
- Răspunde-mi. Dac-ai fi în juriu, ai vota împotriva tatălui?
Carla puse paharul pe pervazul ferestrei şi începu să cureţe plantele de uscături. Jake presimţea victoria.
- Hai, spune, dac-ai fi în juriu, ai vota "vinovat" sau "nevinovat"?
- Mereu trebuie să joc rolul ăsta cu tine. Bine că nu mă interoghezi!
- "Vinovat" sau "nevinovat"?
Ea îl privi serioasă.
- Ar fi greu să zic "vinovat".
Jake râse şi ieşi din rol.
- Numai că nu văd cum ar putea să-i omoare la închisoare, mai adăugă ea.
- Uşor. Doar nu stau numai acolo. Sunt transportaţi de la puşcărie la tribunal şi invers. Aminteşte-ţi de Oswald şi de Jack Ruby. În afară de asta, pot fi eliberaţi pe cauţiune.
- Când?
- Luni se stabileşte suma. Dacă pot plăti, sunt liberi.
- Şi dacă nu pot?
- Rămân în închisoare până se termină procesul.
- Asta fiind când?
- Probabil că pe la sfârşitul verii.
- Cred c-ar trebui s-anunţi pe cineva despre intenţiile lui Carl Lee.
Jake sări din balansoar şi se duse să se joace cu Hanna.

6

După câte se ştia, K.T. Bruster sau Cat Bruster cum i se mai spunea, era singurul negru chior milionar din Memphis. Deţinea ilegal o mulţime de localuri cu dansatoare negre de striptease, precum şi două biserici în partea de sud a oraşului. Făcuse mult bine în jur şi era considerat un prieten al politicienilor şi un erou al poporului său. Pentru Cat era mai important să fie apreciat de cei din comunitate, pentru că de câte ori intra într-un necaz ieşea basma curată datorită alor săi. Autorităţile nu putuseră să-l condamne niciodată nici pentru crimă, nici pentru trafic de carne vie, droguri, furt, evaziune fiscală sau comerţ cu arme. Nu avea decât un ochi. Celălalt îi rămăsese undeva, într-un lan de orez din Vietnam. Îl pierduse în aceeaşi zi a anului 1971 în care puştiul care era pe atunci Carl Lee Hailey fusese împuşcat în picior. Acesta îl cărase în spate vreo două ore, până găsiră pe cineva care să-i ajute. După război se întorsese la Memphis aducând cu el un kilogram de haşiş. Ca urmare, cumpără o cârciumioară în South Main şi făcu foamea până când câştigă la pocher o curvuliţă, de la un proxenet. Îi promisese atunci că nu va mai fi nevoită să facă trotuarul, dacă accepta să danseze goală pe mesele din localul lui. În felul acesta, începu să fie foarte asaltat, aşa că mai cumpără un bar şi aduse mai multe dansatoare. Îşi găsi locul potrivit pe piaţă şi, în doi ani, ajunse un om foarte bogat.
Biroul lui era chiar deasupra unuia dintre localuri, între Vance şi Beale - zona cea mai "dură" din Memphis. Pe firmă scria "Bere Bud şi Sâni", dar, dincolo de ferestrele întunecate, găseai multe alte lucruri.
Carl Lee şi Lester intrară sâmbătă după-amiază într-unul din barurile lui Cat, "Brown Sugar", şi comandară câte un pahar de bere, urmărind spectacolul de striptease.
- Cat e aici? îl întrebă Carl Lee pe barmanul care se apropia să-i servească.
Acesta mormăi ceva şi se duse la chiuvetă să spele nişte halbe de bere. Carl Lee îl urmărea cu privirea, sorbind din pahar.
- Mai vreau o bere! strigă Lester, fără să-şi dezlipească ochii de la dansatoare.
- Cat Bruster e aici? întrebă Carl Lee hotărât, când barmanul le aduse berea.
- Cine întreabă?
- Eu.
- Aşa.
- Aşa, eu şi Cat suntem prieteni buni. Am luptat împreună în Vietnam.
- Numele?
- Hailey. Carl Lee Hailey, din Mississippi.
Barmanul plecă. După un minut, reapăru între două oglinzi din spatele sticlelor cu băutură şi-i făcu un semn. Hailey îl urmă. Urcară nişte scări, iar acolo barmanul descuie o uşă. Intrară într-un birou întunecat şi ţipător. Covorul era auriu, pereţii roşii, iar tavanul verde, zgrunţuros. Ferestrele aveau bare de oţel şi, pentru mai multă siguranţă, în dreptul lor atârnau nişte draperii grele, pline de praf, care împiedicau pătrunderea oricărei raze de soare. În tavan se rotea uşor un candelabru cromat, cu oglinzi, din care se revărsa o lumină slabă.
Îi primiră doi tipi uriaşi, din garda de corp, îmbrăcaţi în costume negre. Barmanul plecă, iar Lester şi Carl Lee fură invitaţi să ia loc. Cei doi se postară în spatele lor.
- Frumos, nu-i aşa? zise Lester admirând mobilierul.
Se auzea o muzică plăcută, stereo. Cat îşi făcu brusc apariţia, pe o uşă mascată, din spatele biroului de marmură şi se îndreptă spre Carl Lee:
- Dragul meu Carl Lee Hailey! strigă el apropiindu-se. Ce bine-mi pare că te văd, ce bine-mi pare!
Carl Lee se ridică şi se îmbrăţişară călduros.
- Ce mai faci, băiete? întrebă Cat.
- Bine, Cat, destul de bine. Dar tu?
- Eu? Excelent! Cine-i ăsta? zise el, întorcându-se spre Lester şi trântindu-i un pumn în piept, de-l făcu să se clatine pe picioare.
- E fratele meu, Lester, spuse Carl Lee. E din Chicago.
- Îmi pare bine, Lester. Eu şi Carl Lee suntem foarte legaţi unul de altul.
- Mi-a povestit totul despre dumneavoastră, spuse Lester.
Cat se uită admirativ la Carl Lee:
- Măi, măi, da' ştiu că te ţii bine. Ce-ţi mai face piciorul?
- Bine, Cat. Îmi amorţeşte, uneori, când plouă, dar în rest...
- Suntem foarte legaţi unul de altul, nu-i aşa?
Carl Lee aprobă şi-i zâmbi, iar Cat îi dădu drumul din îmbrăţişare.
- Beţi ceva?
- Nu, mulţumesc, zise Carl Lee.
- Eu aş bea o bere, spuse Lester.
Cat pocni din degete şi unul din cei doi vlăjgani dispăru. Carl Lee se lăsă în fotoliu, iar gazda se aşeză pe marginea biroului, legănându-şi picioarele ca un copil. Rânji, văzându-l pe Hailey căzut în admiraţie.
- De ce nu te muţi la Memphis ca să lucrezi pentru mine? zise Cat.
Carl Lee ştia ce va urma. Prietenul lui îi oferise de lucru încă de acum zece ani.
- Îţi mulţumesc, Cat, dar sunt mulţumit cu situaţia pe care o am acum.
- Mă bucur. Atunci ce vânt te-aduce?
Carl Lee deschise gura ezitând, îşi încrucişă picioarele şi se încruntă. Apoi dădu din cap şi zise:
- Aş vrea să-mi faci o favoare, Cat. O mică favoare. Cat deschise larg braţele:
- Orice, bătrâne, orice doreşti!
- Îţi aminteşti de jucăriile alea, M-16, pe care le foloseam în Vietnam? Am nevoie de una cât mai repede posibil.
Cat îşi încrucişă mâinile pe piept şi se uită atent la prietenul lui.
- Asta-i o armă tare-a dracului. Ce veveriţe vrei să vânezi pe-acolo, pe la tine?
- N-o vreau pentru veveriţe.
Cat îi privi lung. Îşi dădu seama că nu veniseră pentru orice fleac.
- Vrei una semi?
- Nu, una adevărată.
- O să te cam coste.
- Cât?
- Ştii că e ilegală.
- Dac'aş fi putut s-o cumpăr de la magazin, n-aş fi fost aici, acum.
Cat rânji din nou.
- Când ai nevoie de ea?
- Astăzi.
Sosi şi berea lui Lester. Cat se aşeză la birou, pe un scaun de vinilin portocaliu.
- O mie de dolari.
- Îi am.
Cal fu uşor surprins. De unde luase negrul ăsta amărât, dintr-un orăşel din Mississippi, atâta bănet? Probabil că i-a împrumutat fratele lui.
- O mie pentru alţii, dar nu şi pentru tine, bătrâne!
- Atunci, cât?
- Nimic, Carl Lee, nimic. Îţi datorez ceva mai mult decât nişte amărâţi de bani.
- Aş fi mulţumit dacă ai primi banii.
- Nu. Nici să n-aud. Arma e a ta.
- Eşti foarte amabil, Cat.
- Pot să-ţi ofer vreo cincizeci.
- N-am nevoie decât de una. Când mi-o poţi da?
- Stai să văd.
Cat dădu un telefon şi mormăi câteva cuvinte în receptor. Apoi îl anunţă că va dura cam o oră.
- Aşteptăm, spuse Carl Lee.
Cat îşi dădu la o parte petecul care îi acoperea ochiul stâng şi îşi şterse orbita goală cu o batistă.
- Am o idee mai bună, zise el, făcându-le un semn celor din garda de corp. Pregătiţi-mi o maşină! O să ne ducem împreună s-o luăm.
Îl urmară pe Cat prin uşa secretă şi coborâră într-un hol.
- Aici locuiesc eu, spuse el, arătând cu degetul. Dincolo de uşa asta, e sediul meu, în care am, de obicei, şi câteva femei goale.
- Mi-ar plăcea să le văd, se bucură Lester.
- Să trecem peste asta, i-o tăie Carl Lee.
Cat le mai indică o uşa solidă, neagră, din fier, la capătul unui culoar scurt. Se uita la ea cu mândrie.
- Aici îmi ţin banii. E păzită douăzeci şi patru de ore din douăzeci şi patru.
- Cât aveţi aici? întrebă Lester sorbind berea pe care o ţinea în mână.
Cat îi aruncă o privire fugară, fără să se oprească, iar Carl Lee îl înghionti să tacă din gură. La capătul holului se aflau nişte scări, pe care le urcară până la etajul patru. Cat apăsă pe un buton, aşteptând în întuneric vreo câteva secunde, până când peretele se mişcă şi apăru un ascensor strălucitor, cu covoraş roşu, şi cu o tăbliţă pe care scria fumatul interzis. Intrară şi Cat mai apăsă pe un buton:
- Ca să putem coborî, trebuie mai întâi să urcăm, zise el amuzat. Din motive de siguranţă.
Cei doi fraţi dădură din cap admirativ. Uşa liftului se deschise la subsol. Unul din băieţii de gardă aştepta lângă o limuzină curată, albă, decapotabilă. Cat îi invită la o plimbare. Trecură încet pe lângă un şir de automobile Fleetwood. Mai erau acolo şi alte limuzine, un Rolls-Royce şi o mulţime de maşini europene, de lux.
- Toate sunt ale mele, zise el, cu mândrie.
Şoferul claxonă şi porţile garajului se ridicară. Ieşiră pe o stradă cu sens unic.
- Să conduci încet! îi strigă Cat şoferului. Vreau să vă arăt câte ceva pe-aici.
Carl Lee mai făcuse plimbarea aceasta cu câţiva ani în urmă, când îl vizitase pe Cat ultima oară. Bossul numea şirul de cocioabe dărăpănate şi scorojite "casele lui de închiriat". Pe lângă acestea, mai văzură nişte magazii de cărămidă, netencuite, cu ferestre negre sau acoperite cu scânduri, vechi de când lumea. Cine ştie ce se ascundea în ele? Trecură pe lângă două biserici frumoase, la numai câteva blocuri una de alta, iar Cat le spuse că şi preoţii erau proprietatea lui. La fiecare colţ, se afla câte o tavernă cu uşile deschise, iar în faţa lor, pe bănci, stăteau negri tineri, grupuri-grupuri, bând bere şi sporovăind. Cat le arătă ruinele unei clădiri mâncate de flăcări, lângă Beale, şi le povesti cu însufleţire despre un tip care intrase în competiţie cu el, pentru supremaţie. Acum nu mai avea nici un rival. Mai erau şi cluburile, cu nume ca Îngerii, La Cat sau Paradisul Negru - locuri unde te puteai duce să bei, să mănânci bine, să asculţi muzică de calitate, să vezi femei goale şi multe altele. Aceste cluburi îl îmbogăţiseră. Erau opt, în total, iar Cat le arătă pe toate prietenilor săi.
Într-o fundătură fără nume, de lângă râu, şoferul viră brusc, printre două magazii de cărămidă, şi conduse, pe o alee strâmtă, până la o poartă de pe partea dreaptă. Intrară şi maşina dispăru, pe lângă o rampă de încărcare, într-o clădire. Opri şi tânărul din garda personală ieşi.
- Staţi liniştiţi, zise Cat.
Portbagajul fu deschis, apoi închis cu zgomot. În mai puţin de un minut, limuzina era din nou pe străzile oraşului.
- Ce-aţi zice să luăm masa de prânz? le propuse Cat. Înainte de a primi vreun răspuns, strigă la şofer:
- Du-ne la Paradisul Negru! Anunţă-i prin telefon că venim să mâncăm. Niciunde nu găseşti un cotlet ca în localul ăsta al meu. Bineînţeles, n-ai să citeşti nici o reclamă prin ziare. Criticii n-au ce căuta acolo!
- Sună a discriminare, zise Lester.
- Cam aşa. Oricum, nu mă folosesc de presă, decât când intru-n bucluc cu justiţia.
- N-am citit nimic despre tine în ultima vreme, Cat, zise Carl Lee.
- Ultimul meu proces a fost acu' trei ani, pentru evaziune fiscală. Portăreii au pierdut vreo trei săptămâni să strângă dovezi. Dar juriul n-a avut nevoie de mai mult de douăzeci şi şapte de minute pentru a rosti cele mai preţioase cuvinte din limba afro-engleză: "Nevinovat".
- Ştiu cum e. Le-am auzit şi eu, spuse Lester.
La intrarea cu boltă a localului, îi aştepta un portar. Un grup din garda de corp îi conduse într-un separeu mai depărtat de ringul de dans. Fură serviţi cu tot felul de bunătăţi de un detaşament de chelneri. Lester o dădu pe whisky şi era criţă, când aduseră cotletul acela excelent. Carl Lee bea ceai cu gheaţă şi depăna amintiri de război cu Cat. După ce mâncară, se apropie un bodyguard şi-i şopti lui Cat ceva la ureche. Acesta zâmbi şi se uită la Carl Lee:
- Aţi venit într-o Eldorado roşie, cu număr de Illinois?
- Da, numai că am lăsat-o lângă celălalt local.
- E parcată afară. Iar în portbagaj...
- Cum?! exclamă Lester.
Cat mormăi de plăcere şi-l lovi prieteneşte în spate:
- Nu pune întrebări, bătrâne! Am avut grijă de toate. Cat poate face orice.

Ca de obicei, Jake lucra sâmbăta dimineaţa, după ce îşi luă micul dejun la Coffee Shop. Îi plăcea atunci să stea în linişte la birou. Nu suna nimeni, iar Ethel era acasă. Se încuia pe dinăuntru, nu se apropia de telefon şi nu avea nici un client. Îşi punea dosarele în ordine, citea deciziile de la Curtea Supremă şi, dacă avea vreun proces, încerca să schiţeze o strategie. Cele mai bune idei îi veneau în dimineţile liniştite de sâmbătă.
La unsprezece, telefonă la închisoare.
- Şeriful e-acolo? îl întrebă el pe dispecer.
- Să văd, răspunse acesta.
Trecură câteva momente.
- La telefon şeriful Walls.
- Ozzie, sunt Jake Brigance. Ce mai faci?
- Bine, Jake. Dar tu?
- La fel. Mai stai mult pe-acolo?
- Vreo două ore. Ce s-a-ntâmplat?
- Mai nimic. Vreau doar să stăm puţin de vorbă. Vin într-o jumătate de oră.
- Te-aştept.
Jake şi Ozzie se plăceau şi se respectau reciproc. Avocatul se răţoise la el în cursul unor interogatorii, dar şeriful ştia că nu era nimic personal, ci doar chestiuni de serviciu. Jake îl susţinuse pe Ozzie în timpul campaniei, iar Lucien îl finanţase, aşa că nu se supăra el numai pentru nişte întrebări mai dure şi mai tăioase, în timpul proceselor. Îi plăcea să-l urmărească pe avocat la tribunal şi să-l tachineze cu "jocul", în 1969, când Jake era student în anul al doilea, şi juca în apărare la Karaway, Ozzie făcea pe vedeta în Clanton. Cei doi rivali neîmpăcaţi se întâlniră în finală, în campionatul universitar. Timp de patru reprize, Ozzie teroriză apărarea echipei Karaway care era mai slabă, dar era condusă de un băiat îndârjit şi vijelios. La sfârşitul reprizei a patra, când scorul era 44-0, Ozzie îi rupsese piciorul lui Jake, la un atac. De-atunci, îl ameninţa mereu că i-l va "aranja" şi pe celălalt.
- Spune, ce ai pe suflet, bobocule? îl întrebă şeriful, după ce se aşezară.
- Sunt cam îngrijorat în legătură cu Carl Lee.
- În ce sens?
- Uite ce-i, Ozzie, tot ce vorbim aici, rămâne între noi. Nu vreau să afle nimeni.
- Văd că nu glumeşti, Jake.
- Chiar deloc. Am stat de vorbă, miercuri, cu Carl Lee, după înfăţişarea aceea de la tribunal. E complet nebun şi-l înţeleg perfect. Şi eu aş fi la fel. Spunea că vrea să-i omoare pe băieţi şi m-am gândit c-ar fi bine să ştii.
- Sunt în siguranţă, Jake. Chiar dac-ar vrea, n-ar avea cum s-ajungă la ei. Am primit şi noi tot felul de telefoane anonime de ameninţare. Negrii sunt foarte furioşi, dar nu e nici o problemă. Nemernicii ăia sunt singuri în celulă şi avem noi grijă de ei.
- Atunci, e bine. Deşi n-am avut încă de-a face cu Carl Lee, i-am reprezentat de multe ori pe ceilalţi din familie, aşa că sunt sigur că el mă consideră avocatul lui. Mă simt obligat să te-anunţ.
- Nu-i nici un pericol, Jake.
- Bine. Totuşi, te-ntreb ceva. Şi tu şi eu avem câte-o fetiţă, nu-i aşa?
- Eu am chiar două.
- Ce crezi că simte Carl Lee? Spune-mi punctul de vedere al unui tată negru.
- E acelaşi cu al tău.
- Adică?
Ozzie se lăsă pe spate şi-şi încrucişă braţele, reflectând câteva momente.
- Păi, un tată negru se va întreba dacă fetiţa i se va însănătoşi fizic, în cazul în care va trăi. Şi dacă da, ce urmări va avea această întâmplare, va mai putea face, oare, copii? Apoi, dacă nenorocirea asta n-a distrus-o mental si emoţional şi dacă nu va rămâne marcată tot restul vieţii. În fine, se va gândi cum să-i omoare pe ticăloşi.
- Tu ai face-o?
- Uşor de-ntrebat! Nici nu ştiu ce să-ţi spun. Cred c-ar fi mai important să stau acasă cu copiii mei decât la Parchman. Tu cum ai face, Jake?
- Cam la fel, cred. Nu ştiu exact. Probabil c-aş înnebuni, zise el, uitându-se într-un punct, pe birou. Dar să ştii că m-aş gândi să-l omor pe cel care-a făcut-o. Mi-ar fi cumplit de greu să pun capul pe pernă, ştiindu-l încă viu.
- Dar ce hotărâre ar lua tribunalul?
- Depinde de cine judecă procesul. Dacă dai peste un juriu corect, se rezolvă treaba. Dacă nu, rişti să fii condamnat la moarte. Depinde numai şi numai de completul de judecată. Vreau să-ţi spun că în ţinutul ăsta oamenii s-au cam săturat de violuri, de tâlhării şi de crime. Cel puţin, albii aşa gândesc.
- Toţi gândesc aşa.
- Părerea mea e că mulţi vor fi alături de un tată care s-a hotărât să-şi facă dreptate. Oamenii nu prea au încredere în sistemul nostru judiciar. Şi mie-mi vine să-i spânzur, câteodată. Încearcă numai să-i convingi că nemernicii trebuie omorâţi.
- Ca în cazul lui Monroe Bowie.
- Exact. Un prăpădit de negru care trebuia omorât. Iar Lester s-a hotărât să facă el treaba asta. Apropo, Ozzie, de ce crezi c-a venit el de la Chicago?
- E foarte apropiat de fratele său. Suntem, oricum, cu ochii pe el.
Apoi schimbară vorba, iar, în final, Ozzie îl întrebă despre picior, ca de obicei. Îşi strânseră mâinile. Jake plecă direct acasă, unde îl aştepta Carla, cu lista de sarcini ce-i reveneau pentru sâmbătă. Pe ea n-o deranja că se ducea la serviciu şi în zilele libere, dar voia să se întoarcă până la prânz şi să-şi îndeplinească îndatoririle de familie.

Duminică după-amiază, se strânseră o mulţime de oameni la spital, pentru a fi alături de fetiţa lui Hailey, la externare. Carl Lee împinse scaunul cu rotile până la maşină, unde o luă uşor în braţe şi-o puse pe unul din locurile din faţă. Alături de ea se aşeză Gwen, iar în spate, cei trei băieţi. Fură urmaţi de o procesiune de prieteni, de rude şi de necunoscuţi. Caravana ieşi încet din oraş.
Fetiţa stătea în faţă ca un om mare. Tatăl ei nu spunea nimic, mama lăcrima, iar fraţii stăteau neclintiţi, fără să scoată o vorbă. În faţa casei aşteptau alţi oameni, care se îmbulziră spre pridvor, când văzură maşinile. Automobilul lui Hailey opri pe iarbă, în curtea din faţă. Mulţimea se linişti, iar Carl Lee urcă scările, cu fetiţa în braţe, apoi intră şi o aşeză pe o canapea. Tonya era fericită că ajunsese acasă, dar vizitatorii începuseră s-o cam obosească. Mama ei îi îmbrăţişa picioarele. Verii, unchii, mătuşile şi vecinii se apropiară de ea şi-i zâmbeau cu lacrimi în ochi, fără să scoată un cuvânt. Carl Lee ieşi să discute cu Lester şi cu alţi bărbaţi. Fraţii ei mâncau în bucătărie, împreună cu prietenii şi cunoştinţele lor.

7

La cei patruzeci şi doi de ani ai săi, Rocky Childers nici nu-şi mai amintea de când era procuror al comitatului Ford. Primea cincisprezece mii de dolari pe an şi n-avea nici o clipă liberă. Se ratase ca avocat, aşteptând să fie ales din patru în patru ani pe un post în care nu făcea nimic, dar era tot timpul ocupat. Din fericire, avea o soţie cu o slujbă bună, aşa că-şi permiteau să conducă un Buick nou, să-şi plătească taxele la club şi, în general, să facă orice pentru a trece drept nişte albi bine educaţi. Când era mai tânăr, avusese ambiţii politice, dar alegătorii îl făcuseră să renunţe la aceste gânduri, aşa că rămase în postul acesta de procuror. Singurele lui cazuri se limitau la beţivi, hoţi de prăvălii şi delincvenţă juvenilă. Mai era şi judecătorul Bullard care îl sâcâia peste măsură şi pe care îl dispreţuia din tot sufletul. Rareori apărea câte ceva deosebit, ca acum, când oameni de teapa lui Cobb şi Willard o făcuseră de oaie, iar el, prin statutul său, trebuia să conducă înfăţişările preliminare. Apoi, însă, cazurile treceau la Curtea teritorială, unde acţiona adevăratul procuror, domnul Rufus Buckley, din comitatul Polk. El fusese cel care stopase cariera politică a lui Rocky.
Sigur, o înfăţişare pentru stabilirea cauţiunii nu era cine ştie ce pentru Childers, dar aceasta se deosebea, totuşi, de cele de până acum. Primise încă de miercuri zeci de telefoane de la negri, toţi cu drept de vot, sau cel puţin aşa pretindeau, care erau foarte îngrijoraţi de perspectiva eliberării celor doi. Aşa cum inculpaţii de culoare nu puteau să-şi plătească sumele stabilite pentru cauţiune, şi rămâneau în închisoare, tot astfel Cobb şi Willard să rămână după gratii, până la judecată. Childers promise să facă tot ce îi stătea în putinţă. Le explică, însă, că nu el e cel care stabileşte suma, ci judecătorul Percy Bullard, care avea şi el telefon şi stătea pe strada Benington. Cei care îl sunaseră juraseră că vor fi în sala de tribunal luni, să vadă ce vor face el şi Bullard.
În ziua cu pricina, la ora douăsprezece şi jumătate, Childers fu convocat la judecător, care îl aştepta împreună cu şeriful. Bullard era atât de agitat, încât nici nu putea sta jos.
- Ce sumă propui? se răţoi el la Childers.
- Nu ştiu, domnule judecător. Nu prea m-am gândit la asta.
- Nu crezi c-ar fi timpul s-o faci?
Se plimba de colo-colo în spatele biroului, apoi se ducea la fereastră, se-ntorcea, sub privirile amuzate ale lui Ozzie.
- Nu tocmai, răspunse Childers stins. Dumneavoastră, ca judecător, trebuie să hotărâţi.
- Mulţumesc, mulţumesc! Cât ai să ceri?
- Cer totdeauna mai mult decât m-aştept să se stabilească, replică Childers rece, bucurându-se în sinea lui că îl vede nervos pe judecător.
- Adică?
- Nu ştiu. Nu prea m-am gândit la asta.
Ceafa lui Bullard se înroşi. Îl privi pe Ozzie cu severitate.
- Ce zici, şerifule?
- Păi, începu acesta tărăgănat, aş sugera o sumă mai zdravănă. Băieţii aceştia ar trebui să rămână închişi spre binele lor! Negrii sunt cam neliniştiţi şi-ar putea s-o păţească, dacă ies. Cel mai bine e să stabiliţi o sumă mare.
- Au bani?
- Willard e lefter, dar nu ştiu ce să spun de Cobb. E greu să-ţi dai seama de venituri când e vorba de afaceri cu droguri. Cred că poate strânge vreo treizeci-patruzeci de mii. Am auzit că şi-a angajat un avocat trăsnet, de la Memphis, care trebuie să sosească astăzi, aşa că are ceva bani.
- La naiba! Mie de ce nu mi s-a adus la cunoştinţă? Pe cine-a angajat?
- Pe unu' Peter K. Bernard, răspunse Childers. M-a sunat în dimineaţa aceasta.
- N-am auzit niciodată de el, ripostă Bullard cu un aer superior, ca şi când ar fi avut în minte o listă cu toţi avocaţii. Apoi, îşi pironi privirea pe fereastră, la nişte arbori.
Şeriful şi procurorul îşi făcură cu ochiul. Suma pentru cauţiune va fi exorbitantă, ca de obicei. Casierii îl iubeau pe Bullard pentru hotărârile sale. Urmăreau cu încântare cum se zbăteau familiile disperate, cum ipotecau tot ce aveau pentru a strânge cei zece la sută care le-ar fi permis înaintarea cauţiunii. Bullard stabilea sumele la un nivel atât de înalt şi din motive politice. În felul acesta, negrii erau mulţumiţi - lucru foarte important, chiar dacă albii reprezentau în acest ţinut şaptezeci şi cinci la sută. Ştia că datorează câteva favoruri şi celor de culoare.
- Să-i cerem o sută de mii lui Willard şi două sute lui Cobb. Asta cred c-o să-i mulţumească.
- Pe cine?
- Păi, pe oameni. Ţi se pare destul?
- Da, zise Childers. Dar cum rămâne cu înfăţişarea?
- O ţinem, bineînţeles. Apoi, eu voi fixa aceste sume.
- Bănuiesc că vrei ca eu să propun câte trei sute de mii de căciulă, ca apoi dumneata să pari rezonabil, remarcă Childers.
- Nu-mi pasă cât stabileşti tu! ţipă judecătorul.
- Mi se pare corect, zise Ozzie, îndreptându-se spre uşă. Ai să mă chemi ca martor? îl întrebă el pe Childers.
- Nu e nevoie. Cred că n-o să chem pe nimeni.
Părăsiră încăperea. Bullard încuie uşa fierbând şi îşi turnă o vodcă, pe care o dădu pe gât furios. Domnul Pate aştepta afară. Peste cinci minute, Bullard pătrunse în sala de proces înţesată de lume.
- Toată lumea în picioare! Intră Curtea! strigă domnul Pate.
- Aşezaţi-vă! strigă judecătorul, înainte să se fi ridicat cineva. Unde sunt acuzaţii, unde?
Cobb şi Willard fură escortaţi din camera de aşteptare şi aşezaţi la masa apărării. Noul avocat al lui Cobb îi zâmbi clientului său, în vreme ce acestuia i se scoteau cătuşele. Apărătorul lui Willard, Tyndale, nici nu se uită la el.
Veniseră aceiaşi negri ca miercurea trecută, numai că aduseseră cu ei şi nişte prieteni. Acum urmăreau fiecare mişcare a celor doi acuzaţi. Lester îi vedea pentru prima oară. Carl Lee nu mai era în sală.
Bullard numără poliţiştii. În total, erau nouă. Trebuia consemnat. Apoi încercă să numere negrii din sală, dar îşi dădu seama că erau sute şi renunţă. Vodca îl înviorase. Luă o ceaşcă în care părea să aibă apă cu gheaţă şi sorbi o înghiţitură, încercând să zâmbească. Simţi o arsură plăcută şi i se aprinseră obrajii. Îi venea să-i dea afară pe toţi poliţiştii şi să-i lase pe acuzaţi la dispoziţia negrilor. Ar fi fost un adevărat spectacol şi, pe deasupra, s-ar fi făcut dreptate. Parcă vedea negresele grase călcându-i în picioare şi pe bărbaţii lor ciopârţindu-i cu bricegele şi cu şişurile. Gândul acesta îl făcu să îşi zâmbească în barbă. Îi făcu semn lui Pate care se apropie.
- Vezi că am nişte apă cu gheaţă în sertar. Ia o cană şi adu-mi-o aici.
Domnul Pate aprobă şi dispăru.
- Ne-am strâns aici pentru a stabili cauţiunea, zise el tare, aşa că nu intenţionez să stăm prea mult. Acuzaţii sunt pregătiţi?
- Da, domnule judecător, spuse Tyndale.
- Da, onorată instanţă, aprobă şi domnul Bernard.
- Procurorul e aici?
- Da, domnule judecător, răspunse Childers, fără să se ridice.
- Bine. Chemaţi primul martor.
Childers se adresă judecătorului:
- Onorată instanţă, nu am solicitat nici un martor. Acuzarea celor doi a reieşit clar din înfăţişarea preliminară, de miercurea trecută. Înţeleg că victima a ieşit din spital, aşa că nu se vor adăuga elemente noi la dosar. Miercurea viitoare începe judecarea pârâţilor pentru viol, răpire şi agresiune. Din cauza naturii violente a acestor fapte, având în vedere vârsta victimei, la care se adaugă faptul că numitul Cobb este un criminal periculos, cu cazier, statul cere stabilirea sumei maxime pentru cauţiune.
Bullard fu gata-gata să se înece cu "apa" lui. Ce tot vorbeşte ăsta? Ce sumă maximă? Aşa ceva nu există!
- Cât propuneţi, domnule Childers?
- Fiecare câte jumătate de milion, anunţă Childers cu mândrie şi se aşeză.
"O jumătate de milion? Nici nu poate fi vorba!" gândi Bullard. Bău furios din cană şi se uită sever la procuror. O jumătate de milion! Îşi bătea joc de el, de faţa cu toată lumea. Îl mai trimise pe domnul Pate după nişte "apă cu gheaţă".
- Are cuvântul apărarea.
Avocatul lui Cobb se ridică în picioare. Îşi drese vocea şi-şi puse deoparte ochelarii academici, cu rame de os.
- Onorată instanţă, permiteţi-mi să mă prezint: mă numesc Peter K. Bernard. Sunt din Memphis şi am fost solicitat de domnul Cobb să îl apăr.
- Aveţi autorizaţie să practicaţi avocatura în Mississippi? îl întrerupse Bullard.
Bernard se simţi luat pe nepregătite.
- Păi, nu prea, onorată instanţă.
- Înţeleg. "Nu prea" poate însemna şi altceva decât "nu"?
Avocaţii din boxa juraţilor începură să chicotească. Toţi ştiau că Bullard îi ura pe cei din Memphis şi le cerea să se înscrie în Consiliul Local, înainte de a apărea în instanţă la tribunalul lui. Cu ani în urmă, pe când era avocat, un judecător din Memphis îl dăduse afară din sala de judecată fiindcă nu avea licenţă pentru Tennessee. De atunci, nu pierduse nici un prilej să se răzbune.
- Onorată instanţă, nu am obţinut licenţa în Memphis, dar o am pe cea pentru Tennessee.
- Sper că măcar pe aceasta o aveţi, zise judecătorul, provocând din nou râsete înfundate. Cunoaşteţi legile locale din Ford?
- Păi, cred că da.
- Aveţi un exemplar cu aceste legi?
- Da, domnule.
- Şi le-aţi citit cu atenţie înainte de a vă aventura în tribunalul meu?
- Aş putea spune că da, domnule judecător.
- Aţi înţeles ce scrie la paragraful 14?
Cobb se uită cu neîncredere la noul său avocat.
- Ca să fiu sincer, nu mi-l prea amintesc, admise Bernard.
- Nici nu-mi imaginam altfel. La paragraful 14 se precizează că un avocat care are licenţă în alt stat trebuie să se înscrie în Consiliul Local când apare în instanţă la tribunalul meu.
- Da, domnule.
După înfăţişare şi comportament, Bernard era un avocat rafinat. De altfel, aşa îi mersese şi faima. Cu toate acestea, era pe cale să fie compromis total de un prăpădit de judecător cu limba ascuţită, dintr-un orăşel uitat de lume.
- Adică, ce vreţi să spuneţi? izbucni Bullard.
- Da, domnule judecător, cred c-am citit această regulă.
- Atunci unde e dovada de la Consiliul Local?
- N-o am, dar aveam de gând...
- Deci, aţi venit de la Memphis, aţi citit regulamentul şi l-aţi ignorat deliberat. Corect?
Bernard îşi coborî privirea şi rămase cu ochii aţintiţi pe un dosar galben de pe masă. Atunci, Tyndale se ridică încet:
- Onorată instanţă, şi vă rog să consemnaţi, mă angajez eu, în calitate de consilier local, să dau permisiunea domnului Bernard, în mod excepţional, să ia parte la această înfăţişare.
Bullard zâmbi. Frumoasă mişcare, chiar foarte ingenioasă. "Apa" cu gheaţă îl încălzise, aşa că se mai potolise şi el puţin.
- Foarte bine. Chemaţi primul martor al apărării.
Bernard se ridică din nou, semeţindu-şi capul:
- Onorată instanţă, apărarea propune audierea ca martor a numitului Fred Cobb, fratele pârâtului Billy Ray Cobb.
- Mai repede! mormăi Bullard.
După ce jură, martorul se aşeză, răspunzând detaliat la întrebările lui Bernard. Fusese bine instruit. Aduse dovezi că Ray Cobb avea o poziţie materială privilegiată, că fusese crescut în comitatul Ford, că familia şi prietenii locuiau aici, deci nu avea nici un motiv să dispară, după acordarea cauţiunii. Sublinie faptul că pârâtul era un cetăţean cu picioarele pe pământ, de încredere, care ar fi meritat să fie eliberat contra unei sume mai mici.
Bullard luă o înghiţitură de "apă", bătu uşor cu stiloul în masă şi cercetă chipurile negrilor. Childers nu puse nici o întrebare. Atunci, Bernard o chemă ca martor pe mama lui Cobb, care repetă ceea ce spusese Fred. Reuşi chiar să verse câteva lacrimi penibile, care îl făcură pe Bullard să întoarcă privirea.
Când îi veni rândul, Tyndale procedă la fel cu cei din familia lui Willard.
O jumătate de milion! În felul acesta, orice sumă ar fi stabilit judecătorul, negrilor li s-ar fi părut puţin. Un nemernic, Childers ăsta! La alegeri obţinuse 51% din voturi şi ştia că majoritatea procentelor proveneau de la oamenii de culoare, aşa că nu voia să-i supere.
- Altceva? întrebă Bullard când Tyndale îşi termină examinarea.
Procurorul şi cei doi avocaţi se uitară lung unul la altul, apoi la judecător. Bernard se ridică.
- Domnule judecător, aş dori să mai trec o dată în revistă poziţia clientului meu, pentru a se stabili o sumă rezonabilă ...
- Nici vorbă de aşa ceva! Mi-ajunge cât am auzit. Staţi jos!
Bullard ezită o clipă, apoi spuse repede:
- Stabilim cauţiunea la o sută de mii, pentru Pete Willard şi la două sute de mii, pentru Billy Ray Cobb. Acuzaţii vor rămâne în custodia şerifului, până la plata acestei sume. Şedinţa se suspendă.
Bătu în masă cu ciocănelul şi plecă repede în biroul său, unde îşi termină vodca din cană şi mai destupă o sticlă.
Lester fu mulţumit de sumele propuse. Când fusese el judecat pentru uciderea lui Monroe Bowie, cauţiunea se stabilise la cincizeci de mii. Bineînţeles, victima fusese un om de culoare şi, în astfel de cazuri, sumele nu se ridicau la prea mult.
Mulţimea se buluci spre uşile din spate, dar Lester rămase la locul lui. Urmări cu atenţie cum li se puneau cătuşele celor doi acuzaţi. Când dispărură în anticameră, îşi sprijini capul în mâini şi spuse o rugăciune scurtă. Apoi, ascultă.

Jake ieşea în balcon să privească centrul oraşului, de cel puţin zece ori pe zi. Uneori pufăia o ţigară ieftină, expirând fumul pe deasupra străzii Washington. Lăsa ferestrele deschise chiar şi când era frig, pentru că îi plăcea să lucreze în zgomotul de fond al orăşelului. Când se făcea linişte, se uita repede afară, să se asigure că nu s-a întâmplat nimic.
Luni, 20 mai, chiar înainte de ora două, ieşi în balcon şi îşi aprinse o ţigară. Oraşul Clanton, Mississippi, era cufundat într-o linişte copleşitoare.

Cobb, cu mâinile încătuşate, fu primul care coborî scările. Îl urmară Willard şi ajutorul de şerif, Looney. Zece trepte până la palier, o întoarcere la dreapta şi încă zece trepte până la etajul întâi. Afară mai aşteptau trei poliţişti fumând şi uitându-se la reporteri. Ajuns pe palier, Looney se pregătea să coboare. Cei doi din faţa lui erau aproape jos, când uşa murdară de la debaraua de serviciu se izbi de perete şi, în cadrul ei, apăru Carl Lee Hailey cu o mitralieră în mână. Ochi rapid şi deschise focul. Răpăielile puternice zguduiră tribunalul din temelii, sfâşiind liniştea. Cei doi îngheţară o fracţiune de secundă, apoi începură să urle. Cobb fu lovit primul, în stomac şi în piept, apoi Willard, în faţă. Se întoarseră zadarnic pe scări, aşa neajutoraţi cum erau, şi se buluciră unul într-altul, în vreme ce sângele şi carnea li se amestecau, oferind un tablou înfricoşător. Looney fusese împuşcat în picior, dar reuşise să se târască până în anticameră, unde se chirci şi ascultă gemetele muribunde ale celor doi şi râsul dement al negrului. Gloanţele ricoşau în ziduri, iar carnea şi sângele săreau în toate părţile, prelingându-se apoi încet pe pereţi.
Carl Lee trase, în total, şapte sau opt rafale lungi. Ecoul bubuiturilor părea că va bântui etern acest tribunal. În timp ce trăgea, vocea lui Carl Lee, stridentă şi batjocoritoare, se auzea printre rafale şi ricoşeuri. Când termină, aruncă puşca peste cele două cadavre şi fugi, spărgând cu un scaun fereastra de la toaletă şi aruncându-se în tufe. Apoi ajunse în stradă, se urcă în camionetă şi se îndreptă spre casă.
La auzul împuşcăturilor, Lester înţepeni. Mamele lui Cobb şi Willard începură să ţipe, iar poliţiştii se repeziră în anticameră, fără însă să se aventureze pe scări. Lester ascultă cu intensitate, dar nemaiauzind nimic, părăsi sala.
Când începuse masacrul, Bullard înşfăcase sticla şi se băgase sub birou. Domnul Pate încuiase uşa.
Cobb, sau ceea ce mai rămăsese din el, se odihnea peste cadavrul lui Willard. Sângele li se amestecase şi se scursese pe trepte picurând şi strângându-se într-o baltă, jos, la parter.

Jake traversă în fugă strada spre intrările din spatele tribunalului. Prather pândea în faţa uşii, cu pistolul în mână, înjurându-i pe reporterii care se buluceau spre el. Ceilalţi poliţişti rămăseseră îngenuncheaţi lângă maşini. Jake alergă la intrarea tribunalului, unde oamenii de ordine evacuau clădirea. Pe scări se revărsa o mare de trupuri în derivă. Jake îşi făcu loc prin mulţimea lovită de streche, până în rotondă. Acolo Ozzie încerca să domolească panica, urlând din răsputeri. Plecă împreună cu avocatul spre spatele clădirii. Şase poliţişti cu armele în mâini stăteau nemişcaţi, privind în susul scărilor. Lui Jake i se întoarse stomacul pe dos. Willard reuşise aproape să ajungă pe palier. Osul frontal îi fusese spulberat şi faţa îi era plină de creieri. Cobb mai apucase doar să se întoarcă şi toate gloanţele i se înfipseseră în spate. Capul îi era îngropat în burta lui Willard, iar picioarele îi atârnau. Sângele continua să se reverse din cele două trupuri fără viaţă şi acoperise complet ultimele şase trepte. Şuvoiul purpuriu de pe podea înainta rapid spre poliţiştii care se dădură înapoi înspăimântaţi. Peste tot se simţea mirosul greu al prafului de puşcă.
- Jake, ar fi bine să pleci, zise Ozzie, fără să-şi dezlipească privirile de pe cadavre.
- De ce?
- Aşa.
- Spune, de ce?
- Pentru că o să facem poze, o să strângem dovezi şi n-ai ce căuta aici.
- Bine. Dar să nu-l interoghezi fără mine, ai înţeles?
Ozzie aprobă.

Peste două ore, după ce făcuseră fotografii, strânseseră probe şi curăţaseră locul, Ozzie şi echipajele lui de poliţie părăsiră oraşul în cinci maşini de patrulare. Hastings era în fruntea convoiului. După ce trecură de băcănia lui Bates, ajunseră pe Craft Road. Aleea din faţa casei lui Hailey era aproape goală. Nu se vedeau decât maşina lui Gwen, camioneta lui Carl Lee şi Cadillacul roşu, de Illinois.
Ozzie ştia că nu va întâmpina rezistenţă. Poliţiştii se postară la poartă, în poziţie de tragere, urmărindu-l cu privirea pe şeriful care se îndrepta singur spre casă. Se opri o clipă. Uşa din faţă se deschise încet, şi, în cadrul ei, apăru Carl Lee cu Tonya în braţe. Se uită la prietenul lui, Ozzie, apoi la ceilalţi poliţişti. În dreapta stătea Gwen, iar în stânga cei trei băieţi. Cel mai mic plângea încetişor, dar ceilalţi doi priveau curajoşi şi mândri. Lester apăru în spatele lor.
Cele două grupuri se măsurară, aşteptând ca unul din ei să rupă tăcerea, dorind, parcă, să amâne cât mai mult momentul care avea să urmeze. Nu se auzeau decât suspinele mamei, ale fetiţei şi ale băieţelului mai mic.
Copiii încercaseră să înţeleagă. Carl Lee le explicase ce făcuse şi de ce. Pricepuseră, numai că nu acceptau ideea că tatăl lor va trebui să plece la puşcărie.
Ozzie dădu cu piciorul într-un morman de gunoi, uitându-se încurcat când la ei, când la oamenii lui. Într-un târziu, rosti:
- Ar fi bine să vii cu mine.
Carl Lee dădu aprobator din cap, dar nu se mişcă. Gwen şi băieţelul începură să plângă mai tare când Lester o luă pe Tonya din braţele tatălui său. Atunci, Carl Lee îngenunche în faţa celor trei fii ai săi şi le şopti că trebuie să plece, dar că nu va lipsi prea mult. Îi îmbrăţişă şi toţi începură să plângă, agăţându-se de el. Carl Lee se ridică, îşi sărută soţia şi se îndreptă spre şerif.
- Vrei să-mi pui cătuşe, Ozzie?
- Nu, bătrâne, urcă-te-n maşină.

8

Moss Junior Tatum şi Jake stăteau de vorbă liniştiţi în biroul lui Ozzie. Poliţiştii, administratorii şi alţi angajaţi ai închisorii se strânseseră într-o încăpere mare, dar aglomerată, şi aşteptau cu nerăbdare sosirea noului prizonier. Reporterii şi operatorii aşteptau în parcarea dintre închisoare şi autostradă. Dubele posturilor de televiziune din Memphis, Jackson şi Tupelo încurcau circulaţia, aşa că Moss ieşi şi dădu ordin să fie mutate.
- Aveţi de făcut vreo declaraţie? strigă un reporter.
- Da, mişcaţi-vă dubele de-aici.
- Ne puteţi spune ceva despre crimă?
- Da, au fost omorâţi doi oameni.
- Detalii?
- Habar n-am. Nu eram acolo când s-a-ntâmplat.
- Aveţi vreun suspect?
- Mda.
- Pe cine?
- Vă spun după ce mutaţi maşinile.
Dubele se mişcară imediat, iar camerele de luat vederi şi microfoanele năpădiră trotuarul. Moss dirijă maşinile până fu mulţumit de rezultat, apoi se apropie de mulţime cu o scobitoare în colţul gurii şi cu degetele mari vârâte pe sub cureaua pantalonilor.
- Cine i-a omorât?
- L-aţi arestat?
- E implicată şi familia fetei?
- Au murit amândoi?
Moss zâmbi şi dădu din cap:
- Pe rând, pe rând! Da, avem un suspect şi l-am arestat. O să sosească în câteva minute, numai să nu mai blocaţi drumul cu dubele. Asta-i tot!
Moss se întoarse la închisoare urmărit de întrebările reporterilor. Se făcu însă că nu le aude şi intră în camera înţesată de lume.
- Ce face Looney? întrebă el.
- E Prather la el, la spital. Cred că e bine: doar o rană uşoară la picior.
- Mda; şi un uşor atac de cord, adăugă Moss zâmbind.
Ceilalţi râseră.
- Au sosit! strigă unul din gardieni şi se repeziră cu toţii la ferestre.
Ozzie conducea primul automobil, urmat de un şir de faruri albastre. Alături de el stătea Carl Lee, fără cătuşe. Hastings se sprijini de banchetă şi făcu semne prieteneşti către camerele de luat vederi pe lângă care treceau. Parcară în spatele închisorii şi intrară toţi trei. Carl Lee fu încredinţat gardianului şef, iar Ozzie se duse la el în birou, unde aştepta Jake.
- Ai să stai îndată de vorbă cu Hailey, zise şeriful.
- Mulţumesc. Eşti sigur c-a făcut-o el?
- Da, sunt sigur.
- Nu ţi-a făcut mărturisiri, nu-i aşa?
- Nu. De fapt, n-a zis aproape nimic. Am impresia că Lester l-a învăţat cum să procedeze.
După o clipă intră şi Moss.
- Ozzie, reporterii ăia vor să stea de vorbă cu tine. Le-am spus că vii imediat.
- Bine, Moss, suspină şeriful.
- A văzut cineva cum s-a-ntâmplat?
Ozzie îşi şterse fruntea cu o batistă roşie.
- Sigur, Looney poate să confirme c-a fost Hailey. Da! Îl ştii pe Murphy, schilodul ăla mic, ăla care spală podelele la tribunal?
- Cum să nu-l ştiu? Se bâlbâie rău de tot.
- Ei bine, el a văzut scena. Stătea şi mânca pe scara cealaltă. S-a speriat aşa de tare, că n-a mai putut scoate o vorbă, timp de o oră, zise Ozzie, apoi făcu o pauză. Da', oare, de ce-ţi spun eu toate astea?
- Ce contează? Oricum aflu, mai devreme sau mai târziu. Unde e Carl Lee?
- În celulă. I se fac poze şi celelalte formalităţi. Durează cam o jumătate de oră.
Ozzie ieşi, iar Jake îi telefonă Carlei să urmărească şi să-nregistreze ştirile.
Şeriful se afla acum în faţa microfoanelor şi a camerelor de luat vederi.
- Vă rog, fără întrebări. Am arestat un suspect. Se numeşte Carl Lee Hailey şi e din comitatul Ford. E învinuit de două crime.
- Este tatăl fetiţei violate?
- Da.
- De unde ştiţi că el e autorul?
- Suntem deştepţi.
- Există martori oculari?
- Nu avem cunoştinţă de aşa ceva.
- A mărturisit?
- Nu.
- Unde l-aţi găsit?
- Acasă la el.
- A fost împuşcat şi un poliţist?
- Da.
- În ce stare se află?
- Bună. E la spital, dar nu e grav.
- Cum îl cheamă?
- Looney. DeWayne Looney.
- Când va avea loc înfăţişarea preliminară?
- Nu sunt eu judecătorul.
- Dar ce credeţi?
- Poate mâine, poate miercuri. Şi vă rog să nu-mi mai puneţi întrebări. Pentru moment, nu am nici o informaţie în plus.
Gardianul îi luă portmoneul, banii, ceasul, cheile, inelul şi briceagul şi făcu o listă de inventar, pe care Carl Lee o semnă şi puse data. Apoi fu fotografiat şi i se luară amprentele, exact aşa cum îi spusese Lester. Ozzie îl aştepta în faţa uşii, iar când ieşi, îl conduse într-o încăpere mică, unde se făceau, de obicei, testele de alcoolemie. Acolo aştepta Jake, la o masă de lângă alcoolmetru. Ozzie se scuză şi plecă.
Avocatul şi clientul stăteau faţă în faţă, studiindu-se reciproc. Îşi zâmbeau cu simpatie, fără să scoată vreun cuvânt. Nu se mai văzuseră de miercurea trecută, imediat după viol, la tribunal. Acum, Carl Lee se liniştise. Faţa îi era relaxată, iar ochii, limpezi. Într-un târziu, rosti:
- Nu m-ai crezut când ţi-am spus.
- Nu prea. Tu i-ai omorât?
- Ştii bine că eu.
Jake zâmbi, dădu din cap, şi-şi încrucişă mâinile la piept.
- Cum te simţi acum? Carl Lee se relaxă în scaun:
- Păi, mă simt mai bine. Nu că mă bucur de ce s-a întâmplat. Nu e nici o plăcere să ucizi. M-aş fi simţit mult mai bine dacă fetiţa mea n-ar fi trecut prin tot calvarul ăla. N-aveam nimic cu tipii până nu şi-au bătut joc de ea. Au primit ce meritau. Îmi pare rău pentru părinţii lor.
- Ţi-e teamă?
- De ce?
- De camera de gazare.
- Nu, Jake, d-aia te-am angajat. Nici nu mă gândesc s-ajung în camera de gazare. Am văzut cum l-ai scăpat pe Lester, aşa c-ai să mă scoţi şi pe mine din necaz. Sunt sigur că poţi.
- Nu e chiar aşa de uşor, Carl Lee.
- Cum adică?
- Crezi că poţi, aşa, să omori nişte oameni cu sânge rece şi apoi să spui la tribunal că meritau să fie ucişi, fără să păţeşti nimic?
- Dar Lester?
- Fiecare caz îşi are specificul lui. Aici, marea diferenţă e că tu ai omorât doi albi, pe când Lester a ucis un negru. E ca de la cer la pământ.
- Ţi-e teamă, Jake?
- De ce să-mi fie teamă? Nu pe mine m-aşteaptă camera de gazare.
- Nu-mi prea dai speranţe.
"Idiotule!" gândi Jake. Cum putea să-i dea vreo speranţă, când trupurile acelea nici nu se răciseră bine? Sigur, înainte de omor, avea altă părere, dar acum... Clientul său era pasibil de pedeapsa capitală, pentru o crimă pe care o recunoştea.
- De unde ai făcut rost de armă?
- Mi-a dat-o un prieten, din Memphis.
- Bun. Te-a ajutat şi Lester?
- Nu. I-am spus ce vreau să fac şi-a vrut să m-ajute, da' nu l-am lăsat.
- Gwen ce face?
- E înnebunită, da' e Lester cu ea. Nu ştia nimic dinainte.
- Puştii?
- Ştii cum sunt copiii. Nu le place că stau la puşcărie. O să aibă Lester grijă de ei.
- Nu se întoarce la Chicago?
- Pentru moment, nu. Spune, Jake, când începe procesul?
- Înfăţişarea preliminară ar putea avea loc mâine sau miercuri, depinde de Bullard.
- El e judecător?
- La înfăţişarea preliminară, da. Dar nu şi la procesul propriu-zis. Acela va fi judecat de Tribunalul teritorial.
- Şi cine-i judecător acolo?
- Omar Noose, din comitatul Van Buren. Îl ştii de la Lester.
- Aha! Mi se pare că e bun.
- Este.
- Şi când crezi că va începe procesul?
- Ştiu eu? Pe la sfârşitul verii, cel târziu în septembrie. Buckley o să grăbească lucrurile.
- Cine-i Buckley?
- Rufus Buckley e procurorul-şef. Poate îţi mai aminteşti, unu' mare, gălăgios.
- Da, da, îl ştiu. Uitasem de el. E cam al dracului, nu-i aşa?
- E bun, chiar foarte bun: corupt şi ambiţios. Cazul ăsta o să-i convină de minune, pentru publicitate.
- L-ai învins, atunci, cu Lester.
- Da, însă în alte cazuri m-a-nvins el pe mine.
Jake îşi deschise servieta şi scoase un dosar în care avea un contract pentru servicii legale. Îşi aruncă ochii peste el, deşi îl ştia pe de rost. Aplica taxele în funcţie de client, iar negrii, în general, nu aveau cum să plătească sume mari. Uneori îi ajuta câte o rudă mai înstărită de la St. Louis sau din Chicago, dar cazurile acestea erau foarte rare. De exemplu, Lester avea un frate în California, care lucra la poştă, dar nu făcuse nimic pentru el, fie că n-a vrut, fie că n-a putut. La fel şi surorile. Carl Lee şi Gwen o duceau acceptabil, dar aveau familie numeroasă, aşa că au fost nevoiţi să-şi ipotecheze cele câteva pogoane din jurul casei, ca să-l poată plăti pe Jake pentru Lester. Taxa fusese de cinci mii, iar ei îi plătiseră jumătate înainte şi restul în rate, timp de trei ani.
Lui Jake nu-i făcea nici o plăcere să discute despre bani. I se părea partea cea mai grea. Clienţii voiau să ştie imediat cât îi va costa şi aveau tot felul de reacţii. Unii erau şocaţi, alţii înghiţeau în sec; avea şi cazuri în care clientul ieşea trântind uşa. Uneori se mai târguiau, dar majoritatea plăteau sau promiteau că vor plăti.
Jake studia dosarul cu contractul, încercând desperat să-i stabilească o taxă cât mai rezonabilă. Sigur, existau avocaţi care ar fi preluat cazul pe mai nimic, numai pentru publicitate.
Jake se gândi la cât pământ avea Carl Lee, la slujba lui, la familie şi zise, într-un târziu:
- Taxa e zece mii.
Carl Lee înţepeni.
- Dar lui Lester i-ai cerut cinci mii.
Jake se aştepta la această remarcă.
- Lester a omorât un singur om. Pe când tu...
- Aşa e, dar de câte ori poţi fi gazat?
- Ai dreptate. Cât poţi plăti?
- Pot să-ţi dau o mie pe loc, zise el cu mândrie. Apoi am să-mi ipotechez iar pământul şi-ţi dau tot ce iau.
Jake se gândi o clipă şi rosti:
- Am o idee mai bună. Hai să stabilim aşa: îmi plăteşti o mie acum, şi semnezi o chitanţă. După ce îţi ipotechezi pământul, îmi dai şi restul.
- Cât vrei? întrebă Carl Lee.
- Zece mii.
- Îţi dau cinci.
- Ştii bine că poţi plăti mai mult de-atât.
- Şi dumneata mă poţi apăra pentru mai puţin de zece mii.
- Da. Hai să fie nouă.
- Îţi dau şase.
- Opt.
- Şapte.
- Hai să ne-nţelegem pentru şapte mii cinci sute.
- Bine. Cred că atâta pot să te plătesc. Depinde de cât îmi vor împrumuta pentru pământ. Deci îţi dau acum o mie şi-ţi fac chitanţa pentru şase mii cinci sute.
- Corect.
- E-n regulă. Am făcut târgul.
Jake completă contractul şi chitanţa, iar Carl Lee le semnă.
- Cât i-ai fi cerut unuia cu bani mulţi?
- Cincisprezece mii.
- Mamăăă! Vorbeşti serios?
- Foarte.
- O grămadă de bani! Ai luat vreodată atât de mult?
- Nu, dar nici n-am prea întâlnit oameni bogaţi acuzaţi de omor.
Carl Lee vru să afle amănunte cu cauţiunea, cu juriul, cu martorii. Îl interesa, mai ales, dacă putea să grăbească procesul şi când va fi eliberat. Jake îi spuse, însă, că vor avea destul timp să discute despre toate acestea. Apoi îi promise că o va suna pe Gwen şi pe şeful lui, la fabrica de hârtie.
Carl Lee fu condus într-o celulă de lângă cele în care se aflau deţinuţii de drept comun.

Automobilul său, Saab, era blocat de o dubiţă a televiziunii, aşa că îl căută pe şofer. Majoritatea reporterilor hoinăreau încolo şi încoace, aşteptând să afle câte ceva. Se întunecase.
- Lucraţi la poliţie? îl întrebă un reporter.
- Nu, sunt avocat, răspunse Jake cu nonşalanţă, încercând să pară indiferent.
- Sunteţi apărătorul domnului Hailey?
Jake se întoarse şi îl privi lung:
- Chiar vreţi să ştiţi? Ei bine, sunt.
- Aveţi amabilitatea să ne răspundeţi la câteva întrebări?
- Nu vă promit nimic.
- Vă rugăm să vă apropiaţi puţin.
Jake se îndreptă spre camerele de luat vederi, încercând să pară uşor iritat.
Ozzie îl urmărea din clădire, împreună cu ceilalţi poliţişti.
- Jake adoră să fie filmat, zise el.
- Toţi avocaţii sunt aşa, adăugă Moss.
- Cum vă numiţi, domnule?
- Jake Brigance.
- Sunteţi apărătorul domnului Hailey, nu?
- Corect, răspunse Jake înţepat.
- Domnul Hailey e tatăl fetiţei care a fost violată de cele două victime?
- Corect.
- Cine i-a omorât pe cei doi?
- Nu ştiu.
- Domnul Hailey?
- V-am spus că nu ştiu.
- Pentru ce-a fost arestat?
- Pentru uciderea lui Billy Ray Cobb şi a lui Pete Willard. Dar încă n-a fost acuzat de nimic.
- Credeţi că domnule Hailey va fi condamnat pentru cele două crime?
- Nu comentez.
- De ce nu comentaţi?
- Aţi stat de vorbă cu domnul Hailey? întrebă alt reporter.
- Da, acum câteva momente.
- Ce face?
- Nu-nţeleg ce vreţi să spuneţi.
- Păi, ce face?
- Vă interesează dacă-i place la închisoare? întrebă Jake cu un zâmbet ironic.
- Păi, da.
- Nu comentez.
- Când va apărea la tribunal?
- Probabil mâine sau miercuri.
- Va recunoaşte că e vinovat?
Jake zâmbi şi răspunse:
- Bineînţeles că nu.

După o cină rece şi frugală, se aşeză în balansoarul din pridvor, uitându-se la apa care uda gazonul. Vestea despre crimă se împrăştiase în tot ţinutul, iar Carla făcuse o mulţime de înregistrări. Două reţele transmiseseră în direct, prin corespondenţii lor din Memphis. Posturile de televiziune din Jackson şi din Tupelo filmaseră imagini cu Cobb şi Willard intrând în tribunal, înconjuraţi de poliţişti, şi ieşind acoperiţi cu cearşafuri albe. Înregistraseră pe peliculă şi momentul în care oamenii de ordine căutau să se adăpostească; totul, pe fondul sonor al împuşcăturilor.
Interviul lui Jake avusese loc mai târziu, aşa că nu fu prezentat la ştirile de seară. La ora zece, însă, apăru pe micul ecran, cu servieta în mână, dichisit şi pedant, arătos şi arogant, iritat că era deranjat de reporteri. Carla înregistră şi această secvenţă. Jake fu mulţumit de felul în care arăta şi se simţi mândru. Mai apăruse o dată la televizor, imediat după achitarea lui Lester, iar cei cu care se întâlnea la Coffee Shop îl tachinaseră luni de zile pe tema aceasta. Se simţea bine. Savura publicitatea şi se aştepta la şi mai mult. Nici nu se putea concepe un caz mai potrivit pentru a fi pus în valoare. Ce să mai vorbim, dacă reuşea să obţină achitarea unui negru care omorâse doi albi, în faţa unui juriu dintr-o zonă atât de conservatoare ca Mississippi!
- De ce zâmbeşti? îl întrerupse Carla din visare.
- Ăăă, nimic.
- Las' că ştiu eu! Te gândeşti la proces, la camerele de luat vederi şi la o posibilă achitare. Parcă te vezi ieşind din tribunal cu braţul pe umărul lui Carl Lee, urmăriţi de reporteri şi felicitaţi din toate părţile. Ştiu exact la ce visezi.
- Atunci, de ce mă mai întrebi?
- Ca să văd dacă recunoşti.
- Ei bine, recunosc. Acest caz mă poate propulsa pe cele mai înalte culmi, iar nouă ne va aduce o grămadă de bani.
- Dacă reuşeşti.
- Da, dacă reuşesc.
- Şi dacă pierzi?
- N-am să pierd.
- Dacă, totuşi...
- Nu mai cobi.
În momentul acela sună telefonul. Era reporterul, editorul şi în acelaşi timp patronul ziarului "The Clanton Chronicle". Apoi îl căută alt ziarist de la o publicaţie matinală din Memphis. După ce stătu de vorbă cu el, Jake îi telefonă lui Gwen şi maistrului de la fabrica de hârtie. La douăsprezece fără zece, primi prima ameninţare anonimă. Vocea de la celălalt capăt al firului îl făcuse scârnăvie vândută negrilor şi-i promisese o moarte frumoasă.

9

În marţea aceea de după crimă, Dell Perkins vându mai multe cafele şi gustări decât oricând. Localul se umpluse din zori de poliţişti şi de curioşi care citeau ziarele şi stăteau de vorbă despre ceea ce se petrecuse alături, la tribunal. Şi celelalte cârciumi erau înţesate de lume. Fotografia lui Jake apăruse pe prima pagină a unui ziar din Tupelo, iar publicaţiile din Memphis şi din Jackson prezentau imagini ale lui Cobb şi Willard, atât înainte, cât şi după crimă. Carl Lee nu apăruse în nici un cotidian. Toate, însă, relatau în detaliu ceea ce se întâmplase la Clanton, în ultimele şase zile.
Lumea ştia că omorul fusese înfăptuit de Carl Lee. Cu toate acestea, circulau zvonuri în legătură cu un grup de oameni înarmaţi care se transformaseră până la urmă într-o adevărată bandă de negri sălbatici, gata de atac. Totuşi, poliţiştii din cafenea, deşi nu prea vorbăreţi, spulberară enormităţile acestea.
Looney era foarte cunoscut în oraş, şi toţi se interesau de starea lui care se dovedi mult mai gravă decât se crezuse. În spital fiind, dăduse declaraţii în legătură cu identitatea criminalului.
Jake sosi la ora şase şi se aşeză lângă nişte fermieri, aproape de ieşire. Le făcu un semn de salut lui Prather şi colegului său, dar aceştia se prefăcură că nu-l văd. O să le treacă lor, când iese Looney din spital, gândi el. Din discuţii reieşea că văzuseră cu toţii fotografia din ziar a lui Jake, dar nu-l întrebă nimeni nimic. Simţi răceala celor din jur, aşa că mâncă repede şi plecă.
La ora nouă, Ethel îl anunţă că are legătura cu Bullard.
- Bună ziua, domnule judecător. Ce mai faceţi?
- Groaznic! Ascultă, dumneata îl aperi pe Carl Lee Hailey?
- Da, domnule.
- Când vrei să fixăm înfăţişarea preliminară?
- De ce mă-ntrebaţi pe mine, domnule judecător?
- Hai că-mi place! Uite ce e, mâine dimineaţă e înmormântarea şi cred că ar fi bine să aşteptăm pînă-i îngroapă pe amărâţii ăia, bine?
- Da, domnule judecător, cred că-i o idee bună.
- Ce-ai zice s-o fixăm mâine la două?
- E bine.
- Jake, zise Bullard şovăind, ce crezi, n-am putea renunţa la audierea preliminară şi să transferăm procesul la Tribunalul teritorial?
- Domnule judecător, ştiţi bine că n-am obiceiul să renunţ la înfăţişările preliminare.
- Da, ştiu. Mă gândeam că-mi faci o favoare. Nu-mi place deloc să mă implic în cazul ăsta. Dar... Atunci, pe mâine.
După vreo oră, Ethel cârâi din nou în interfon:
- Domnule Brigance, au venit nişte reporteri.
Jake se lumină.
- De unde?
- Cred că de la Memphis şi de la Jackson.
- Invită-i în sala de şedinţe. Cobor îndată.
Îşi aranjă cravata şi se pieptănă. Se uită apoi pe geam la dubele televiziunii. Hotărî să-i facă să aştepte, aşa că dădu nişte telefoane inutile. Apoi coborî, trecând pe lângă Ethel fără s-o bage în seamă şi intră în sala de şedinţe. Acolo, reporterii îl rugară să se aşeze la unul din capetele mesei, într-o lumină potrivită filmărilor. Se înclină puţin, stăpân pe situaţie, şi se aşeză în faţa rafturilor cu cărţi vechi şi scumpe. După ce potriviră microfoanele şi lumina, fu intervievat de o doamnă frumoasă, fardată excentric cu portocaliu:
- Domnule Brigance, sunteţi avocatul lui Carl Lee Hailey?
- Da.
- A fost acuzat de uciderea lui Billy Ray Cobb şi a lui Pete Willard...
- Aşa este.
- Iar cele două victime erau, la rândul lor, acuzate de viol comis asupra fiicei domnului Hailey.
- Da, e-adevărat.
- Domnul Hailey a recunoscut?
- E nevinovat.
- Va fi acuzat şi de rănirea ajutorului de şerif, domnul Looney?
- Da. Ne aşteptăm la o a treia acuză, aceea de vătămare corporală a unui ofiţer de poliţie.
- Vă gândiţi să demonstraţi că acuzatul era iresponsabil?
- Nu sunt dispus să discut acum strategia de apărare, pentru că nu au fost stabilite capetele de acuzare.
- Ce ziceţi, s-ar putea să nu fie acuzat?
Iată o ocazie bună pentru Jake să arunce momeala. Exista posibilitatea să fie sau nu acuzat; asta depindea de juriul care nu fusese încă selecţionat. Acest lucru avea să se întâmple luni, 27 mai. Viitorii juraţi se plimbau încă liniştiţi pe străzile oraşului, citeau ziarele, se uitau la televizor şi discutau despre cazul Hailey, încă neimplicaţi.
- Da, cred că există şi această posibilitate. Depinde de ce va hotărî juriul după înfăţişarea preliminară.
- Când are loc această înfăţişare?
- Mâine, la ora două.
- Credeţi că judecătorul Bullard va transfera cazul la Tribunalul teritorial?
- Nu prea sunt motive de îndoială, în acest sens, replică Jake, ştiind că răspunsul său îl va intriga pe Bullard.
- Când se va constitui juriul?
- Luni dimineaţă se va depune jurământul. Deci, vor începe cercetările luni, după-amiază.
- Când va începe procesul?
- Presupunând că va fi acuzat, cazul va fi pus pe rol la sfârşitul verii sau la începutul toamnei.
- Unde?
- La Tribunalul teritorial al comitatului Ford.
- Cine va fi judecător?
- Domnul Omar Noose.
- De unde este domnia sa?
- Din Chester, Mississippi, comitatul Van Buren.
- Vreţi să spuneţi că procesul va fi judecat aici, în Clanton?
- Da, dacă nu cumva va fi transferat la altă instanţă.
- Veţi cere un astfel de transfer?
- Bună întrebare! Nu sunt pregătit să vă răspund. E prea devreme să discutăm strategia de apărare, v-am mai spus.
- Ce v-ar putea determina să cereţi transferul procesului la altă instanţă?
"Dorinţa de a găsi un ţinut în care negrii să fie majoritari", gândi Jake. Apoi, răspunse:
- Motivele obişnuite: prea multă publicitate etc. etc.
- Cine ia decizia de transfer?
- Judecătorul Noose.
- S-a stabilit cauţiunea?
- Nu, şi probabil că nici nu va fi stabilită până la formarea capetelor de acuzare. Ar exista toate motivele pentru a i se fixa o sumă rezonabilă chiar acum. Dar, în comitatul nostru, cauţiunile, în cazuri de omor, nu se pun în discuţie până la stabilirea capetelor de acuzare. Suma va fi deci stabilită de judecătorul Noose, după transferul la Tribunalul teritorial.
- Ce ne puteţi spune despre domnul Hailey?
Jake se relaxă şi reflectă o clipă. Iată o nouă ocazie să marşeze.
- Are treizeci şi şapte de ani şi e căsătorit de douăzeci. E un tip simpatic, fără cazier. N-a mai fost implicat în nici o încurcătură, până acum. Are patru copii - trei băieţi şi o fată. Decorat în Vietnam. Munceşte cincizeci de ore pe săptămână la fabrica de hârtie din Coleman. Îşi plăteşte impozitele la timp şi deţine un lot de pământ. Se duce în fiecare duminică la biserică, cu familia. Îşi vede de treaba lui şi nu vrea să fie tulburat.
- Ne veţi permite să stăm de vorbă cu el?
- Bineînţeles că nu.
- E-adevărat că fratele lui a fost judecat pentru omor, acum câţiva ani?
- Da, dar a fost achitat.
- I-aţi fost apărător?
- Da.
- Aţi apărat în multe cazuri de omor, aici, în Ford, nu-i aşa?
- În trei.
- Şi în câte aţi obţinut achitarea?
- În toate, răspunse Jake apăsat şi rar.
- După câte ştiu, juraţii au de ales între mai multe posibilităţi, aici, în Mississippi, zise doamna din Memphis.
- Aveţi dreptate. În cazul stabilirii acuzaţiei de crimă, la proces, juriul îl poate găsi pe inculpat vinovat de omucidere, ceea ce înseamnă douăzeci de ani de puşcărie; sau de crimă cu premeditare, ceea ce poate duce chiar la pedeapsa cu moartea. Juriul însă îl poate declara nevinovat, adăugă Jake, zâmbind în faţa camerelor de luat vederi. Dar dumneavoastră porniţi din nou de la ideea că va fi acuzat.
- Cum se simte fetiţa domnului Hailey?
- E acasă, de duminică. Cred că va fi bine.
Reporterii se uitară unii la alţii, încercând să mai formuleze o întrebare. Jake ştia că momentul acesta, când îşi epuizaseră resursele, era cel mai periculos, pentru că începeau să pună întrebări trăsnite. Se ridică şi îşi încheie haina.
- Vă mulţumesc pentru vizită. Vă stau oricând la dispoziţie, cu condiţia să mă anunţaţi din timp. Voi fi fericit să mai stăm de vorbă.
Reporterii îi mulţumiră, la rândul lor, şi plecară.

Miercuri dimineaţă, la ora zece, după o ceremonie foarte modestă, cele două familii îşi îngropară morţii. Predicatorul, un penticostal proaspăt hirotonisit, luptă cu disperare să pună pace şi linişte în gândurile celor care formau mica procesiune funerară. Ceremonia a fost scurtă şi cu lacrimi puţine. Camionetele şi Chevroleturile murdare se mişcau încet în urma dricului tras de un singur cal, spre cimitirul de ţară. Parcară în spatele unei bisericuţe din cărămidă roşie. Cele două trupuri îşi găsiră odihna veşnică la capetele opuse ale cimitirului mic şi supraaglomerat. După încă două-trei cuvinte de consolare, mulţimea se dispersă.
Părinţii lui Cobb divorţaseră când era mic, iar tatăl său venise de la Birmingham să asiste la înmormântare. După ceremonie, dispăru imediat. Doamna Cobb locuia într-o casă albă, curată şi frumoasă, lângă Lake Village, la şaisprezece kilometri de Clanton. Cei doi fii ai săi, împreună cu verii şi cu prietenii lor, se strânseseră sub un stejar din fundul grădinii, iar femeile se învârteau pe lângă doamna Cobb, consolând-o. Bărbaţii mestecau tutun "Red Man", beau whisky şi discutau despre zilele fericite când negrii îşi vedeau lungul nasului. Acum erau răsfăţaţi şi protejaţi de guvern şi de lege. Iar albii nu puteau face nimic. Unul din veri avea un prieten în Ku-Klux-Klan şi promise că-l va suna. Şi bunicul lui Cobb aparţinuse acestei organizaţii, cu mult înainte - le povesti vărul - iar, în copilărie, bătrânul le povestise cum erau spânzuraţi negrii în ţinuturile Ford şi Tyler. Acum aveau datoria de a se răzbuna. Dar nu voia nimeni să se bage. Poate îi va interesa pe cei din Klan. Exista o lojă la sud de Jackson, lângă comitatul Nettles, iar vărul fu însărcinat să ia legătura cu ei.
Femeile terminară de pregătit prânzul. Bărbaţii mâncară repede şi se întoarseră la umbra stejarului. Îşi amintiră că la ora două se ţinea înfăţişarea preliminară, aşa că se urcară în maşini şi plecară la Clanton.

Fără îndoială, oraşul Clanton nu mai era cel care fusese înainte de crimă şi aveau să treacă luni de zile până când aceste două feţe ale urbei să se suprapună din nou. Acel eveniment tragic şi sângeros care durase mai puţin de cincisprezece secunde transformase orăşelul într-o adevărată Mecca pentru jurnalişti, echipe de filmare şi fotografi de la mai multe agenţii de presă. Operatorii şi reporterii de televiziune dădeau unii peste alţii pe trotuarele din jurul scuarului, întrebând omul de pe stradă, pentru a suta oară, ce părere are despre întâmplare şi cum ar vota, dacă ar fi în juriu. Dar nu primeau un răspuns clar. Carele de filmare şi automobilele televiziunii mişunau în jurul scuarului şi pe străzi, vânând poveşti şi interviuri. La început Ozzie fusese preferatul lor. Apoi însă, interesul se îndreptă către Moss Junior căruia îi plăcea să-şi bată joc de presă. Răspundea la câte douăzeci de întrebări, fără să comunice nimic nou. Pe lângă aceasta, minţea de stingea şi străinii nu-şi puteau da seama când spunea adevărul.
- Domnule, spuneţi, aveţi dovada că există bande înarmate?
- Da.
- Da?! Cine sunt?
- Avem dovezi că atacul a fost autorizat şi finanţat de o ramură a organizaţiei "Black Panthers", răspunse Moss Junior, fără să i se clintească un muşchi de pe faţă.
O parte din reporteri îngăimară ceva, alţii se uitară lung, ceilalţi notară tot ce le spunea. Bullard refuză să mai părăsească biroul şi să răspundă la telefon. Îl mai sună o dată pe Jake şi îl imploră să treacă peste audierea preliminară. Avocatul nu fu însă de acord. Ziariştii îl aşteptau pe Bullard în holul biroului său, de la etajul întâi al tribunalului, dar el se simţea în siguranţă încuiat acolo, cu vodca lui.
Reporterii voiseră să filmeze înmormântarea dar, deşi fraţii lui Cobb fuseseră de acord, doamna Willard se opusese, aşa că luaseră imagini pe apucate, mai mult de la cimitir. Freddie, băiatul cel mare al doamnei Cobb, îi înjurase şi îi alungase când încercaseră să intre în casă.
Localul Coffee Shop era foarte tăcut. Obişnuiţii casei, inclusiv Jake, se uitau chiorâş la străinii care le invadaseră sanctuarul. Mulţi dintre ei erau bărboşi, vorbeau cu accent ciudat şi nu mâncau fulgi de cereale.
- Nu cumva sunteţi avocatul domnului Hailey? strigă unul din ei, din celălalt capăt al încăperii.
Jake continuă să-şi mănânce pâinea prăjită, fără să spună nimic.
- Sunteţi sau nu, domnule?
- Şi ce dacă sunt? izbucni Jake.
- Va fi declarat vinovat?
- Acum îmi iau micul dejun.
- Da sau nu?
- Nu comentez.
- De ce nu comentaţi?
- Pur şi simplu.
- Totuşi, de ce nu?
- Nu fac comentarii în timpul micului dejun.
- Îmi acordaţi câteva momente mai târziu?
- Da, programaţi-vă. Vă stau la dispoziţie cu şaizeci de dolari ora.
Localnicii izbucniră în râs, dar străinii nu se dădură bătuţi. Jake admise să acorde un interviu gratuit unui ziar din Memphis, "Wednesday", apoi se baricadă în camera lui "secretă", să se pregătească pentru audierea preliminară. Pe la amiază, se duse să-şi viziteze faimosul client, la închisoare.
Carl Lee era odihnit şi relaxat. Văzu de la fereastra celulei forfota reporterilor, în parcare.
- Cum ţi se pare-n închisoare? întrebă Jake.
- Nu-i prea rău. Mâncarea-i bună. Iau masa cu Ozzie, în biroul lui.
- Poftim?!
- Da, da. Jucăm şi cărţi.
- Glumeşti, Carl Lee.
- Nu. Mă uit şi la televizor. Te-am văzut aseară la ştiri. Arătai nemaipomenit. Am să te fac celebru, Jake, nu-i aşa?
Avocatul nu zise nimic.
- Da' eu când o s-apar la televizor? Nu e drept: eu am făcut crima şi tu cu Ozzie vă daţi mari.
Negrul rânji, dar Jake rămase sobru.
- O s-apari astăzi, peste vreo oră.
- Mda, am auzit că mergem la tribunal. De ce?
- Pentru audierea preliminară. Nu e mare lucru, cel puţin aşa cred. Deşi s-ar putea să fie altfel acum, din cauza televiziunii.
- Ce să le spun?
- Nimic! Să nu cumva să stai de vorbă cu cineva. Nici măcar cu judecătorul sau cu procurorul. Deocamdată ne mărginim să ascultăm ce spune fiecare, să vedem cam cum stau lucrurile. S-ar putea să aibă vreun martor ocular pe care îl vor folosi mai târziu. Ozzie îi va spune judecătorului despre puşcă şi amprente, despre Looney...
- Ce mai face Looney?
- Nu ştiu. În orice caz, nu aşa de bine cum credeam.
- Doamne, cât de rău îmi pare c-am tras în el! Nici măcar nu l-am văzut.
- Au să te acuze de atac asupra lui Looney. Oricum, audierea preliminară e doar o formalitate. Scopul este ca judecătorul să stabilească dacă există probe destule pentru a supune cazul marelui juriu. Bullard procedează totdeauna aşa. Repet, e o formalitate.
- Atunci, de ce se mai ţine?
- Putem să trecem peste această înfăţişare, replică Jake, gândindu-se la câte interviuri ar pierde. Dar e bine să vedem cam ce poziţie are procuratura.
- Păi, cred că şi pentru ei e un caz important, nu-i aşa?
- Bănuiesc că da, însă e bine să-i ascultăm. Ăsta-i scopul unei audieri preliminare, înţelegi?
- Mi se pare corect. Ai vorbit cumva astăzi cu Gwen sau cu Lester?
- Nu. I-am sunat luni seară.
- Au fost ieri pe aici şi mi-au spus că vor asista la înfăţişarea preliminară.
- Cred că vor veni mulţi astăzi, la tribunal.
Jake plecă. În parcare dădu peste reporterii care aşteptau ieşirea lui Carl Lee din închisoare, dar nu răspunse la nici o întrebare de-a lor. Era prea ocupat ca să piardă vremea cu interviurile. La unu şi jumătate se duse la tribunal şi se ascunse în biblioteca de la etajul trei.

Ozzie şi Moss Junior ţineau parcarea sub observaţie, împreună cu ceilalţi poliţişti, şi înjurau în barbă ceata de reporteri. Se făcuse două fără un sfert şi era timpul ca prizonierul să fie transportat la tribunal.
- Parcă-s nişte corbi care-aşteaptă să moară un câine la marginea drumului zise Moss Junior, uitându-se printre jaluzele.
- Sunt ceva de speriat! adăugă Prather. Se ţin ca scaiu'. Au impresia că tot oraşul e la cheremul lor.
- Şi când te gândeşti că mai sunt încă pe-atâţia la tribunal!
Ozzie nu prea vorbea. Fusese criticat într-unul din ziare pentru lipsa intenţionată de vigilenţă, aşa că se săturase de presă. Miercuri îi dăduse afară pe reporteri de câteva ori.
- Mi-a venit o idee, spuse el.
- Ce? întrebă Moss Junior.
- Mai e Curtis Todd în puşcărie?
- Da. Iese săptămâna viitoare.
- Seamănă puţin cu Carl Lee, nu-i aşa?
- Da. Şi ce dacă? întrebă Prather.
Moss Junior rânji şi se uită la şeriful care nu-şi dezlipise ochii de pe fereastră.
- Doar n-ai să faci una ca asta, Ozzie!
- Ce? întrebă Prather.
- Hai să mergem. Scoate-i pe Carl Lee şi pe Curtis Todd, ordonă Ozzie. Adu-l pe Todd aici, să-i dau nişte instrucţiuni.
Peste zece minute, uşa din faţă a închisorii se deschise şi ieşiră. Prizonierul avea ochelari fumurii şi cătuşe şi era flancat de şase poliţişti. Pe măsură ce se apropiau de reporteri, camerele de luat vederi şi aparatele de fotografiat lucrau febril. Începu şi valul de întrebări:
- Domnule, veţi recunoaşte că sunteţi vinovat?
- Domnule, nu veţi recunoaşte?
- Ce le veţi spune?
- Domnule Hailey, veţi cere o expertiză pentru dovedirea iresponsabilităţii?
Prizonierul zâmbea şi îşi continua mersul agale spre automobilul poliţiei. Gardienii rânjeau şi ei, trecând prin mulţime, fără să-i dea importanţă. Fotografii alergau de colo-colo, să găsească poziţia cea mai bună, pentru o poză cât mai clară şi mai sugestivă.
Deodată, de faţă cu toată lumea, aşa cum era înconjurat de poliţişti şi de reporteri, prizonierul o luă la fugă. Se răsuci, sări într-o parte şi începu să alerge sălbatic, traversând parcarea, apoi autostrada, până se pierdu într-un pâlc de arbori. Reporterii începură să strige şi să rupă rândurile. Câţiva se luară chiar după el. Curios însă, poliţiştii se întoarseră în clădirea închisorii şi trântiră uşile, lăsând corbii să se învârtă cât vor. Ajuns în pădure, Curtis Todd îşi scoase cătuşele şi se duse acasă. Fusese eliberat cu o săptămână mai devreme.
În acest timp, Ozzie, Moss Junior şi Carl Lee ieşiră pe uşile din spate şi o luară spre tribunal, pe o stradă mai dosnică. Acolo îi aşteptau mai mulţi poliţişti din escortă.
- Cam câţi negri sunt în sală? îl întrebă Bullard pe domnul Pate.
- Zece tone.
- Minunat! Zece tone de negri! Bănuiesc că sunt şi zece tone de feţe palide.
- Sunt ceva şi din ăştia.
- Sala e plină?
- Geme.
- Doamne, Dumnezeule! E doar o audiere preliminară, se plânse Bullard.
Terminase vodca din cană, aşa că domnul Pate îi mai turnă un pahar.
- Nu vă grăbiţi, domnule judecător.
- Numai Brigance e de vină. Putea să treacă peste faza asta, doar l-am rugat de două ori. Ştie bine că voi transfera procesul. Mă pune pe mine în situaţia să-i scot din sărite pe negri că nu-i dau drumul, iar pe mitocanii albi, că nu-l execut pe loc! Las' că-i arăt eu lui Brigance pentru asta. El se fâţâie în faţa camerelor de luat vederi. Eu sunt cel care trebuie să fie reales; el n-are nici o treabă, nu-i aşa?
- Nu, domnule judecător.
- Câţi ofiţeri sunt în sală?
- Destui. Şeriful şi-a chemat şi rezervele. Nu sunteţi în pericol.
- Dar presa?
- S-au postat în rândurile din faţă.
- Să nu văd aparate de fotografiat!
- S-a făcut.
- L-au adus pe Hailey?
- Da, domnule. E în sală, cu Brigance. Toţi sunt gata şi vă aşteaptă.
Onorabilul îşi mai umplu cana cu o vodcă, fără apă.
- E-n regulă. Hai să mergem!
Sala tribunalului era împărţită în două jumătăţi de culori diferite, exact ca înainte de anii şaizeci, când segregaţia rasială funcţiona din plin. Poliţiştii stăteau solemni pe culoarul care îi despărţea, precum şi de-a lungul pereţilor sălii. În rândurile mai din faţă era un grup de albi beţi, din care făceau parte fraţii şi verii răposatului Billy Ray Cobb. Poliţiştii îi urmăreau atent. Primul rând era ocupat de jurnalişti de toate felurile. Unii luau notiţe, alţii făceau portretul acuzatului, al avocatului şi, în final, al judecătorului.
- Vor face un erou din negru' ăsta! mormăi unul din grupul albilor, destul de tare ca să audă şi reporterii.
Când Bullard ajunse la locul său, uşile din spate fură încuiate.
- Chemaţi primul martor! îi ordonă el lui Rocky Childers.
- Procuratura îl convoacă pe şeriful Ozzie Walls.
Acesta jură şi se aşeză pe locul martorilor. Se relaxă şi începu o poveste lungă descriind scena omorului, trupurile, rănile, arma, amprentele de pe armă. Childers emisese o declaraţie semnată de Looney, având ca martor pe şerif şi pe Moss Junior, prin care se recunoştea criminalul în persoana lui Carl Lee. Ozzie verifică semnătura lui Looney şi citi declaraţia, pentru a fi înregistrată.
- Domnule, mai există şi alţi martori oculari? întrebă Childers, fără entuziasm.
- Da, Murphy, omul de serviciu.
- Cum îl mai cheamă?
- Nimeni nu ştie. Murphy şi-atât.
- Bun. Aţi stat de vorbă cu el?
- Eu nu. Dar l-a interogat anchetatorul meu.
- Cine e anchetatorul dumneavoastră?
- Poliţistul Rady.
Rady jură şi luă loc pe scaunul martorilor. Domnul Pate îi mai aduse judecătorului o cană cu "gheaţă". Jake lua notiţe pe pagini întregi. Nu avea de gând să-i pună şerifului întrebări şi nici să cheme vreun martor. De obicei intervenea doar când aceştia minţeau, şi le atrăgea atenţia, pentru evitarea unor neînţelegeri. Avea să ia o atitudine mai ofensivă mai târziu, când începea procesul.
- Domnule, aţi avut ocazia să staţi de vorbă cu Murphy? întrebă Childers.
- Care Murphy?
- Nu ştiu cum îl mai cheamă; Murphy, omul de serviciu.
- Aaa, da, domnule!
- Bine. Şi ce-a zis?
- Despre ce?
Childers îşi dădu capul pe spate. Rady era nou şi nu prea avusese ocazia să depună mărturie până acum. Ozzie se gândi că va avea multe de învăţat din acest proces.
- Despre crimă. Spuneţi-ne ce v-a povestit despre crimă.
Jake se ridică:
- Onorată instanţă, mă opun! Ştiu că sunt admise şi zvonurile într-o astfel de audiere, dar îl puteţi chema pe Murphy să depună mărturie. Lucrează aici, în tribunal. De ce să nu ne spună el?
- Pentru că se bâlbâie şi nu vreau să-i ascult gângăvelile timp de treizeci de minute. Se respinge! Continuaţi, domnule Childers.
Jake se aşeză nemulţumit. Bullard îl trimise pe domnul Pate după apă cu "gheaţă".
- Domnule Rady, ce v-a spus Murphy despre omor?
- Păi, l-am înţeles cam greu, pentru că era agitat şi se bâlbâia mai tare ca de obicei. Ştiţi cum e el...
- Spune-ne doar ce-a zis şi nu mai comenta! urlă Bullard.
- Bine. A zis că a văzut un bărbat negru care a tras în doi albi şi într-un poliţist.
- Mulţumesc, zise Childers. Unde se afla când s-au întâmplat toate acestea?
- Cine?
- Murphy.
- Stătea pe scara de vizavi.
- Şi-a văzut tot?
- Aşa a zis.
- L-a putut identifica pe cel care-a tras?
- Da. I-am arătat fotografiile a zece negri şi l-a indicat pe cel care stă aici, în boxă.
- Bun. Mulţumesc. Onorată instanţă, nu mai avem nici o întrebare.
- Dumneavoastră, domnule Brigance? zise judecătorul.
- Nici eu, domnule, răspunse Jake, ridicându-se în picioare.
- Martori aveţi?
- Nu, domnule.
- Altceva?
- Nimic, domnule.
Jake nu făcu imprudenţa să ceară stabilirea sumei pentru cauţiune. Mai întâi, acest lucru n-ar fi condus la nimic bun. Bullard nu obişnuia, oricum, să facă acest lucru în cazuri de omor. În al doilea rând, l-ar fi enervat rău pe judecător.
- Mulţumesc, domnule Brigance. Curtea consideră că există destule dovezi pentru a reţine inculpatul până când acesta va apărea în faţa marelui juriu. Domnul Hailey va rămâne în custodia şerifului, fără cauţiune. Şedinţa se suspendă.
Lui Carl Lee i se puseră repede cătuşele şi fu escortat afară. În zona uşilor din spate, clădirea era păzită cu străşnicie. Fotoreporterii abia reuşiră să prindă câteva instantanee cu inculpatul, pe distanţa dintre uşă şi automobilul poliţiei. Carl Lee ajunse la închisoare, înainte chiar de a se fi golit sala de tribunal. Poliţiştii îi scoaseră mai întâi pe albi, apoi pe negri. Reporterii îi solicitară câteva clipe lui Jake şi acesta le spuse că va veni imediat în rotondă. Îi făcu să aştepte, pentru că se duse să-l salute pe judecător. Apoi urcă până la etajul trei, să se uite într-o carte. După golirea sălii, considerând că i-a făcut să aştepte destul, Jake coborî în rotondă. Se repeziră spre el cu un microfon pe care scria ceva cu litere roşii:
- De ce n-aţi solicitat stabilirea sumei pentru cauţiune? întrebă un reporter.
- O voi solicita mai târziu.
- Veţi adopta o apărare bazată pe iresponsabilitatea inculpatului?
- Aşa cum v-am mai spus, e prea devreme să răspund la această întrebare. Să vedem ce spune juriul. S-ar putea să nu fie acuzat. De-abia după aceea putem vorbi despre apărare.
- Domnul Buckley, procurorul şef, a spus că sigur va fi acuzat. Aveţi de făcut vreun comentariu?
- Mă tem că domnul Buckley vorbeşte ce nu trebuie. E o prostie din partea dumnealui să facă comentarii asupra acestui caz, înainte de a fi supus aprecierii juraţilor.
- A mai zis că se opune categoric unui transfer la altă instanţă de judecată.
- Nici n-a fost vorba de aşa ceva până acum. De fapt, nici nu-i pasă unde va avea loc procesul. Şi-a cam pierdut capul în faţa presei.
- Să tragem concluzia că nu vă prea înţelegeţi cu procuratura teritorială?
- Treaba dumneavoastră! Domnul Buckley e un procuror bun şi un adversar valoros. Atâta doar că-l ia gura pe dinainte.
Mai răspunse la câteva întrebări, apoi se scuză şi plecă.

Miercuri noaptea, medicii îi tăiară piciorul lui Looney, mai jos de genunchi. Îi telefonară apoi lui Ozzie, iar acesta îi dădu vestea si lui Carl Lee.

10

Marţi dimineaţa, Rufus Buckley răsfoia ziarele, citind cu interes relatările despre audierea preliminară din comitatul Ford. Fu încântat să-şi vadă numele menţionat atât de reporteri, cât şi de domnul Brigance. Remarcile peiorative contau mai puţin pentru el, nu-i plăcea Jake, dar era mulţumit că acesta îi menţionase numele în faţa ziariştilor. Timp de două zile, interesul fusese îndreptat mai ales asupra lui Brigance şi a inculpatului; era timpul să se amintească şi de procurorul şef. Jake înţelegea pe oricine care voia publicitate. Lucien Wilbanks scrisese o carte despre cum poţi manipula presa, atât înainte, cât şi după proces, şi îl instruise bine pe Brigance. Dar Buckley nu-i purta pică. Era mulţumit. Savura perspectiva unui proces lung şi scârbos, ca pe prima ocazie în care putea să aibă un rol însemnat. Aştepta cu nerăbdare ziua de luni.
Avea patruzeci şi unu de ani. Când fusese ales prima oară, era cel mai tânăr procuror şef din statul Mississippi. Trecuseră de atunci nouă ani. Era la a treia legislatură şi ambiţiile începuseră să-i crească. Considera că era timpul să avanseze la Procuratura generală, dacă nu chiar să fie ales guvernator. Mai târziu, Congresul, cine ştie? Îşi făcuse deja planul, dar nu era încă destul de cunoscut în afara teritoriului său (Ford, Tyler, Polk, Van Buren şi Milburn). Trebuia să fie văzut şi auzit. Avea nevoie de publicitate. Un proces de omor era cea mai bună ocazie pentru Rufus.
Comitatul Ford era chiar la nord de Smithfield, reşedinţa ţinutului Polk, în care locuia Buckley. El se trăgea din Tyler, aproape de graniţa cu Tennessee, spre nord. Din punct de vedere politic, avea o bază solidă. Era un procuror bun. În timpul alegerilor se remarcase printr-o exigenţă ieşită din comun, trimiţând la moarte mai mulţi oameni decât oricare procuror din statul Mississippi. Gălăgios, ironic şi ipocrit, considera că întreaga populaţie a statului era "clientul" lui, prin voia Domnului. Îşi luă în serios această obligaţie. Oamenii urau crima şi, împreună, puteau s-o elimine din viaţa comunităţii. Se pricepea să vorbească în faţa unui juriu, şi încă foarte bine. Ştia să predice, să se roage, să se strecoare, să invoce şi să-i aducă pe juraţi într-o stare de exaltare atât de puternică, încât îi făcea să dorească să vină în sala de tribunal direct cu funia, pentru a-l spânzura pe acuzat. Putea să imite felul de a vorbi al negrilor şi al albilor simpli, iar acest lucru impresiona. Avea o părere bună despre juraţii din Ford. Îi plăcea mult oraşul Clanton.
Când ajunse în biroul lui din tribunalul din Polk, Rufus avu surpriza plăcută să vadă echipa de filmare aşteptându-l. Le explică, uitându-se la ceas, că era foarte ocupat, dar că va face cumva să găsească vreo câteva clipe libere pentru a le răspunde la întrebări. Îi invită la el şi se aşeză măreţ în jilţul său de piele din spatele biroului. Reporterul era din Jackson.
- Domnule Buckley, îl înţelegeţi pe Carl Lee Hailey?
Zâmbi preocupat, păstrându-şi aerul serios.
- Da, îl înţeleg. Sunt, fără îndoială, alături de orice părinte în situaţia lui. Dar ceea ce nu pot trece cu vederea nici eu, nici sistemul nostru judiciar, este încercarea aceasta de a-şi face singur dreptate.
- Aveţi copii?
- Da, am un băieţel şi două fiice, una chiar de vârsta fetiţei lui Hailey şi mi-aş pierde minţile dacă li s-ar întâmpla un lucru atât de cumplit. Dar aş avea toată încrederea în sistemul nostru judiciar, care i-ar pedepsi aşa cum merită pe vinovaţi.
- Deci, vă aşteptaţi la o condamnare?
- Cu siguranţă. Când urmăresc să obţin o condamnare, ceea ce intenţionez şi în acest caz, nu se poate să nu reuşesc.
- Veţi cere pedeapsa cu moartea?
- Da, pentru că nu există nici o îndoială în privinţa premeditării. Deci inculpatul va ajunge în camera de gazare.
- Prin urmare, sunteţi sigur că se va aplica pedeapsa capitală?
- Bineînţeles. Juraţii din Ford au votat întotdeauna ceea ce le-am cerut, când şi-au dat seama că am dreptate. Sunt oameni foarte capabili.
- Domnul Brigance, avocatul apărării, a spus că s-ar putea ca juraţii să nu-l acuze pe clientul său.
Buckley îşi drese vocea:
- Păi, ar fi mai bine ca domnul Brigance să fie ceva mai realist. Luni, cazul va fi prezentat în faţa marelui juriu, iar în după-amiaza aceleiaşi zile, veţi vedea, se va pronunţa şi acuzarea. V-o promit eu. Şi el ştie foarte bine că-i aşa.
- Credeţi că procesul se va ţine în Ford?
- N-are importanţă unde. Cert e că va fi oricum condamnat.
- Anticipaţi că apărarea va invoca iresponsabilitatea acuzatului?
- M-aştept la orice. Domnul Brigance este un apărător foarte capabil. Nu ştiu ce truc va folosi, dar procuratura din Mississippi e pregătită pentru orice.
- Va fi solicitată o tranzacţie?
- Nu prea cred în negocieri de felul acesta şi bănuiesc că nici Brigance nu se gândeşte la aşa ceva. Nu, în nici un caz.
- Domnia sa zice că n-a pierdut nici un proces de omor propus de dumneavoastră.
Zâmbetul îi dispăru brusc. Se aplecă peste birou şi-l privi aspru pe reporter.
- E adevărat. Dar pun pariu că n-a amintit nimic despre nenumăratele procese de vătămare corporală şi de tâlhărie, nu-i aşa? Vă asigur că mi-am luat revanşa aproape în întregime.
Reporterul îi mulţumi pentru favoarea făcută, iar Buckley se oferi să-i stea oricând la dispoziţie.

Ethel urcă scările legănându-se şi se opri în faţa biroului mare:
- Domnule Brigance, soţul meu şi cu mine am primit aseară un telefon obscen acasă şi unul aici, acum câteva minute. Nu-mi place treaba asta.
Jake îi făcu semn să se aşeze:
- Stai jos, Ethel. Spune-mi, ce-au zis?
- De fapt am exagerat spunând că au fost obsceni. M-au ameninţat pentru că lucrez cu dumneavoastră. Au zis c-o să-mi pară rău că am slujba asta. Cei care-au sunat aici au zis c-au să aibă "grijă" şi de familia dumneavoastră. Vă spun sincer, mi-e frică.
Şi Jake era îngrijorat, dar ridică nepăsător din umeri, ca s-o liniştească. Îl anunţase încă de miercuri pe Ozzie că primise astfel de mesaje.
- Schimbă-ţi numărul, Ethel. Plătesc eu.
- Nu vreau să-mi schimb numărul. Îl am de şaptesprezece ani.
- Bine, atunci nu-l schimba. Dar să ştii că nu e mare lucru. Şi eu l-am schimbat.
- Da' eu nu vreau!
- Nici o problemă! Ce mai doreşti?
- Păi, cred că n-aţi făcut bine că aţi luat cazul ăsta. Eu...
- Nu mă interesează părerea dumitale! Nu te plătesc să-mi alegi cazurile. Dacă vreau să-ţi ştiu părerea, te-ntreb eu. Până atunci, însă, taci din gură!
Secretara se bosumflă şi ieşi. Jake îl sună din nou pe Ozzie. După vreo oră, Ethel îl anunţă prin interfon:
- A sunat Lucien şi mi-a spus să-i fac un raport cu ultimele cazuri. Vrea să i-l duci dumneata în după-amiaza aceasta. Zicea că nu l-ai mai vizitat de cinci săptămâni.
- De patru. Bine, fă-i raportul şi i-l duc eu mai târziu.
Lucien obişnuia să treacă pe la birou sau să sune o dată pe lună. Se informa asupra cazurilor în curs şi ţinea pasul cu orice noutate ivită în domeniul dreptului.
De fapt, nu prea avea ce face altceva, în afară de faptul că bea şi juca la bursă, riscând totdeauna. Era alcoolic şi îşi petrecea majoritatea timpului pe terasa din faţă a casei lui mari şi albe de pe deal, la vreo opt străzi depărtare de scuar. De acolo putea admira tot oraşul, sorbind whisky şi citind materiale despre cazurile pe rol. Decăzuse mult de când fusese exclus din barou. Avea o servitoare cu studii de asistentă medicală, care îi aducea băutura pe terasă, de la prânz, până la miezul nopţii. Rareori mânca sau dormea, preferând să piardă vremea. Jake îi făcea vizite cel puţin o dată pe lună. Se ducea la aceste întrevederi dintr-un sentiment al datoriei. Lucien era un bătrân bolnav, cu limba ascuţită, care-i înjura pe avocaţi, pe judecători şi mai ales pe procurori. Jake era singurul lui prieten, care îi asculta cu interes discursurile moralizatoare, până la capăt. Pe lângă aceste predici, îi dădea tot felul de sfaturi inutile, ceea ce era un obicei foarte plictisitor. Ştia totdeauna totul despre cazurile lui, uimindu-l pe Jake, mai ales că nu cobora niciodată în oraş, cu excepţia zilelor când se ducea la poşta din cartierul negrilor.
Jake îşi parcă automobilul în spatele Porsche-ului murdar şi lovit al lui Lucien şi-i înmână dosarele. Nu se salutară. Se aşezară în nişte balansoare de nuiele de pe terasă şi priviră oraşul. De acolo se vedea tribunalul, pe deasupra clădirilor şi a arborilor din scuar. Într-un târziu, Lucien îi oferi un whisky sau vin sau bere, dar Jake le refuză pe toate. Carlei nu-i plăcea să-l vadă băut.
- Felicitări!
- Pentru ce? întrebă Jake.
- Pentru cazul Hailey.
- Crezi că merit felicitări pentru asta?
- N-am avut un caz aşa "gras", deşi am trecut prin multe, să ştii.
- "Gras", în ce sens?
- Mă refer la publicitate, la faimă. Ăsta-i jocul avocaţilor, Jake. Dacă rămâi necunoscut, mori de foame. Oamenii când dau de necaz se adresează unui avocat despre care au mai auzit. Trebuie să te vinzi publicului, dacă eşti apărătorul străzii. Sigur, e altceva când lucrezi pentru o corporaţie sau pentru o agenţie de asigurări, unde nu-ţi mişti fundul şi câştigi o mie de dolari pe zi despicând firul în patru şi...
- Lucien, îl întrerupse Jake cu calm. Am mai vorbit despre aceste lucruri de nenumărate ori. Hai să discutăm cazul Hailey.
- Bine bine! Pun pariu că Noose va refuza să transferi procesul în altă parte.
- Cine-a zis că voi cere un astfel de transfer?
- Eşti prost dacă n-o faci.
- De ce?
- Gândeşte-te la statistică. Comitatul ăsta nu are decât douăzeci şi şase la sută oameni de culoare. În orice alt ţinut din Mississippi sunt cel puţin treizeci la sută negri. De exemplu, în Van Buren, patruzeci la sută. Lucrul acesta înseamnă mai mulţi negri în juriu. Dacă reuşeşti transferul, ai şanse mai multe. Aici rişti ca toţi juraţii să fie albi şi, crede-mă, am văzut cum iau ăştia deciziile. Tu ai nevoie de un juriu cu cel puţin un negru care să te-ajute să-i pui în divergenţă.
- Atunci există riscul unui apel.
- Nu-i nimic! Îi mai pui o dată în divergenţă. Vor renunţa, până la urmă. Un juriu în confuzie înseamnă un punct în minus pe tabela lui Buckley. Se va lăsa păgubaş, îţi spun eu.
- Bun. Atunci să mă duc la Noose şi să-i spun că vreau să transfer procesul într-un comitat unde juriul să fie format din mai mulţi negri!
- Poţi să faci şi asta, dacă vrei, dar nu te sfătuiesc. Să fiu în locul tău, aş stârni mai întâi tapaj publicitar, aş câştiga simpatia oamenilor etc, etc.
- Nu cumva crezi că Noose nu se va prinde.
- Nu. Cazul ăsta-i prea mare şi va fi şi mai mare. A intervenit deja presa, iar procesul a început, din punctul lor de vedere. Toată lumea a auzit de întâmplarea asta, şi nu numai aici, în ţinut. Vreau să-ţi spun că nu există om în Mississippi care să nu aibă idei preconcepute despre vină şi nevinovăţie. Aşa că, într-un fel, e inutil.
- Atunci, de ce să cer transferul?
- Pentru că, atunci când amărâtul ăla va fi condamnat, ai de ce te lega pentru recurs. Poţi pretinde că judecata n-a fost corectă, din cauză că procesul n-a fost transferat.
- Mulţumesc pentru încurajare. Ce şanse aş avea să-l mut în alt comitat, poate pe undeva în deltă?
- Nici să nu te gândeşti! Ai dreptul să ceri transferul, dar nu să alegi tu locul.
Jake nu ştia acest lucru. De fiecare dată învăţa câte ceva de la Lucien. Dădu din cap, privindu-l cu încredere pe bătrânul aceasta cu barbă colilie, lungă şi murdară, care găsea totdeauna răspuns la orice problemă.
- Sallie, ţipă Lucien, aruncând cuburile de gheaţă în tufe.
- Cine e Sallie?
- Îngrijitoarea mea, zise el, în vreme ce îşi făcea apariţia o negresă înaltă, frumoasă şi distinsă, care îi zâmbi lui Jake.
- Da, Lucien, răspunse ea.
- Paharul meu e gol.
Traversă terasa cu un mers elegant şi îi luă paharul. Avea mai puţin de treizeci de ani şi era bine făcută, drăguţă şi foarte închisă la culoare.
- Unde ai găsit-o? întrebă Jake.
Lucien rămăsese cu ochii pierduţi în depărtare, spre clădirea tribunalului.
- Unde ai găsit-o?
- Habar n-am!
- Câţi ani are?
Lucien tăcea.
- Locuieşte aici?
Nici un răspuns.
- Cât îi plăteşti?
- Da' ce te interesează? Mai mult, oricum, decât îi dai tu lui Ethel. E şi asistentă medicală, ştii?
"Sigur", gândi Jake, rânjind.
- Pun pariu că face o mulţime de alte lucruri.
- Nu-ţi face tu griji în privinţa asta!
- Văd că nu eşti prea optimist în legătură cu şansele mele de a obţine achitarea.
Lucien reflectă un moment. Îngrijitoarea-asistentă se întoarse cu paharul de whisky şi cu ceaiul.
- Aşa e. Va fi greu.
- De ce?
- Se pare că omorul a fost premeditat. Din câte informaţii am, Hailey a urmat un plan bine stabilit. Nu-i aşa?
- Da.
- Sunt sigur c-ai să-l scoţi nebun.
- Nu ştiu.
- Trebuie s-o faci, declară Lucien cu severitate. N-ai altă cale. Vei susţine c-a fost un accident. Doar n-ai de gând să spui că i-a împuşcat pe băieţii ăia doi, cu cătuşe şi neînarmaţi, în legitimă apărare.
- Nu, bineînţeles.
- Şi nici n-ai să-i creezi un alibi, spunându-le celor din juriu c-a fost acasă cu familia când s-a petrecut omorul.
- Sigur că nu.
- Atunci ce alte mijloace de apărare mai ai? Trebuie să spui că e nebun!
- Dar, Lucien, el e perfect normal şi nici n-am de unde să scot nişte pseudopsihiatri care să-l declare nebun. Şi-a planificat cu multă grijă toate mişcările.
Lucien zâmbi şi bău din pahar.
- D'aia îţi spun că nu prea stai pe roze.
Jake îşi puse paharul cu ceai pe masă şi se legănă uşor. Lucien savură momentul.
- Ai cam încurcat-o, mai zise el.
- Dar juriul? Ştii bine că vor ţine cu Hailey.
- Tocmai de aceea e nevoie să pledezi pentru nebunie. Trebuie să le oferi o ieşire, o cale prin care să-l poată scoate nevinovat, dacă aceasta e şi vrerea lor. Trebuie să conduci lucrurile în aşa fel încât să aibă şi ei de ce se lega. N-are importanţă convingerea lor că Hailey nu-i nebun. Ceea ce contează este ca juriul să aibă o bază legală pentru achitare, asta în cazul că doreşte s-o facă.
- Crezi că vor să-l achite?
- Unii, da. Numai că Buckley va face mult tărăboi pe chestiunea crimei cu premeditare. Şi tipul nu-i de neglijat. Le poate schimba simţămintele. O să facă din Hailey un negru oarecare, acuzat de uciderea a doi albi.
Lucien îşi clătină paharul care scoase un sunet plăcut, lovit de cuburile de gheaţă, şi rămase cu ochii aţintiţi asupra lichidului maroniu.
- Dar ajutorul de şerif? Atacul violent cu intenţia de a omorî un poliţist e o chestiune de viaţă şi de moarte. Spune-mi, cum ai de gând s-o scoţi la capăt cu asta?
- N-a fost nimic intenţionat.
- Nemaipomenit! Va fi foarte convingător când bietul băiat va compărea ca martor şi le va arăta ciotul.
- Ciotul?
- Da, ciotul. Aseară i-au amputat piciorul.
- Lui Looney?!
- Da, cel pe care l-a rănit domnul Hailey.
- Credeam că n-are nimic.
- O, da, e bine. Nu-i lipseşte decât un picior!
- De unde ştii?
- Am şi eu sursele mele.
Jake se apropie de marginea terasei şi se sprijini de o coloană. I se tăiaseră picioarele. Lucien îi potolea din nou elanul. Era expert în a găsi fisuri de fiecare dată când avea un proces. Bătrânul făcea raţionamente pentru propria-i plăcere, dar de obicei avea dreptate.
- Uite ce e, Jake. Nu intenţionez să-ţi distrug orice urmă de speranţă. Procesul acesta poate fi câştigat; greu, dar nu imposibil. Trebuie să crezi în izbânda ta. Numai să nu te avânţi prea mult. Ai stat destul de vorbă cu presa, pentru moment. E timpul să te apuci de lucru.
Lucien se duse la marginea terasei şi scuipă în tufe.
- Ţine minte, domnul Hailey e vinovat, fără doar şi poate. Toţi cei acuzaţi de crimă sunt în culpă. El, cu atât mai mult: a vrut să-şi facă singur dreptate şi a omorât doi oameni; a plănuit totul cu multă grijă. Sistemul nostru judiciar nu prevede ca fiecare să-şi facă dreptate după cum îl taie capul. E o situaţie foarte ciudată: justiţia va ieşi învingătoare, fie că pierzi, fie că nu. Cât mi-aş mai fi dorit un astfel de caz!
- Vorbeşti serios?
- Bineînţeles. Orice avocat ar visa aşa ceva. Câştigă-l şi vei ajunge celebru. Ar fi bomba secolului, în această parte de lume. Te vei îmbogăţi, Jake.
- Voi avea nevoie de ajutorul tău.
- Îl ai, oricum n-am altceva de făcut.

După cină, când Hanna se duse la culcare, Jake îi povesti Carlei despre telefoanele pe care le primise la birou. Mai fusese sunat şi în cazul celorlalte procese de omor pe care le apărase, dar nu fusese niciodată ameninţat ca acum, el şi familia lui.
- Ţi-e teamă? întrebă ea.
- Nu tocmai. Probabil nu sunt decât nişte puşti sau prieteni de-ai lui Cobb. Ţie ţi-e frică?
- M-aş fi simţit mai în siguranţă dacă n-am fi primit astfel de telefoane.
- Toată lumea se confruntă cu aşa ceva. Ozzie primeşte cu sutele. Şi Bullard şi Childers, toţi. Nu-mi fac probleme.
- Şi dacă se-ngroaşă gluma?
- Carla, nu mi-aş pune, sub nici un motiv, familia în pericol. Nu merită. Dacă văd că lucrurile iau o întorsătură nedorită, mă retrag, îţi promit.
Declaraţia lui n-o prea impresionă pe Carla.
Lester numără nouă hârtii de câte o sută de dolari şi îi puse mândru pe birou, în faţa lui Jake.
- Păi, sunt numai nouă sute. Parcă stabilisem că-mi dai o mie.
- Gwen a avut nevoie de nişte alimente.
- Sau poate tu, de nişte whisky.
- Hai, Jake, doar n-o să-l fur pe frate-meu.
- Bine, bine! Când se duce Gwen la bancă, să împrumute restul de bani?
- Mă voi întâlni eu cu bancherul. Parcă Atcavage îl cheamă, nu-i aşa?
- Da, Stan Atcavage. E alături de banca de asigurări. Suntem prieteni. Te-a mai împrumutat o dată. Ai actele la tine?
- Sunt în buzunar. Cât crezi că-mi împrumută?
- N-am idee. De ce nu te duci să afli?
Lester plecă. După zece minute, sună Atcavage:
- Jake, nu pot să le acord împrumutul. Dacă-l condamnă? Nu te supăra că zic asta, ştiu că eşti avocat bun. Doar am apelat si eu la tine, când cu divorţul. Dar cum să-mi înapoieze împrumutul, dacă-l condamnă la moarte?
- Uite ce-i, Stan. Dacă nu-şi poate plăti datoria, rămâi stăpân pe zece pogoane de pământ, nu-i aşa?
- Da, da. Şi pe o cocioabă. Zece pogoane cu arbori şi mărăcini, plus o casă veche. E tot ce-şi doreşte noua mea nevastă. Las-o baltă, Jake!
- E o casă frumoasă, plătită aproape integral.
- E o cocioabă curată, nimic mai mult. Nu are nici o valoare, Jake.
- N-are cum să fie aşa!
- Jake, oricum n-am nevoie de ea, nici eu, nici banca.
- Ai mai ipotecat-o şi înainte.
- Pe atunci era frate-su la puşcărie, nu el, care avea o slujbă bună la fabrica de hârtie. Singura lui perspectivă acum e închisoarea Parchman.
- Mulţumesc, Stan, pentru încredere.
- Nu mai vorbi aşa, Jake. Am toată încrederea în priceperea ta, dar nu pot împrumuta bani pe baza asta. Ştiu că tu eşti singurul care l-ai putea salva şi sper s-o faci. Dar mi-e imposibil să-i acord împrumutul. Îmi pun cenzorii-n cap.
Lester mai încercă la Banca Populară şi la Ford National, cu aceleaşi rezultate. Toţi doreau ca fratele lui să fie achitat; dar ce se întâmpla dacă era condamnat?
"Minunat!" gândi Jake. "Nouă sute de dolari pentru un proces ca acesta!"

11

Claude nu se gândise niciodată să-şi tipărească meniul din localul său. Cu ani în urmă, când îl deschisese, nu-şi putuse permite aşa ceva. Acum, nu mai era nevoie, pentru că toţi clienţii ştiau cu ce îi putea servi. La micul dejun, pregătea orice, în afară de orez şi pâine prăjită, iar preţul varia în funcţie de comandă. Vinerea avea grătar şi costiţă, o ştia toată lumea. Atunci se înmulţeau şi clienţii albi. Claude observă că acestora le plăcea grătarul la fel de mult ca negrilor, numai că nu ştiau să-l pregătească.
Jake şi Atcavage se aşezară la o măsuţă de lângă bucătărie. Claude însuşi le aduse farfuriile cu costiţă şi cu salată de varză. Se aplecă spre Jake şi zise încet:
- Îţi urez noroc. Sper să-l scoţi din necaz.
- Mulţumesc, Claude. Sper să fii în juriu.
Claude râse şi spuse tare:
- Pot să mă ofer ca voluntar?
Jake se apucă să mănânce, bombănindu-l pe Atcavage că n-a vrut să acorde împrumutul. Bancherul se arătă ferm în decizia lui, dar se oferi să acorde cinci mii, dacă Jake voia să-l gireze pe Carl Lee. Avocatul însă îi atrase atenţia că n-ar fi corect.
Pe trotuar se formase deja o coadă, iar oamenii priveau chiorâş la vitrine. Claude nu mai prididea luând comenzi şi servind, salutând şi dându-i afară pe cei care terminaseră de mâncat. Din momentul în care ţi se aducea farfuria, nu puteai rămâne mai mult de douăzeci de minute, vinerea. După expirarea acestora, Claude făcea nota de plată şi îşi invita clienţii afară, ca să facă mai multă vânzare.
- Nu mai trăncăniţi şi mâncaţi odată! striga el.
- Mai am zece minute, Claude.
- Mai ai şapte!
Miercurea avea somn prăjit şi atunci clienţii puteau sta treizeci de minute în local, din cauza oaselor. Albii îi evitau localul în această zi, pentru că folosea prea multă grăsime la preparare. Avea o reţetă specială, de la bunica lui. Mâncarea era grea şi săţioasă - o adevărată calamitate pentru tubul digestiv al albilor. Pe negri nu-i deranja, aşa că miercurea veneau cu zecile.
Lângă aparatul de marcat stăteau doi străini care se uitau la Claude cu teamă. Jake bănuia că sunt ziarişti. De câte ori Claude devenea bănuitor şi privea sever, ei luau cuminţi, în mână, câte-o costiţă, deşi se vedea cât de colo că nu se puteau obişnui cu stilul acesta. Erau, probabil, din nord. De altfel, comandaseră salată, dar Claude sărise-n sus de două palme şi le spusese că dacă nu vor grătar, mai bine să plece. Apoi strigase în gura mare că "nătărăii ăştia vor salată".
- Poftim, mâncaţi, da' repede! le zisese el, după ce-i servise.
- Nu aveţi cuţite pentru friptură? îl întrebară ei pe Claude, pe un ton tranşant.
Acesta îşi dăduse ochii peste cap şi plecase bombănind. Unul din ei îl observă pe Jake şi, după ce se uită la el câteva minute, se apropie şi se aplecă să-i vorbească.
- Sunteţi cumva Jake Brigance, apărătorul domnului Hailey?
- Da. Dar dumneavoastră cine sunteţi?
- Roger McKittrick, de la "New York Times".
- Mă bucur că vă cunosc! spuse Jake cu un zâmbet, schimbându-şi atitudinea.
- Mă ocup de cazul Hailey şi aş dori să ne întâlnim, cât mai curând posibil.
- Sigur că da! După-amiaza aceasta sunt liber. E vineri.
- Ne putem întâlni mai târziu.
- Ce-aţi zice de ora patru?
- E bine, spuse McKittrick care îl văzu pe Claude venind de la bucătărie.
- Ne vedem atunci.
- Hai, bobocule! îi strigă Claude. Ţi-a expirat timpul. Plăteşte şi pleacă!
Jake şi Atcavage terminară în cincisprezece minute. Acum aşteptau asaltul verbal din partea lui Claude. Îşi linseră degetele şi se şterseră la gură, apreciind frăgezimea costiţei.
- Cazul acesta o să te facă celebru, nu-i aşa? întrebă Atcavage.
- Aşa sper. Dar, după cum ştii, n-o să-mi prea aducă bani.
- Hai să vorbim serios, Jake. N-o să te propulseze?
- Dacă voi câştiga, voi avea clienţi cu ghiotura. Şi voi putea să-mi aleg procesele.
- Ce-nseamnă asta, din punct de vedere financiar?
- Habar n-am. Nu ştiu ce fel de lume va veni atunci să mă solicite. Oricum, având mai multe procese, voi primi şi bani mai mulţi. N-o să-mi mai fac griji cu ziua de mâine.
- Asta cu siguranţă.
- Uite ce-i, Stan, nu putem fi toţi putred de bogaţi. O diplomă în drept nu mai înseamnă acelaşi lucru ca altădată. Suntem prea mulţi - paisprezece, în orăşelul ăsta. Competiţia e dură, chiar aici, în Clanton. Cazurile serioase sunt puţine, iar avocaţii prea mulţi. În oraşele mari, e şi mai rău. Iar Facultăţile de drept produc tot mai mulţi absolvenţi, dintre care puţini îşi găsesc de lucru. În fiecare an, îmi bat la uşă cel puţin zece copii din ăştia care vor să se angajeze. Acum câteva luni, o firmă mare din Memphis şi-a concediat câţiva avocaţi. Poţi să-ţi imaginezi? Exact ca într-o fabrică! Bănuiesc că s-au dus la Oficiul forţelor de muncă şi au stat la coadă, împreună cu nişte operatori adormiţi. Şi erau avocaţi, nu secretare sau şoferi de camion.
- Îmi pare rău că ţi-am pus o astfel de întrebare.
- Bineînţeles că mă gândesc la ziua de mâine. Meseria asta-mi aduce cam patru mii pe lună. Am un venit net de cincizeci de mii pe an. Unele luni sunt bune, altele mai slabe. De-aceea procesul ăsta e atât de important pentru mine. Nu voi mai avea o astfel de ocazie. După ce se va termina, nu mi se va mai întâmpla vreodată ca un reporter de la "New York Times" să mă solicite, într-o cafenea, pentru un interviu. Dacă voi câştiga, am să fiu un erou, în zonă. Şi n-o să-mi mai pese de ziua de mâine.
- Şi dacă pierzi?
Jake tăcu o clipă, uitându-se după Claude.
- Indiferent de rezultat, publicitatea care se face îmi va fi favorabilă. Bineînţeles, e dureros dacă pierd. Orice avocat din ţinutul ăsta îşi doreşte să dau greş. Toţi vor să-l vadă condamnat. Se tem c-aş putea deveni prea mare şi că le voi lua clienţii. Avocaţii sunt foarte geloşi, să ştii.
- Şi tu eşti tot aşa?
- Sigur. Uite, de exemplu, firma lui Sullivan. Am tot dispreţul pentru avocaţii de acolo, dar mi-e şi ciudă, într-o anumită măsură. Mi-ar plăcea ca unii clienţi de-ai lor să vină la mine; de asemenea, nu pot să nu-i invidiez pentru onorariile şi pentru protecţia de care se bucură. Au avantajul că primesc lunar o sumă frumoasă, iar de Crăciun li se dă câte o primă. Au, oricum, siguranţa câştigului, lucru care mi-ar plăcea şi mie. Eu la ce să m-aştept? Sunt apărătorul beţivilor, al criminalilor, al soţilor şi al soţiilor care se bat între ei ca chiorii - oameni lipsiţi de posibilităţi materiale. Aşa că trăiesc de pe o lună pe alta, la cheremul lor.
- Jake, îl întrerupse Atcavage. Mi-ar plăcea să continuăm discuţia, dar Claude se cam uită la ceas şi la noi. Cred că e timpul să plecăm.
Nota de plată a lui Jake era mai mare cu şaptezeci şi unu de cenţi decât a lui Atcavage, pentru că avocatul avusese o costiţă în plus, le explică Claude.

McKittrick era un tip atrăgător, meticulos şi băgăcios. Sosise la Clanton încă de miercuri, pentru a se documenta asupra acestui omor care făcuse vâlvă în toată ţara. Stătuse de vorbă cu Ozzie şi cu Moss Junior, iar aceştia îi sugeraseră să-l abordeze pe Jake. Acelaşi sfat îl primise şi de la Bullard. Nu scăpase ocazia de a se întreţine cu obişnuiţii de la Coffee Shop şi Tea Shoppe, de la Huey şi Ann's Launge. Gwen şi Lester îi răspunseseră la câteva întrebări, dar nu-i permiseseră s-o vadă pe Tonya. Fosta soţie a lui Willard, precum şi mama acestuia, se arătară dispuse să stea de vorbă cu el, dar doamna Cobb refuză, sătulă fiind de-atâţia reporteri. Unul din fraţii lui Ray se oferi să discute cu el contra cost. Reporterul refuză şi se duse apoi la fabrica de hârtie, unde îi întâlni pe foştii colegi de muncă ai lui Carl Lee. Dădu o fugă şi la procuratura din Smithfield. Îşi propuse să plece după câteva zile din oraş şi să se întoarcă la începerea procesului.
McKittrick era din Texas, aşa că vorbea uşor tărăgănat, impresionându-i în felul acesta pe localnici. Spre deosebire de confraţii lui jurnalişti care se străduiau să folosească o limbă cât mai literară, el făcea uz de o mulţime de regionalisme.
- Asta ce mai e? zise McKittrick, făcând un gest spre biroul lui Jake.
- Un magnetofon, răspunse avocatul.
McKittrick îşi puse şi el reportofonul pe birou şi zise:
- Pot să ştiu de ce?
- Sigur. E biroul meu, mie îmi luaţi interviul, aşa că, dacă vreau, am tot dreptul să-l înregistrez.
- Vă aşteptaţi la neplăceri?
- Mă străduiesc să le evit. Nu-mi place să se răstălmăcească ceea ce spun.
- Nu mi s-a reproşat niciodată aşa ceva.
- Bine, atunci n-aveţi de ce să vă faceţi probleme că înregistrez interviul.
- Nu prea aveţi încredere în mine, nu-i aşa, domnule Brigance?
- Bineînţeles că nu. În altă ordine de idei, prefer să-mi spui Jake.
- De ce nu aveţi încredere în mine?
- Pentru că fiind reporter la un ziar din New York, te simţi atras de subiecte de senzaţie şi sunt sigur că vei scrie un articol bine documentat şi moralizator, în care ne vei prezenta pe toţi ca pe nişte provinciali rasişti şi ignoranţi.
- Greşeşti! Mai întâi de toate, eu sunt din Texas.
- Da, dar ziarul la care lucrezi e la New York.
- Oricum, mă consider din sud.
- De când te-ai mutat la New York?
Jake zâmbi, clătinând din cap semnificativ.
- Şi pe lângă asta, nu lucrez la un ziar de senzaţie.
- Om trăi şi-om vedea. Procesul e peste câteva luni, aşa că am timp să mă conving de ce vei scrie.
- Corect.
Cei doi îşi puseră în funcţiune aparatele de înregistrat.
- Sunteţi de părere că procesul lui Carl Lee Hailey are şanse să decurgă normal în comitatul Ford?
- De ce nu? întrebă Jake.
- Păi, pentru că e negru, pentru că a ucis doi albi şi pentru că va fi judecat de un juriu în majoritate alb.
- Vreţi să spuneţi că va fi judecat de un grup de rasişti?
- Nu, n-am spus asta. Nici măcar n-am sugerat aşa ceva. De ce presupuneţi că v-aş considera rasişti?
- Pentru că ştiu că gândiţi aşa. Ne-aţi pus o etichetă. Ştiţi bine că am dreptate.
McKittrick dădu din umeri şi scrise ceva în carneţelul său.
- Vreţi să răspundeţi la întrebarea pe care v-am pus-o?
- Da. Procesul va decurge normal, dacă va fi judecat aici.
- Aţi prefera să se desfăşoare aici?
- Cu siguranţă, vom încerca să-l transferăm.
- Unde?
- Nu e de competenţa noastră să propunem locul. E treaba judecătorului.
- De unde a făcut Hailey rost de un M-16?
Jake îşi drese vocea, uitându-se la reportofon:
- Nu ştiu.
- Dacă ar fi alb, ar mai fi acuzat?
- N-are rost să facem presupuneri de felul acesta. Şi-apoi, nici n-a fost încă acuzat.
- Aşa e. Dar să presupunem c-ar fi alb -, ar mai ajunge la proces?
- Cred că da.
- Şi ar fi condamnat?
- Vreţi un trabuc? zise Jake, căutând în sertar şi aprinzându-şi cu bricheta o havană "Roi-Tan".
- Nu, mulţumesc.
- Nu, dacă ar fi alb, n-ar fi condamnat. Cel puţin, nu într-un stat ca Mississippi, Texas sau Wyoming. Nu sunt prea sigur ce s-ar întâmpla la New York.
- De ce?
- Aveţi vreo fiică?
- Nu.
- Atunci nu puteţi înţelege.
- Nu fiţi aşa sigur. Deci, domnul Hailey va fi condamnat?
- Tot ce se poate.
- Prin urmare, sistemul juridic nu funcţionează prea bine, când e vorba de negri?
- Aţi stat de vorbă cu Raymond Hughes?
- Nu. Cine e?
- A candidat pentru postul de şerif, la alegerile trecute, alături de Ozzie care e negru. Hughes e alb. Dacă-mi amintesc bine, a obţinut cam treizeci la sută, într-un comitat în care albii sunt majoritari în proporţie de şaptezeci şi patru la sută. De ce nu-l întrebaţi pe domnul Hughes dacă sistemul funcţionează aici în defavoarea negrilor?
- Mă refeream la sistemul judiciar.
- E acelaşi lucru. Cine crezi că face parte din juriu? Aceiaşi oameni care au fost înscrişi pe listele de alegători.
- Dacă domnul Hailey va fi probabil condamnat, iar un alb nu, cum explicaţi că sistemul acţionează asupra amândurora în acelaşi fel?
- Păi, nu acţionează la fel.
- Cred că nu vă mai înţeleg.
- Sistemul reflectă societatea, care nu e totdeauna corectă. Dar nu se deosebeşte cu nimic de cea din New York, din Massachusetts sau din California. Sistemul e peste tot marcat de subiectivismul uman.
- Şi credeţi că domnul Hailey va fi tratat la fel de corect aici, ca la New York?
- Vreau să spun că la New York există tot atâta discriminare rasială ca în Mississippi. Şi în şcolile noastre elevii albi învaţă alături de cei negri.
- Da, prin hotărâre judecătorească.
- Sigur că da. Dar ce-aveţi de spus în legătură cu sistemul juridic din New York? Ani de zile, fariseii de acolo ne-au arătat cu degetul şi ne-au cerut să nu mai facem discriminări rasiale. Ne-am conformat până la urmă şi n-a fost sfârşitul lumii. Dar dumneavoastră aţi ignorat cu bună ştiinţă neregulile care se petrec în şcoli, în sistemul de votare. Juriile dumneavoastră sunt constituite numai din albi, la fel şi personalul din primării. Recunosc, noi am greşit şi am plătit al naibii pentru asta. Dar am tras o mulţime de învăţăminte şi, deşi ne mişcăm încet şi anevoios, cel puţin ne dăm toată silinţa. Dumneavoastră ne arătaţi însă în continuare cu degetul.
- N-am avut intenţia să reactualizez bătălia de la Gettysburg.
- Îmi pare rău. Ce să-ţi spun? Încă nu ştiu ce strategie de apărare voi aborda. Sincer, e prea devreme să discutăm despre acest lucru. La urma urmei, Hailey nici n-a fost acuzat încă.
- Cu siguranţă, va fi, nu-i aşa?
- Cu siguranţă încă nu ştim, dar e foarte posibil. Când veţi publica interviul acesta?
- Cred că duminică.
- De fapt, n-are importanţă. Aici nu cumpără nimeni ziarul la care lucrezi. Da, va fi acuzat.
McKittrick aruncă o privire la ceas, iar Jake opri casetofonul.
- Uite ce-i, să nu crezi că-s băiat rău, zise McKittrick. Hai să terminăm interviul la o bere.
- Să nu consemnezi asta, dar eu nu beau. Accept însă invitaţia dumitale.

Biserica prezbiteriană se afla chiar în faţa celei mai importante biserici metodiste unite din Clanton. Amândouă erau vizibile din unghiul în care se situa marea biserică baptistă. Enoriaşii acesteia din urmă erau mai numeroşi şi mai bogaţi, dar prezbiterienii şi metodiştii terminau postul duminical mai devreme şi ajungeau la restaurant înaintea baptiştilor. Aceştia soseau acolo pe la douăsprezece şi jumătate şi erau nevoiţi să stea la coadă, privindu-i pe ceilalţi cum mănâncă şi le fac semne ironice.
Jake se bucura că nu e baptist. Îi considera pe aceştia puţin cam habotnici şi nu agrea deloc slujba lor de duminică seara. Carla fusese baptistă, iar Jake, metodist. Pe vremea când îi făcea curte, ajunseseră la un compromis, trecând amândoi la prezbiterieni. Erau mulţumiţi de noua lor biserică şi nu prea lipseau de la slujbă. În duminica aceea, se aşezară în strana lor cu Hanna dormitând între ei, fără să asculte predica. Jake se uita la pastor şi îşi imagina cum îl va înfrunta pe Buckley la tribunal, în faţa a doisprezece cetăţeni onorabili şi a publicului. Carla îl privea pe predicator, gândindu-se la felul în care avea să schimbe aspectul sufrageriei. Cei din jur se uitau pe furiş la Jake, ca la o personalitate. Văzu câteva feţe necunoscute şi, judecând după insistenţa cu care îl priveau, îşi dădu seama că erau reporteri.
- Mi-a plăcut mult predica, minţi Jake, dând mâna cu prelatul, la ieşire.
- Mă bucur că te văd, Jake, îi răspunse reverendul. Te-am urmărit toată săptămâna la televizor. Copiii mei au fost entuziasmaţi când ai apărut.
- Mulţumesc. Roagă-te pentru noi.
Plecară să mănânce la Karaway, la părinţii lui Jake. Gene şi Eva Brigance locuiau în vechiul cămin părintesc. Casa se întindea pe o suprafaţă mare, în mijlocul unui teren împădurit, de vreo cinci pogoane, chiar în centrul localităţii. Se afla aproape de strada principală şi de şcoala unde învăţaseră Jake şi sora lui, vreme de doisprezece ani. Ambii părinţi erau pensionari, dar destul de tineri să străbată ţara în lung şi-n lat, în fiecare vară. Aveau un singur fiu, pe Jake, şi o fată mai mare, care locuia la New Orleans.
Tipic pentru cei din sud, pregătiseră carne friptă, legume şi zarzavaturi proaspete din grădină - fierte, coapte sau crude, chifle şi fursecuri de casă, două feluri de sos, pepeni verzi şi galbeni, plăcinte cu piersici şi lămâie şi cornuleţe fragede cu căpşuni. Pentru că nu reuşeau să mănânce decât foarte puţin din toate acestea, Eva şi Carla împachetau ceea ce rămânea. La Clanton, le mai ajungeau bunătăţile încă o săptămână.
- Ce mai fac părinţii tăi, Carla? o întrebă domnul Brigance, oferindu-i o chiflă.
- Bine. Am vorbit ieri cu mama.
- Sunt la Knoxville?
- Nu, au plecat pe timpul verii la Wilmington.
- Vă duceţi să-i vedeţi? întrebă Eva, în vreme ce turna ceaiul dintr-un vas vechi, de porţelan.
Carla îi aruncă o privire lui Jake, care muia nişte fasole verde în farfuria Hannei. Nu voia să aducă în discuţie cazul Hailey. Începând cu ziua de luni, nu trecuse masă la care să nu se abordeze acest subiect, iar Jake era sătul să tot răspundă la aceleaşi întrebări.
- Da, aşa aveam de gând. Depinde de programul lui Jake. S-ar putea să aibă o vară cam încărcată.
- Am auzit şi noi, zise Eva rar, pe un ton indiferent, ca şi cum ar fi vrut să-i reamintească fiului ei că nu i-a mai sunat demult.
- Aveţi telefonul defect, băiete? întrebă domnul Brigance.
- Nu, am schimbat numărul.
Cei patru adulţi mâncau încet, preocupaţi, în timp ce Hanna se uita la prăjituri.
- Da, ştiu. Aşa ne-a spus şi telefonista, că aţi dat numărul la secret.
- Iartă-mă că nu te-am anunţat, dar am fost tare ocupat. Am trăit într-o agitaţie continuă.
- Am aflat şi noi din ziare, zise tatăl.
Eva se opri din mâncat şi-şi drese vocea:
- Jake, chiar crezi că-l vei scăpa?
- Îmi fac griji pentru voi. Poate fi un caz foarte periculos.
- I-a omorât cu sânge rece, zise Eva.
- Cei doi i-au violat fetiţa, mamă. Ce-ai spune dacă i s-ar întâmpla acelaşi lucru Hannei?
- Ce-i aia "violat"? întrebă Hanna.
- N-are importanţă, draga mea, răspunse Carla. Am putea vorbi despre altceva?
Cei doi începură din nou să mănânce. Nora lor se arătase a fi, ca de obicei, foarte înţeleaptă. Jake îi zâmbi mamei sale, fără să se uite la domnul Brigance:
- Nu-mi face plăcere deloc să vorbesc despre cazul acesta, mamă. M-am săturat de el.
- Cred că va trebui să ne informăm din ziare, zise domnul Brigance.
Începură o discuţie despre Canada.
Cam pe când cei din familia Brigance îşi terminau masa, lăcaşul sfânt al Capelei Muntele Sion se legăna şi se cutremura sub încercările pline de devotament şi de frenezie ale bunului şi dreptului reverend Ollie Agee de a-şi înflăcăra enoriaşii. Diaconii dansau. Cei mai în vârstă cântau. Femeile leşinau. Bărbaţii gemeau şi-şi ridicau braţele spre ceruri, în vreme ce copiii priveau în sus înspăimântaţi. Cei din cor se clătinau, săreau şi se smuceau, apoi, sleiţi de puteri, urlau diferite strofe ale aceluiaşi cântec. Organistul interpreta o melodie, pianistul - alta, iar corul cânta ce se nimerea. Reverendul ţopăia în jurul amvonului, în veşmântul său alb, tivit cu roşu, chelălăind, rugându-se, ţipând la Dumnezeu şi transpirând. Balamucul creştea pe măsură ce leşinau tot mai mulţi şi se liniştea când enoriaşii erau cuprinşi de oboseală. După atâţia ani de experienţă, Agee ştia exact când furia atingea apogeul, când delirul ducea la epuizare şi turma avea nevoie să-şi tragă sufletul. În acel moment, întindea mâinile şi începea să lovească amvonul cu forţa Dumnezeului Atotputernic. Atunci, muzica murea pe loc, convulsiile încetau, cei leşinaţi se trezeau, copiii se opreau din plâns, iar mulţimea se retrăgea supusă în strane. Era momentul predicii.
Chiar când reverendul se pregătea să vorbească, uşile se deschiseră şi în cadrul lor apăru familia Hailey. Micuţa Tonya mergea fără a fi ajutată, şchiopătând, ţinând-o de mână pe mama ei. În urmă veneau şi băieţii, împreună cu unchiul Lester. Se mişcau încet, pe intervalul din mijloc, şi se aşezară în faţă. Reverendul făcu un semn cu capul către organist care începu să cânte uşor, apoi corul murmură, legănându-se, aceeaşi melodie. Diaconii li se alăturară şi ei, ridicându-se în picioare. Cei mai în vârstă nu se lăsară mai prejos. Deodată, sora Crystal leşină ostentativ, urmată fiind de celelalte femei, care cădeau ca muştele. Bătrânii strigau tot mai tare, aşa că membrii corului se enervară. Organistul şi pianistul zdrăngăneau cu foc imnuri de tot felul, pentru a fi auziţi în acest vacarm. Reverendul Agee coborî de pe podium şi se îndreptă dansând spre familia Hailey. Îl urmară cu toţii, dornici să-i ureze lui Tonya bun venit.

Carl Lee nu se simţea prea rău la puşcărie. Sigur, acasă era mai plăcut, dar, ţinând cont de situaţia în care se afla, nu se putea plânge. Închisoarea fusese clădită de curând, pe banii statului, la acţiunea juridică a unei organizaţii de apărare a drepturilor deţinuţilor. Mâncarea era preparată de două negrese uriaşe, pricepute în arta culinară, dar care nu prea ştiau să socotească. Fuseseră angajate temporar, însă Ozzie nu se obosise să le precizeze acest lucru. Mâncau aici patruzeci de deţinuţi pe lângă care mai ciuguleau şi gardienii. Treisprezece puşcăriaşi aparţineau închisorii Parchman. Aceştia aşteptau cu inima cât un purice să se întoarcă acolo, gândindu-se cu groază la mâncarea mizerabilă, la paturile tari şi la lipsa aerului condiţionat. Toaletele de la Parchman erau puţine şi înfundate, iar ţânţarii bântuiau necruţători.
Celula lui Carl Lee se afla lângă cea cu numărul doi, unde aşteptau prizonierii de drept civil. Deşi violenţi, se temeau de Hailey, mai ales cei care stăteau cu el. Carl Lee mânca în fiecare seară cu şeriful. Se simţea aproape la fel de bine în postura de vedetă ca avocatul lui. Ar fi dorit să stea de vorbă cu ziariştii, să le povestească despre fiica lui, despre faptul că locul său nu era în puşcărie, dar Jake îi interzisese să dea interviuri.
Duminică după-amiază, târziu, după plecarea lui Gwen şi a lui Lester, Carl Lee se furişă împreună cu Ozzie şi cu Moss Junior, pe uşa din spate. Ideea de a face o vizită la spital i se păru bună şerifului, aşa că acceptase să-l însoţească. Îl găsiră pe Looney singur, într-o rezervă. Carl Lee aruncă o privire fugară spre piciorul acestuia, apoi îi strânse mâna şi îşi exprimă regretul, cu lacrimi în ochi. Adăugă că ar face orice numai să-l vadă sănătos. Looney îi acceptă scuzele, fără nici o ezitare.
Când se furişară înapoi, îl găsiră pe Jake la birou. Ozzie şi Moss se scuzară, lăsându-l pe Carl Lee cu avocatul său.
- Unde-aţi fost? întrebă Jake bănuitor.
- La spital, la Looney.
- Poftim?!
- Ce, am făcut ceva rău?
- Aş vrea să m-anunţi şi pe mine înainte de a mai face astfel de vizite.
- Da' cu ce-am greşit?
- Looney va fi vedeta martorilor acuzării, când se va cere pedeapsa cu moartea. Asta-i tot! El nu-i de partea noastră, Carl Lee, aşa că nu ai voie să stai de vorbă cu Looney decât în prezenţa avocatului tău. Ai înţeles?
- Nu prea.
- Nu-mi vine să cred că Ozzie a făcut una ca asta! bombăni Jake.
- A fost ideea mea, recunoscu Carl Lee.
- Uite ce-i, dacă-ţi mai vin idei, te rog să m-anunţi şi pe mine. Bine?
- Bine.
- Ai mai stat de vorbă în ultima vreme cu Lester?
- Da, a trecut p-aici cu Gwen şi mi-au adus câte ceva. Mi-a spus despre bănci.
Jake se hotărî să pună piciorul în prag, în legătură cu taxa. Doar nu putea să-l apere pentru nouă sute de dolari. Cazul acesta avea să dureze vreo trei luni, cel puţin, şi suma aceasta nu ajungea nici pentru salariul minim. Era nedrept să muncească pe nimic. Carl Lee putea să facă rost de bani, doar avea atâtea rude! Gwen provenea dintr-o familie numeroasă. Ar trebui să facă toţi un sacrificiu, să-şi vândă automobilele, poate şi ceva pământ. Oricum, Jake trebuia să-şi primească onorariul; altfel, n-avea decât să-şi găsească alt avocat.
- Îţi dau actele pe casa mea, propuse Carl Lee.
Lui Jake i se muiară picioarele.
- Nu-mi trebuie casa ta. Vreau bani, şase mii cinci sute de dolari.
- Spune-mi cum, şi ţi-i dau. Dumneata eşti avocat, trebuie să găseşti o cale.
Jake îşi dădu seama că n-avea de ales.
- N-am cum să te ajut pentru nouă sute de dolari, Carl Lee. Nu mă pot lăsa ruinat de un caz. Sunt avocat şi se presupune că mai şi câştig.
- Jake, am să-ţi plătesc, îţi promit. Poate mai durează puţin, dar am să-ţi plătesc, crede-mă!
"Nu şi dacă te vor condamna la moarte", gândi Jake. Apoi schimbă subiectul:
- Ştii că juriul se întruneşte mâine şi că se va pune în discuţie şi cazul tău?
- Aşa că mă judecă?
- Nu, asta înseamnă că mâine se va stabili dacă vei fi judecat sau nu. Tribunalul va fi plin de oameni, de reporteri. Judecătorul Noose va fi prezent, pentru deschiderea sesiunii din luna mai a Curţii. Buckley o să se foiască de colo-colo fumând, să fie în atenţia camerelor de luat vederi. E o zi mare. Noose începe după-amiază un proces de tâlhărie. Dacă vei fi acuzat mâine, atunci ne vom prezenta miercuri sau joi la tribunal, pentru trimiterea în judecată.
- Pentru ce?!
- Pentru trimiterea în judecată. În cazul proceselor de omor, judecătorul trebuie să citească acuzaţia în plen, în faţa lui Dumnezeu şi a oamenilor. Vor face mare tapaj pe tema asta. Noi vom pleda pentru nevinovăţie, dar Noose va stabili data procesului. Şi când vom cere cauţiunea, răspunsul va fi tot negativ. Să-l vezi pe Buckley ce-o să mai ţipe, când mă va auzi. Cu cât mă gândesc la el mai mult, cu atât îl urăsc mai tare. O să fie ca un junghi în coaste.
- De ce să nu-mi stabilească cauţiunea?
- Pentru omor, judecătorul nu e obligat s-o acorde. Poate, doar dacă vrea, dar de cele mai multe ori n-o face. Chiar dacă Noose ţi-ar stabili cauţiunea, oricum n-ai avea cu ce s-o plăteşti, aşa că nu te mai gândi la asta. Până la proces vei sta la închisoare.
- Ştii că mi-am pierdut slujba ...
- Când?
- A trecut Gwen pe-acolo, vineri, şi mi-a încasat lichidarea. Atunci a aflat. Frumos, nu? Să munceşti neîntrerupt într-un loc şi să te dea afară, numai pentru că ai lipsit cinci zile. Îşi închipuie că nu mă mai întorc.
- Îmi pare rău, Carl Lee. Sincer.

12

Onorabilul Omar Noose nu fusese mereu ceea ce era acum. Înainte de a deveni judecător teritorial în circumscripţia douăzeci şi doi, fusese un avocat lipsit de vocaţie, cu clienţi puţini. În schimb, ca politician, dovedise un talent remarcabil. Cinci legislaturi în Mississippi îl corupseseră şi îl învăţaseră arta manevrelor şi a manipulărilor politice. Senatorul Noose prosperase ca membru al Comitetului Financiar al Senatului, şi unii se întrebau cum de o duceau atât de bine, el şi familia lui, dintr-un salariu de şapte mii de dolari pe an. Dar, ca majoritatea politicienilor, nu ştiuse să se oprească la timp, aşa că la alegerile din vara anului 1971, suferi umilinţa înfrângerii. În 1972, predecesorul său, judecătorul Loopus, muri, aşa că Noose îşi convinse prietenii din magistratură să-l determine pe guvernator să-l numească în locul decedatului. Astfel, ex-senatorul Noose deveni judecătorul teritorial Noose. Fusese apoi ales şi reales în 1975, 1979 şi 1983.
Plin de căinţă şi foarte umilit de căderea lui rapidă de la putere, judecătorul Noose se dedică studiilor juridice, şi, după un început nesigur, îşi luă avânt. Avea un venit de şaizeci de mii pe an, aşa că-şi permitea să fie cinstit. Acum, la şaizeci şi trei de ani, devenise un judecător bătrân şi înţelept, respectat de majoritatea avocaţilor şi de Curtea Supremă, care îi respingea rareori verdictele. Era un om liniştit şi plin de farmec, răbdător, dar sever; avea un nas monumental, lung şi foarte ascuţit, care îi susţinea ochelarii hexagonali, cu ramă neagră pe care-i purta mereu, fără să-i folosească la ceva. Nasul, împreună cu silueta sa înaltă, stângace, cu părul sur, des şi ciufulit, şi cu vocea piţigăiată îi atrăseseră o poreclă secretă pe care avocaţii o rosteau în şoaptă: Ichabod. Ichabod Noose. Onorabilul Ichabod Noose.
Judecătorul luă loc în fotoliu, iar mulţimea din sală se ridică. În acest timp, Ozzie rostea incoerent paragraful statutar care deschidea oficial sesiunea din mai a Curţii teritoriale din Ford. Pastorul local murmură o rugăciune lungă şi complicată, apoi mulţimea se aşeză. Viitorii juraţi umplură o parte a sălii, iar restul fu ocupat de alţi împricinaţi împreună cu familiile şi prietenii lor, de reprezentanţii presei şi de o mulţime de curioşi. Noose convocase toţi avocaţii din ţinut la şedinţa de deschidere a sesiunii acesteia. Membrii baroului se aşezară în boxa juriului, toţi dichisiţi şi cu o alură extrem de importantă. Buckley şi asistentul său, D. R. Musgrove, stăteau la masa procuraturii, reprezentând, cu onoare, statul. Jake se aşezase lângă bară, pe un scaun de lemn. Funcţionarii şi grefierii se uitau atent la Ichabod, care îşi potrivea roba şi ochelarii lui oribili, privind pe deasupra mulţimii.
- Bună dimineaţa! ţipă el, trăgând microfonul mai aproape şi dregându-şi vocea. Pentru mine e o plăcere că mă aflu aici, cu ocazia deschiderii sesiunii juridice din mai. Observ că s-a prezentat majoritatea membrilor baroului. Aş ruga-o pe doamna Clerk să consemneze absenţii nominal, ca să iau personal legătura cu ei. Văd, de asemenea, numeroşi candidaţi la juriu şi le mulţumesc că au răspuns la apelul nostru. Ştiu că n-aţi avut de ales, dar prezenţa dumneavoastră este vitală în procesele noastre. Vom face lista generală a juraţilor acum, urmând să-i selectăm pentru procesele de până săptămâna viitoare, inclusiv. Sunt sigur că fiecare membru al baroului deţine o listă a programărilor judiciare. Vă veţi convinge singuri că suntem destul de aglomeraţi. Avem cam două procese pe zi, până săptămâna viitoare, dar, după câte înţeleg, majoritatea cazurilor urmează să treacă pe lista negocierilor. Cu toate acestea, avem destule procese şi solicit, în acest sens, colaborarea atentă a baroului. Îndată ce se va stabili componenţa generală a juriului şi, după ce acesta va stabili acuzaţiile, voi face programarea trimiterilor în judecată şi a primelor înfăţişări. Să trecem iute în revistă cazurile, întâi pe cele penale, apoi pe cele civile; după aceea, am să-i rog pe domnii avocaţi să ne scuze, pentru că vom trece la alegerea juriului.
- Procuratura supune atenţiei tribunalului cazul lui Warren Moke. Atac armat, programat să fie trimis în judecată în după-amiaza aceasta.
Buckley se ridică în picioare încet:
- Suntem gata, onorată instanţă, anunţă el emfatic.
- Şi apărarea e pregătită să-şi preia atribuţiunile, zise Tyndale, avocatul din oficiu.
- Cam cât timp anticipaţi că va dura procesul? întrebă judecătorul.
- O zi şi jumătate, răspunse Buckley, iar Tyndale dădu din cap aprobator.
- Bine. În dimineaţa aceasta vom stabili juriul, apoi, la ora unu, începem treaba. Cazul William Daal, fals, şase capete de acuzare, programat pentru mâine.
- Onorată instanţă, interveni Musgrove. Cazul acesta trece la negocieri.
- Bun. Roger Hornton, delapidare mare, două capete de acuzare, programat pentru mâine.
Noose continua să citească lista. De fiecare dată, reacţia procuraturii şi a apărării era aceeaşi, arătându-se gata pentru începerea proceselor. Jake nu avea nici un caz în sesiunea din mai şi, deşi încerca să pară indiferent şi plictisit, îi făcea plăcere să asculte lista, pentru că afla astfel cine prelua procesele respective. Prezenţa lui în sală mai crea avantajul că putea fi admirat de cei prezenţi acolo. Jumătate din avocaţii de la firma Sullivan erau de faţă. Stăteau în primul rând, plictisiţi, dar şi foarte aroganţi. Partenerii mai vechi ai acestei firme nu se "coborau" să asiste la citirea listei de procese. Pretextau totdeauna că fuseseră convocaţi la Curtea Supremă din Jackson sau la Curtea Federală din Oxford. Demnitatea îi împiedica să se amestece cu membrii obişnuiţi ai baroului, aşa că era trimis tineretul, pentru a satisface dorinţa lui Noose şi pentru a amâna, din motive lucrative, numeroasele procese ale firmei. Clienţii lor erau companii de asigurare care preferau să nu vină la procese, delegându-i pe cei de la Sullivan să le apere interesele. Sigur, i-ar fi costat mai puţin şi ar fi fost mai corect să-şi plătească dările fără să se mai încurce cu firme de genul acesta. Dar companiile de asigurare şi reprezentanţii lor habar n-aveau de acest lucru, aşa că avocaţii străzii de tipul lui Brigance îşi câştigau existenţa stându-le în coaste şi obligându-i să plătească mai mult decât dacă ar fi făcut-o de la început. Jake ura aceste companii, precum şi pe apărătorii lor, dar îi detesta mai cu seamă pe tinerii asociaţi ai firmei lui Sullivan, care erau cam de vârsta lui. Ştia că i-ar fi sucit gâtul, dacă ar fi putut. De altfel, aceştia ar fi redus la tăcere pe oricine le-ar fi stat în cale. Cel mai mult însă, Brigance îl ura pe Lotterhouse sau L. Winston Lotterhouse, cum scria pe antetul scrisorilor sale. Acesta era un ochelarist viclean, cu studii la Harvard, înfumurat, care, la rândul lui, l-ar fi distrus pe Jake. Stătea plin de sine între doi asociaţi de la Sullivan, cu şapte dosare care îi aduceau un venit de o sută de dolari pe oră ...
Noose începu să citească lista proceselor civile:
- Collins contra Royal Consolidated General Mutual Insurance Company.
Lotterhouse se ridică încet. Secundele se transformau în minute, minutele în ore. Iar orele însemnau onorarii, prime, avantaje.
- Onorată instanţă, domnule judecător, acest caz a fost programat de miercuri într-o săptămână.
- Am observat, zise Noose.
- Da, domnule. Ei bine, mă tem că voi fi nevoit să cer o amânare. A apărut ceva neprevăzut în programul meu. Am fost convocat să particip la pregătirea unui proces, la Curtea Federală din Memphis. Îmi pare nespus de rău. Am introdus o moţiune azi dimineaţă, pentru a obţine o amânare.
Gardner, avocatul acuzării, era în culmea furiei.
- Onorată instanţă, cazul acesta a fost programat acum două luni. Trebuia să fie judecat în februarie şi s-a amânat din cauza unui deces în familia soţiei domnului Lotterhouse. Ba, mai mult, fusese stabilit să fie prezentat în noiembrie anul trecut, când i-a murit un unchi domnului avocat. Şi, dacă-mi permiteţi, primul termen era pentru august. Dar, şi atunci, domnul Lotterhouse a avut un deces în familie. Cred că ne putem declara fericiţi că acum n-a mai murit nimeni.
Toată lumea chicoti. Lotterhouse se înroşi.
- Cred că s-a întrecut orice măsură, continuă Gardner. Domnul Lotterhouse vrea să amâne acest proces la infinit. E timpul să fie judecat, iar clientul meu are tot dreptul să afle odată rezultatul. Mă opun categoric unei amânări.
Lotterhouse îi zâmbi judecătorului şi îşi scoase ochelarii:
- Domnule judecător, îmi permiteţi...
- Nu, nu vă permit, domnule Lotterhouse, îl întrerupse Noose. Nu mai accept nici o amânare. Cazul se va judeca miercuri. Gata cu tergiversările.
"Doamne-ajută!" gândi Jake, zâmbindu-i lui Lotterhouse. De obicei, Noose era îngăduitor cu cei de la firma lui Sullivan.
Două din cazurile lui Jake fură amânate pentru sesiunea din august.
După ce Noose termină de citit lista proceselor civile, îi invită pe avocaţi să părăsească sala şi îşi îndreptă atenţia asupra rezervei de posibili juraţi. Le explică rolul marelui juriu, importanţa pe care o avea şi procedura. Le arătă diferenţa dintre ei şi juraţii de proces, la fel de importanţi, dar cărora li se cerea să piardă mult mai puţin timp. Apoi le puse nenumărate întrebări. Deşi unele erau ieşite din actualitate, făceau parte dintr-un statut mai vechi, care trebuia respectat. Cele mai multe se refereau la calitatea morală şi fizică a candidaţilor la juriu.
- Există cineva printre dumneavoastră care participă la jocuri de noroc sau căruia îi place să bea peste măsură?
Candidaţii râseră, dar nu se ridică nimeni în picioare. Cei de peste şaizeci şi cinci de ani puteau să se retragă, dacă voiau. Noose îi scuză fără rezerve pe candidaţii care aduseră argumente ce ţineau de sănătate, de diverse necazuri şi urgenţe, dar fu mai neînţelegător cu scuzele de ordin economic. Era amuzant să-i vezi pe fiecare în parte ridicându-se şi încercând să explice pierit cât de importantă era prezenţa sa la fermă, la magazin sau la tăiatul lemnelor în pădure. Noose deveni sever şi le ţinu o cuvântare asupra responsabilităţii civice a fiecăruia.
Dintr-un total de aproximativ nouăzeci de candidaţi, urmau să fie aleşi doar optsprezece pentru marele juriu, restul intrând în componenţa juriului de proces. După ce Noose îşi termină întrebările, grefierul extrase optsprezece nume dintr-o cutie şi le aşeză pe masa din faţa judecătorului. Acesta începu să le citească tare. Juraţii se ridicară unul câte unul, îndreptându-se încet spre portiţa care despărţea sala de locurile comode din boxa ce le era destinată. Se aflau douăsprezece scaune acolo, pentru juraţi, şi două pentru adjuncţii lor. După ce intrară toţi, Noose îi chemă şi pe ceilalţi patru, care se aşezară în faţa colegilor săi.
- Ridicaţi-vă pentru jurământ, îi instrui Noose.
Grefiera veni lângă ei, cu o cărticică neagră, de jurăminte.
- Ridicaţi mâna dreaptă, zise ea. Juraţi solemn că vă veţi dărui cu totul sarcinilor ce vă revin, în calitatea pe care o aveţi; că veţi audia imparţial şi veţi lua decizii asupra tuturor chestiunilor şi cazurilor care vi se vor prezenta; aşa să vă ajute Dumnezeu!
Urmă un cor de "da"-uri, apoi juriul se aşeză. Jake observă că erau două femei negre şi opt albe, aproape toate de la ţară. Vreo şapte dintre juraţi îi erau cu totul necunoscuţi.
- Doamnelor şi domnilor, îşi începu Noose discursul obişnuit. Aţi fost aleşi ca juraţi, în comitatul Ford, şi veţi funcţiona în această calitate până la alegerile viitoare, din sesiunea din august. Subliniez faptul că sarcinile care vă revin nu vă vor lua prea mult timp. Vă veţi întâlni săptămâna aceasta în fiecare zi, apoi câteva ore pe lună, până în septembrie. Aveţi responsabilitatea de a trece în revistă cazurile ascultând fără părtinire şi ţinând cont atât de părerile oficialităţilor legale, cât şi de cele ale victimelor şi veţi hotărî dacă există sau nu temei pentru ca o persoană sau alta să fie învinuită de o anumită crimă. Dacă da, atunci veţi formula un cap de acuzare formal. Sunteţi optsprezece şi dacă cel puţin doisprezece consideraţi că o persoană trebuie judecată, atunci aşa va fi. Aveţi o putere considerabilă. Prin lege, puteţi să investigaţi orice act criminal, orice cetăţean suspectat de ilegalităţi, indiferent cine ar fi el. Puteţi să chemaţi persoanele respective când doriţi, dar, în mod normal, o veţi face atunci când domnul Buckley, procurorul districtual, vă va solicita. Aveţi dreptul să convocaţi martorii şi să le studiaţi depoziţiile. Deliberările dumneavoastră vor avea caracter privat, în modul cel mai strict cu putinţă, şi se vor desfăşura numai în prezenţa personalului juridic şi a celor care au legătură cu procesul. Acuzatului nu i se va permite să apară în faţa dumneavoastră. Vi se interzice categoric să dezvăluiţi ceea ce se discută între juraţi. Domnule Buckley, vă rog să vă ridicaţi. Mulţumesc! Dumnealui este domnul Rufus Buckley, procurorul districtual. E din Smithfield, comitatul Polk. Într-un fel, vă va supraveghea deliberările. Vă mulţumesc, domnule Buckley. Acum o să vă rog pe dumneavoastră, domnule Musgrove, să vă ridicaţi. Acesta este domnul D. R. Musgrove, adjunctul procurorului districtual, tot din Smithfield. Îl va asista pe domnul Buckley, în timpul acestei sesiuni. Mulţumesc, domnule Musgrove. Dumnealor reprezintă statul Mississippi şi vor înfăţişa cazurile marelui juriu. Acum, o ultimă chestiune: la alegerile din februarie, funcţia de prim-jurat a fost îndeplinită de un bărbat alb. Din acest motiv, păstrând tradiţia şi dorinţa Departamentului de Justiţie, voi desemna pe acest post o femeie de culoare. Ia să vedem! Laverne Gosset. Unde este doamna Gosset? Bun. Mi se pare că sunteţi învăţătoare, aşa e? Excelent! Sunt sigur că vă veţi achita onorabil de noile dumneavoastră sarcini. E timpul să vă apucaţi de treabă. Înţeleg că vă aşteaptă peste cincizeci de cazuri. Vă rog să-i urmaţi pe domnii Buckley şi Musgrove jos, în camera specială, destinată juriului. Vă mulţumesc şi vă urez noroc.
Buckley îşi conduse mândru noul juriu, făcând semne prieteneşti reporterilor şi spunându-le că nu are nimic de comentat, pentru moment. Când ajunseră în camera juriului, se aşezară cu toţii la două mese lungi. Secretara le aduse dosarele. Un portărel pensionar, pe jumătate surd, pe jumătate olog, îmbrăcat într-o uniformă ponosită, se aşeză lângă uşă. Camera era bine păzită. Deodată, lui Buckley îi veni o idee. Se scuză şi ieşi pe hol, să-i întâlnească pe reporteri. Da, zise el, cazul Hailey avea să fie prezentat în după-amiaza aceea. Apoi convocă o conferinţă de presă la ora patru, pe scările din faţă ale tribunalului. Atunci acuzaţiile vor fi fost formulate, iar el va putea da mai multe informaţii.

După prânz, şeful departamentului de poliţie din Karaway răsfoia, agitat, la o masă, nişte dosare. Nu îndrăznea să se uite la juraţii care aşteptau să înceapă.
- Spuneţi-vă numele! lătră procurorul.
- Inspectorul-şef Nolan Earnhart, de la poliţia din oraşul Karaway.
- Câte cazuri aveţi?
- Cinci, din Karaway.
- Prezentaţi-l pe primul!
- Da. Să vedem, mormăi şeful, căutând prin hârtii. Primul caz este cel al lui Fedison Bulow, un bărbat negru de douăzeci şi cinci de ani, prins în flagrant, la ora două dimineaţa, în Griffin's Feed, din Karaway, pe 12 aprilie. Am ajuns la magazin, alertaţi fiind de alarma silenţioasă. Registrul de casă împreună cu unele bunuri se aflau în maşina lui Bulow, parcată în spate. La închisoare, a dat o declaraţie de trei pagini. Iată câteva exemplare.
Buckley se plimba prin încăpere, zâmbind tuturor:
- Şi doriţi ca juriul să-l acuze pe Fedison Bulow pentru spargerea magazinului şi pentru furt, nu-i aşa? îl ajută Buckley.
- Aşa e, domnule.
- Domnilor juraţi, aveţi voie să puneţi întrebări. E rândul dumneavoastră. Deci?
- Are cazier? întrebă Mack Loyd Crowell, un şofer de camion şomer.
- Nu, răspunse şeful. E prima abatere.
- Bună întrebare! Aşa trebuie să procedaţi totdeauna, pentru că, dacă a mai avut abateri, trebuie să fie condamnat ca recidivist, zise Buckley emfatic. Mai aveţi vreo nelămurire? Nimic? Bun. În acest moment, va trebui ca unul din dumneavoastră prezinte o moţiune, astfel încât marele juriu să poată redacta un act de acuzare împotriva lui Fedison Bulow.
Se făcu linişte. Optsprezece priviri se aţintiră asupra mesei. Nici unul din juraţi nu se putea decide să introducă moţiunea. Buckley aştepta. Tăcerea se prelungea, lucru care îl edifică asupra juriului: erau toţi timoraţi şi se temeau să vorbească. Liberali, desigur! De ce n-avusese el noroc de un mare juriu feroce, gata să introducă moţiuni pentru a acuza pe toată lumea de orice?
- Doamnă Gosset, sunteţi amabilă să faceţi dumneavoastră primul pas, în calitate de prim-jurat?
- Da, propun să fie acuzat.
- Mulţumesc, zise Buckley. Acum să votăm. Câţi sunteţi de acord cu acuzarea lui Fedison Bulow pentru spargere şi pătrundere într-un spaţiu comercial şi pentru delapidare? Ridicaţi mâna.
Votară în unanimitate, iar Buckley răsuflă uşurat. Şeful prezentă şi celelalte patru cazuri din Karaway. În toate erau implicate persoane la fel de vinovate ca Bulow. Încet-încet, Buckley îşi învăţa marele juriu cum să acţioneze. Îi făcu să se simtă importanţi, puternici, purtând pe umeri povara justiţiei. Deveniră mai îndrăzneţi cu întrebările:
- Are cazier?
- De când?
- Până când?
- De câte capete de acuzare putem să ne folosim?
- Când va fi judecat?
- E în libertate acum?
Pentru că scăpaseră de cinci cazuri şi fuseseră stabilite acuzaţiile fără nici o disensiune, Buckley decise că atmosfera era tocmai bună pentru ceea ce avea să urmeze. Deschise uşa şi-i făcu semn lui Ozzie să in-tre.
- Prezintă mai întâi cazul Hailey, şopti Buckley, când şeriful trecu pe lângă el.
- Domnilor şi doamnelor, acesta este şeriful Walls. Sunt sigur că majoritatea îl cunoaşteţi. Are de prezentat mai multe cazuri. Care este primul, domnule Walls?
Ozzie căută prin hârtii, ca şi cum ar fi pierdut ceva, apoi rosti:
- Carl Lee Hailey.
Juraţii tăcură sub privire atentă a lui Buckley, care le urmărea orice reacţie. Majoritatea se uitau într-un punct de pe masă, fără să scoată nici un cuvânt. Ozzie răsfoi documentele, apoi se scuză că luase alt dosar, din greşeală. De fapt, nu avusese de gând să prezinte întâi acest caz. Buckley era sigur că reuşise să "citească" în sufletele juraţilor. Obişnuia să facă acest lucru de multă vreme. Chiar şi atunci când interoga un martor, nu-şi lua ochii de la juriu. După sute de experienţe similare, devenise expert în materie. Aşa că-şi dădu seama imediat că vor fi necazuri. Cei cinci negri se închistară şi deveniră aroganţi, gata de luptă. Doamna Gosset arăta extrem de cucernică şi serioasă, în timp ce Ozzie răsfoia dosarele mormăind. Majoritatea albilor păreau degajaţi. Numai Mack Loyd Crowell, un om de la ţară cu înfăţişare dură, avea aceeaşi expresie cu negrii. El îşi împinse scaunul înapoi şi se îndreptă spre fereastră. Deşi era cam derutat, Buckley îşi dădea seama că se prevestea ceva furtunos.
- Şerifule, câţi martori ai pentru cazul Hailey? întrebă procurorul uşor iritat.
Ozzie se opri din răsfoit şi zise:
- Păi, numai pe mine. Dacă e nevoie, mai aducem unul.
- Bine, bine, replică Buckley. Spune tot ce ştii.
Ozzie se lăsă pe speteaza scaunului, îşi încrucişă picioarele şi zise:
- La naiba, Rufus! Toată lumea ştie de cazu' ăsta! L-au dat o săptămână la televizor.
- Prezintă-ne doar probele.
- Probele... Bun. Acum o săptămână, Carl Lee Hailey, bărbat negru de treizeci şi şapte de ani, a omorât prin împuşcare pe numiţii Billy Ray Cobb şi Pete Willard; de asemenea, a rănit un poliţist, pe DeWayne Looney, care mai e încă în spital, cu piciorul amputat. Arma folosită e o mitralieră M-16, ilegală, pe care am recuperat-o. Am confruntat amprentele de pe ea cu cele ale domnului Hailey şi se potrivesc. Avem o declaraţie semnată de poliţistul Looney care confirmă că Hailey este cel care a tras. Există şi un martor ocular, Murphy, om de serviciu la tribunal. Pot să-l chem, dacă vreţi...
- Vreo întrebare? îl întrerupse Buckley.
Procurorul se uită neliniştit la juraţi. Aceştia îl priveau agitaţi pe şerif. Crowell stătea cu spatele, uitându-se pe fereastră.
- Aveţi vreo întrebare? repetă Buckley.
- Da, răspunse Crowell, întorcându-se şi fixându-i cu privirea pe procuror, apoi pe Ozzie. Flăcăii ăştia doi pe care i-a-mpuşcat i-au violat fetiţa, nu-i aşa, şerifule?
- Suntem siguri că da, răspunse Ozzie.
- Unu' dintre ei a mărturisit, nu-i aşa?
- Da.
Crowell se plimba încet, ţanţoş şi arogant de-a lungul încăperii; apoi se opri la celălalt capăt al meselor. Se uită în jos, spre Ozzie.
- Ai copii, şerifule?
- Da.
- Ai vreo fetiţă?
- Da.
- Să zicem că ţi-ar viola-o cineva, iar dumneata ai pune mâna pe făptaş. Ce-ai face?
Ozzie înţepeni, privindu-l speriat pe Buckley, căruia i se înroşise ceafa.
- Nu sunt obligat să răspund la această întrebare, replică Ozzie.
- Nu mai spune! Ai venit aici, în faţa marelui juriu, să depui mărturie, nu-i aşa? Eşti martor, aşa că răspunzi la întrebare.
- Nu ştiu ce-aş face.
- Ce vorbeşti?! Hai, dă-ne un răspuns cinstit! Spune adevărul, ce-ai face?
Ozzie se fâstâci şi se enervă. I-ar fi plăcut să spună adevărul, să le explice că l-ar castra bucuros, l-ar mutila şi apoi l-ar ucide pe ticălosul pervers care s-ar atinge de fetiţa lui. Dar nu putea. Era posibil ca marele juriu să nu-l acuze pe Carl Lee. Nu că el ar fi dorit altceva, dar ştia că lucrul acesta era absolut necesar. Se uită sfios la Buckley. Acesta se aşezase pe scaun şi-l treceau sudorile. Crowell îl încolţise pe şerif cu fervoarea unui avocat care tocmai prinsese martorul cu minciuna.
- Haide, şerifule, îl luă el peste picior. Te ascultăm. Spune adevărul. Ce i-ai face ticălosului? Vorbeşte, hai!
Buckley intră în panică. Cel mai important caz din cariera lui era pe cale să se ducă de râpă. Adio proces! Toate aveau să se termine în faţa marelui juriu, la prima întrunire. Era la mâna unui şofer de camion fără serviciu. Se ridică şi-şi căută cuvintele:
- Martorul nu e obligat să răspundă.
Crowell se întoarse şi ţipă la el:
- Stai jos şi taci din gură! Nu primim ordine de la dumneata! Te putem pune sub acuzaţie şi pe dumneata, dacă vrem, nu-i aşa?
Buckley se aşeză şi se uită la Ozzie lipsit de expresie. Crowell era prea inteligent ca să fie în marele juriu. Cineva l-a plătit, cu siguranţă. Ştia prea multe. Da, marele juriu putea să acuze pe oricine. Crowell se retrase din nou la fereastră.
- Eşti absolut sigur că el a făcut-o? întrebă Lemoyne Frady, văr prin alianţă cu Gwen Hailey.
- Da, suntem siguri, răspunse Ozzie rar, cu ochii pe Crowell.
- Şi vrei să-l acuzăm pentru asta? întrebă domnul Frady, căruia i se citea în priviri admiraţia pentru şerif.
- Două capete de acuzare pentru omor premeditat şi unul pentru agresarea unui poliţist.
- Ce pedeapsă ar primi? întrebă Barney Flaggs, alt negru.
- Omorul cu premeditare înseamnă pedeapsa capitală, prin gazare. Agresarea unui poliţist, închisoare pe viaţă, fără drept de apel.
- Şi asta vrei, Ozzie? întrebă Flaggs.
- Da, Barney. Zic că acest mare juriu trebuie să-l acuze pe domnul Hailey. Asta vreau.
- Mai aveţi întrebări? îi întrerupse Buckley.
- Ia-o mai uşor, replică Crowell, întorcându-se de la fereastră. Mi se pare că vrei să ne bagi cazu' ăsta pe gât, domnule Buckley, şi asta nu-mi place deloc. Vreau să discutăm un pic. Dumneata stai jos. Dacă avem nevoie, o să-ţi cerem ajutorul.
Buckley ridică degetul:
- Nu sunt obligat să stau jos şi nici să tac! ţipă el.
- Ba da, eşti, răspunse Crowell rece, cu un zâmbet caustic pe buze. Pentru că dacă nu te conformezi, te putem da afară. Avem dreptul să-ţi cerem să părăseşti încăperea. Iar dacă refuzi, ne ducem la judecător. Şi-o să pleci cu coada-ntre picioare!
Buckley înţepeni, fără să mai fie în stare să scoată vreun cuvânt. Era buimăcit şi simţea cum i se întoarce stomacul pe dos.
- Aşa că dacă vrei să asculţi în continuare deliberările noastre, stai jos şi taci!
Buckley se aşeză lângă aprodul care se trezise.
- Mulţumesc, zise Crowell. Vreau să vă întreb ceva. Câţi dintre dumneavoastră ar proceda la fel ca domnul Hailey, dacă i-ar viola cineva fiica, nevasta sau poate mama? Câţi? Ridicaţi mâna!
Şapte-opt braţe ţâşniră în sus ca la comandă, iar Buckley lăsă capul în jos. Crowell zâmbi şi continuă:
- Îl admir pe omul acela! Ca să faci aşa ceva, ai nevoie de curaj. Mi-ar plăcea să fiu ca el. Sunt momente în care trebuie să te comporţi ca un bărbat. Hailey merită un premiu, nu o pedeapsă.
Crowell se plimba încet în jurul meselor, bucurându-se de atenţia tuturor.
- Înainte de a vota, vă cer un lucru. Gândiţi-vă la biata fetiţă. Mi se pare că are zece ani. Încercaţi să v-o imaginaţi culcată acolo, cu mâinile legate la spate, plângând şi strigându-şi tatăl în ajutor. Şi mai gândiţi-vă şi la tâlharii ăia beţi şi drogaţi, cum o violau pe rând, cum o băteau şi-i dădeau cu piciorul. Dumnezeule, au încercat chiar s-o omoare. Închipuiţi-vă acum că propriile voastre fiice ar fi fost în locul ei. Ce ziceţi? Nu-i aşa c-au găsit ce-au căutat? Ar trebui să fim mulţumiţi că i-a omorât. Eu unul mă simt mai în siguranţă, ştiind că ticăloşii ăia nu mai pot omorî şi viola alţi copii. Domnul Hailey ne-a făcut un mare serviciu. Să nu-l acuzăm. Mai bine să-l lăsăm să se ducă acasă, la familia lui, unde-i e locul. E un om adevărat şi-a făcut ceea ce trebuia.
Crowell termină şi se întoarse la fereastră. Buckley îl urmărea cu teamă. Când fu sigur că şi-a sfârşit tirada, se ridică:
- Domnule, aţi terminat?
Nu primi nici un răspuns.
- Bun. Doamnelor şi domnilor, aş dori să vă explic vreo câteva lucruri. Marele juriu nu are căderea de a judeca acest caz. Acest lucru îl fac juraţii de proces. Domnul Hailey va fi judecat corect de doisprezece oameni cinstiţi şi imparţiali. Iar dacă e nevinovat, va fi achitat. Marele juriu nu poate stabili vina cuiva. Dumneavoastră trebuie să decideţi, după ce aţi ascultat probele pe care le avem, dacă s-a petrecut sau nu o infracţiune. Acum, vă supun atenţiei faptul că numitul Carl Lee Hailey a comis o crimă: de fapt, trei. A omorât doi oameni şi l-a schilodit pe al treilea. Avem martori oculari.
Buckley se înfierbânta tot mai tare. Îi revenise încrederea.
- Datoria acestui mare juriu este să-l acuze. Dacă există argumente în apărarea lui, vor putea fi prezentate la proces. În cazul în care are o bază legală pentru ceea ce a făcut, se va vedea la judecată. Asta-i menirea tribunalului. Procuratura acuză de crimă şi trebuie să demonstreze acest lucru. Dacă există însă argumente în apărarea lui şi dacă-i va convinge şi pe juraţii de proces, atunci inculpatul va fi achitat, fiţi siguri. Dar nu intră în atribuţiile acestui mare juriu să hotărască astăzi eliberarea domnului Hailey. Asta se va întâmpla mai târziu; nu-i aşa, domnule şerif?
Ozzie dădu din cap şi zise:
- Aşa e. Marele juriu trebuie să stabilească validitatea acuzaţiei. Ceilalţi juraţi, de la proces, vor hotărî să nu fie condamnat, dacă acuzarea nu-şi poate susţine argumentele, sau dacă are norocul de o apărare bună. Marele juriu n-are nimic comun cu acestea.
- Mai aveţi vreo nelămurire? întrebă Buckley neliniştit. Bun, atunci e nevoie de o solicitare.
- Solicitarea mea e să nu fie acuzat de nimic, strigă Crowell.
- Şi eu zic la fel, murmură Barney Flaggs.
Lui Buckley i se muiară genunchii. Încercă să vorbească, dar nu mai era în stare să articuleze cuvintele. Ozzie se stăpâni, ascunzându-şi bucuria.
- Avem două moţiuni, anunţă doamna Gosset. Toţi cei care sunteţi pentru acestea, ridicaţi mâna. Votară cinci negri. Împreună cu Crowell, erau şase. Moţiunile căzură.
- Ce facem acum? întrebă doamna Gosset.
Buckley vorbi repede:
- Cineva să prezinte o moţiune prin care domnul Hailey să fie acuzat de crimă cu premeditare şi de agresiune asupra unui poliţist.
- O fac eu, spuse unul din albi.
- Iar eu o susţin, zise altul.
- Cei care sunt pentru, să ridice mâna, zise doamna Gosset. Aşa! Sunt douăsprezece voturi pentru şi şase împotrivă. Asta ce înseamnă?
- Înseamnă că se confirmă probele pentru acuzare, replică Buckley cu mândrie.
Respiraţia îi reveni la normal şi-şi recăpătă culoarea în obraji. Îi şopti ceva secretarei, apoi se adresă marelui juriu:
- Să luăm o pauză de zece minute. Mai avem vreo patruzeci de cazuri aşa că vă rog să nu lipsiţi prea mult. Aş dori să vă reamintesc ceea ce a spus domnul judecător Noose, în dimineaţa aceasta. Deliberările noastre sunt absolut secrete. Nu discutaţi nimic, în afara acestei încăperi.
- Ce tot zice? îl întrerupse Crowell. Să nu spunem că a lipsit doar un vot ca acuzaţia să nu mai poată fi susţinută? Nu-i aşa, domnule Buckley?
Procurorul ieşi, trântind uşa.

Buckley coborî treptele din faţa tribunalului, înconjurat de reporteri, fluturând actele de acuzare. Ţinu un discurs moralizator, ridicând în slăvi marele juriu. Apoi, condamnă cu indignare crima lui Hailey. El era cel care reuşise să îl aducă în faţa judecăţii şi să-i convingă pe juraţi. Apoi le spuse reporterilor că Hailey va fi, cu siguranţă, condamnat la moarte. Era antipatic, agresiv, arogant şi plin de sine. De fapt, era el însuşi. Rufus Buckley. Câţiva reporteri plecară, dar el îşi continuă tirada. Se întrecu pe sine, punându-şi în valoare tot talentul şi puterea de convingere. Mai plecară câţiva reporteri. Îl ridică apoi în slăvi pe judecătorul Noose, pentru marea lui înţelepciune şi onoare. Aclamă inteligenţa şi puterea de discernământ a juraţilor din comitatul Ford.
Reporterii fură copleşiţi. Plecară cu toţii obosiţi şi plictisiţi.

13

Stump Sisson, Vrăjitorul Imperial al Klan-ului din Mississippi, convocă adunarea într-o cabană mică, din inima pădurii de pini din comitatul Nettles, la vreo 230 de mile spre sud de Ford. Întrunirea nu avea un caracter ritual, aşa că participanţii nu se îmbrăcară în alb şi nici nu ţinură cuvântări înălţătoare. Cei câţiva membri ai grupului stăteau de vorbă cu domnul Freddie Cobb, fratele răposatului Billy Ray. Adunarea fusese convocată printr-un prieten de-al lui Freddie care îl cunoştea pe Stump.
Se stabiliseră probele de acuzare? Cobb nu era sigur, dar auzise că procesul va începe pe la sfârşitul verii, sau la începutul toamnei. Îl îngrijorau însă peste măsură zvonurile că negrul avea să fie considerat nebun şi că va scăpa. Nu era drept. Îi ucisese fratele cu sânge rece. Se ascunsese într-o debara şi aşteptase să apară Billy Ray. E clar că totul fusese premeditat şi, cu toate acestea, era posibil ca Hailey să fie eliberat. Ce putea face Klan-ul în această privinţă? Negrii sunt protejaţi, în prezent, de tot felul de grupări pentru drepturile omului, ca naacp, aclu şi altele, precum şi de justiţie şi de guvern. La naiba, albii nu mai aveau altă şansă, în afara Klan-ului! Cine s-ar mai ridica în favoarea lor? Toate legile sunt pentru negri, iar politicienii liberali propun tot mai multe în defavoarea albilor. Cineva trebuie să-i susţină şi pe ei. De aceea Freddie Cobb se adresase Klan-ului.
Negrul se afla la închisoare? Da, şi se purtau cu el regeşte. Cum altfel, că doar şi şeriful era negru. Hailey se bucura chiar de un tratament privilegiat şi de protecţie din partea lui. Auzise că va fi scos pe cauţiune, săptămâna aceasta. Poate era doar un zvon. Dacă ar ieşi...
Dar fratele lui? O violase pe fetiţă? Nu se ştia sigur, probabil că nu. Willard, celălalt tânăr, declarase că erau vinovaţi, dar Billy Ray nu mărturisise nimic. Avea destule femei. De ce să violeze o fetiţă neagră? Şi chiar dacă ar fi făcut-o, ce mare lucru?
Cine era avocatul negrului? Brigance, un tip din Clanton. Tânăr, dar destul de bun. Are o reputaţie excelentă, mai ales în ceea ce priveşte apărarea criminalilor. A câştigat mai multe procese de felul acesta. El le-a spus reporterilor că va pleda pentru iresponsabilitatea inculpatului şi că, astfel, îl vor elibera.
Cine era judecătorul? Încă nu se ştie. Bullard deţine funcţia de judecător districtual, dar auzise că nu va audia el acest caz. Se vorbeşte că procesul va fi transferat în alt comitat, aşa că nu se cunoaşte judecătorul.
Sisson şi ceilalţi membri ai Klan-ului îl ascultară cu atenţie pe amărâtul de Cobb. Le plăcu mai ales partea cu organizaţiile pentru drepturile civile. Dar erau conştienţi că fratele lui Freddie primise ceea ce meritase. Că doar urmăriseră cu toţii emisiunile de la televizor şi citiseră presa. Numai că era de neconceput ca dreptatea să fie făcută de mâinile unui negru.
Procesul programat peste câteva luni constituia pentru Klan o ocazie excelentă pentru organizarea unei revolte. Ziua vor putea mărşălui în jurul tribunalului, îmbrăcaţi în robe albe, mascaţi, cu glugile lor ţuguiate. Vor ţine cuvântări, atrăgând atenţia cetăţenilor şi camerelor de luat vederi. Presa va fi în delir, pentru că, deşi nu erau iubiţi, le vor oferi spectacolul excitant al dezbinării şi al scandalului. Noaptea aveau să bage lumea-n sperieţi cu telefoane de ameninţare şi cu cruci în flăcări. Ştiau cum să provoace violenţa, atacând pe neaşteptate. Erau conştienţi de efectul produs asupra negrilor, când vor mărşălui ordonat, în robele lor albe. Comitatul Ford va deveni terenul lor de-a v-aţi ascunselea, de-a uliul şi porumbeii, de-a hoţii şi vardiştii. Aveau timp să-şi cheme tovarăşi şi din alte state. Erau siguri că nici un membru al Klan-ului nu putea pierde o astfel de ocazie. Cu siguranţă, vor avea noi recruţi. Acest caz putea fi scânteia pentru o recrudescenţă a rasismului, care îi va scoate pe toţi albii adevăraţi din bârlogul lor, în stradă. Oricum, organizaţia ducea lipsă de adepţi. Hailey putea deveni strigătul lor de luptă, de unire.
- Domnule Cobb, ne puteţi da numele tuturor celor implicaţi? îl întrebă Sisson.
Cobb reflectă o clipă.
- Da, însă juriul încă n-a fost numit.
- Când puteţi afla?
- Să mă ia naiba dacă ştiu. Cred că la proces. Ce-aveţi de gând?
- Nu ştim încă precis, dar mai mult ca sigur că ne vom implica. E o ocazie bună să ne dezmorţim şi noi, un pic, încheieturile.
- V-aş putea ajuta cu ceva?
- Sigur, dar mai întâi trebuie să deveniţi de-al nostru.
- Din păcate, la noi nu mai există nici un grup. S-au destrămat de mult. Bunicul meu făcea parte din Klan.
- Vrei să spui că bunicul victimei a fost membru al organizaţiei?
- Da, răspunse Cobb cu mândrie.
- Păi, atunci ne vom implica sigur.
Dădură cu toţii din cap, indignaţi, şi jurară că se vor răzbuna. Îi spuseră lui Cobb să mai strângă vreo cinci-şase prieteni cu aceleaşi idei. În felul acesta vor putea face o ceremonie de constituire a grupului, în pădurea din comitatul Ford, cu tot ritualul. Vor fi primiţi membri cu drepturi depline în Ku-Klux-Klan. Se vor uni şi vor face un adevărat circ din procesul lui Carl Lee Hailey. Comitatul Ford va deveni iadul pe pământ, aşa că nici un jurat nu va mai vota pentru achitarea unui negru. Trebuia doar să găsească vreo şase oameni şi îl vor pune şeful organizaţiei din Ford. Cobb le spuse că are destui veri dispuşi să intre în Klan. Plecă în al nouălea cer, mândru că avea să calce pe urmele bunicului său.

Nu apăru nimic despre Buckley la ştirile de după-amiază. Jake schimbă canalele micului său televizor alb-negru din birou şi râse satisfăcut văzând că nici un post nu transmitea ştiri în legătură cu decizia marelui juriu. Parcă-i vedea pe ai lui Buckley lipiţi de scaune în faţa televizorului, schimbând canalele disperaţi, dornici să-şi vadă eroul, în vreme ce el ţipa la ei să facă linişte. Pe la şapte, când postul din Tupelo va transmite ultimul buletin meteorologic, vor ieşi din încăpere lăsându-l singur cu îndoielile sale şi cu speranţa că va apărea mai târziu.
Pe la zece, Carla şi Jake stăteau îmbrăţişaţi pe canapea, cu lumina stinsă, aşteptând ştirile. În sfârşit, iată-l pe Buckley pe treptele din faţa tribunalului, fluturând hârtiile şi ţipând ca un predicator de stradă, în timp ce reporterul de pe canalul patru îl prezenta telespectatorilor. După o clipă, camera schimbă imaginea, filmând scuarul şi frumosul centru al oraşului Clanton. Apoi se opri asupra reporterului care anunţă în câteva cuvinte că procesul va începe pe la sfârşitul verii.
- E agresiv, zise Carla. De ce a convocat o conferinţă de presă ca să anunţe rezultatul votării?
- Păi, el e cel care acuză. Numai nouă, celor din apărare, nu ne plac ziariştii.
- Am observat. Albumul meu cu tăieturi din ziare se îngroaşă rapid.
- Să nu uiţi să faci nişte copii şi pentru mama.
- Vrei să-i dai şi un autograf?
- Numai contra cost! Ţie, îţi semnez gratis.
- Excelent! Şi dacă pierzi, am să-ţi trimit o notă de plată, pentru efortul pe care l-am făcut decupând şi lipind tăieturi din ziare.
- Îţi reamintesc, draga mea, că n-am pierdut până acum nici un proces de omor. De fapt, nici unul din cele trei pe care le-am avut.
Carla opri sonorul cu telecomanda, lăsându-l pe meteorologul de serviciu fără glas.
- Ştii ce nu-mi place la procesele tale de omor? zise ea, împingând cu picioarele ei perfecte perniţele de pe canapea.
- Probabil sângele, măcelul, spaima.
- Nu.
Carla era îmbrăcată într-o rochie veche, încheiată până la gât. Începu să se joace cu nasturii.
- Atunci, perspectiva că un nevinovat ar putea fi trimis la moarte prin gazare.
- Nu.
Începu să se descheie la nasturi. Lumina albăstruie a televizorului licărea ca un stroboscop, în camera întunecată, în timp ce crainica le ura, pe muteşte, noapte bună.
- Teama unei familii tinere, văzându-şi tatăl la tribunal, în faţa unui juriu ostil?
- Nu.
Sub rochia descheiată, începuse să se vadă porţiunea de mătase a sutienului, pe fondul pielii bronzate.
- Imperfecţiunea sistemului nostru judiciar.
- Nu.
Îşi sprijini unul din picioarele ei frumoase sus, sus, pe speteaza canapelei.
- Modul lipsit de scrupule în care se poartă poliţiştii şi procurorii, când îşi pun în minte să termine un nevinovat?
- Nu.
Îşi desprinse sutienul de mătase, lăsând vederii sânii ei perfecţi.
- Fierberea, furia, emoţiile intense şi necontrolate, lupta din sufletul omenesc, pasiunea dezlănţuită...
- Eşti pe aproape, zise ea.
Cămăşile, lenjeria - toate zburară peste lămpile şi măsuţele din cameră, în timp ce trupurile li se cufundau printre pernele de pe canapeaua veche, primită în dar de la părinţii ei. Era solidă şi se obişnuise să suporte zbenguielile lor!
Corcitura de Max fugi instinctiv pe scări şi se opri de pază la uşa Hannei.

14

Harry Rex Vonner era o namilă de avocat specializat în divorţuri murdare, care băga mereu la puşcărie câte un amărât, pe motive de neplată a pensiei alimentare. Era viclean şi vicios; din acest motiv îl solicitau cu toţii. Putea să obţină copiii, casa, ferma, maşina, cuptorul cu microunde, orice. Un fermier bogat îl plătise ani de zile numai să fie sigur că îl are de partea lui, în cazul în care soţia lui s-ar fi gândit să divorţeze.
Harry Rex îi trimitea toate cazurile penale lui Jake, care, la rândul lui, îi pasa divorţurile. Erau prieteni şi nu-i puteau suferi pe cei de la Sullivan.
Marţi dimineaţa, Vonner dădu buzna şi o întrebă pe Ethel dacă Jake e la birou. Ea dădu din cap afirmativ, ferindu-se să-l întrebe dacă are audienţă. O mai înjurase o dată pentru asta. De fapt, el înjura pe toată lumea. Scara se zgâlţâia sub picioarele lui. Când intră în birou, gâfâia ca sufocat.
- 'neaţa, Harry Rex! Ai reuşit s-ajungi până aici?
- De ce nu-ţi faci biroul la parter? îl întrebă el printre gâfâieli.
- Ai nevoie de mişcare. Dacă n-ar fi scările astea, ai trece de două sute de kilograme!
- Mersi. Vezi că vin de la tribunal şi Noose te vrea acolo, pe la zece şi jumătate, să discutaţi împreună cu Buckley despre cazul lui Hailey. Ştii tu, să stabiliţi trimiterea în judecată, data procesului, tot rahatu'. M-a rugat să-ţi spun.
- Bun. O să mă duc.
- Bănuiesc c-ai auzit ce-a fost cu marele juriu.
- Sigur. Am o copie a acuzării aici, în faţă.
Harry Rex zâmbi:
- Nu, nu. Vreau să spun dacă ştii cum a fost cu voturile.
Jake se uită curios la el. Harry Rex era primul care afla întotdeauna orice. Se mişca abil în toate cercurile ascunse şi dubioase. Era o sursă de bârfe, deşi, de multe ori, spunea adevărul. Legenda lui Harry Rex începuse cu douăzeci de ani în urmă, cu ocazia primului său proces. Compania căilor ferate pe care o penalizase cu câteva milioane refuza să plătească şi, după trei zile de proces, juriul se retrase pentru deliberări. Avocaţii Companiei se neliniştiră, văzând că verdictul întârzie. Îi oferiră douăzeci şi cinci de mii lui Harry Rex, să se liniştească. El însă îi dădu la dracu', fără să clipească. Clientul lui voia banii. Îl înjură şi pe el. După câteva ore, juraţii ieşiră epuizaţi, cu verdictul de o sută cincizeci de mii. Harry Rex le dăduse cu tifla avocaţilor de la căile ferate, îşi înjurase clienţii şi apoi plecase la cârciumă. Acolo, plătise de băut pentru toată lumea, povestindu-le cum pusese el microfoane în camera juriului. Bineînţeles, vestea se împrăştie imediat, iar Murphy descoperi o mulţime de sârme de-a lungul conductelor de încălzire centrală. Procuratura începu să dea târcoale, dar nu se găsi nimic. De atunci, judecătorii ordonau aprozilor să controleze camera juriului, când Harry Rex avea vreun proces.
- Cum ai aflat amănunte despre votare? întrebă Jake bănuitor, tărăgănând cuvintele.
- Am şi eu sursele mele.
- Bine. Spune-mi cum s-a votat?
- Doisprezece la şase. Dacă mai era unul, n-ai mai fi ţinut în mână actul ăsta de acuzare.
- Doisprezece la şase! repetă Jake.
- Buckley era să facă infarct! Unu', Crowell, a-nceput totul. Era gata-gata să-i convingă să nu formuleze actul de acuzare.
- Îl ştii pe Crowell?
- M-am ocupat acu' doi ani de divorţul lui. Prima lui soţie a fost violată de un negru şi a-nnebunit. A divorţat de ea şi s-a mutat de la Jackson, la Clanton. Aici, s-a însurat cu o gloabă de la ţară. Căsătoria a durat cam un an. El i-a tăiat macaroana lui Buckley. Ce mi-ar fi plăcut să-l văd pe Crowell zbierând la el să tacă şi să stea jos!
- Povesteşti de parcă l-ai fi văzut.
- Nu, am aflat prin cineva.
- Prin cine?
- Asta-i bună, Jake!
- Ai pus iar microfoane?
- Nici vorbă! Sunt însă un bun ascultător. E încurajator, nu-i aşa?
- Ce?
- Votul acesta strâns. Şase din optsprezece au votat pentru eliberarea lui imediată. Cinci negri, plus Crowell. Excelent! Să bagi vreo doi negri în juriul de proces şi n-ai treabă. E clar?
- Nu e chiar aşa uşor. Dacă se judecă în comitatul acesta, s-ar putea ca toţi membrii juriului să fie albi. E un lucru obişnuit aici şi absolut legal. Plus că tipu' ăsta, Crowell, pare căzut din lună!
- Aşa i s-a părut şi lui Buckley. Ar trebui să-l vezi pe rahatu' ăsta cum se-mpăunează pe la tribunal, gata să dea autografe, numai pentru că a apărut aseară la televizor! Nimeni nu vrea să vorbească de asta, dar el se străduieşte din răsputeri să le reamintească. E ca un mucos care vrea să atragă atenţia asupra lui.
- Fii cuminte! S-ar putea să ajungă guvernator.
- Nu şi dacă pierde în cazul ăsta. Şi există toate premisele să fie aşa, Jake. O s-alegem un juriu bun, doisprezece cetăţeni de treabă, apoi o să-i plătim.
- Eu nu ştiu nimic.
- Îţi spun eu, metoda asta nu dă greş!
Puţin după ora douăsprezece şi jumătate, Jake intră în camera judecătorului, din spatele sălii de şedinţe, şi dădu mâna cu Buckley, cu Musgrove şi cu Ichabod. Noose îi făcu semn să ia loc şi se aşeză şi el în spatele biroului.
- Jake, o să-ţi răpim doar câteva minute, zise el, privind de-a lungul nasului său celebru. Aş dori să ţinem şedinţa de trimitere în judecată mâine dimineaţă, la ora nouă. Ai vreo obiecţie?
- Nu. E bine, răspunse Jake.
- Mâine dimineaţă vor mai fi câteva trimiteri în judecată. Apoi, la ora zece, începem un caz de furt prin efracţie. Bine, Rufus?
- Da, domnule.
- Bun. Să vorbim acum despre data procesului lui Hailey. După cum ştiţi, următoarea sesiune începe, aici, în a treia zi de luni a lunii august. Cred că va veni foarte multă lume, după publicitatea care se face. Cred că ar fi bine să punem procesul pe rol cât mai repede.
- Aveţi dreptate, se băgă Buckley.
- Jake, de cât timp ai nevoie ca să pregăteşti procesul?
- De şaizeci de zile.
- Şaizeci de zile! exclamă Buckley neîncrezător. De ce atât de mult?
Jake nu-l băgă de seamă şi îl privi pe Ichabod care îşi aranja ochelarii şi studia agenda de lucru.
- Ne putem aştepta la transferul procesului la altă instanţă? întrebă judecătorul.
- Da.
- Oricum, nu contează, zise Buckley. Va fi condamnat oriunde s-ar judeca.
- Păstrează-ţi remarcile pentru televiziune, Rufus, spuse Jake liniştit.
- Tu vorbeşti de televiziune?! replică Buckley. Am văzut că te-ai simţit foarte bine în faţa camerelor de luat vederi.
- Vă rog, domnilor! zise Noose. La ce alte moţiuni ne putem aştepta din partea apărării?
Jake reflectă o clipă.
- Vor mai fi câteva.
- Le-aş putea şti şi eu? întrebă Noose, cu o nuanţă de iritare.
- Domnule judecător, nu am de gând să vorbesc acum despre strategia pe care o voi folosi în apărare. Abia s-a formulat acuzaţia, iar eu încă n-am discutat cu clientul meu. Mai avem de lucru.
- De cât timp ai nevoie?
- De şaizeci de zile.
- Glumeşti! izbucni Buckley. Eu sunt gata de proces şi mâine! Şaizeci de zile, e ridicol!
Jake începu să fiarbă, dar nu zise nimic. Buckley se duse la fereastră bombănind iritat. Noose îşi studia, în continuare, agenda.
- De ce şaizeci de zile?
- S-ar putea să fie un caz complicat.
Buckley râse, dând din cap.
- Atunci ne putem aştepta la o apărare bazată pe iresponsabilitatea inculpatului? întrebă judecătorul.
- Da, domnule. Un control psihiatric durează. Apoi, procuratura va cere o nouă expertiză.
- Înţeleg.
- Pe lângă aceasta, s-ar putea să mai avem şi alte probleme de rezolvat, înainte de proces. E un caz serios şi vreau să-l pregătesc cum trebuie.
- Domnul Buckley? zise judecătorul.
- Fie ce-o fi! Pentru noi, tot una. Procuratura e gata şi mâine.
Noose notă în agendă şi îşi aranjă ochelarii care îi alunecaseră pe nas, oprindu-se într-un neg plasat chiar în vârful acestuia. Din cauza acestui defect, precum şi a formei ciudate a capului, domnul judecător îşi comandase nişte ochelari cu braţe lungi, pe care nu-i folosea niciodată la citit. Jake bănuia demult acest lucru, dar nu îndrăznise să-i spună că forma hexagonală şi culoarea portocalie a lentilelor erau ridicole şi atrăgeau şi mai mult atenţia asupra nasului.
- Cât anticipezi că va dura procesul? întrebă Noose.
- Trei-patru zile. Numai că s-ar putea să ia ceva timp alegerea juriului.
- Domnule Buckley?
- Mi se pare rezonabil. Dar nu înţeleg de ce e nevoie de atâta timp pentru pregătirea unui proces care va dura doar trei zile. Cred că ar putea fi judecat mai curând.
- Linişteşte-te, Rufus, zise Jake calm. Televiziunea va fi aici tot timpul, chiar şi după proces. Nu vei fi ignorat. Ai să dai interviuri, conferinţe de presă, ai să ţii predici, discursuri, de toate! Aşa că nu-ţi face griji!
Buckley făcu ochii mici şi se înroşi. Se îndreptă spre Jake.
- Dacă nu mă-nşel, domnule Brigance, ai dat mai multe interviuri şi ai fost filmat mai des decât mine, în ultima săptămână.
- Corect. Şi eşti gelos, nu-i aşa?
- Nu, nu sunt gelos. Nu-mi pasă mie de televiziune!
- De când?
- Domnilor, vă rog! îi întrerupse Noose. Se pare că vom fi implicaţi într-un caz lung şi incitant, aşa că cer avocaţilor să se comporte profesional. Agenda mea e destul de încărcată. Singura posibilitate ar fi în săptămână care începe pe douăzeci şi doi iulie. Vreo obiecţie?
- Nu. Mie-mi convine, zise Musgrove.
Jake se uită la Buckley zâmbind, apoi îşi notă în carneţel data stabilită.
- Bine. Atunci, până luni, opt iulie, să se îndosarieze toate actele şi moţiunile dinainte de proces. Trimiterea în judecată s-a stabilit pentru mâine, la ora nouă. Mai aveţi întrebări?
Jake se ridică, dădu mâna cu Noose şi cu Musgrove, apoi plecă. După masă îşi vizită faimosul client în biroul lui Ozzie, la puşcărie. Carl Lee primise o copie după hotărârea marelui juriu şi acum avea câteva întrebări pentru avocatul său.
- Ce înseamnă omor cu premeditare?
- Cel mai rău lucru.
- Câte feluri de crime sunt?
- În linii mari, trei: prin imprudenţă, crimă obişnuită şi cu premeditare.
- Cât înseamnă omorul prin imprudenţă?
- Douăzeci de ani.
- Şi cel obişnuit?
- De la douăzeci de ani, la închisoare pe viaţă.
- Dar crima cu premeditare?
- Condamnare la moarte, prin gazare.
- Şi cât pot lua pentru vătămarea unui poliţist?
- Închisoare pe viaţă, fără drept de apel.
Carl Lee studia actul de acuzare cu atenţie.
- Vrei să spui că am două condamnări la camera de gazare şi una pe viaţă?
- Încă nu. Mai întâi, ai dreptul la un proces care, apropo, a fost programat pentru douăzeci şi doi iulie.
- Peste două luni! De ce aşa târziu?
- Avem nevoie de timp. Trebuie să fii consultat de un psihiatru care să te declare iresponsabil. Apoi Buckley te va trimite la Whitfield, să fii examinat de medicii lor. Bineînţeles, aceştia vor spune că n-ai nimic. Vom strânge probe, şi eu, şi Buckley. Toate astea durează.
- Nu se poate mai repede?
- Nu-mi convine mie, mai repede.
- Şi dacă vreau eu? izbucni Carl Lee.
Jake se uită la el cu atenţie:
- Ce-i cu tine, bătrâne?
- Trebuie să ies de aici cât mai repede!
- Parc-ai zis că-ţi place la puşcărie.
- Da, dar trebuie să mă-ntorc acasă. Gwen nu mai are bani şi nici nu găseşte de lucru. Lester are necazuri cu nevasta. Îl sună tot timpul, aşa că nu mai stă mult pe-aici. Şi nu-mi place deloc să cer ajutor de la rude.
- Dar sunt sigur că ele ar face-o cu plăcere.
- Unii, da. Au însă şi ei problemele lor. Trebuie să mă scoţi de aici!
- Uite ce-i, mâine dimineaţă vei fi trimis în judecată. Data procesului s-a stabilit a fi pe douăzeci şi doi iulie şi nu poate fi schimbată; aşa că las-o baltă! Ţi-am spus cum va fi mâine?
Carl Lee negă.
- N-o să dureze nici douăzeci de minute. Vom apărea în faţa judecătorului Noose care îţi va pune câteva întrebări, apoi voi trece eu la rând. Acuzarea va fi citită în public şi vei fi întrebat dacă ai primit şi tu un exemplar. Va trebui să te declari vinovat sau nu. După ce vei răspunde, judecătorul va anunţa data procesului. Şi cu asta, tu vei termina. Însă eu mă voi "bate" în continuare cu Buckley, să te scot pe cauţiune. Noose va refuza categoric, aşa că vei sta la închisoare până la proces.
- Şi după proces?
- După proces, n-ai să mai fii la puşcărie, zise Jake, zâmbind.
- Promiţi?
- Nu. Mai ai vreo întrebare în legătură cu înfăţişarea de mâine?
- Nu mai am. Spune, Jake, cât ţi-am plătit?
Avocatul simţi că lucrurile iau o întorsătură neplăcută.
- De ce mă întrebi?
- Mă gândeam, doar...
- Nouă sute, plus o chitanţă.
Gwen nu mai avea nici o sută de dolari. Plătise taxele, iar proviziile erau pe terminate. Îl vizitase duminică şi plânsese o oră. Aşa era ea, intra în panică uşor. Doar ştia şi el că situaţia e disperată. Familia nu prea avea cum să-i ajute. Poate cu verdeţuri din grădină şi cu câţiva dolari pentru lapte şi ouă. Când veneau la înmormântări sau la spital, erau foarte săritori. Îşi petreceau timpul cu generozitate în bocete şi văicăreli. Dar când era vorba de bani, se împrăştiau ca potârnichile. Nu se puteau baza nici pe familia ei, nici pe a lui. Vru să-i ceară lui Jake o sută de dolari, dar se hotărî să aştepte până când Gwen va rămâne fără nici un ban. Atunci îi va fi mai uşor s-o facă.
Jake îşi răsfoia hârtiile, aşteptând. Clienţii acuzaţi de crimă, mai ales negrii, cereau totdeauna înapoi o parte din banii pe care îi plăteau ca onorariu. Avea, oricum, îndoieli că va vedea mai mult de nouă sute de dolari, aşa că nu-i va da nimic înapoi. Negrii se ajutau foarte mult între ei. Până la urmă, intervenea şi biserica. Nu era nimeni lăsat să moară de foame.
Jake îşi puse documentele în servietă şi aşteptă.
- Vreo întrebare, Carl Lee?
- Da. Ce să spun mâine?
- Ce-ai vrea să spui?
- Vreau să-i spun judecătorului de ce i-am omorât pe băieţii ăia. Mi-au violat fetiţa. Trebuia să fie împuşcaţi!
- Şi vrei să spui asta judecătorului?
- Da.
- Şi crezi c-o să-ţi dea drumul?
Carl Lee nu mai zise nimic.
- Uite ce e, bătrâne. M-ai angajat ca avocat pentru că ai încredere în mine, nu-i aşa? Dacă e nevoie să vorbeşti, îţi spun eu. Dacă nu, trebuie să taci. Vei avea posibilitatea să-ţi spui păsul în iulie, la proces. Până atunci, însă, eu voi fi cel care va da toate explicaţiile necesare.
- Ştiu. E dreptul dumitale.

Lester şi Gwen plecară împreună cu copiii la doctor acasă. Trecuseră două săptămâni de la viol. Tonya mai şchiopăta puţin, dar nu putea să alerge şi să urce scările, ca fraţii ei. Maică-sa o ţinea de mână. Picioarele şi fesele n-o mai dureau aşa tare. I se scoaseră bandajele de la încheieturile mâinilor şi de la glezne, iar tăieturile se vindecaseră frumos. Nu mai rămăsese decât pansamentul şi vata dintre picioare.
Se dezbrăcă şi rămase într-o cămăşuţă, alături de mama ei, pe un pat medical tapisat. Gwen o îmbrăţişă şi-o încălzi la piept. Doctorul se uită în gura fetiţei şi-i masă maxilarul. Îi cercetă încheieturile, apoi o întinse pe pat şi o atinse între picioare. Ţipă şi îşi încleştă mâinile de gâtul mamei sale care stătea lângă ea, alinându-i durerea.

15

Miercuri, la cinci dimineaţa, Jake îşi sorbea cafeaua şi se uita, gânditor, la scuarul întunecat din jurul tribunalului. Avusese un somn extrem de agitat, aşa că îşi părăsise cu câteva ore în urmă aşternutul cald, încercând cu desperare să-şi aducă aminte de un caz din Georgia despre care auzise în timpul facultăţii. Era vorba de felul cum se acţionase pentru obţinerea cauţiunii într-o situaţie în care acuzatul nu avea cazier, era proprietarul unui teren la ţară, muncea într-un loc stabil şi se bucura de o familie numeroasă. Îi fu însă imposibil să-şi amintească. Cazurile de acest fel pe care le întâlnise în Mississippi erau cu totul la dispoziţia judecătorului, care nu ieşea pentru nimic în lume din litera legii. Jake dorea să găsească ceva cu care să-l înfunde pe Ichabod. Se temea să ceară eliberarea pe cauţiune a lui Carl Lee. Era sigur că Buckley ar fi început să ţipe, să ţină predici, dând ca exemplu o mulţime de cazuri minunate; iar Noose l-ar fi ascultat zâmbind, iar în final ar fi refuzat acordarea cauţiunii. Iar Jake ar fi rămas cu buzele umflate.
- Te-ai trezit devreme astăzi, iubitule, îi spusese Dell clientului ei preferat turnându-i cafeaua.
- În loc să te bucuri că mă vezi...
Nu mai dăduse pe aici de când cu amputarea piciorului lui Looney. Ştia că poliţistul era iubit de cei care frecventau cafeneaua şi că exista un resentiment faţă de el, ca avocat al lui Hailey. Se prefăcea însă că nu observă.
- Ai o clipă liberă? o întrebă Jake.
- Sigur că da, zise Dell privind în jur.
La cinci şi un sfert, cafeneaua nu era încă aglomerată. Fata se aşezase pe un scaun în faţa lui Jake.
- Ce se vorbeşte pe-aici? întrebă el.
- Nimic deosebit: politică, pescuit, recolta de anul acesta. Nici o schimbare. De douăzeci de ani de când lucrez aici, servesc aceeaşi mâncare aceloraşi clienţi, iar conversaţiile sunt mereu la fel.
- Nimic nou?
- Ba da, cazul lui Hailey. Toată lumea vorbeşte de el. Când intră însă vreun străin se revine la discuţiile obişnuite.
- De ce?
- Pentru că dacă arăţi că ştii prea multe, nu mai scapi de reporteri.
- E chiar aşa de rău?
- Nuuu! Afacerile nu ne-au mers niciodată aşa de bine.
Jake zâmbi şi îşi amestecă fulgii de cereale cu unt şi cu Tabasco.
- Tu ce crezi despre cazul ăsta?
Dell se scărpină pe nas cu unghiile ei lungi, frumos lăcuite şi suflă în cafea. Era cunoscută pentru francheţea sa, aşa că Jake se aştepta la un răspuns cinstit.
- Sigur, e vinovat. Doar a omorât doi oameni. Pe de altă parte însă a avut motive serioase s-o facă. Să ştii că sunt destui de partea lui.
- Să presupunem că ai face parte din juriu. Cum ai vota?
Dell privi spre uşă şi salută un poliţist.
- Ce să-ţi spun? Primul meu impuls ar fi să iert pe oricine ar omorî un violator, mai ales un tată. Dar, pe de altă parte, nu poţi permite oricui să pună mâna pe armă şi să-şi facă singur dreptate. Ai putea demonstra că era nebun când a făcut-o?
- Să presupunem că da.
- Atunci aş vota "nevinovat", chiar dacă n-aş crede aşa. Jake îşi unse felia de pâine prăjită cu gem de căpşuni şi dădu din cap aprobator.
- Dar cum rămâne cu Looney? întrebă ea. Îmi e prieten.
- A fost un accident.
- Crezi că ajunge să le spui asta?
- Nu. Arma s-a descărcat singură. Looney a fost rănit din greşeală, dar mă îndoiesc că ăsta ar fi un argument serios în apărare. L-ai condamna pentru împuşcarea lui Looney?
- S-ar putea. A rămas fără un picior.
Cum să-l socoteşti nebun când a tras asupra lui Cobb şi Willard şi sănătos când l-a împuşcat pe Looney? Jake nu insistă şi schimbă subiectul.
- De mine ce se bârfeşte?
- Cam aceleaşi lucruri. A întrebat cineva de tine zilele trecute şi i-am spus că nu mai ai timp să treci pe aici, acum, că eşti o celebritate. Au murmurat ei ceva, dar nu te-au criticat în gura mare. Nici nu le-aş fi permis, de altfel.
- Eşti o scumpă.
- Sunt o muiere a dracului şi tu o ştii foarte bine.
- Nu-i adevărat. Încerci doar să pari aşa.
- Ia te uită!
Se ridică repede şi ieşi din separeu, răţoindu-se la nişte fermieri, care îi făcuseră semn să le mai toarne cafea. Jake rămase singur, aşa că se duse la birou.
La opt şi jumătate, când sosi Ethel, era aşteptată de doi reporteri, care insistară să stea de vorbă cu Jake. Secretara îi refuză şi vru să-i dea afară, dar ei nu se lăsară. Auzind vorbăria de jos, Jake încuie uşa. N-avea decât să se lupte ea cu ei, cum o şti!
Se uită pe fereastră la o echipă de operatori din spatele tribunalului. Zâmbi şi simţi o descărcare plăcută de adrenalină. Se şi vedea la ştirile de seară, traversând strada ţanţoş, sever şi preocupat, urmat de reporterii care îl rugau să dea un interviu, în ciuda refuzului său categoric. Şi nu era decât o trimitere în judecată! Ce-o să fie la proces?! Zeci de camere de luat vederi, reporteri, întrebări, articole lungi pe prima pagină, probabil şi fotografii pe coperţile revistelor. Un ziar din Atlanta considera că este crima cea mai senzaţională din sud, în ultimii douăzeci de ani. Ar fi preluat cazul şi gratis!
Câteva momente mai târziu coborî totuşi şi întrerupse ciondăneala de la parter, salutându-i pe reporteri cu căldură. Ethel dispăru în sala de şedinţe.
- Vreţi să ne răspundeţi la câteva întrebări? zise unul dintre ei.
- Nu, replică Jake politicos. Trebuie să mă întâlnesc cu judecătorul Noose.
- Numai câteva întrebări.
- Acum, nu. Însă voi ţine o conferinţă de presă la ora trei după-amiază.
Jake deschise uşa şi reporterii îl urmară pe trotuar.
- Unde?
- La mine în birou.
- Pe ce temă?
- Pe tema acestui caz.
Jake mergea încet, de-a lungul străzii, spre tribunal, răspunzând la întrebări.
- Va fi şi domnul Hailey la conferinţa de presă?
- Da, împreună cu familia.
- Şi fetiţa?
- Da, va veni şi ea.
- Domnului Hailey i se va permite să răspundă la întrebări?
- Poate. Încă nu m-am decis.
Jake îşi luă rămas bun şi intră în tribunal, lăsându-i pe reporteri să discute despre conferinţa de presă.
Buckley îşi dorise să fie întâmpinat măcar de unu-doi reporteri. Dar toţi se îngrămădiseră la uşile din spate, să-l poată vedea pe acuzat. Pe viitor, îşi va schimba traseul.
Judecătorul Noose îşi parcă maşina lângă o gură de incendiu din faţa poştei. Pătrunse în clădirea tribunalului fără să atragă nici el atenţia cuiva.
Ozzie aruncă o privire pe fereastra închisorii spre gloata care îl aştepta pe Carl Lee în parcare. O clipă, îi trecură prin minte gânduri negre, dar le respinse imediat. Primise la birou mai multe telefoane de ameninţare, dar numai câteva meritau să fie luate în serios. Dacă astăzi era atâta agitaţie, ce va fi la proces! Şuşoti ceva cu Moss Junior, apoi poliţiştii îl înconjurară pe Carl Lee şi ieşiră printre reporteri, până la o dubiţă. Porniră în grabă spre tribunal, escortaţi de trei maşini de patrulare noi.
Noose planificase vreo douăsprezece înfăţişări de trimitere în judecată pentru ora nouă dimineaţa; se aşeză pe scaun şi începu să caute prin hârtii, până găsi documentul privitor la cazul Hailey. Se uită în primul rând spre grupul de bărbaţi cu figuri dubioase, proaspăt acuzaţi. În capăt, observă un inculpat cu cătuşe, păzit de doi poliţişti. Brigance îi spunea ceva la ureche; judecătorul îşi dădu seama că e Hailey.
Noose luă un dosar roşu, apoi îşi potrivi ochelarii, în aşa fel încât să nu-l incomodeze la citit.
- Statul contra lui Carl Lee Hailey, cazul 3889. Să se prezinte domnul Hailey.
Îi scoaseră cătuşele, apoi avocatul îl conduse la bară. Acolo se opriră şi se uitară în sus, spre judecătorul care parcurgea agitat textul acuzaţiei. Sala se linişti. Atunci Buckley se ridică şi se apropie. Câţiva desenatori schiţară în grabă scena. Jake se uită la procurorul care nu avea nici un motiv să ia cuvântul la această înfăţişare. Buckley era îmbrăcat într-un costum cu vestă, negru, din poliester. Se pieptănase cu părul lins, lipit de ţeasta lui mare. Părea un evanghelist gata să predice la televiziune. Jake se apropie de el şi-i şopti:
- Frumos costum, Rufus!
- Mulţumesc, replică el, oarecum luat pe nepregătite.
- Străluceşte în întuneric, nu-i aşa? mai zise el şi se întoarse lângă client.
- Sunteţi Carl Lee Hailey? întrebă judecătorul.
- Da.
- Domnul Brigance e apărătorul dumneavoastră?
- Da.
- Am în faţă o copie a actului de acuzare redactat de marele juriu. Aţi primit şi dumneavoastră una?
- Da.
- Aţi citit-o?
- Da.
- Şi aţi discutat pe această temă cu apărătorul dumneavoastră?
- Da.
- Aţi înţeles despre ce e vorba?
- Da.
- Bun. Se va urma procedura legală şi voi citi actul de acuzare în faţa Curţii, zise Noose dregându-şi vocea. Marii juraţi ai statului Mississippi aleşi dintre cetăţenii cinstiţi şi loiali ai comitatului Ford, legal confirmaţi, sub jurământ, însărcinaţi să stabilească acuzaţiile din ţinutul mai sus menţionat, în numele şi sub autoritatea statului Mississippi, stabileşte că numitul Carl Lee Hailey din comitatul şi statul amintite mai înainte, sub jurisdicţia acestei Curţi, a comis infracţiunea de omor premeditat asupra lui Billy Ray Cobb, o fiinţă umană, şi al lui Pete Willard, fiinţă umană, şi l-a împuşcat, cu intenţia de a-l omorî, pe DeWayne, poliţist, încălcând astfel legea, prin atacarea directă a Codului din Mississippi, atentând la liniştea şi demnitatea statului. Actul este autentic şi a fost semnat de Laverne Gossett, prim jurat al marelui juriu.
Noose îşi recăpătă respiraţia.
- Aţi înţeles capetele de acuzare?
- Da.
- Aţi înţeles că, dacă veţi fi condamnat, vă aşteaptă pedeapsa cu moartea prin gazare, la penitenciarul din Parchman?
- Da.
- Sunteţi vinovat sau nu?
- Nu sunt vinovat.
Noose îşi consultă agenda, în vreme ce publicul îl privea cu atenţie. Reporterii luau notiţe. Artiştii plastici se concentrau asupra personajelor principale. Buckley observă că îl desenau şi pe el, aşa că le oferi imaginea clară a profilului său. Ardea de nerăbdare să vorbească. Se uita dispreţuitor la Carl Lee, gata să-l înghită pe criminalul acesta nenorocit. Se apropie măreţ de masa la care stătea Musgrove şi îşi şoptiră amândoi câte ceva, plini de importanţă. Apoi traversă sala şi se angajă într-o discuţie confidenţială cu unul din funcţionari. După câteva momente, se întoarse lângă acuzatul care stătea nemişcat, alături de avocatul său. Jake îşi dădea seama de circul pe care îl făcea Buckley şi încerca din răsputeri să îl ignore.
- Domnule Hailey, chirăi Noose, procesul dumneavoastră e stabilit pentru luni, 22 iulie. Toate actele şi moţiunile trebuie îndosariate până la 24 iunie şi predate la 8 iulie.
Atât Carl Lee cât şi Jake dădură aprobator din cap.
- Mai e ceva?
- Da, onorată instanţă, zise Buckley cu voce puternică, pentru a putea fi auzit de reporterii din rotondă. Statul se opune oricărei încercări de acordare a eliberării pe cauţiune.
Jake strânse pumnii şi-i veni să urle.
- Onorată instanţă, acuzatul nu a făcut încă nici o cerere de eliberare pe cauţiune. Ca de obicei, domnul Buckley are nelămuriri în legătură cu procedura. Nu se poate opune unei cereri, înainte de a fi formulată. Asta se învaţă încă din facultate.
Buckley se simţi atins, dar continuă.
- Onorată instanţă, domnul Brigance face totdeauna cerere de eliberare pe cauţiune şi sunt sigur că va proceda şi astăzi la fel. Vreau să subliniez, încă de pe acum, că statul se opune unei asemenea pretenţii.
- Păi de ce nu aşteptaţi până formulează cererea? întrebă Noose cu o nuanţă de iritare în voce.
- Foarte bine, zise Buckley.
Se înroşise şi îl privea pe Jake cu dispreţ.
- Aveţi în vedere să cereţi cauţiunea? întrebă Noose.
- Mi-am planificat s-o cer la momentul potrivit, însă domnul Buckley a intervenit cu tot acest teatru...
- Nu are nici o importanţă, îl întrerupse Noose.
- Ştiu, domnule judecător; pentru domnia sa lucrurile nu sunt prea clare.
- Cereţi cauţiunea, domnule Brigance?
- Da, mi-am propus s-o cer.
- Mi-am dat seama, şi m-am gândit deja dacă într-un asemenea caz se poate pune problema aşa. După cum ştiţi, depinde numai de voinţa mea; iar eu nu am acordat niciodată cauţiunea într-un caz de omor premeditat. Nu văd de ce aş face excepţie acum.
- Vreţi să spuneţi că refuzaţi acordarea cauţiunii?
- Da.
Jake dădu din umeri şi puse un dosar pe masă.
- Foarte bine.
- Mai aveţi ceva?
- Nu, domnule judecător, spuse Jake.
Buckley dădu din cap, fără să scoată nici un cuvânt.
- Bun. Domnule Hailey, acestea fiind zise, vi se ordonă să rămâneţi în custodia şerifului din comitatul Ford, până la proces.
Carl Lee se întoarse la locul lui din primul rând, unde îl aştepta un poliţist cu cătuşele. Jake îşi deschise servieta şi se pregătea să-şi aranjeze documentele, când Buckley îl apucă de braţ.
- Ai făcut pe nebunu', Brigance, îi spuse el printre dinţi.
- Tu ai vrut-o, replică Jake. Ia mâna de pe mine.
Buckley îi dădu drumul.
- Nu m-ai impresionat cu nimic.
- Cu atât mai rău, bătrâne. Ar trebui să vorbeşti mai puţin. Tăcerea e de aur.
Buckley era mult mai solid ca Jake, şi iritarea lui creştea neliniştitor. Un poliţist observă incidentul şi-i despărţi. Jake îi făcu cu ochiul lui Buckley şi părăsi sala.

La ora două, clanul Hailey în frunte cu unchiul Lester intră în biroul lui Jake pe uşa din spate. Avocatul îi primi într-o încăpere mică, de lângă sala de şedinţe de la parter. Discutară despre conferinţa de presă. Peste vreo douăzeci de minute, Ozzie şi Carl Lee se strecurară neobservaţi pe aceeaşi intrare din spate, iar Jake îi conduse în biroul unde aştepta familia Hailey. Şeriful şi avocatul îi lăsară singuri.
Conferinţa de presă fu minuţios regizată de Jake, care rămase uimit de propria lui abilitate în a-i manevra pe ziarişti, dar mai ales de disponibilitatea acestora de a se lăsa manipulaţi. Se aşeză la un capăt al mesei, cu băieţii lui Hailey în spate, în picioare. Gwen fu plasată la stânga lui, iar Carl Lee, la dreapta, cu Tonya în braţe.
Procedura legală interzicea dezvăluirea identităţii unui copil violat, dar cu fetiţa lui Hailey era altceva. Din cauza tatălui ei, toată lumea îi cunoştea chipul, vârsta şi numele. Jake voia să fie fotografiată în rochiţa ei cea mai bună, pe genunchii lui Carl Lee. Ştia că astfel va fi văzută şi de membrii juriului, oricine ar fi fost ei.
Locul fu invadat de reporteri care se îngrămădiră în încăpere şi pe hol, unde Ethel îi invită nepoliticos să stea jos şi să o lase în pace. Uşa din faţă era păzită de un poliţist, iar cea din spate, de alţi doi. Şeriful Walls şi Lester stăteau în spatele avocatului şi a celor din familia Hailey. Pe masă erau zeci de microfoane, iar aparatele de fotografiat şi de filmat înregistrau imaginile, căutând să nu piardă nici un detaliu.
- Pentru început, voi face câteva remarci, zise Jake. Mai întâi, eu voi fi cel care va răspunde la întrebări. Vă rog să nu vă adresaţi domnului Hailey sau altui membru al familiei sale. Chiar dacă o veţi face, eu nu le dau voie să vă răspundă. În al doilea rând, aş dori să vă prezint familia inculpatului. În stânga mea, este Gwen, soţia lui; în spate, cei trei fii ai săi, Carl Lee Jr., Jarvis şi Robert; iar dumnealui e fratele domnului Hailey, Lester.
Jake făcu o scurtă pauză şi-i zâmbi fetiţei:
- Iar în braţele lui Carl Lee, stă Tonya Hailey. Acum sunt gata să vă răspund la întrebări.
- Cum au decurs lucrurile astăzi, la tribunal?
- Domnul Hailey a fost trimis în judecată, el s-a declarat nevinovat, iar procesul a fost stabilit pe data de 22 iulie.
- Aţi avut cumva o altercaţie cu procurorul districtual?
- Da. După pronunţarea trimiterii în judecată, domnul Buckley s-a apropiat de mine, m-a apucat de braţ şi a vrut să mă agreseze. Atunci a intervenit un poliţist.
- Din ce cauză s-a comportat aşa?
- Domnului Buckley îi cam cedează nervii în situaţii mai delicate.
- Dumneavoastră sunteţi prieten cu domnul procuror?
- Nu.
- Procesul va avea loc în Clanton?
- Noi, apărarea, vom introduce o moţiune prin care să cerem transferul la altă instanţă. Localitatea însă va fi stabilită de judecătorul Noose. Nu pot face pronosticuri în această privinţă.
- Cam ce repercusiuni a avut întâmplarea asupra familiei Hailey?
Jake reflectă o clipă, în vreme ce camerele de luat vederi continuau să-l filmeze. Aruncă o privire către Carl Lee şi Tonya.
- Aveţi în faţă o familie foarte reuşită. Acum două săptămâni, viaţa lor era frumoasă şi liniştită. Tatăl avea o slujbă la fabrica de hârtie, ceva bani la bancă, totul părea sigur şi stabil. Mergeau la biserică împreună, în fiecare duminică. Apoi, din motive cunoscute numai de Dumnezeu, doi nemernici beţivi şi drogaţi au comis acel act oribil asupra fiicei lor de zece ani. Lucrul acesta ne-a şocat şi ne-a tăiat pofta de viaţă tuturor. Existenţa lor a fost zguduită din temelii. Copleşit, tatăl a clacat, nu s-a mai putut stăpâni. Acum stă la închisoare aşteptând procesul, în faţă cu perspectiva camerei de gazare. Nu mai are nici slujbă, nici bani. Puritatea fiicei lui e pierdută. Aceşti copii riscă să fie crescuţi fără tată, iar mama lor trebuie să-şi găsească un serviciu, pentru a-i putea întreţine. Va fi nevoită să cerşească de la prieteni şi de la rude. Şi, ca să vă răspund la întrebare, domnule, familia aceasta a fost profund afectată de întâmplarea nefericită de care vorbim şi nu ştie ce se va mai întâmpla cu ea.
Gwen începu să plângă încet, iar Jake îi întinse o batistă.
- Vă gândiţi la o apărare bazată pe iresponsabilitatea acuzatului în momentul crimei?
- Da.
- Veţi pleda în sensul acesta?
- Da.
- Aveţi posibilitatea s-o dovediţi?
- Depinde de juriu. Noi le vom pune la dispoziţie experţi în psihiatrie.
- V-aţi consultat deja cu el?
- Da, minţi Jake.
- Ne puteţi da nume?
- Nu încă.
- Am auzit că domnul Hailey a fost ameninţat cu moartea. E adevărat?
- Da. Şi el şi familia sa, şi eu, şi şeriful, toţi care suntem implicaţi. Nu ştiu, însă, cât de serioase sunt aceste ameninţări.
Carl Lee o mângâia uşor pe Tonya şi se uita, fără expresie, într-un punct de pe masă. Părea derutat, neajutorat. Şi băieţii erau speriaţi, dar nu mişcau, în costumele lor de marinar, cu cămăşi albe şi cu papioane roşii. Hainele fuseseră transmise de la unul la altul, dar erau curate şi călcate impecabil. Băieţii păreau scoşi din cutie. Ce juriu ar fi putut face din ei nişte orfani?
Conferinţa de presă fu o adevărată lovitură. Staţiile şi reţelele de televiziune locală prezentară secvenţe filmate, atât la ştirile de seară, cât şi la cele de noapte. Pe primele pagini ale ziarelor de joi apărură fotografii semnificative din timpul conferinţei.

16
 
Suedeza sună de câteva ori. Soţul ei plecase în Mississippi de două săptămâni şi era îngrijorată. Îi povestise despre fostele lui iubite. De câte ori telefonase, Lester nu fusese acasă, iar Gwen o minţise, spunându-i că era la pescuit sau la tăiat lemne, ca să facă rost de bani. Obosise să tot inventeze scuze. Lester, la rândul lui, chefuise destul. Se săturaseră unul de altul până-n gât. Vineri dimineaţă, înainte de a se lumina, sună telefonul şi răspunse Lester. Era suedez?..
Două ore mai târziu, Cadillacul roşu parcă în faţa închisorii. Moss Junior îl conduse pe Lester în celula lui Carl Lee. Fraţii vorbiră în şoaptă, ca să nu-i iubească pe ceilalţi.
- Trebuie să plec acasă, mormăi Lester încurcat.
- De ce? întrebă Carl Lee, ca şi cum nu s-ar fi aşteptat la aşa ceva.
- M-a sunat nevastă-mea azi-dimineaţă. Dacă nu mă prezint mâine la lucru, mă dau afară...
Carl Lee dădu din cap înţelegător.
- Îmi pare rău, nene. N-aş vrea să plec, dar n-am de ales.
- Înţeleg. Când te-ntorci aici?
- Oricând vrei tu.
- Ar fi bine să vii la proces. Atunci o să le fie greu alor mei. Poţi?
- Ştii bine că voi fi aici. Mai am nişte zile de concediu, văd eu. Vin sigur.
Stăteau pe marginea patului de lemn al lui Carl Lee şi se uitau tăcuţi unul la celălalt. Celula era întunecată şi liniştită. În paturile din faţă nu stătea nimeni.
- Doamne, uitasem cât e de rău! zise Lester.
- Sper să nu rămân prea mult aici.
Se ridicară şi se îmbrăţişară. Moss Junior descuie uşa celulei, iar Lester ieşi.
- Sunt mândru de tine, îi mai spuse el fratelui mai mare, apoi plecă la Chicago.
În dimineaţa aceea, Carl Lee fu vizitat de avocatul său. Se întâlniră în biroul lui Ozzie. Jake era iritat şi avea ochii înroşiţi.
- Carl Lee, am stat ieri de vorbă cu doi psihiatri din Memphis. Ştii cât te costă o expertiză pentru proces?
- De unde să ştiu? întrebă Carl Lee.
- O mie de dolari! strigă Jake. O mie! De unde poţi face rost de atâţia bani?!
- Ţi-am dat tot ce-am avut. Ţi-am oferit chiar şi...
- N-am nevoie de pământul tău! Şi ştii de ce? Pentru că nimeni nu vrea să-l cumpere. Şi dacă nu poate fi vândut, nu are nici o valoare! Mie îmi trebuie bani lichizi! De fapt, nu mie, ci medicilor!
- De ce?
- De ce?! repetă Jake indignat. Pentru că nu vreau să ajungi la camera de gazare. Ştii că e numai la o sută cincizeci de kilometri de locul ăsta? Şi nu pot să te salvez decât dacă voi convinge juriul că ai fost iresponsabil când i-ai omorât pe băieţii ăia. Degeaba susţinem noi doi c-ai avut atunci o clipă de nebunie. Avem nevoie de mărturia unui specialist. Şi doctorii nu lucrează pe gratis, ai înţeles?
Carl Lee se aplecă şi urmări un păianjen de pe covorul prăfuit. După douăsprezece zile de puşcărie şi două înfăţişări la tribunal, se lămurise asupra sistemului judiciar. Rememoră orele şi clipele de dinaintea crimei. Ce-i trecuse atunci prin minte? Fără nici o îndoială, trebuia să-i omoare. Nu regreta nimic .Dar se gândise, oare, la puşcărie, la sărăcie, la avocaţi şi psihiatri? Poate, dar numai în trecere. Pe atunci, acestea i se păreau fleacuri. Se gândise că-l vor judeca şi-i vor da drumul, ca lui Lester, că nu vor fi nici un fel de probleme. Dar acum, lucrurile stăteau cu totul altfel. Sistemul voia să-l pedepsească pentru o faptă pe care el o considera absolut necesară, să-l ţină la puşcărie şi să-l zdrobească, să-i lase copiii orfani. Iar singurul lui aliat îi cerea imposibilul şi ţipa la el furios.
- Fă rost de bani! strigă avocatul, îndreptându-se spre uşă. Cere de la fraţi, de la surori, de la rudele soţiei tale, de la biserică, de oriunde! Trebuie să faci rost de bani, şi asta cât mai repede!
Jake trânti uşa şi ieşi din închisoare.

Carl Lee mai avu un vizitator în dimineaţa aceea. Sosise într-o limuzină neagră, cu şofer. Numerele de înmatriculare erau de Tennessee. Automobilul ocupă trei locuri în parcare. De la volan ieşi un bodyguard negru, uriaş, care deschise portiera pentru boss. Se îndreptară apoi, împreună, spre închisoare. Când intrară, secretara se opri din bătut la maşină şi zâmbi suspicios.
- Bună dimineaţa.
- Bună, zise cel mai mic dintre cei doi. Mă numesc Cat Bruster şi vreau să vorbesc cu şeriful Walls.
- În ce problemă?
- În legătură cu domnul Hailey, unul din chiriaşii hotelului dumneavoastră confortabil.
Şeriful îşi auzi numele şi ieşi din birou să-l întâmpine pe vizitatorul acesta rău famat.
- Domnule Bruster, eu sunt Ozzie Walls.
Îşi strânseră mâinile. Garda de corp nu mişca.
- Îmi pare bine! Mă numesc Cat Bruster şi sunt din Memphis.
- Da, ştiu cine eşti, de la televiziune. Ce vânt te-aduce în comitatul nostru?
- Păi, unul din prietenii mei a dat de bucluc. E vorba de Carl Lee Hailey; am venit să-l ajut.
- În regulă. Dar el, cine e? întrebă Ozzie, privind spre bodyguard, deşi nici şeriful nu era o stârpitură.
- El e Tom Firavul, îl lămuri Cat. Îi zicem aşa pentru că are un nume prea lung.
- Înţeleg.
- E un fel de gardă de corp.
- N-are pistol, nu-i aşa?
- Chiar crezi că are nevoie de aşa ceva?
- Bine, bine. Veniţi amândoi la mine, în birou.
Acolo, Firavul se opri în picioare lângă uşă, iar şeful lui se aşeză pe un scaun în faţa şerifului.
- Dacă vrea, poate să ia şi el loc, îi spuse Ozzie lui Cat.
- Nu, şerifule. Aşa a fost instruit, să stea lângă uşă, în picioare.
- Ca un câine poliţist?
- Exact.
- Bine. Despre ce vrei să vorbim?
Cat stătea picior peste picior, cu mâinile pline de diamante, pe genunchi.
- Ştii, şerifule, eu şi Carl Lee suntem foarte legaţi. Am luptat în Vietnam împreună. Odată, am fost împuşcat în cap şi el în picior. Grupul nostru pierise. Carl Lee m-a luat în spinare şi m-a cărat şchiopătând printre gloanţe, până după un dig. Două ore s-a chinuit cu mine şi mi-a salvat viaţa. Nu ştii că a primit pentru asta şi o medalie?
- Nu.
- Aşa e. Am zăcut împreună două luni, într-un spital din Saigon, apoi ne-am mişcat cururile noastre negre şi-am plecat din Vietnam. Nu ne-a mai ars să ne-ntoarcem acolo vreodată.
Ozzie îl asculta cu atenţie.
- Acu', omul meu are necazuri şi vreau să-l ajut.
- De la dumneata a luat mitraliera?
Firavul mârâi, iar Cat zâmbi larg:
- Bineînţeles că nu.
- Vrei să-l vezi?
- Mai încape încă vorbă? Da' ce, e-aşa simplu?
- Da, numai să-l faci pe Firav să se dea la o parte din uşă. Ţi-l aduc imediat.
Firavul făcu un pas lateral şi în două minute Ozzie se întoarse cu prizonierul. Cat îl îmbrăţişă şi se uită entuziasmat la el, apoi începură să se lovească uşor, cu pumnii, ca boxerii. Carl Lee se uita încurcat la şerif. Acesta pricepu şi-i lăsă singuri. Firavul închise uşa şi se postă din nou în faţa ei, în picioare. Carl Lee puse două scaune faţă în faţă, ca să fie mai aproape unul de altul. Cat vorbi primul:
- Sunt mândru de tine, bătrâne, pentru tot ce-ai făcut, crede-mă! De ce nu mi-ai spus de-atunci ce-aveai de gând cu mitraliera aia?
- Păi, nu ştiu nici eu.
- Cum a fost?
- Ca-n Vietnam. Numa' că n-au putut riposta.
- Foarte bine.
- Mda, aşa zic şi eu. Da' era şi mai bine dacă nu s-ar fi întâmplat nimic din toate astea.
- Ce, îţi pare rău?
Carl Lee se foi în scaun şi privi în tavan.
- Am întors-o pe toate feţele, aşa că nu regret că i-am împuşcat. Numai că ar fi fost mai bine dacă nu-mi prăpădeau copila. Să fi fost ca-nainte. Asta vreau să zic.
- Aşa e. Trebuie să fie cumplit pentru tine.
- Nu-mi fac griji cu mine. Dar familia...
- Ai dreptate. Nevastă-ta ce face?
- E bine. Se descurcă ea.
- Am citit în ziare că procesu' e-n iulie. Ai apărut în presă mai mult ca mine, în ultima vreme.
- Da, Cat. Numa' că tu reuşeşti totdeauna să scapi. De mine, nu sunt prea sigur.
- Ai un avocat bun, nu-i aşa?
- Da, e foarte bun.
Cat se ridică şi începu să se plimbe prin birou, admirând diplomele şi certificatele de merit ale lui Ozzie.
- Ăsta-i motivul pentru care am venit să te văd, bătrâne.
- Adică? întrebă Carl Lee neştiind exact ce gândeşte prietenul lui, dar sigur că nu era el aici degeaba.
- Carl Lee, ştii câte procese-am avut?
- Cred că multe.
- Cinci. De cinci ori m-au judecat. Am trecut şi pe la poliţia federală şi pe la procuratură. M-au acuzat pentru o mulţime de lucruri: droguri, jocuri de noroc, mită, arme, scandal, curve. Tot ce-ţi trece prin minte. Şi ştii ceva, Carl Lee? Toate acuzaţiile erau adevărate. De câte ori crezi că m-au condamnat?
- Nu ştiu.
- Niciodată! N-au putut să mă prindă cu nimic. Cinci procese câştigate!
Carl Lee zâmbi cu admiraţie.
- Ştii de ce nu m-au putut condamna?
Hailey dădu din cap, deşi o idee avea el, în legătură cu această problemă.
- Pentru că am cel mai bun, cel mai murdar şi cel mai ticălos avocat din zonă. E sub orice critică. Şi copoii îl urăsc de moarte. Dar iată-mă liber, aici, de vorbă cu tine. Face orice să câştige un caz.
- Cine e? întrebă Carl Lee curios.
- L-ai văzut la televizor. Apare şi în ziare, foarte des. Nu pierde nici o ocazie. Se bagă în toate procesele dificile. Preferă traficanţii de droguri, politicienii, pe mine, tot felul de fluieră-vânt.
- Cum îl cheamă?
- Nu se ocupă decât de cazuri penale, mai ales droguri, mită, jecmăniri, lucruri de-astea. Dar ştii ce-i place cel mai mult?
- Nu.
- Crima. E înnebunit după cazurile de omor. N-a pierdut nici unul. La Memphis numai el se ocupa de criminali. Ţi-aduci aminte de negrii ăia doi care au aruncat un filfizon în Mississippi? Au fost prinşi în flagrant, acu' vreo cinci ani.
- Da, da, mi-amintesc.
- Procesu' a ţinut două săptămâni şi i-a scăpat. I-a scos basma curată. Sunt liberi.
- Cred că l-am văzut la televizor.
- Sunt sigur. E o şarlă, Carl Lee. Îţi spun eu, omu' ăsta n-are cum să piardă.
- Cum îl cheamă?
Cat se sprijini de spetează şi se uită solemn la Carl Lee.
- Bo Marsharfsky, zise el.
Hailey privi în sus încercând să-şi amintească. Apoi rosti:
- Şi ce-i cu asta?
Cat îi puse mâna plină de carate pe genunchi.
- Păi, vrea să te ajute.
- Am deja un avocat pe care nu-l pot plăti. De unde să-i dau bani?
- Nu te costă nimic. D-aia am venit la tine. E angajatu' meu permanent. Anu' trecut i-am dat o sută de mii, numai să mă apere de orice neplăceri. Nu trebuie să plăteşti nimic.
Dintr-o dată, interesul lui Carl Lee crescu.
- Cum a aflat de mine?
- Din ziare şi de la televizor. Ştii cum sunt avocaţii. Ieri am trecut pe la el pe la birou şi l-am găsit citind ziarele. Ţi-am văzut poza pe prima pagină. I-am povestit de noi doi şi l-a apucat nebunia. Zicea că trebuie să se ocupe de cazu' tău. I-am spus c-o să-l ajut.
- D-aia ai venit?
- Exact. Zicea că ştie foarte bine de cine are nevoie ca să te scoată.
- De exemplu?
- Doctori psihiatri. Îi cunoaşte pe toţi.
- Păi asta costă, nu glumă!
- Plătesc eu tot, Carl Lee! Ascultă-mă! Banii nu sunt o problemă pentru mine. Vei avea cel mai bun avocat şi cei mai buni doctori, oricât m-ar costa. Nu-ţi face tu griji. Cat plăteşte tot.
- Păi am un avocat foarte bun.
- Câţi ani are?
- Cred că vreo treizeci.
Cat îşi dădu ochii peste cap uluit.
- E un puşti, Carl Lee. Nici n-a terminat bine şcoala. Marsharfsky are cincizeci. Băiatu' ăla al tău n-o să aibă niciodată atâtea procese de omor câte a apărat el. E vorba de viaţa ta, Carl Lee. Nu te juca!
Dintr-o dată, Jake i se păru lui Hailey un copil. Îşi aminti, însă, de procesul lui Lester. Pe vremea aceea, avocatul era şi mai tânăr.
- Uite ce-i, Carl Lee. Am trecut prin multe procese şi ştiu ce complicat e. Îţi trebuie tehnică, nu glumă. Ajunge o mică greşeală şi totu' se duce de râpă. Eşti pe muchie de cuţit. Dacă băiatu' face o singură mişcare nepotrivită, te costă viaţa. Nu-ţi poţi permite să rişti. Ajunge o singură greşeală, zise Cat, pocnind din degete, pentru a crea un efect mai puternic, şi te trezeşti în camera de gazare. Marsharfsky e perfect.
Carl Lee era în mare încurcătură.
- Vrea să lucreze împreună cu avocatu' meu? încercă el să găsească un compromis.
- În nici un caz! El nu lucrează cu nimeni. N-are nevoie de ajutor. Tipu' ăla al tău o să-l încurce.
Carl Lee îşi puse cotul pe genunchi, studiindu-şi picioarele. De unde să ia o mie de dolari pentru doctor? Până atunci, nu înţelesese că avea nevoie de un psihiatru, dar era clar că nu se putea altfel. Toţi ziceau aşa. O mie de dolari pentru un amărât de doctor! Iar Cat îi oferea tot ce era mai bun!
- Nu-mi place deloc să-i fac una ca asta avocatului meu, şopti el.
- Nu fi prost, bătrâne! zise Cat dispreţuitor. Mai bine gândeşte-te la tine. Dă-l dracu' pe puştiu' ăla! N-avem timp să ne gândim la chestii d-astea. Nu-i decât un avocat. Îi trece lui!
- Da' l-am şi plătit.
- Cât? întrebă Cat pocnind din degete spre bodyguard.
- Nouă sute de dolari.
Firavul scoase un teanc mare de bani. Cat numără nouă hârtii de câte o sută, apoi îi băgă lui Carl Lee în buzunarul de la cămaşă.
- Şi mai ia ceva pentru copii, zise el, dându-i o bancnotă de o mie de dolari.
Carl Lee simţi că se înfierbânta, cu atâta bănet în dreptul inimii. I se părea că-i mişcă în buzunar, aşa că îşi apăsă pieptul cu mâna. Voia să se uite la bancnota aceea mare, s-o ţină în mână. Acum avea mâncare pentru copii.
- Ne-am înţeles? întrebă Cat zâmbind.
- Vrei să-l concediez pe avocatul meu şi să-l angajez pe al tău? zise el precaut.
- Da, sigur că da!
- Şi-o să plăteşti tu tot?
- Bineînţeles.
- Şi ce-i cu banii ăştia?
- Sunt ai tăi. Să m-anunţi, dacă mai ai nevoie.
- Eşti foarte bun cu mine, Cat.
- Aşa sunt eu. De fapt, îmi ajut doi prieteni. Unu' mi-a salvat viaţa cu ani în urmă, celălalt m-a scos din rahat acu' doi ani.
- De ce vrea să se ocupe de cazu' meu?
- Pentru publicitate. Ştii cum sunt avocaţii. Nu vezi cât tapaj de presă a făcut puştiul ăsta deja? Ăsta-i visu' oricărui avocat. Ne-am înţeles?
- Da, e-n regulă.
Cat îl bătu pe umăr cu căldură şi ridică receptorul telefonului de pe masa lui Ozzie. Formă un număr.
- Dă-mi o convorbire cu taxă inversă la 901-56666-9800. Cat Bruster la telefon, şi vreau un fir direct cu Bo Marsharfsky.

Bo Marsharfsky era în biroul său de la etajul al douăzecilea, dintr-o clădire aflată în centrul oraşului. Puse receptorul jos şi-o întrebă pe secretară dacă articolul era gata. Ea i-l înmână, iar el îl citi cu atenţie.
- E bine, zise avocatul. Trimite-l imediat la ambele ziare. Spune-le să caute în setul de fotografii pe cea mai nouă. Caută-l pe Frank Fields de la "Post" şi spune-i că vreau să apară pe prima pagină, mâine dimineaţă. I-am făcut şi eu lui un serviciu.
- Da, domnule. La televiziune nimic? întrebă ea.
- N-am timp acum să le dau un interviu, dar voi ţine o conferinţă de presă la Clanton, săptămâna viitoare.
Duminică dimineaţa, la şase şi jumătate, sună telefonul. Carla nu se mişcă din aşternut. Jake se rostogoli spre perete şi răsturnă veioza, înainte de a pune mâna pe receptor.
- Alo? zise el slab.
- Ce faci? întrebă Lucien.
- Dormeam.
- Ai văzut ziarele?
- Cât e ceasul?
- Du-te după ziare şi sună-mă după ce citeşti.
Convorbirea se întrerupse. Jake se uită lung la telefon, apoi îl puse pe masă. Se aşeză pe marginea patului frecându-se la ochi şi încercă să-şi amintească ziua când îl mai sunase Lucien acasă. Sigur era ceva important.
Îşi făcu o cafea, dădu drumul câinelui în grădină şi alergă, în tricou şi în slip, până în stradă, unde aşteptau ziarele de dimineaţă. Le aduse în bucătărie şi scoase elasticul din jurul lor. În cele din Jackson şi din Tupelo, nu găsi nimic. În "The Memphis Post" era un titlu mare despre moartea în Orientul Mijlociu. Mai jos, însă, îşi văzu fotografia. Sub ea, un titlu: "Jake Brigance iese din scenă". Apoi îl văzu pe Carl Lee şi, lângă el, un chip necunoscut. Dedesubtul lui, scria: "Intră în joc Bo Marsharfsky". Articolul anunţa angajarea celebrului avocat în cazul "negrului răzbunător".
Rămase cu gura căscată şi i se muiară genunchii. Sigur, era vorba de o greşeală. Fusese la Carl Lee cu o zi în urmă. Citi articolul din nou, pe îndelete. Nu spunea mare lucru. Era mai mult o istorie a cazurilor apărate cu succes de Marsharfsky, după care avocatul îşi anunţa o conferinţă de presă la Clanton. Mai scria că se anunţă surprize mari şi că are încredere în juraţii din comitatul Ford.
Se îmbrăcă, tăcut, într-o pereche de pantaloni kaki şi-şi puse un veston. Soţia lui dormea adânc. Îi va spune mai târziu. Luă ziarul şi plecă la birou. Nu era indicat să se ducă acum la cafenea. Se aşeză la masa lui Ethel şi mai citi o dată articolul. Apoi se uită lung la fotografia de pe prima pagină ...
Lucien nu prea găsea cuvinte de consolare. Îl ştia pe Marsharfsky, "Rechinul", cum i se mai spunea. Era un ticălos rafinat şi lustruit. Lucien avea toată admiraţia pentru el.

Moss Junior îl conduse pe Carl Lee în biroul lui Ozzie, unde aştepta Jake, cu ziarul în mână. Poliţistul plecă repede şi închise uşa. Hailey se aşeză pe o canapea tapisată cu vinilin. Jake îi aruncă ziarul în faţă.
- Ai citit? întrebă el.
Carl Lee îl privi, fără să se sinchisească de ziar.
- De ce-ai făcut asta, Carl Lee?
- Nu sunt obligat să-ţi dau explicaţii, Jake.
- Ba da, eşti! Trebuia să fi avut curajul să mă chemi şi să-mi spui dinainte, nu să aflu din ziare. Îţi cer o explicaţie.
- Mi-ai cerut prea mult, Jake. Nu te interesează decât banii. Eu stau aici la puşcărie, şi tu îmi ceri să fac imposibilul.
- Banii... Nu-ţi poţi permite să mă plăteşti pe mine şi tu-l angajezi pe Marsharfsky.
- Lui nu-i plătesc.
- Ceee?!
- Ai auzit bine. Nu-i plătesc.
- Nu cumva lucrează pe gratis?!
- Nu. Îl plăteşte altcineva.
- Cine? tună Jake.
- Nu te interesează pe tine.
- Tu l-ai angajat pe cel mai bun avocat din Memphis şi-l plăteşte altcineva?
- Da.
Probabil o organizaţie de drepturi civile, gândi Jake. Nu, ei nu l-ar fi angajat pe Marsharfsky. Îşi au avocaţii lor. Şi-apoi, ar fi fost prea scump pentru ei. Dar cine altcineva?
Carl Lee luă ziarul şi îl împachetă frumos. Îi era ruşine şi se simţea îngrozitor, dar hotărârea nu mai putea fi schimbată. Îl rugase pe Ozzie să-l sune pe Jake şi să-i spună vestea, dar şeriful nu voise să se amestece. Ar fi trebuit să-l anunţe. Oricum, nu avea de gând să-şi ceară scuze. Îşi studie fotografia de pe prima pagină. Îi plăcu treaba cu negrul răzbunător.
- Şi n-ai de gând să-mi spui cine e? întrebă Jake ceva mai liniştit.
- Nu, nu-ţi voi spune.
- Ai stat de vorbă cu Lester?
- Nu. Nu e procesu' lui, aşa că să-şi vadă de treabă!
- El unde e?
- La Chicago. A plecat ieri. Şi te rog să nu-l suni, Jake. Sunt hotărât.
"O să vedem noi!" îşi zise avocatul. Lester avea să afle, oricum, curând totul.
Jake se pregăti să iasă:
- Asta e! Sunt concediat, pur şi simplu!
Carl Lee se uită la propria-i fotografie, fără să zică nimic.

Carla îşi luă micul dejun neliniştită. Aflase despre Marsharfsky de la un reporter care îl căutase pe Jake.
Când sosi, nu-şi spuseră nici un cuvânt. El îşi umplu ceaşca cu cafea şi se duse în pridvorul din spatele casei. Sorbea lichidul fierbinte, uitându-se la gardul viu neîngrijit care mărginea grădiniţa lungă şi îngustă. Soarele strălucitor încălzea gazonul des şi verde, zvântând roua şi făcând-o să se ridice într-o pulbere vaporoasă. Tufele şi iarba îşi aşteptau toaleta săptămânală. Îşi scoase pantofii şi o porni peste gazonul ud, să se uite la o colivie de păsări stricată, de lângă un mirt firav - singurul arbore mai acătării din grădină. Carla păşi pe urmele lui şi se opri în spate. El se întoarse, o luă de mână şi-i zâmbi.
- Te simţi bine? întrebă ea.
- Da, mă simt bine.
- Ai stat de vorbă cu el?
- Da.
- Şi ce-a zis?
Jake dădu din cap, fără să scoată un cuvânt.
- Îmi pare rău, Jake.
El continuă să studieze colivia aceea de păsări.
- Mai sunt şi alte cazuri, zise ea neconvingător.
- Ştiu.
Se gândi la Buckley şi parcă-l auzea râzând. Apoi, la tipii din cafenea şi-şi jură să nu mai calce niciodată pe acolo. Îi veniră în minte reporterii şi aparatele de filmat şi simţi un junghi în stomac. Lester era singurul care mai putea face ceva.
- Vrei să mănânci? întrebă ea.
- Nu, nu mi-e foame. Mulţumesc.
- Hai să vedem şi faţa bună a lucrurilor, zise ea. N-o să ne mai fie teamă să ridicăm receptorul.
- Cred că e cazul să tund gazonul, spuse el.

17
 
Consiliul Ministranţilor era un grup de predicatori negri care se formase pentru a coordona activităţile politice locale ale comunităţii oamenilor de culoare din comitatul Ford. În anii când aveau loc alegeri, se reuneau săptămânal, în după-amiezile de duminică, pentru a sta de vorbă cu candidaţii şi pentru a analiza rezultatele preliminare şi, ceea ce era mai important, să câştige bunăvoinţa şomerilor care aveau să voteze. Se încheiau tranzacţii, se gândeau strategii şi se schimbau bani. Consiliul se dovedise un bun susţinător al negrilor.
În timpul alegerilor, creştea în mod spectaculos afluxul de daruri şi ofrande către bisericile oamenilor de culoare.
Reverendul Ollie Agee convocă o întrunire specială a Consiliului, la lăcaşul în care predica, duminică după-amiază. Îşi termină slujba devreme şi, pe la ora patru, turma lui se împrăştie spre casă. Atunci, parcarea de lângă biserică începu să se umple cu automobile elegante. Întrunirile erau secrete şi participau la ele numai predicatorii care fuseseră invitaţi de membrii Consiliului, în comitatul Ford. Existau douăzeci şi trei de biserici ale negrilor. Când reverendul Agee luă cuvântul, în sală se aflau douăzeci şi doi de membri. Le promise că întrunirea va fi scurtă, deoarece unii predicatori, mai ales cei aparţinând Bisericii lui Christos, aveau să-şi înceapă curând slujba de seară.
Scopul adunării, le explică el, era acela de a coordona ajutorul moral, politic şi financiar pentru Carl Lee Hailey - un membru de nădejde al bisericii. Trebuie să creeze o fundaţie care să-i apere drepturile şi una pentru a-i întreţine familia. Ca de obicei, reverendul Agee va conduce activităţile celor două fundaţii, fiecare predicator urmând să răspundă de propria lui congregaţie. Începând cu duminica viitoare, aveau să se organizeze colecte speciale, în timpul predicilor de dimineaţă şi de seară. Agee îşi luă responsabilitatea de a ajuta familia cu discreţie maximă. Jumătate din fonduri vor trece la fundaţia care se va ocupa de procesul lui Hailey. Nu mai aveau prea mult timp până în iulie. Banii trebuiau strânşi cât mai repede, până mai exista interes pentru acest caz, iar oamenii simţeau în suflete elanul generozităţii.
Fură cu toţii de acord cu reverendul Agee. Acesta continuă să-şi expună punctul de vedere. Şi organizaţia naacp trebuia să intervină în acest caz. Dacă ar fi fost alb, Carl Lee n-ar mai fi ajuns la proces. Cel puţin, nu în comitatul Ford. Iar lucrul acesta trebuia adus la cunoştinţa celor de la naacp. Îl anunţară pe directorul general. Adunările din Memphis şi din Jackson le promiseră ajutorul. Vor avea loc şi conferinţe de presă, demonstraţii şi marşuri. Poate chiar boicoturi ale diverselor afaceri cu albii. De obicei, lucrul acesta dădea rezultate uimitoare. Trebuia să se bată fierul cât era cald. Predicatorii aprobară şi plecară să oficieze vecernia.

Jake dormi până târziu, atât din cauza oboselii, cât şi din cauza şocului pe care îl avusese, aşa că nu se mai duseră la biserică. Carla făcuse clătite şi îşi luară micul dejun pe terasă, împreună cu Hanna. Nici nu se mai uită la ziarele de duminică dimineaţa, observând că prima pagină din "The Memphis Post" era plină cu informaţii despre Marsharfsky şi despre celebrul lui client. Publicaseră o mulţime de fotografii şi de citate din declaraţiile avocatului. Cazul Hailey reprezenta pentru el marea încercare. Se vor ivi o mulţime de probleme sociale şi legale. Promise o pledoarie romanescă. Se lăudă că nu pierduse nici un proces de omor, în doisprezece ani. Va fi greu, dar el avea încredere în înţelepciunea şi în loialitatea juraţilor din Mississippi.
Jake citi articolul fără să comenteze şi aruncă ziarul la gunoi. Carla îi sugeră să iasă la un picnic şi, deşi avea de lucru, nu se împotrivi. Încărcară automobilul cu mâncare, cu jucării şi plecară spre lac. Apa maronie crescuse. În curând, urma retragerea, dar, pentru moment, lacul Chatulla era punctul de atracţie al ambarcaţiunilor de tot felul.
Carla aşternu două cuverturi groase sub un stejar de pe panta unui deal, în timp ce Jake scotea mâncarea şi casa cu păpuşi. Hanna îşi aranjă păpuşile şi automobilele pe una din pături şi începu să vorbească şi să se joace cu ele. Părinţii ei ascultau şi zâmbeau. Naşterea fetiţei fusese un calvar. Venise pe lume prematur, cu vreo două luni şi jumătate înainte de termen, iar pronosticurile fuseseră extrem de nefavorabile. Jake stătuse unsprezece zile lângă incubatorul din maternitate privind la trupşorul acela vânăt, costeliv şi firav, de nici un kilogram şi jumătate, care se agăţa de viaţă, în timp ce o armată de medici şi de asistente urmăreau monitoarele, potriveau drenele şi acele, clătinând sceptici din cap. Când rămânea singur, îndrăznea să pună mâna pe incubator şi plângea ca un copil. Se rugase aşa cum n-o mai făcuse niciodată. Dormea într-un balansoar şi visa că are o fetiţă frumoasă, brunetă cu ochi albaştri, care se juca şi îşi odihnea căpşorul pe umărul lui. Îi auzea până şi vocea.
După o lună, asistentele începură să zâmbească, iar medicii răsuflară uşuraţi. Îi scoaseră tuburile, câte unul pe zi. Crescuse în greutate peste două kilograme şi jumătate, iar părinţii o aduseră, mândri, acasă. Medicii le sugerară să nu mai aibă copii, decât prin adopţiune.
Acum, fetiţa era sănătoasă, dar, când îi auzea glasul, ochii i se umpleau de lacrimi.
După ce mâncară, râseră pe înfundate, văzând-o pe Hanna cum le ţinea păpuşilor prelegeri despre igienă.
- E prima oară în ultimele două săptămâni când te văd şi eu mai relaxat, zise Carla, întinzându-se pe pătură, alături de el.
Ambarcaţiuni colorate strident tăiau oglinda apei încolo şi-ncoace, intersectându-se cu bărcile cu motor zgomotoase, care trăgeau după ele schiori nautici pe jumătate beţi.
- Duminica trecută am fost la biserică, zise el.
- Şi, în timpul slujbei, nu te-ai gândit decât la procesul acela.
- Tot la el mă gândesc şi acum.
- S-a terminat, bine?
- Ştiu şi eu?
- Crezi că se răzgândeşte?
- S-ar putea, dacă stă Lester de vorbă cu el. Greu de precizat. Negrii sunt atât de imprevizibili, mai ales când dau de necaz. În orice caz, a pus mâna pe cel mai bun avocat criminalist din Memphis. Şi nu-l costă nici un ban.
- Cine-i plăteşte onorariul?
- Un prieten vechi de-al lui Carl Lee, din Memphis, unul Cat Bruster.
- Cine-i ăsta?
- Un hoţ şi traficant de droguri. Marsharfsky e avocatul lui. Două lepădături!
- Ţi-a povestit Carl Lee?
- Nu. El n-a vrut să-mi spună nimic, aşa că l-am întrebat pe Ozzie.
- Lester ştie?
- Nu încă.
- Ce vrei să spui? Doar n-o să-i telefonezi tu.
- Să fiu sincer, m-am gândit la asta.
- Nu ţi se pare că forţezi nota?
- Nu cred. Lester are dreptul să ştie şi...
- Atunci să-i spună Carl Lee.
- Aşa ar trebui, dar n-o va face. A greşit şi încă nu-şi dă seama.
- Treaba lui. Ce-ţi mai pasă ţie?
- Carl Lee nu îndrăzneşte să-i spună lui Lester. Ştie că fratele lui îl va certa şi-i va atrage atenţia că a greşit.
- Aşa că ai să te bagi tu în chestiunile de familie.
- Nu. Dar cred că Lester ar trebui să ştie.
- Sunt sigură că va citi în ziare.
- Nu se ştie, zise Jake, fără convingere. Cred că Hanna mai vrea nişte suc de portocale.
- Vrei să schimbi subiectul.
- Nu mă deranjează să vorbim în continuare despre asta. Oricum, vreau să obţin din nou cazul, iar Lester e singura persoană care mă poate ajuta.
Carla miji ochii şi îl privi intens. El însă se uita la o barcă cu pânze care se împotmolise în noroiul de la ţărm.
- Jake, ştii bine că nu e cinstit ceea ce vrei tu să faci. Vocea îi era calmă, dar hotărâtă. Rostea cuvintele rar şi cu dispreţ.
- Nu-i adevărat, Carla. Eu sunt un avocat foarte cinstit.
- Ai ţinut totdeauna discursuri despre etica profesională. Dar acum recurgi la tot felul de tertipuri, ca să obţii cazul. Şi asta nu e bine deloc.
- Să-l redobândesc, nu să-l obţin.
- Nu e nici o diferenţă.
- Ba da. Nu e cinstit să lupţi prin orice mijloace, ca să pui mâna pe un caz. Însă n-am citit pe niciunde că nu e etic să redobândeşti ceva.
- Nu e corect, Jake. Carl Lee şi-a angajat alt avocat, aşa că trebuie să accepţi situaţia.
- Şi presupui că lui Marsharfsky îi pasă de etică! Cum crezi c-a pus mâna pe cazul ăsta? A fost angajat de un om pe care nici nu-l cunoaşte. Pur şi simplu, l-a luat cu japca.
- E bine ca tu să faci acelaşi lucru?
- Nu-i acelaşi lucru.
Hanna ceru fursecuri şi Carla începu să scotocească prin coşul cu merinde. Jake se lăsă într-un cot, fără să le mai dea atenţie. Se gândea la Lucien. Ce-ar fi făcut el într-o astfel de situaţie? Probabil că ar fi închiriat un avion şi ar fi zburat la Chicago să-l aducă pe Lester. Apoi l-ar fi mituit şi l-ar fi pus să-l îmbrobodească pe Carl Lee. L-ar fi asigurat că Marsharfsky n-avea nici o şansă în Mississippi. Ca străin, ar fi fost privit cu neîncredere de cei din juriu. Probabil că s-ar fi certat cu Marsharfsky la telefon, acuzându-l că vânează cazurile, ameninţându-l că-l reclamă pentru lipsă de etică. Apoi ar fi stat de vorbă cu Gwen şi cu Ozzie şi i-ar fi convins că singurul avocat care putea obţine achitarea era el, Lucien Wilbanks. Cu siguranţă, în final, Carl Lee ar fi cedat şi l-ar fi chemat înapoi. Aşa ar fi procedat Lucien. Şi ei vorbeau de etică!
- De ce zâmbeşti? îi întrerupse Carla gândurile.
- Pentru că mă simt bine aici, în aer liber, alături de tine şi de Hanna. Ar trebui să venim mai des.
- Eşti dezamăgit, nu-i aşa?
- Sigur. N-o să mai am vreodată un caz ca ăsta. Dacă l-aş câştiga, aş ajunge cel mai vestit avocat prin partea locului. N-ar mai trebui să ne facem griji cu banii.
- Şi dacă l-ai pierde?
- Tot aş avea de câştigat. Dar nu pot pierde ceva ce n-am.
- Ţi-e jenă?
- Puţin. E greu de suportat. Toţi avocaţii îşi râd acum în barbă, cu excepţia lui Harry Rex, poate. Dar trec eu şi peste asta!
- Ce să fac cu albumul cu tăieturi din ziare?
- Nu-l arunca. S-ar putea să mai ai de adăugat câte ceva, acolo.

Era o cruce lungă de doi metri şi jumătate şi lată de un metru şi jumătate, făcută special ca să aibă loc în remorca unei camionete. În ritualuri se foloseau de obicei cruci mari, dar era mai comod să faci raiduri nocturne, în zonele rezidenţiale, cu unele mai mici.
În comitatul Ford nu mai avusese loc de ani de zile o astfel de acţiune. Ultima cruce fusese înfiptă în curtea unui negru acuzat de violarea unei femei albe.
Luni dimineaţa, cu câteva ore înainte de ivirea zorilor, crucea fu coborâtă din remorcă şi implantată în faţa casei în stil victorian, de pe strada Adams. Aruncară o torţă şi lemnul luă foc imediat. Camioneta dispăru apoi în noapte şi se opri lângă o cabină telefonică, la marginea oraşului, de unde fu anunţat dispecerul poliţiei.
Câteva momente mai târziu, poliţistul Marshall Prather intră pe strada Adams şi văzu imediat crucea arzând în curtea lui Jake. Intră pe alee şi parcă în spatele automobilului Saab. Apăsă precipitat pe butonul soneriei, stând în pridvor şi privind flăcările. Era aproape trei şi jumătate dimineaţa. Apăsă pe sonerie din nou. Strada era întunecată şi liniştită, cu excepţia locului unde ardea crucea. În sfârşit, Jake veni buimac la uşă şi încremeni, cu ochii speriaţi, alături de poliţist. Stăteau amândoi în pridvor, hipnotizaţi nu numai de crucea în flăcări, ci mai ales de semnificaţia acesteia.
- 'neaţa, Jake, spuse Prather, într-un târziu, fără să-şi ia ochii de la foc.
- Cine-a făcut asta? întrebă Jake, cu gâtul uscat.
- Nu ştiu. Nu şi-au lăsat cartea de vizită. Ne-au sunat şi ne-au spus ce-au făcut.
- Când au telefonat?
- Acum un sfert de oră.
Jake îşi trecu degetele prin părul care i se zbârlise, din cauza vântului.
- Cât va arde? întrebă el, conştient fiind că Prather ştia la fel de puţin despre crucile în flăcări, ca şi el.
- Habar n-am. După cum miroase, este îmbibată de gaz, aşa că s-ar putea să ardă vreo câteva ore. Vrei să chem pompierii?
Jake se uită în susul şi în josul străzii. Nu se vedea nici o lumină aprinsă.
- Nu. N-are rost să trezim pe toată lumea. Las-o să ardă. Nu se-ntâmplă nimic, nu-i aşa?
- E curtea ta.
Prather nu se mişca; stătea acolo, cu mâinile în buzunar, cu pântecele revărsându-i-se peste curea.
- N-am mai avut aşa ceva de multă vreme, pe aici. După câte-mi amintesc, ultima oară a fost la Karaway, în nouă sute şaizeci şi ...
- 1967.
- Îţi aminteşti?
- Da. Eram la liceu. Am ieşit şi ne-am uitat cu toţii.
- Cum îl chema pe negrul ăla?
- Robinson şi nu mai ştiu cum. S-a bănuit c-a violat-o pe Velma Thayer.
- Şi-a fost adevărat? întrebă Prather.
- Juriul aşa a zis. A fost condamnat pe viaţă. E şi acum la Parchman, şi culege bumbac.
Prather păru satisfăcut.
- Stai s-o chem pe Carla, zise Jake, mormăind ceva, în timp ce intra în casă.
Se întoarse împreună cu soţia lui.
- Dumnezeule, Jake, cine a făcut aşa ceva?
- N-am nici cea mai mică idee.
- Ku-Klux-Klan-ul?
- Asta cu siguranţă, răspunse poliţistul. Cine altcineva mai dă foc la cruci?
Jake aprobă.
- Credeam că nu mai există, de ani de zile, nici o filială, aici, în Ford, zise Prather.
- Se pare că s-au întors, replică Jake.
Carla împietrise de spaimă, cu mâna la gură. Strălucirea flăcărilor se reflecta pe faţa ei, înroşind-o.
- Fă ceva, Jake! Stinge-o!
Jake se uită la cruce, apoi din nou în lungul străzii. Pocnetele şi trosniturile se înteţiră, iar flăcările se înălţară cu şi mai multă strălucire. Speră pentru o clipă că se va stinge repede, fără să fie văzută de nimeni în oraş, în afară de ei. Apoi zâmbi, dându-şi seama de naivitatea lui.
Prather îşi drese vocea, sătul să tot stea acolo, în pridvor.
- Ştii, Jake, să nu crezi că vreau să te supăr, dar, după câte zic ziarele, au greşit adresa, nu-i aşa?
- Bănuiesc că nu ştiu să citească.
- Mai mult ca sigur.
- Spune-mi, Prather, ştii ceva despre vreun membru activ al Klan-ului prin zonă?
- Absolut nimic. Sunt câţiva prin sudul statului, dar p-aici, nici unul. Cel puţin, aşa ştiu eu. FBI-ul ne-a spus că organizaţia asta e de domeniul trecutului.
- Asta nu mă-ncălzeşte cu nimic.
- De ce?
- Pentru că tipii ăştia, dacă sunt membri ai Klan-ului, nu sunt localnici. Şi atunci lucrurile se complică. Ce zici, Prather?
- Nu ştiu ce să zic. Eu unul mi-aş face mai multe griji, dacă ar fi de pe la noi. Asta ar însemna că se reorganizează Klan-ul în comitatul nostru.
- Dar crucea, ce semnificaţie are? îl întrebă Carla pe poliţist.
- Eşti avertizat, în felul acesta, să-ţi vezi de treabă, că, altfel, a doua oară vor acţiona mai drastic decât acum. Deci, nu se vor mai limita la a da foc la câteva surcele. Au uzat de aceste metode ani de zile, pentru a intimida pe toţi cei care simpatizau cu negrii, precum şi pe cei care constituiseră organizaţiile pentru drepturi civile. Dacă avertismentele nu aveau efect, urmau acte de violenţă, bătăi, explozii, omoruri chiar. Am crezut că toate acestea ţin de trecutul îndepărtat. În cazul dumneavoastră, e modul lor de a spune că Jake trebuie să-şi ia mâinile de pe Hailey. Dar, o dată ce nu mai e avocatul lui, habar n-am ce-ar putea însemna.
- Du-te şi vezi ce face Hanna, îi spuse Jake Carlei, care intra în casă.
- Dacă ai un furtun, sting eu focul, se oferi Prather.
- Bună idee, zise Jake. N-aş vrea să vadă vecinii.
Jake şi Carla stăteau acolo, în halate, şi se uitau la poliţistul care stingea focul. Lemnul sfârâia şi fumega sub jetul de apă. După un sfert de oră, Prather încolăci furtunul şi îl puse pe un strat de flori din spatele tufelor.
- Mulţumesc, bătrâne. Te rog să nu spui nimănui, bine?
Prather îşi şterse mâinile de pantaloni, apoi îşi potrivi cascheta.
- S-a făcut! N-o să afle nimeni. Dar dacă se mai întâmplă ceva, sună imediat la dispecerat. Oricum, vom pune casa sub urmărire câteva zile.
Maşina poliţiei se îndepărtă. Cei doi se aşezară în balansoar, uitându-se la crucea care fumega încă.
- Parcă aş citi un număr vechi din "Life", zise Jake.
- Sau un capitol dintr-o carte de istorie. Poate ar fi bine să-i anunţăm că te-a dat la o parte.
- Mulţumesc.
- De ce?
- Pentru că mi-ai zis-o!
- Iartă-mă, dar ce-ai vrea să-ţi spun? Că eşti terminat sau...
- Nu. Dar te poţi exprima şi altfel. Ţi-e frică, nu-i aşa?
- Ştii bine că da. Cum să nu fiu înspăimântată, când ăştia sunt în stare să ne dea foc la casă? Nu merită, Jake. Vreau din tot sufletul să ajungi un avocat cunoscut, dar nu cu preţul ăsta.
- Te bucuri că m-a dat la o parte?
- Mă bucur c-a găsit pe altcineva. Aşa, o să fim lăsaţi în pace.
Jake o luă pe genunchi, legănând-o uşor. Era frumoasă chiar şi acum, la trei şi jumătate noaptea, în halat.
- Nu se mai întorc, nu-i aşa?
- Nu. Au terminat cu noi. Vor afla că nu sunt implicat, şi-or să-şi ceară scuze!
- Nu-i de râs, Jake.
- Ştiu.
- Crezi că se va afla?
- În nici un caz, până nu se deschide cafeneaua! Parcă o văd pe Dell Perkins povestind întâmplarea în cele mai mici amănunte, în timp ce serveşte cafelele!
- Ce facem cu asta? întrebă ea, făcând un semn către crucea care abia se mai zărea în întuneric.
- Am o idee! Hai s-o împachetăm, să ne ducem la Memphis şi să-i dăm foc în grădina lui Marsharfsky.
- Eu mă duc să mă culc.

Pe la nouă dimineaţa, Jake îşi scrisese deja cererea de renunţare la cazul Hailey. Ethel o bătea la maşină, când sună Marsharfsky şi ceru să vorbească cu Brigance.
- Te rog fă-mi legătura, îi spuse Jake secretarei, ridicând receptorul din biroul lui:
- Alo?
- Domnule Brigance, sunt Bo Marsharfsky din Memphis. Ce mai faceţi?
- Excelent.
- Atunci e bine. Sunt sigur că aţi citit ziarele de sâmbătă şi de duminică. Mi se pare că apar şi la Clanton.
- Da. N-o să credeţi, dar avem şi telefoane şi poştă, pe aici.
- Atunci, aţi citit articolele.
- Da. Aţi fost măreţ!
- Fleacuri! Aş dori să stăm puţin de vorbă în legătură cu Hailey, dacă nu sunteţi prea ocupat.
- Sunt încântat s-o facem.
- După câte ştiu, în Mississippi există o reglementare prin care un avocat din alt stat trebuie să facă o cerere de intrare în consiliul local.
- Vreţi să spuneţi că n-aveţi licenţă pentru Mississippi? întrebă Jake neîncrezător.
- Păi, n-am.
- N-aţi menţionat acest lucru, în ziar.
- N-are importanţă! Spuneţi-mi, toţi judecătorii au această pretenţie?
- Unii da, unii nu.
- Înţeleg. Noose cere licenţă?
- Uneori.
- Mulţumesc. De fapt, aşa am procedat totdeauna, când am avut procese în alte state. Autorităţile locale se simt mai bine aşa.
- Frumos din partea dumneavoastră!
- Bănuiesc că n-aţi vrea să...
- Glumiţi! ţipă Jake. Abia am fost dat la o parte şi dumneavoastră vreţi să vă ajut. Sunteţi nebun! Nu vreau să-mi văd numele alături de al dumneavoastră!
- Ascultă, ţărănoiule!
- Ascultă tu, mare sculă! Te surprinde, poate, dar în statul nostru există legi şi reglementări etice împotriva deturnărilor de cazuri. Ai auzit vreodată de aşa ceva? Bineînţeles că nu. Dar de etică profesională, ai auzit, domnule Rechin?
- Nu vânez eu cazurile, fiule! Ele mă caută pe mine!
- Aşa ca acum, nu-i aşa? Îţi faci iluzii că sunt atât de naiv, încât să cred c-a dat de tine la mica publicitate. Poate alături de ăia care fac avorturi!
- Mi-a fost recomandat.
- Da, de întreţinătorul tău. Ştiu foarte bine cum ai pus mâna pe caz. Am să te reclam! Mai mult, voi supune metodele tale spre analiză marelui juriu.
- Înţeleg că te ai bine cu procuratura. Te salut, avocăţelule!
Marsharfsky şi-o primise cu vârf şi îndesat. Mai bine de o oră, Jake nu fu în stare să-şi mai scrie corespondenţa. În orice caz, Lucien ar fi fost mândru de el, dacă l-ar fi auzit.

Chiar înainte de prânz, Jake primi un telefon de la Walter Sullivan.
- Jake, ce mai faci?
- Minunat!
- Bine. Ascultă, Jake. Bo Marsharfsky mi-e prieten vechi. Am apărat împreună vreo doi granguri din lumea bancară acum câţiva ani, pe unii care fuseseră acuzaţi de fraudă. Şi i-am scăpat. E un avocat de mâna-ntâi! S-a asociat cu mine în cazul lui Carl Lee Hailey. Voiam doar să ştii.
Jake îi închise telefonul şi ieşi din birou. Îşi petrecu după-amiaza pe terasa lui Lucien.

18

Nici Gwen şi nici Ozzie nu aveau numărul de telefon al lui Lester. La informaţii, telefonista îi răspunse că sunt două pagini cu numele de Hailey, la Chicago, şi cel puţin o duzină erau Lester. Jake ceru primele cinci numere, dar nu nimeri. Atunci, îl sună pe Tank Scales, proprietarul unuia din cele mai selecte localuri din ţinut. Lester se ducea adesea pe acolo. Tank era clientul lui Jake şi îi dădea adesea informaţii în legătură cu negrii care îl frecventau.
Scales trecu pe la biroul avocatului marţi dimineaţă, în drum spre bancă.
- L-ai văzut pe Lester Hailey în ultimele două săptămâni? întrebă Jake.
- Da. Am făcut câteva partide de biliard la o bere, la mine în bar. După câte-am auzit, a plecat la Chicago săptămâna trecută. Oricum, nu l-am mai văzut.
- A mai venit cu cineva?
- Nu. De cele mai multe ori a fost singur.
- Cu Iris nu l-ai văzut deloc?
- Ba da, a adus-o de câteva ori, când era Henry plecat din oraş. Simt că-mi ies din minţi când îl văd cu ea. Bărbatu-său e un tip dur, ar băga cuţitu' în ei, dacă ar afla.
- Trăiesc împreună de vreo zece ani.
- Da, a făcut doi copii cu Lester. Ştie toată lumea, în afară de Henry. Bietul om! Află el într-o zi şi parcă te văd cu încă un proces de omor!
- Ascultă, Tank, ai putea să stai de vorbă cu Iris?
- Nu vine prea des pe la mine.
- Am nevoie de numărul de telefon al lui Lester, şi cred că Iris îl ştie.
- Sigur că-l ştie. Cred că primeşte şi bani de la el.
- Poţi să-mi afli numărul?

Miercuri, lucrurile începură să intre pe făgaşul lor normal la Jake la birou. Clienţii îşi făcură din nou apariţia, iar scorpia de Ethel încerca să fie mai dulce ca oricând. Avocatul încercase să se ocupe de ei, dar nu se putea concentra. Se simţea umilit, frustrat şi stresat. Îi era greu să abordeze alte cazuri. Se gândi să-şi ia un concediu, dar nu avea bani pentru aşa ceva. Cu toate acestea, nu îl trăgea inima deloc să muncească. Îşi petrecea vremea la birou, fără să facă mare lucru, uitându-se pe fereastră la clădirea tribunalului. Se tot întreba de ce fusese trădat de Carl Lee. Insistase prea mult în privinţa banilor, fără să realizeze că mai erau atâţia avocaţi care ar fi acceptat cazul chiar şi pe gratis. Îl ura pe Marsharfsky. Îşi amintea foarte bine de spectacolele pe care le dădea acesta la procese. Cum reuşea să trezească mila pentru "bieţii" lui clienţi - traficanţi de droguri, tâlhari, politicieni corupţi. Toţi erau vinovaţi şi meritau să fie condamnaţi la ani grei de închisoare, dacă nu chiar la moarte. Marsharfsky se trăgea din Midwest, aşa că nu avea cum să fie îndrăgit de cei din sud. Şi-l amintea cum se uita cu tupeu la camerele de luat vederi, chelălăind: "Clientul meu a fost supus unui tratament inuman de poliţia din Memphis" sau: "Clientul meu e nevinovat. Nici n-ar trebui să fie judecat. E un cetăţean onorabil care-şi plăteşte taxele şi îşi face datoria faţă de ţară". "Dar cum se face că a mai avut vreo patru condamnări?" "A fost o înscenare a FBI-ului. Oricum, a plătit pentru ce-a făcut. De data asta e nevinovat". Jake îl ura şi, după câte îşi amintea, pierduse şi el destule procese.
Marsharfsky nu fusese încă văzut prin Clanton. Ozzie îi promisese lui Jake că îl va anunţa, dacă apare pe la poliţie. Curtea teritorială avea să fie în sesiune până vineri şi era o dovadă de respect să programeze o întrevedere scurtă cu Noose pentru a-i explica împrejurările în care fusese nevoit să renunţe la caz. Prinse momentul când Buckley nu era prin preajmă şi se duse să vorbească cu judecătorul, tocmai când avea un caz civil. Ştia că Noose lua o pauză de zece minute în jur de trei şi jumătate, aşa că intră în biroul lui pe o uşă laterală. Nu fusese văzut. Se aşeză lângă fereastră şi îl aşteptă pe Ichabod să intre. Lucrul acesta se întâmplă peste cinci minute, când uşa se izbi de perete, iar onorabilul apăru în toată splendoarea lui.
- Jake, ce mai faci? întrebă el.
- Bine, domnule judecător. Îmi puteţi acorda un minut? zise Jake, în vreme ce închidea uşa.
- Sigur. Stai jos. Ce-ai pe suflet?
Noose îşi scoase roba, o aruncă pe un scaun şi se întinse pe birou, dând jos cărţi, dosare şi chiar telefonul care tocmai suna. Odată ce trupul mătăhălos se linişti, judecătorul îşi încrucişă mâinile pe stomac, închise ochii şi respiră adânc.
- Am probleme cu spatele, Jake. Doctorul mi-a spus să mă întind pe o suprafaţă tare ori de câte ori am ocazia.
- Înţeleg, domnule judecător. Vreţi să vă las singur?
- Nu, nu! Spune-mi, ce-ai pe suflet?
- Cazul Hailey.
- Mi-am dat seama. Am văzut moţiunea. Şi-a angajat alt avocat, aşa-i?
- Da, domnule. N-am ştiut că se va-ntâmpla aşa ceva. Mă pregăteam pentru procesul din iulie.
- N-ai de ce să te scuzi. Cererea de retragere va fi aprobată. Nu eşti tu de vină. Se mai întâmplă. Da' cine-i Marsharfsky?
- E din Memphis.
- Cu un nume ca ăsta o să dea lovitura în comitatul Ford.
- Da, domnule, zise Jake, gândindu-se că, oricum, nu-l întrecea pe-al lui! Nu are licenţă pentru Mississippi, adăugă Jake.
- Interesant! Cunoaşte procedura asta?
- Nu ştiu dacă a mai avut vreun caz în Mississippi. Mi-a spus că, de obicei, se asociază cu un localnic atunci când iese din perimetrul său.
- Atunci ar fi bine să se asocieze cât mai repede, dacă vrea să vină aici. Am mai avut eu necazuri cu intruşi de genul ăsta, mai ales din Memphis.
- Da, domnule.
Noose sufla tot mai greu, aşa că Jake se hotărî să plece.
- Domnule judecător, e timpul să mă retrag. Dacă nu ne vom vedea în iulie, în august sigur voi fi la tribunal. Aveţi grijă cu spatele.
- Mulţumesc, Jake. Şi vezi ce faci.
Nici nu apucă bine să iasă pe uşa din spate a biroului, că în faţă îi apărură onorabilul L. Winston Lotterhouse cu altă coadă de topor de la firma Sullivan.
- Bună, Jake, zise Lotterhouse. Îl cunoşti pe K. Peter Otter, noul nostru asociat?
- Nu, dar sunt încântat că am această ocazie, replică Jake.
- Te deranjăm cumva?
- Nu, tocmai plecam. Judecătorul Noose îşi odihneşte spatele, iar eu ieşeam.
- Luaţi loc, domnilor, zise Noose. Lotterhouse o căuta cu lumânarea.
- Jake, sunt sigur că Walter Sullivan te-a anunţat că firma noastră va juca rolul consiliului local în cazul Carl Lee Hailey.
- Am auzit.
- Îmi pare rău că ţi s-a întâmplat tocmai ţie.
- Durerea ta mă copleşeşte.
- Mi se pare un caz interesant pentru firma noastră. Ştii, noi nu ne prea ocupăm de criminali.
- Ştiu, zise Jake, nemaiştiind unde să se bage de ruşine. Trebuie să fug. Mă bucur c-am avut ocazia să stăm de vorbă. Încântat de cunoştinţă, K. Peter. Salutaţi-i din partea mea pe J. Walter, pe F. Robert şi pe toţi ceilalţi de la firmă.
Jake se strecură pe uşa din spate a tribunalului, reproşându-şi că s-a băgat singur în gura lupului. Alergă direct la birou.
- M-a sunat cumva Tank Scales? o întrebă pe Ethel, punând piciorul pe prima treaptă.
- Nu, dar domnul Buckley e la dumneavoastră în birou. Jake se opri.
- Unde?!
- Sus, în biroul dumneavoastră.
Se apropie încet de ea şi se aplecă, atingându-i aproape obrazul. Ethel îşi dădu seama că făcuse o gafă. Se uită la ea fioros şi rosti printre dinţi:
- N-am ştiut că are programare.
- Nu are, zise ea cu ochii în pământ.
- Nu ştiam că el e stăpân aici.
Ethel nu schiţă nici un gest şi nu răspunse.
- N-am ştiut că are cheia biroului meu.
Din nou, tăcere. El se aplecă mai mult.
- Pentru asta te-aş putea concedia.
Buzele începură să-i tremure şi faţa ei avea acum o expresie disperată.
- M-am săturat de tine, Ethel. M-am săturat de atitudinea şi de vocea ta, de lipsa ta de disciplină. M-am săturat de felul în care te porţi cu oamenii, de tine, în general.
- Îmi pare rău, murmură ea cu ochii în lacrimi.
- Nu, nu-ţi pare rău. Ştii bine, de ani de zile, că nimeni, nici măcar soţia mea, nu urcă aceste scări, dacă nu sunt eu la birou.
- A insistat.
- E un rahat plătit să-i înfunde pe oameni. Dar nu în biroul meu.
- Ssst! Vă poate auzi.
- Nu-mi pasă! Ştie şi el că e un rahat!
Jake se aplecă şi mai tare:
- Vrei să-ţi păstrezi slujba, Ethel?
Secretara dădu din cap, incapabilă să mai scoată o vorbă.
- Atunci, urcă în biroul meu, ia-l pe domnul Buckley de guler şi adu-l în sala de şedinţe să stau de vorbă cu el. Şi să nu mai faci vreodată greşeala asta!
Ethel îşi şterse ochii şi urcă. Peste câteva minute, procurorul luă loc pe un scaun din sala de şedinţe şi aşteptă.
Jake intrase în bucătărioara de alături să bea un suc de portocale. Voia să-l fiarbă puţin pe Buckley, aşa că nu se grăbi să-şi termine oranjada. Peste un sfert de oră, deschise uşa şi intră în sala de şedinţe. Procurorul stătea la un capăt al mesei, iar Jake se aşeză la celălalt.
- Bună ziua, Rufus. Ce vânt te-aduce?
- Frumoasă încăpere! Bănuiesc că aici şi-a avut Lucien biroul.
- Aşa e. Ce treabă ai cu mine?
- Pur şi simplu am trecut să te văd.
- Sunt foarte ocupat.
- Şi să discutăm despre cazul Hailey.
- Sună-l pe Marsharfsky.
- Abia aşteptam bătălia, mai ales că aveam de luptat cu tine. Eşti un adversar valoros, Jake.
- Mă simt onorat.
- Nu mă înţelege greşit. N-am nici o simpatie pentru tine şi asta de mai multă vreme.
- De când cu Lester Hailey, nu-i aşa?
- Cred că ai dreptate, de-atunci. Ai câştigat, dar ai jucat necinstit.
- Important e că am câştigat. Şi să ştii că fără să trişez. Te-ai făcut de rahat.
- Ai trişat, iar Noose s-a prefăcut că nu observă.
- În fine, nici tu nu-mi eşti simpatic.
- Bun. Asta mă face să mă simt mai în largul meu. Ce ştii despre Marsharfsky?
- De-asta ai venit?
- Oarecum.
- Nu l-am întâlnit până acum niciodată. Dar şi dacă l-aş cunoaşte ca pe tata, tot nu ţi-aş spune nimic. Altceva?
- Nu se poate să nu fi vorbit cu el.
- M-a sunat o dată la telefon. Nu cumva te temi de el?
- Nu. Sunt numai curios. Are o reputaţie bună.
- Aşa e. Dar nu cred c-ai venit aici să discutăm despre reputaţia lui.
- Nu chiar. Voiam să vorbim despre caz, în general.
- Ce anume?
- Păi, care-ar fi şansele să fie achitat, ce strategii de apărare ar putea fi folosite, dacă a fost într-adevăr iresponsabil când a făptuit omorul, chestii d-astea.
- Parcă garantai că va fi condamnat, atunci, în faţa camerelor de luat vederi, îţi aminteşti? Imediat după acuzare, la una din conferinţele tale de presă.
- Ţi-e cam dor de camerele de luat vederi, Jake, nu-i aşa?
- Linişteşte-te, Rufus. Eu am ieşit din joc. Vă las vouă toate camerele de luat vederi, ţie, lui Marsharfsky, lui Walter Sullivan. Iartă-mă dacă m-am folosit şi eu puţin de ele. Ştiu cât de rău îţi pare, şacalule.
- Îţi primesc scuzele. Marsharfsky a venit în oraş?
- Nu ştiu.
- A promis c-o să ţină o conferinţă de presă săptămâna asta.
- Şi-ai venit aici să discutăm despre conferinţa lui de presă...
- Nu, ţi-am spus că intenţionam să vorbim despre Hailey, dar văd că eşti foarte ocupat.
- Aşa e. Şi, în afară de asta, n-am ce discuta cu tine, domnule guvernator!
- Resping această insinuare.
- De ce? Ştii bine că-i adevărat. Ţi-ai condamna şi mama pentru câteva articole pe prima pagină.
Buckley se ridică şi începu să se plimbe încolo şi încoace, în spatele scaunului său.
- Oricum, mi-aş dori să te ocupi tu de cazul ăsta, Brigance, zise el, ridicând vocea.
- Şi mie mi-ar plăcea.
- Te-aş învăţa câte ceva despre cum se lucrează cu criminalii. Te-aş pune eu la punct.
- Până acum, nu ţi-a prea mers.
- De aceea mi-ar fi plăcut să preiei tu cazul, Brigance. O, dac-ai şti cât mi-aş fi dorit!
Faţa i se înroşi, ca de obicei.
- Vor mai fi şi alte ocazii, guvernatorule!
- Nu-mi mai zice aşa! strigă el.
- De ce? Doar e adevărat. De aceea umbli atâta după publicitate. Ştie toată lumea că-i aşa. Vrei să fii guvernator, ăsta-i adevărul.
- Îmi fac doar datoria. Îi pedepsesc pe criminali.
- Carl Lee Hailey nu e criminal.
- Ai să vezi tu cum am să-l aranjez eu!
- N-o să-ţi fie prea uşor.
- Aşteaptă şi ai să vezi!
- Ai nevoie de douăsprezece voturi din douăsprezece.
- Nici o problemă.
- La fel ca atunci, cu marele juriu?
Buckley înţepeni. Se încruntă şi-l privi pe Jake cu ură. Pe frunte îi apărură trei cute adânci.
- Ce ştii tu de marele juriu?
- Tot atâta cât ştii şi tu. Dacă mai lipsea un vot, ăla erai!
- Nu-i adevărat!
- Fii serios, guvernatorule, doar nu stai de vorbă cu un reporter! Ştiu exact ce s-a-ntâmplat acolo. Am aflat în câteva ore.
- Am să-i spun lui Noose.
- Iar eu voi spune presei. Ştirea va apărea la ţanc, înaintea procesului.
- N-ai să îndrăzneşti!
- Acum, nu. Nu mai am nici un motiv. Doar am fost înlăturat, ştii? Că, de fapt, de asta eşti aici, Rufus, să-mi reaminteşti că nu mă mai ocup de caz. Ai vrut să mai presari puţină sare pe rană. Ei, ai făcut-o! Acum te rog să pleci. Du-te şi fă cercetări la marele juriu. Sau, mai bine, vezi dacă nu-i vreun reporter pe-aici, prin împrejurimi. Hai, pleacă!
- Cu plăcere. Iartă-mă că te-am deranjat!
- Şi mie-mi pare rău.
Buckley deschise uşa, apoi se opri:
- Te-am minţit, Jake. Mă bucur de nu mai pot că nu mai ai cazul ăsta.
- Ştiam. Dar nu fi aşa sigur.
- Ce vrei să spui?
- O zi bună, Rufus!

Marele juriu din comitatul Ford fusese extrem de activ, aşa că Jake fu repede angajat de doi proaspăt acuzaţi. Primul era un negru care înjunghiase pe unul de-ai lor, în aprilie, la barul din Massey. Lui Jake îi plăceau cazurile de felul acesta, pentru că achitarea se obţinea uşor. Ajungea un juriu alb căruia să-i pese prea puţin de răfuielile negrilor. Se distraseră şi ei un pic la bar, apoi se luaseră la bătaie, dar nu murise nimeni. Şi, deci, condamnarea nu-şi avea rostul. Noul client îi promisese o mie cinci sute de dolari, dar mai întâi trebuia să-şi aranjeze nişte afaceri.
Celălalt acuzat era un puşti alb care furase o remorcă. Fusese prins a treia oară în această postură, aşa că nu exista nici o posibilitate de a fi salvat de închisoare. Avea să stea la Parchman vreo şapte ani.
Amândoi erau arestaţi, aşa că Jake avea posibilitatea şi datoria să-i viziteze şi să stea de vorbă cu Ozzie. Se duse la poliţie în după-amiaza zilei de joi.
- Eşti ocupat? îl întrebă el pe şerif, privind la sutele de hârtii împrăştiate peste tot.
- Nu, am doar de făcut nişte acte. Ţi-au mai pus vreo cruce în curte?
- Nu, slavă Domnului! Mi-a ajuns una!
- Nu l-am văzut pe prietenul tău din Memphis pe aici.
- Ciudat! zise Jake. Ar fi trebuit să vină până acum. Ai stat de vorbă cu Carl Lee?
- În fiecare zi. E cam neliniştit. Nici măcar nu i-a telefonat.
- Foarte bine! Lasă-l să fiarbă! Nu mi-e milă deloc de el.
- Crezi c-a făcut o greşeală?
- Sunt sigur. Îi cunosc bine pe oamenii de-aici şi ştiu cum se comportă când ajung în juriu. Nu se lasă ei impresionaţi de pălăvrăgeala unuia venit din afară. Eşti de-acord?
- Nu ştiu ce să spun. Tu eşti avocat şi nu mă îndoiesc că ai dreptate. Am văzut cum lucrezi.
- Nici măcar n-are licenţă pentru Mississippi. Abia-l aşteaptă Noose! Nu-i înghite pe avocaţii din alte părţi.
- Nu mai spune!
- Da, am stat ieri de vorbă cu el.
Ozzie părea îngrijorat şi se uita la Jake cu atenţie.
- Vrei să-l vezi?
- Pe cine?
- Pe Carl Lee.
- Nu! N-am nici un motiv să-l văd, zise Jake, căutând ceva în servietă. Vreau să stau de vorbă cu Leroy Glass, vătămare corporală gravă.
- Îl aperi pe Leroy?
- Da. M-au angajat ai lui în dimineaţa asta.
- Vino cu mine.
Jake aşteptă în camera de testare al alcoolemiei, până când îi fu adus noul client. Leroy purta haine de culoare portocalie fosforescentă, specifice închisorilor din comitatul Ford. Pe cap avea un fel de bigudiuri roz din burete, iar la gât îi atârnau două şiraguri slinoase de boabe de porumb. În picioarele lui negre, osoase, purta nişte şlapi verzi. Nu avea şosete. Obrazul îi era brăzdat de o cicatrice mare şi veche, care pornea de la ureche şi mergea până la nara dreaptă. Era clar că înjunghierile constituiau un capitol frecvent în viaţa lui. Îşi purta cicatricea ca pe un trofeu şi fuma "Kool".
- Leroy, eu sunt Jake Brigance, se prezentă avocatul, invitându-l să ia loc pe un scaun pliant de lângă automatul de Pepsi. Am fost angajat de mama şi de fratele tău, în dimineaţa aceasta.
- Mă bucur că vă cunosc, domnule Jake.
În vreme ce avocatul punea întrebări, la uşă stătea de pază un poliţist. Jake umplu trei pagini cu însemnări despre Leroy Glass. Dar, în această fază, îl interesau mai ales banii. Îl întrebă cât are, de la cine avea de gând să împrumute, dacă rudele aveau să-l ajute. Jake îşi notă toate numerele de telefon pe care i le dădu clientul. Despre fapta lui, aveau destul timp să discute.
- Cine ţi-a recomandat să mă angajezi? întrebă avocatul.
- V-am văzut la televizor, domnule Jake. Pe dumneavoastră şi pe Carl Lee.
Brigance se simţi mândru, dar nu zâmbi, ca şi cum televiziunea era ceva obişnuit în meseria lui.
- Îl cunoşti pe Carl Lee?
- Da, şi pe Lester. Ai fost şi avocatu' lu' Lester, aşa-i?
- Da.
- Io stau acum cu Carl Lee în aceeaşi celulă. M-a mutat aseară cu el.
- Nu mai spune!
- Da. Nu prea vorbeşte mult. A zis că sunteţi un avocat bun, da' că el a angajat altu', din Memphis.
- Aşa e. Ce zice de noul lui avocat?
- Nu ştiu, domnule Jake. În dimineaţa asta era tare nervos că n-a venit deloc să-l vadă. Zicea că dumneavoastră l-aţi vizitat în fiecare zi, da' ăsta nou, nimic! Şi-avea un nume ciudat, nu-l ţin minte.
Jake îşi ascunse cu greu satisfacţia, încercând să se strâmbe.
- Îţi spun ceva, dacă-mi promiţi că nu-i spui lui Carl Lee.
- S-a făcut.
- Noul lui avocat nu poate să vină la el.
- Nu? De ce?
- Pentru că nu are licenţă ca să practice avocatura în Mississippi. El e din Tennessee, aşa că riscă să fie dat afară din tribunal, dacă vine aici. Mă tem că prietenul tău a făcut o mare greşeală.
- De ce nu-i spuneţi?
- Pentru că el a renunţat deja la mine. Nu mai pot să-l sfătuiesc.
- Cineva ar trebui să-i spună.
- Mi-ai promis că n-o să-i povesteşti nimic din ceea ce vorbim.
- Bine. Nu-i spun.
- Promiţi?
- Jur.
- Bine. Acum trebuie să plec. Dimineaţă mă voi întâlni cu girantul tău, ca să te scoatem de-aici, într-o zi, două. Nu-i sufli o vorbă lui Carl Lee, bine?
- Bine.
Afară, Jake îl văzu pe Tank Scales sprijinit de maşina lui. Stinse cu piciorul un chiştoc pe care tocmai îl aruncase şi scoase din buzunar un petec de hârtie.
- Ai aici două numere. Ăla de sus e de acasă, celălalt, de la serviciu. Nu-l căuta însă la slujbă, decât dacă n-ai altă soluţie.
- Bună treabă, Tank. Le ai de la Iris?
- Da. La început n-a vrut să mi le dea. Dar a trecut aseară pe la bar şi-am îmbătat-o.
- Îţi rămân dator.
- Am să ţin cont de asta, mai curând sau mai târziu.

Era aproape de opt şi se întunecase. Mâncarea se răcise, dar Jake îi cumpărase un cuptor cu microunde, aşa că nu era mare lucru să o încălzească. Carla nu-şi făcea probleme, mâncau când venea el acasă, oricât de târziu ar fi fost.
Jake plecă de la poliţie direct la birou. Nu voia să-l audă Carla când îi telefona lui Lester. Se aşeză la birou şi se uită la cele două numere, reflectând. Carl Lee îi spusese să nu telefoneze. La urma urmei, de ce-ar face-o? Oare ar fi părut că cerşeşte cazul? Nu era necinstit să procedeze astfel? Ce să facă, să-l sune pe Lester şi să-i spună că fratele lui l-a dat o parte şi şi-a angajat alt avocat? Ar fi fost, oare, lipsit de etică să-i răspundă la întrebările despre noul avocat şi să se arate îngrijorat de soarta lui Carl Lee? Sigur, nu. Dar să-l critice pe Marsharfsky? Probabil că nu. Să ceară să fie reangajat? Ei, asta da, ar fi fost necinstit. Cel mai bine era să-l sune pe Lester şi să lase lucrurile să decurgă de la sine.
- Alo?
- Casa Hailey Lester?
- Da. Cine sunteţi? zise suedeza cu un accent specific.
- Jake Brigance din Mississippi.
- Un moment.
Jake se uită la ceas. Era opt şi jumătate, la fel ca la Chicago.
- Jake!
- Lester, ce mai faci?
- Bine, Jake. Cam obosit, dar bine. Dar dumneata?
- Excelent. Ascultă, ai vorbit cumva cu Carl Lee săptămâna aceasta?
- Nu. Am plecat vinerea trecută şi-am lucrat două schimburi. N-am avut timp nici să respir.
- Ai citit ziarele?
- Nu. Ce s-a întâmplat?
- N-o să-ţi vină să crezi, Lester.
- Ce este, Jake?
- Carl Lee a renunţat la serviciile mele şi a angajat un avocat trăsnet din Memphis.
- Ce?! Vorbeşti serios? Când?
- Vinerea trecută, cred că după ce-ai plecat tu. Nici nu s-a sinchisit să-mi spună. Am citit a doua zi în ziare.
- A-nnebunit de tot! De ce-o fi făcut-o, Jake? Pe cine-a angajat?
- Îl ştii pe unu', Cat Bruster, din Memphis?
- Sigur că da.
- E avocatul lui. Îl plăteşte Cat. A venit vinerea trecută de la Memphis şi s-a dus la poliţie, să-l vadă pe Carl Lee. În dimineaţă următoare mi-am văzut poza în ziar şi am citit c-am fost concediat.
- Cine-i avocatu' ăsta?
- Bo Marsharfsky.
- E bun de ceva?
- E o lichea. Îi apără pe toţi prăpădiţii şi pe traficanţii de droguri din Memphis.
- După nume, e polonez.
- Aşa e. Cred că e din Chicago.
- Da, sunt câţiva polonezi pe-aici. Vorbeşte tot ca ăştia?
- Vorbeşte de parc-ar avea prune în gură. O să vină să se dea mare aici, în Ford.
- Tîmpitu'! Carl Lee n-a fost niciodată prea deştept. Mereu am gândit eu în locul lui. Idiotu'!
- Ai dreptate, Lester. Ştii cum e un proces de omor, doar ai trecut şi tu prin aşa ceva. Îţi dai seama de importanţa juriului numai atunci când iese din sală, pentru deliberări. Viaţa ta e-n mâinile lor. Doisprezece oameni se ceartă şi hotărăsc pedeapsa pe care-o primeşti. Juriul este cel mai important. De aceea trebuie să ştii să vorbeşti cu ei.
- Ai dreptate, Jake. Iar lucrul acesta îl poţi face şi tu foarte bine.
- Sunt sigur că Marsharfsky se descurcă excelent la el, acolo, însă în Ford o să-i fie mai greu. Oamenii de aici nu au încredere în el.
- Aşa e, Jake. Nici nu-mi vine să cred c-a făcut aşa ceva! A luat-o razna.
- Să ştii că sunt foarte îngrijorat pentru el.
- Aţi stat de vorbă după ce te-a schimbat?
- Sâmbătă, după ce-am citit ziarele, m-am dus direct la închisoare şi l-am întrebat de ce-a procedat aşa. Bineînţeles, nu mi-a putut răspunde. Era cam jenat. De atunci, nu l-am mai văzut. Dar nici Marsharfsky nu l-a vizitat. Am auzit că fratele tău e tare supărat din cauza asta. După câte ştiu, nu s-a mai lucrat deloc în cazul lui.
- Ozzie a stat de vorbă cu el?
- Da. Dar ştii tu cum e Ozzie. Nu prea vorbeşte. Ştie foarte bine că Bruster şi Marsharfsky sunt nişte ticăloşi, dar nu se amestecă.
- Doamne, Dumnezeule, nu-mi vine să cred! E prost rău dacă-şi închipuie că mitocanii ăia din juriu o să stea să-l asculte pe filfizonul din Memphis. Ăia n-au încredere nici în avocaţii din comitatul Tyler, care-i la o zvârlitură de băţ! Doamne, Doamne!
Jake zâmbi. Până acum nu încălcase etica.
- Ce-aş putea face, Jake?
- Nu ştiu, Lester. Are nevoie de ajutor, iar tu eşti singurul de care ascultă. Ştii cât e de încăpăţînat.
- Cred c-ar fi bine să-l sun.
Nu, gândi Jake. Era nevoie de o confruntare între cei doi fraţi. La telefon, Carl Lee ar fi refuzat mai uşor. Venirea lui Lester de la Chicago ar fi avut impactul dorit.
- Nu cred să rezolvi mare lucru prin telefon. El e foarte hotărât. Numai tu îl poţi schimba şi lucrul acesta nu se realizează de la depărtare.
Lester tăcu vreo câteva secunde, apoi întrebă:
- Ce zi e astăzi?
- Joi, şase iunie.
- Stai să mă gândesc, mormăi Lester. Am zece ore libere. Mâine lucrez în schimbul de la patru la douăsprezece noaptea şi mai intru duminică. Aş putea pleca de aici mâine, la miezul nopţii şi să ajung la Clanton sâmbătă dimineaţa pe la zece. Apoi să pornesc înapoi duminică devreme, ca să fiu la patru în Chicago. E mult de condus, dar mă descurc eu.
- E foarte important, Lester. Merită să faci efortul ăsta.
- Unde vei fi sâmbătă, Jake?
- Aici, la birou.
- Bine. Eu o să mă duc la închisoare şi dacă am nevoie de dumneata, te sun la birou.
- E-n regulă. Încă un lucru, Lester. Carl Lee mi-a spus să nu-ţi telefonez.
- Şi eu de unde ştiu?
- Păi, de la Iris.
- Care Iris?
- Hai, nu te mai preface, Lester. Toată lumea ştie, în afară de bărbatul ei. Dacă află...
- Sper să nu afle. Că te mai faci cu un client!
- Abia pot să mă descurc cu ăştia pe care îi am. Mă suni sâmbătă, bine?

Mâncară pe la zece şi jumătate. Hanna dormea. Discutară despre Leroy Glass şi despre puştiul cu maşina furată, despre Carl Lee, dar nu şi despre Lester. Carla se simţea mai în siguranţă, acum că nu se mai ocupa de cazul Hailey. Nu-i mai ameninţa nimeni şi nici o cruce în flăcări nu-şi mai făcuse apariţia în grădina lor. Mai sunt şi alte cazuri, zisese ea. El vorbi puţin. Mânca şi zâmbea.

19

Vineri, chiar înainte de închiderea tribunalului, Jake telefonă grefierei şi o întrebă dacă la ora aceea se derula vreun proces. I se răspunse că nu. Noose, Buckley, Musgrove plecaseră cu toţii. Tribunalul era gol. Profitând de această situaţie, Jake le făcu o vizită şi, după ce flirtă cu secretarele şi cu grefierele, puse mâna pe dosarul lui Carl Lee. Îl răsfoi şi îşi dădu seama că nu fusese adăugat nimic în ultima săptămână, cu excepţia cererii lui de renunţare la caz. Marsharfsky şi consilierul lui local nici nu atinseseră dosarul. Mai făcu câteva complimente în dreapta şi-n stânga, apoi plecă la birou.
Leroy Glass era încă în închisoare. Avea o datorie de zece mii de dolari, iar familia nu-şi putea permite să plătească un girant. Aşa că rămase să împartă celula cu Carl Lee. Jake avea un prieten care dădea gajuri şi care se ocupa şi de cazurile lui. Dacă nu exista pericolul ca respectivul client să dispară după ce era eliberat, el îi scria imediat actul de garanţie. Fiind vorba despre Brigance, li se făcea chiar favoarea de a plăti cinci la sută şi apoi o anumită sumă lunar. Deci, dacă voia, Jake putea oricând să-i rezolve această problemă lui Leroy Glass. Dar avocatul avea nevoie de el la închisoare.
- Uite ce e, Leroy, îmi pare rău, dar n-am rezolvat încă problema garanţiei.
- Dar mi-ai spus că voi fi eliberat până acum.
- Ai tăi n-au cu ce plăti. Voi aranja eu lucrurile, dar mai durează câteva zile. Şi mie-mi convine să ieşi ca să te duci la muncă şi faci rost de bani pentru onorariu.
Leroy păru satisfăcut de explicaţie.
- În regulă, domnule Jake. Faceţi dumneavoastră ce ştiţi.
- Mâncarea e bună aici, nu-i aşa?
- Nu e rea. Da' parcă acasă-i mai bună.
- Te scot eu de-aici, îi promise Jake.
- Ce face negrul ăla de l-am înjunghiat?
- Nu ştiu sigur. Ozzie mi-a spus că mai e încă la spital. Moss însă zice c-a ieşit. Cine ştie? Oricum, nu cred că l-ai rănit prea rău. Dar, spune-mi, cine e femeia pentru care v-aţi bătut? întrebă Jake, incapabil să-şi amintească pe moment.
- Gagica lu' Willie.
- Willie şi mai cum?
- Willie Hoyt.
Jake se gândi o clipă, încercând să-şi amintească.
- Parcă nu pe ăsta l-ai înjunghiat.
- Nu, pe Curtis Sprawling.
- Vrei să spui că v-aţi bătut pentru femeia altuia?
- Da, aşa e.
- De ce?
- Păi, bărbatu' ei era plecat din oraş.
- E măritată?
- Da.
- Cum îl cheamă pe soţul ei?
- Johnny Sands. De câte ori pleacă din oraş se iscă o bătaie.
- De ce?
- Pentru că ea n-are copii şi nici nu poate să facă şi nu-i place să fie singură. Ştiţi ce vreau să spun. Toată lumea ştie când pleacă bărbatu-său. Dacă apare într-un bar, e sigur că urmează o bătaie.
"Ce proces!" gândi Jake.
- Dar, parcă ai spus că venise cu Willie Hoyt.
- Asta nu-nseamnă nimic, pentru că toată lumea a început s-o curteze, să o invite la dans, să-i cumpere de băut. N-ai cum să te-abţii.
- Înseamnă că-i o femeie de milioane.
- O, domnule Jake, e tare frumoasă. Dac-aţi vedea-o!
- Am s-o văd în boxa martorilor.
Leroy rămase cu privirea aţintită pe perete, zâmbind şi visând la nevasta lui Johnny Sands. Ce conta c-a înjunghiat un om şi putea fi condamnat la douăzeci de ani de închisoare? Dovedise în lupta corp la corp că era valoros.
- Ascultă, Leroy, ai mai vorbit cu Carl Lee?
- Bine-nţeles. Stau tot cu el în celulă. Stăm de vorbă toată ziua. Tot n-avem altceva de făcut.
- Sper că nu i-ai spus ce-am discutat ieri.
- Nuuu. V-am promis doar.
- Bun.
- Da' să ştiţi, domnu' Jake, că-i cam ţâţâie fundu'. Nu ştie nimic de noul lui avocat. E tare supărat. Abia m-am abţinut să nu-i spun. Doar ştie că sunteţi avocatul meu!
- E-n regulă.
- Mi-a spus că sunteţi bun şi că veneaţi mereu la el şi că am noroc că v-am angajat.
- Însă pentru el n-am fost destul de bun, nu?
- Cred că Hailey e cam derutat. Nici nu mai ştie în cine să aibă încredere. Nu-i băiat rău.
- Să nu-i spui ce discutăm noi aici. E o convorbire confidenţială.
- Bine, dar trebuie să-i spună cineva.
- Uite ce-i, el nu s-a consultat nici cu mine, nici cu altcineva înainte de a renunţa la serviciile mele. E om în toată firea. A hotărât singur ce-are de făcut, zise Jake, apoi se aplecă spre Leroy şi coborî vocea: şi-ţi mai spun un secret. Am consultat, acum o jumătate de oră, dosarul lui. Noul său avocat n-a făcut nimic pentru cazul lui, toată săptămâna. Nici o hârtie la dosar. Nimic.
Leroy se încruntă:
- Doamne, Doamne!
Avocatul continuă.
- Aşa lucrează vedetele astea! Fac multă gălăgie, se împăunează şi se angajează să rezolve mai multe cazuri deodată. Apoi nu le mai pot face faţă. Îi ştiu eu. Majoritatea sunt mult mai slabi decât se crede.
- De-asta nu s-a dus să-l vadă pe Carl Lee?
- Sigur că da. E prea ocupat. În plus, mai are destule cazuri importante. Nu-i pasă lui de Carl Lee.
- Asta-i rău. Carl Lee merită mai mult.
- El a vrut aşa. N-are decât să suporte consecinţele.
- Credeţi că va fi condamnat, domnu' Jake?
- Fără îndoială că da. Îl aşteaptă camera de gazare. Şi-a angajat o hahaleră de avocat, care n-are timp să se ocupe de cazul lui şi nici să stea de vorbă cu el.
- Ziceţi că dumneavoastră l-aţi fi putut salva?
Jake se relaxă şi-şi încrucişă picioarele.
- Nu, n-am promis aşa ceva, aşa cum nu-ţi promit nici ţie. Numai un avocat prost face o astfel de greşeală. În timpul procesului poţi avea multe surprize.
- Carl Lee mi-a spus că noul lui avocat a declarat în ziare că o să-l scoată nevinovat.
- E nebun.

- Unde-ai fost? îl întrebă Carl Lee pe tovarăşul său de celulă, după ce gardianul încuie uşa.
- Am vorbit cu avocatu' meu.
- Cu Jake?
- Mda.
Leroy se aşeză pe patul lui din faţa lui Carl Lee, care avea un ziar în mână. Îl împături şi îl puse sub priciul lui.
- Pari îngrijorat. Ai veşti proaste despre cazul tău? întrebă Carl Lee.
- Nu, sunt încă probleme cu garanţia mea. Jake mi-a spus că se rezolvă în câteva zile.
- A zis ceva despre mine?
- Nu, nu mare lucru.
- Nu mare lucru? Adică?
- M-a întrebat ce mai faci.
- Atât?
- Mda.
- Nu e supărat pe mine?
- S-ar putea să fie îngrijorat pentru tine, în nici un caz supărat.
- De ce e-ngrijorat?
- Nu ştiu, răspunse Leroy, întinzându-se pe pat, cu mâinile sub cap.
- Leroy, tu ştii ceva şi nu vrei să-mi spui. Ce-a zis Jake de mine?
- Jake mi-a spus că tot ce vorbesc cu el e confidenţial. Nici ţie nu ţi-ar conveni ca avocatul tău să dezvăluie ce-i spui.
- Eu nici nu l-am văzut.
- Ai avut un avocat foarte bun şi i-ai dat papucii.
- Şi ăsta de acum e foarte bun.
- De unde ştii? Doar nu l-ai văzut niciodată. E prea ocupat să vină să stea de vorbă cu tine. Şi n-are timp nici de cazul tău.
- De unde ştii tu asta?
- L-am întrebat pe Jake.
- Şi ce-a zis?
Leroy tăcu.
- Vreau să ştiu ce-a zis, zise el, aşezându-se pe marginea patului lui Leroy.
Se uită ameninţător la el. Leroy decise că momentul era destul de periculos, aşa că avea o scuză să-i dezvăluie lui Carl Lee tot ce aflase de la Jake. Dacă n-o făcea, risca să fie pocnit.
- Noul tău avocat e o hahaleră, zise Leroy. E o hahaleră care-o să te pună bine. Nu-i pasă decât de publicitate. Nu se gândeşte el la tine şi la cazu' tău. N-a lucrat nimic la dosaru' tău, săptămâna asta. Nici un semn de la domnul conte! E prea ocupat şi nu pleacă el din Memphis pentru unu' ca tine. Are clienţii lui, de teapa lui Bruster.
- Eşti nebun, Leroy.
- Bine, sunt nebun! Aşteaptă să vezi pe cine-o să scoată iresponsabil! N-ai decât să te bazezi pe el!
- De când te pricepi tu la toate astea?
- M-ai întrebat, iar eu ţi-am răspuns ce cred.
Carl Lee se duse la uşă şi apucă barele strâns cu mâinile lui mari şi puternice. În trei săptămâni, celula se micşorase parcă tot mai mult, iar lui îi era greu să gândească, să-şi facă vreun plan, să reacţioneze. Nu se putea concentra. Nu ştia nimic sigur şi nu avea încredere în nimeni. Gwen se comporta fără nici o raţiune. Ozzie era nehotărât. Lester - la Chicago. În afară de Jake, nu mai avea încredere în nimeni, iar el îşi găsise alt avocat! Din cauza banilor. Cei o mie nouă sute de dolari pe care-i primise de la cel mai mare traficant de droguri din Memphis. Apărase oare Marsharfsky vreodată un om cinstit? Ce vor spune juraţii când îl vor vedea alături de el? Sigur, era vinovat. Altfel de ce să fi angajat un avocat faimos dintr-un oraş atât de mare?
- Ştii ce-or să spună ţărănoii ăia din juriu, când au să-l vadă pe Marsharfsky? întrebă Leroy.
- Ce?
- Au să creadă că amărâtu' ăsta de negru e vinovat, d-aia şi-a luat un avocat viclean dintr-un mare oraş, ca să-l scape.
Carl Lee mormăi ceva fără să se întoarcă.
- Au să te pună pe frigare, Carl Lee!

Sâmbătă dimineaţa la ora şase şi jumătate, sună telefonul din biroul lui Ozzie. Moss Junior era de serviciu. Recunoscu vocea şerifului.
- Ce-i cu tine la ora asta? Te-ai şi trezit?
- Nici eu nu ştiu ce-i cu mine, zise Ozzie. Ascultă, îl ştii pe predicatorul ăla negru, bătrân, Street, reverendul Isaiah Street?
- Nu cred.
- Ba da, îl ştii. A predicat vreo cincizeci de ani la biserica Springdale din nordul oraşului. A fost primul membru al organizaţiei pentru drepturi civile din comitatul Ford. El i-a învăţat pe negri să facă marşuri şi să boicoteze, prin anii şaizeci.
- Aaa, îmi amintesc. E ăla pe care l-au scărmănat membrii Klan-ului.
- Da. L-au bătut şi i-au dat foc la casă, în vara anului '65.
- Am crezut că nu mai trăieşte.
- Nu. De vreo zece ani e bolnav, dar o mai duce încă. M-a sunat pe la cinci şi jumătate şi-am stat de vorbă pîn-acu'. A ţinut să-mi reamintească toate favorurile politice pe care mi le-a făcut.
- Şi ce voia?
- O să vină pe-acolo la şapte, ca să-l vadă pe Carl Lee. Habar n-am de ce, dar poartă-te frumos cu el. Invită-l în biroul meu şi lasă-i să stea de vorbă. Vin şi eu mai târziu.
- În ordine.
În zilele lui de glorie din anii şaizeci, reverendul Isaiah Street fusese forţa motrice a activităţii pentru drepturi civile din comitatul Ford. A stat alături de Martin Luther King în Memphis şi în Montgomery. A organizat marşuri şi acţiuni de protest la Clanton şi Karaway, precum şi în alte oraşe din nordul statului Mississippi. În vara anului 1964, i-a întâmpinat pe studenţii din Nord, ajutându-i să-i înregistreze pe alegătorii de culoare. Unii din ei au stat la el acasă în tot acest timp şi au continuat să-l viziteze şi după ani de zile. Nu era un radical. Avea o fire blândă, liniştită, care, alături de inteligenţa sa ieşită din comun, atrăsese simpatia şi admiraţia negrilor, dar şi a multor albi din ţinut. Prin calmul lui caracteristic, a reuşit să contribuie la abolirea segregaţiei rasiale fără multă violenţă în comitatul Ford.
În 1975 suferise un atac, în urma căruia paralizase pe partea dreaptă. Raţiunea însă nu-i fu afectată cu nimic. Acum avea şaptezeci şi opt de ani şi se putea deplasa singur, cu ajutorul unui baston. Mergea mândru şi demn, ţinându-se cât mai drept posibil. Fu invitat să intre şi să ia loc în biroul şerifului. Refuză să fie servit cu cafea, aşa că Moss se duse după Hailey.
- Te-ai trezit, Carl Lee? întrebă el în şoaptă, ca să nu-i trezească pe ceilalţi puşcăriaşi care ar fi început imediat să strige după micul dejun, după medicamente, avocaţi, garanţi sau iubite.
Carl Lee sări în picioare.
- Da. N-am putut să dorm.
- Ai un vizitator, hai!
Moss descuie celula fără să facă zgomot.
Carl Lee îl mai întâlnise pe reverendul Street când era în ultima clasă de la East High, o şcoală pentru negri. După abolirea segregaţiei se transformase în liceu. Nu-l mai văzuse pe reverend de când acesta suferise atacul.
- Carl Lee, îl cunoşti pe reverendul Isaiah Street? întrebă Moss politicos.
- Da. L-am întâlnit cu ani în urmă.
- Bine. Vă las să discutaţi.
- Ce mai faceţi, domnule? întrebă Carl Lee, aşezându-se lângă reverend, pe canapea.
- Bine, fiule. Dar tu?
- Atâta cât se poate.
- Şi eu am stat la închisoare, cu ani în urmă. E un loc cumplit, dar necesar, cred eu. Cum se poartă cu tine?
- Bine, chiar foarte bine. Ozzie mă lasă să fac ce vreau eu.
- Da, Ozzie. Suntem foarte mândri de el, nu-i aşa?
- Da. E un om bun.
Carl Lee îl studie pe bătrânelul acesta fragil şi firav, sprijinit în baston. Trupul îi era slăbit şi obosit, dar mintea nu-şi pierduse ascuţimea, iar vocea răsuna puternic şi plăcut.
- Şi de tine suntem mândri, Car Lee. Nu sunt adeptul violenţei, dar uneori mi se pare necesară. Ai făcut o faptă bună, fiule.
- Da, răspunse Carl Lee, neştiind exact ce să zică.
- Cred că te-ntrebi de ce am venit aici.
Carl Lee încuviinţă. Reverendul bătu uşor cu bastonul în podea.
- Sunt îngrijorat de soarta ta. Toată comunitatea negrilor e neliniştită. Dacă ai fi fost alb, mai mult ca sigur că ai fi fost achitat. Violarea unui copil e un lucru oribil, aşa că răzbunarea unui tată era cu totul firească. A unui tată alb, însă. Unul negru trezeşte aceeaşi înţelegere din partea oamenilor de culoare. Dar ce ne facem dacă juriul e compus din albi? Şansele nu sunt aceleaşi. Înţelegi?
- Cred că da.
- Juriul e foarte important. Trebuie să aleagă între vinovăţie şi inocenţă, între libertate şi închisoare, între viaţă şi moarte. Doisprezece oameni de nivel mediu care nu înţeleg prea bine legea şi sunt intimidaţi de proces hotărăsc soarta unui inculpat. Mi se pare un sistem fragil.
- Da, Sfinţia Voastră.
- Achitarea ta de un juriu alb va însemna o mare victorie a negrilor din Mississippi. Şi nu numai a celor de aici. Cazul tău e privit cu interes de toată lumea.
- Am făcut ceea ce trebuia să fac.
- Exact. Ai făcut ce-ai crezut că e drept. S-a făcut dreptate, deşi a fost un act brutal, oribil. Îţi spun eu, şi negrii şi albii gândesc astfel. Dar întrebarea e: vei fi tratat sau nu ca un om de culoare?
- Şi dacă mă condamnă?
- Asta ar fi o altă palmă pentru noi; un simbol al rasismului adânc implantat în conştiinţele lor, al vechilor prejudecăţi, al urii. Ar fi un dezastru. Nu trebuie să fii condamnat.
- Încerc să fac tot ce pot pentru asta.
- Oare? Să stăm puţin de vorbă despre avocatul tău.
Carl Lee încuviinţă.
- Te-ai întâlnit cu el?
- Nu, zise Hailey, lăsând capul în jos şi frecându-se la ochi. L-aţi cunoscut?
- Da.
- Da? Când?
- La Memphis, în 1968. Eram cu dr. King. Marsharfsky îi apăra pe gunoierii aflaţi în grevă, care intraseră în conflict cu municipalitatea. I-a cerut lui Martin Luther King să părăsească oraşul, sub motiv că face agitaţie în rândul populaţiei albe şi îi incită pe negri, şi că îngreuiază astfel negocierile. L-a înjurat chiar, bineînţeles, când erau singuri. Era arogant şi cu mult tupeu. Bănuiam că are de gând să-i "vândă" pe gunoieri. Şi cred c-aveam dreptate.
Carl Lee respiră adânc şi îşi frecă tâmplele.
- I-am urmărit ascensiunea, continuă reverendul. Şi-a făcut un nume apărându-i pe toţi gangsterii, hoţii şi codoşii. I-a scos pe câţiva din încurcătură, dar pe nedrept, pentru că erau cu toţii vinovaţi. Nici unul din clienţii lui nu e curat. Din cauza asta sunt îngrijorat pentru tine. Mi-e teamă că vei fi considerat vinovat, numai din cauza reputaţiei lui.
Carl Lee se chirci şi mai tare, cu coatele pe genunchi.
- Cine v-a spus să veniţi aici? întrebă el moale.
- Un prieten mai vechi.
- Cine?
- Cineva care e la fel de îngrijorat de soarta ta, ca noi toţi.
- E cel mai bun avocat din Memphis.
- Aici nu suntem la Memphis, aşa-i?
- E expert criminalist.
- Asta pentru că s-ar putea ca el însuşi să fie un criminal.
Carl Lee se ridică brusc, făcu doi paşi şi se întoarse cu spatele la reverend.
- El nu mă costă nici un ban.
- Onorariul lui nu mai are nici o importanţă, dacă vei fi condamnat la moarte.
Câteva momente nu mai scoaseră nici un cuvânt. Într-un târziu, reverendul se sprijini în baston şi se ridică:
- Am vorbit destul. E timpul să plec. Mult noroc, Carl Lee.
Hailey îi strânse mâna.
- Sunt profund mişcat de grija pe care mi-o purtaţi şi vă mulţumesc c-aţi venit.
- Pur şi simplu aceasta e părerea mea. Cazul tău e destul de dificil. Nu-ţi înrăutăţi situaţia încurcându-te cu un nemernic ca Marsharfsky.

Lester plecă din Chicago vineri, chiar înainte de miezul nopţii. Se îndreptă spre sud singur, ca de obicei. Soţia lui plecase la familia ei în weekend, la Green Bay. Lui îi plăcea acolo, dar nu se ducea în vizită niciodată. Suedezii erau oameni cumsecade şi l-ar fi tratat cu multă dragoste, dacă le-ar fi permis s-o facă. Dar lui Lester i se păreau ciudaţi, cu totul altfel decât albii din sud, de la care ştia la ce se putea aştepta. Obiceiurile, felul de a vorbi, mâncarea erau cu totul altfel decât ale celor din sud. Nu se simţea în largul lui alături de ei.
Probabil că aveau să divorţeze curând. Una din verişoarele soţiei sale se căsătorise cu un negru, cu ani în urmă, şi păţise la fel. Lester era pentru soţia lui doar un capriciu, iar ea se săturase de el. Din fericire, nu aveau copii. Bănuia că-şi găsise pe altul, aşa cum şi el se simţea atras de Iris, care îi promisese că se va căsători cu el şi va veni la Chicago, după ce scapă de Henry.
După miezul nopţii, autostrada era luminată în curgerea ei monotonă printre ferme şi oraşe mai mari, ca Champaign sau Effingham. Locuia şi muncea în nord, dar nu se simţea acasă. Mama lui era în Mississippi şi-i era dor de ea, deşi nu avea de gând să se mute acolo. Prea multă ignoranţă şi sărăcie. Nu-i păsa lui de rasism. Se obişnuise şi, oricum, situaţia era alta acum. Ştia că nu va dispărea niciodată, chiar dacă va fi mai puţin evident. Tot albii erau atotputernici acolo, situaţia nu avea cum să se schimbe. Ceea ce îl deranja însă cel mai mult erau ignoranţa şi sărăcia negrilor, casele lor dărăpănate, mortalitatea infantilă, şomajul descurajant. Lucrurile acestea i se păreau intolerabile în aşa măsură, încât se hotărâse să părăsească locurile natale, aşa cum făcuseră atâţia negri, pentru a-şi găsi o slujbă bine plătită care să îl scape de spectrul sărăciei.
Era plăcut şi dureros totodată să se întoarcă în Mississippi. Plăcut pentru că avea să-şi vadă familia; dureros pentru că dădea din nou ochi cu sărăcia. Mai erau şi excepţii. Carl Lee avea o slujbă bună, o casă curată şi copii bine îmbrăcaţi. Dar acum se dusese totul de râpă, din cauza unor albi nemernici şi beţivi. Negrii erau cum erau, dar albii nu aveau nici un fel de scuză pentru un astfel de comportament, într-o lume cu pretenţii ca a lor. Mulţumită lui Dumnezeu, cei doi muriseră, iar Lester se mândrea cu fapta fratelui său mai mare.
După şase ore, răsări soarele, deasupra râului Cairo, pe care îl mai traversă o dată în Memphis, ceva mai târziu. Ajunse, în sfârşit, în scuarul din Clanton. Nu dormise de douăzeci de ore.

- Carl Lee, ai un vizitator, îl anunţă Ozzie printre barele de fier ale uşii.
- Nici o surpriză. Cine e?
- Vino cu mine în birou. S-ar putea să ai o conversaţie mai lungă.

Jake zăbovi o vreme în biroul lui aşteptând să sune telefonul. Se făcu ora zece. Lester trebuia să fi sosit în oraş. Unsprezece. Jake răsfoi nişte dosare şi făcu nişte însemnări pentru Ethel. Douăsprezece. Îi telefonă Carlei şi o minţi că nu poate veni la masă, pentru că trebuie să stea de vorbă cu un nou client. Va lucra în grădină mai târziu. Ora unu. Între timp, găsi dosarul unui caz mai vechi, din Wyoming, care prezenta cazul unui soţ achitat pentru vina de a-l fi omorât pe cel ce-i violase soţia. A-ceste fapte se petrecuseră în 1893. Copie documentele, apoi le aruncă la gunoi. Ora două. Venise oare Lester la Clanton? Ar fi putut să-l viziteze pe Leroy, dar mai bine nu. Aţipi pe canapeaua din birou.
Telefonul sună la două şi un sfert. Jake sări ca un arc şi apucă febril receptorul. Inima îi bătea cu putere.
- Alo?
- Jake? Ozzie la telefon.
- Da, ce s-a întâmplat?
- Eşti invitat să vii aici, la închisoare.
- De ce? zise el făcând pe inocentul.
- E nevoie de tine.
- Pentru ce?
- Carl Lee vrea să-ţi vorbească.
- E şi Lester acolo?
- Da. Şi el vrea să te vadă.
- Vin imediat.

- Stau de vorbă de patru ore, zise Ozzie, arătând spre biroul lui.
- Da? întrebă Jake.
- Da. Se aud înjurături şi ţipete. De vreo treizeci de minute, s-au mai liniştit. Carl Lee a ieşit şi mi-a spus să te chem.
- Mulţumesc. Hai să intrăm.
- Nici vorbă, bătrâne. Intri singur, pe mine nu m-au chemat acolo.
Jake bătu la uşă.
- Intră!
Deschise şi pătrunse încet în încăpere. Carl Lee stătea la birou, iar Lester era întins pe canapea. Se ridică şi dădu mâna cu Jake.
- Mă bucur că te văd, Jake.
- Şi mie-mi pare bine. Ce vânt te-aduce pe-acasă?
- Treburi de familie.
Jake se uită la Carl Lee, se apropie de el şi-i strânse mâna. Hailey era vizibil iritat.
- Aţi trimis după mine?
- Da, Jake. Ia loc. Trebuie să stăm de vorbă, zise Lester. Carl Lee are să-ţi spună ceva.
- Spune-i tu, zise Hailey.
Lester oftă şi îşi frecă ochii. Se simţea obosit şi frustrat.
- Eu nu mai scot nici un cuvânt. E treaba ta şi a lui Jake.
Lester închise ochii şi se întinse pe canapea. Jake luă loc pe un scaun pliant pe care îl sprijini de peretele din faţa lui. Se uită atent la Lester, fără să-l bage în seamă pe Carl Lee care se legăna pe balansoarul lui Ozzie. Nimeni nu zicea nimic. După trei minute de tăcere, Jake se enervă.
- Cine-a trimis după mine?
- Eu, zise Carl Lee.
- Şi ce doreşti?
- Vreau să-ţi încredinţez din nou cazu' meu.
- Asta presupunând că eu aş mai fi de acord.
- Ce? sări Lester şi se uită uimit la Jake.
- Vreau să ştii că aici nu e vorba de un cadou pe care îl dai sau îl ceri înapoi, ci de o înţelegere între tine şi avocatul tău. Te comporţi de parcă mi-ai face cine ştie ce favoare, zise Jake ridicând vocea, realmente furios.
- Vrei cazul sau nu?
- Încerci să mă reangajezi, Carl Lee?
- Exact.
- De ce?
- Pentru că aşa vrea Lester.
- În regulă. Atunci nu sunt de acord.
Jake se ridică şi porni spre uşă.
- Dacă Lester mă vrea pe mine, iar tu pe Marsharfsky, atunci ţine-te de el. E cel mai potrivit pentru cineva care nu e în stare să gândească singur.
- Aşteaptă, Jake, linişteşte-te! zise Lester, ajungându-l aproape de uşă. Ia loc. Nu te condamn că eşti supărat pe Carl Lee. A greşit, ştiu.
Carl Lee îşi curăţa unghiile încurcat.
- Ia loc, Jake, te rog, şi hai să stăm de vorbă, îl rugă Lester, în timp ce-i întindea un scaun. Bun. Să punem lucrurile la punct. Carl Lee, îl vrei pe Jake să te apere?
- Da, zise acesta.
- Bine. Dar dumneata, Jake?
- Explică-mi de ce renunţi la Marsharfsky şi mă reangajezi pe mine, zise avocatul uitându-se la Hailey.
- N-am nimic de explicat.
- Ba da, ai. Oricum îmi datorezi cel puţin o explicaţie. Ai renunţat la mine acum o săptămână şi n-ai avut tăria să-mi spui. A trebuit să aflu din ziare. Am citit şi despre avocatul tău nemaipomenit care n-a catadicsit nici măcar să vină să te vadă. Acum mă chemi din nou pe mine şi te-aştepţi să dau fuga, fără să mă gândesc c-ai putea să te schimbi din nou. Deci explică-te!
- Hai, Carl Lee, stai de vorbă cu Jake, zise Lester.
Hailey se sprijini cu coatele de masă. Îşi îngropă faţa în palme şi vorbi:
- Sunt tare derutat. Locul ăsta mă înnebuneşte. Mă îngrijorează soarta fetei mele, a familiei şi chiar a mea. Sunt cu nervii la pământ. Fiecare îmi spune altceva. Eu n-am mai fost într-o astfel de situaţie în viaţa mea. Tot ce pot face e să am încredere în oameni, în tine şi în Lester.
- Şi ai încredere în mine ca avocat?
- Da, Jake. Vreau ca dumneata să te ocupi de cazul meu.
- Bine.
Jake se potoli, iar Lester se lăsă din nou pe canapea.
- Trebuie să-l anunţi pe Marsharfsky. Până când nu stai de vorbă cu el, nu pot lucra la cazul tău.
- Ne vom ocupa de asta chiar astăzi, zise Lester.
- Bine. Îndată ce veţi fi luat legătura cu el, anunţaţi-mă. Trebuie să mă apuc repede de lucru. Nu prea mai avem timp.
- Dar cu banii? întrebă Lester.
- Acelaşi onorariu. E bine?
- Sunt de acord, zise Carl Lee. Îţi voi plăti eu cumva.
- Mai vorbim noi.
- Cum rămâne cu doctorii? întrebă Carl Lee.
- Vedem noi cum acţionăm. Nu ştiu încă. Sper să meargă.
Acuzatul zâmbi. Lester hârâi puternic şi Carl Lee râse, uitându-se la fratele lui.
- Am crezut că dumneata i-ai telefonat să vină, dar el jură că nu.
Jake zâmbi încurcat, dar nu zise nimic. Lester minţea cu multă seninătate, lucru care îl ajutase foarte mult în timpul procesului său.
- Iartă-mă, Jake.
- Lasă scuzele. N-avem timp de ele acum.

În faţa închisorii, la umbra unui copac, stătea un reporter aşteptând să se întâmple ceva.
- Iertaţi-mă, domnule, nu cumva sunteţi domnul Brigance?
- Cine întreabă?
- Sunt Richard Flay de la "The Jackson Daily". Dumneavoastră sunteţi Jake Brigance ...
- Da.
- Fostul avocat al domnului Hailey, nu-i aşa?
- Nu. Actualul avocat al domnului Hailey.
- Am crezut că l-a angajat pe Bo Marsharfsky. De fapt, de-asta sunt aici. Am auzit că vine în după-amiaza aceasta.
- Dacă-l vezi, spune-i c-a sosit prea târziu.

Lester dormi adânc pe canapeaua din biroul lui Ozzie. Dispecerul îl trezi la ora patru duminică dimineaţa şi, după ce bău o ceaşcă de cafea, plecă la Chicago. Sâmbătă noaptea îl sunase, împreună cu Carl Lee, pe Cat, să-i spună despre hotărârea luată. Cat păru indiferent şi ocupat. Îi spusese că-l va informa pe Marsharfsky. Nu adusese în nici un fel vorba despre bani.

20

Cam pe când Lester părăsea oraşul, Jake coborî pe alee, în halat, pentru a lua ziarele din cutia poştală. Clanton se afla cam la o oră, spre sud, faţă de Memphis, la trei faţă de Jackson, la nord, şi la patruzeci şi cinci de minute de Tupelo. Toate aceste oraşe aveau ziare cu ediţii duminicale voluminoase, iar Jake se abonase la fiecare. Acum se bucura că luase această hotărâre, pentru că soţia lui avea să găsească multe materiale pentru albumul ei cu tăieturi din ziare. Le împrăştie în faţa lui şi începu să le răsfoiască. În cotidianul din Jackson, nu era nimic .Sperase ca Richard Flay să fi scris ceva, şi acum îşi reproşa că nu stătuse mai mult cu el, când îl întâlnise în faţa închisorii. Nu găsi nimic nici în ziarul din Memphis, nici în cel din Tupelo. Schimbarea avusese loc mult prea târziu, în noaptea de sâmbătă spre duminică, aşa că Jake se cam aştepta la acest lucru. Poate luni să apară ceva. Se săturase să se tot ascundă şi să se simtă umilit. Dar va trebui să stea în banca lui până va apărea ştirea că fusese reangajat în cazul Hailey. Cu siguranţă, Carl Lee îl sunase pe Marsharfsky, sau pe codoşul ăla, să-i anunţe. Era curios ce reacţie va avea "marele" avocat. Probabil că va scrie un articol la ziar, apoi îl va suna pe Sullivan, să-i dea noutatea. Vestea se va împrăştia rapid printre toţi asociaţii acestuia, care se vor strânge în marea lor sală de şedinţe şi îl vor face pe Brigance cu ou şi cu oţet, pentru lipsa lui de etică profesională. Vor găsi chiar articole de lege în care se incriminau astfel de fapte. Oricum, el îi va scrie lui Sullivan o scrisoare prin care să-l anunţe. Lui Buckley, însă, nu-i va trimite nimic. Cu siguranţă că va fi şocat după ce va vedea ziarele. Ajungea o scrisoare către judecătorul Noose, cu o copie pentru procuror. Nu-i va face onoarea de a i se adresa personal.
După o mică ezitare, Jake formă numărul lui Lucien. Era puţin trecut de şapte. Asistenta-îngrijitoare-paznic îi răspunse la telefon.
- Sallie?
- Da.
- Jake la telefon. Lucien s-a trezit?
- Un moment, zise ea, întorcându-se, în pat, către Lucien şi înmânându-i receptorul.
- Alo?
- Lucien, sunt eu, Jake.
- Mda, ce vrei?
- Am noutăţi. Carl Lee m-a reangajat, ieri. Cazul e din nou al meu.
- Care caz?
- Al lui Hailey.
- Aaaa, "răzbunătorul vigilent"! Da?
- De ieri. Avem de lucru.
- Când e procesul? Parcă prin iulie, nu?
- Da, pe douăzeci şi doi.
- E destul de curând. Ce trebuie să facem mai întâi?
- Să găsim un psihiatru ieftin care să zică, acolo, ceva.
- Cunosc eu omul potrivit, spuse Lucien.
- Bun. Pune-te pe treabă. Te sun peste vreo două zile.

Carla se sculă la o oră normală şi îl găsi pe soţul ei în bucătărie cu ziarele împrăştiate peste tot. Făcu o cafea şi se aşeză la masă, în faţa lui, fără să scoată nici un cuvânt. El îi zâmbi şi îşi continuă lectura.
- La ce oră te-ai trezit? întrebă ea.
- La cinci şi jumătate.
- De ce aşa devreme? Doar e duminică.
- N-am putut să dorm.
- Eşti prea surescitat?
Jake lăsă ziarul.
- Într-adevăr, sunt cam emoţionat. Chiar foarte, aş putea spune. Păcat că n-am cu cine împărtăşi ceea ce simt.
- Îmi pare rău de ce-am spus aseară.
- Nu trebuie să-ţi ceri scuze. Ştiu cum te simţi. Necazul e că tu nu priveşti niciodată partea bună a lucrurilor. Nici nu-ţi poţi imagina ce-nseamnă cazul ăsta pentru noi.
- Jake, acest caz mă înspăimântă. Toate telefoanele acelea de ameninţare, crucea din grădină, mă fac să îngheţ numai la gândul că vei continua. Ce folos că vei câştiga un milion de dolari, dacă se-ntâmplă cine ştie ce?
- N-o să se întâmple nimic, îţi spun eu. Vom mai primi vreo câteva telefoane, o să se uite lumea lung la noi, la biserică, şi-atât!
- Nu poţi să ştii...
- Doar am discutat aceste lucruri aseară şi n-am de gând să reiau subiectul. Totuşi, am o idee.
- Mor de nerăbdare s-o aud.
- Vei lua avionul şi vei pleca, împreună cu Hanna, în Carolina de Nord, la părinţii tăi, până după proces. Se vor bucura că sunteţi împreună şi, pe de altă parte, vei scăpa de teama asta cu Klan-ul şi cu crucile lor în flăcări.
- Dar procesul e peste şase săptămâni! Vrei să stăm la Wilmington atâta vreme?
- Da.
- Îmi iubesc părinţii, dar asta-i prea de tot!
- Nu vă vedeţi prea des, şi ei vor fi încântaţi să stea cu Hanna mai multă vreme.
- În schimb, n-o să te prea vedem pe tine! Nu pot să plec pentru şase săptămâni!
- Sunt foarte multe de făcut. Procesul ăsta o să-mi răpească tot timpul. Voi munci zi şi noapte.
- Mai ai şi alte noutăţi?
- Voi nici nu veţi mai exista pentru mine, în timp ce mă voi ocupa de proces.
- Suntem obişnuite.
Jake zâmbi.
- Crezi că vei rezista?
- În ceea ce te priveşte, da. Mie mi-e teamă de nebunii ăia.
- Dacă treaba devine serioasă, mă retrag. Nu-mi pun eu familia în pericol, pentru nimic în lume.
- Promiţi?
- Sigur că da. S-o trimitem numai pe Hanna.
- Dacă nu e periculos, de ce s-o trimitem?
- Pentru mai multă siguranţă. S-ar bucura să-şi petreacă vara cu bunicii ei.
- N-o să reziste mai mult de o săptămână, fără mine.
- Iar tu, la fel!
- Aşa e! Nici nu se poate pune problema! Trebuie s-o am mereu sub ochi, ca să fiu liniştită.
Cafeaua era gata, aşa că doamna Brigance o turnă în ceşti şi-i oferi una soţului ei.
- Ai găsit ceva în ziare?
- Nu. M-am gândit că, poate, ziarele din Jackson o să anunţe noutatea, dar cred că n-au avut timp să afle.
- Cred c-ai cam pierdut noţiunea timpului, după o săptămână de inactivitate.
- Aşteaptă până mâine dimineaţă.
- De unde ştii că vor scrie ceva?
- Îţi promit eu.
Ea dădu din cap şi începu să caute în ziare pagina de modă şi de reţete culinare.
- Vii la biserică?
- Nu.
- De ce nu? Eşti din nou o vedetă!
- Da, dar încă nu ştie nimeni.
- Aaa, înţeleg! Atunci, duminica viitoare!
- Bineînţeles!

În toate bisericile din zonă apărură coşuri şi găleţi care circulau de la un enoriaş la altul, pentru a strânge banii destinaţi lui Carl Lee şi familiei sale. Cu cât era mai mare recipientul colector, cu atât contribuţia fiecăruia părea mai mică, aşa că oamenii se vedeau obligaţi să doneze o sumă frumuşică. Pentru a stimula generozitatea enoriaşilor, predicatorii subliniau importanţa acţiunii pentru micuţa Tonya şi pentru tatăl ei, precum şi faptul că erau implicate organizaţiile de apărare a drepturilor civile.
Lucrurile mergeau destul de bine. Recipientele fură golite, banii număraţi, iar operaţiunea se repetă şi în timpul vecerniei. Duminică seara târziu, fiecare predicator avea să facă totalul şi, din acesta, un mare procent avea să fie trimis reverendului Agee, luni dimineaţă. El, la rândul lui, va păstra toată suma în biserică şi va dispune cheltuirea unei părţi importante în beneficiul familiei Hailey.

Duminică după-amiază, între orele două şi cinci, prizonierii din închisoarea comitatului Ford erau scoşi într-o curte mare, îngrădită, de pe o străduţă lăturalnică. Aveau voie să fie vizitaţi de un număr limitat de prieteni sau de rude, timp de o oră. În curte se aflau câţiva arbori umbroşi, nişte mese rupte şi un teren de baschet bine întreţinut. În exterior, de jur împrejur, păzeau poliţişti cu câini.
De fiecare dată, Gwen pleca cu copiii de la biserică, după binecuvântare, pe la ora trei, şi se ducea la închisoare. Ozzie îi dădea drumul lui Carl Lee în curte mai devreme, astfel încât să ocupe o masă mai bună, la umbra unui pom. El se aşeza fără să vorbească cu nimeni şi privea îngrămădeala aceea din faţa porţilor de baschet, ce se voia un joc adevărat. De fapt, era un amestec de fotbal, rugby şi baschet, fără arbitru şi fără reguli. Surprinzător, nu se iscau niciodată bătăi. Aceasta pentru că deţinuţii ştiau că riscau să fie pedepsiţi cu izolarea în carceră, precum şi cu interzicerea ieşirii săptămânale în curte, timp de o lună.
Erau câţiva vizitatori, soţii şi prietene de-ale puşcăriaşilor, care stăteau pe iarbă, cu bărbaţii lor, privind jocul hibrid din faţa porţilor de baschet. O pereche îi ceru voie lui Carl Lee să mănânce la masa lui. El însă refuză, aşa că se aşezară şi ei pe iarbă.
Gwen sosi cu copiii înainte de ora trei. Vărul ei, poliţistul Hastings, descuie porţile, iar cei mici alergară spre tatăl lor. În vreme ce soţia lui aranja masa, Carl Lee privea satisfăcut în jur, observând invidia celorlalţi. Dacă ar fi fost alb, sau mai firav, probabil că mulţi ar fi venit să-i ceară de mâncare. Dar aşa, el era Carl Lee, omul care făptuise un omor de proporţii, şi nimeni nu avea curajul să-i facă o astfel de "propunere". Tonya stătea totdeauna lângă tatăl ei.
- Au început să facă o colectă pentru noi, în dimineaţa aceasta, spuse Gwen, după masă.
- Cine?
- Biserica. Reverendul Agee a zis că toate bisericile negre vor strânge bani, în fiecare duminică, pentru noi şi pentru onorariul avocatului.
- Cât?
- Nu ştiu. Vor face lucrul ăsta, până la proces.
- Frumos din partea lor! Ce-au zis de mine?
- Au discutat despre cazu' tău, cât de scump ne costă tot, şi câtă nevoie avem să fim ajutaţi de biserică. Au mai spus ceva despre mila creştină şi că eşti un erou al neamului tău.
Ce surpriză plăcută, gândi Carl Lee. Se aştepta la ajutor din partea bisericii lui, dar nu şi la bani.
- Câte biserici participă?
- Toate, din comitat.
- Când ne dau banii?
- Nu mi-au spus.
Cine ştie când, gândi Carl Lee.
- Băieţi, luaţi-o pe sora voastră şi duceţi-vă să vă jucaţi acolo, lângă gard. Am ceva de discutat cu mama voastră. Şi să fiţi cuminţi.
Copiii se conformară ordinului.
- Ce-a spus doctorul? întrebă Carl Lee.
- Că e bine. Maxilarul e aproape vindecat şi s-ar putea să-i scoată sârmele, într-o lună. Încă nu poate să sară şi să se joace, dar curând va putea să iasă cu ceilalţi copii. Mai are nişte usturimi.
- Dar cu problema cealaltă, cum e?
Gwen clătină din cap şi îşi acoperi ochii cu mâinile. Începu să plângă. Rosti, printre suspine:
- N-o să aibă copii niciodată. Mi-a spus ...
Gwen se opri şi îşi şterse ochii, încercând să vorbească. Începu să suspine puternic şi îşi înfundă faţa într-un şerveţel de hârtie. Lui Carl Lee i se făcu rău. Îşi prinse fruntea în mâini şi scrâşni din dinţi, cu ochii plini de lacrimi.
- Ce-a zis?
Gwen ridică fruntea şi făcu eforturi să vorbească printre lacrimi:
- Mi-a spus, marţi, că i-au distrus tot... - zise ea, ştergându-şi faţa udă cu palmele. Dar vrea s-o trimită la un specialist din Memphis.
- Deci, nu e sigur.
Ea dădu din cap.
- E sigur nouăzeci la sută. Dar crede că ar trebui examinată şi de specialistul din Memphis. Mi-a spus că trebuie dusă acolo, cam peste o lună.
Gwen mai rupse un şerveţel de hârtie şi îşi şterse faţa cu el. Îi dădu unul şi soţului său, care îşi tamponă ochii pripit. Lângă gard, Tonya stătea liniştită, ascultându-i pe fraţii ei care se certau cine să fie poliţistul şi cine - hoţul. Se uită şi la părinţii ei care plângeau şi stăteau de vorbă. Îşi dădu seama că ceva nu era în regulă, aşa că începu şi ea să plângă.
- Coşmarele au început să se înteţească, zise Gwen, întrerupând tăcerea. Trebuie să dorm cu ea în fiecare noapte. Visează bărbaţi care o urmăresc prin pădure, bărbaţi ascunşi prin debarale şi se trezeşte ţipând, udă de transpiraţie. Doctorul a spus că are nevoie de un psihiatru. Altfel s-ar putea să fie mai rău.
- Cât o să coste treaba asta?
- Nu ştiu. Nu m-am interesat încă.
- Păi, s-o faci cât mai repede. Unde e psihiatrul?
- La Memphis.
- Mi-am imaginat eu.
- Cum se poartă băieţii cu ea?
- Foarte frumos. O ocrotesc cât pot. Când se trezeşte noaptea ţipând, ei se apropie speriaţi de patul ei şi încearcă s-o ajute. Azi-noapte, n-a vrut să se mai culce, până când fraţii ei nu i-au promis că vor dormi la picioarele patului. Ne-am întins cu toţii acolo, cu lumina aprinsă.
- Băieţii sunt bine?
- Le e dor de tine.
Carl Lee se forţă să zâmbească.
- Mai e puţin...
- Chiar crezi asta?
- Nici eu nu mai ştiu ce să cred. Oricum, n-am de gând să-mi petrec restul zilelor în închisoare. L-am angajat din nou pe Jake.
- Când?
- Ieri. Avocatu' ăla din Memphis n-a apărut deloc. Nici măcar nu m-a sunat. Aşa că l-am angajat din nou pe Jake.
- Dar ai zis că Jake e prea tânăr.
- Am greşit. E tânăr, dar e bun. Întreabă-l pe Lester.
- E procesul tău.
Carl Lee începu să se plimbe încet pe lângă gard. Se gândi la băieţii ăia doi, morţi şi îngropaţi. Carnea le putrezea, iar sufletul le ardea în iad. Dar, înainte de a muri, ruinaseră trupul şi mintea fetiţei lui. Atacul lor fusese atât de brutal, încât ea nu va mai putea avea niciodată copii, atât de violent, încât îi vedea peste tot, aşteptând-o şi ameninţând-o. Oare va putea uita vreodată ce i se întâmplase? Poate că o va ajuta un psihiatru. Dar va redeveni vreodată ceea ce fusese înainte? Iar ceilalţi copii o vor trata normal? Ce şi-or fi spus ăia? Că e doar o negresă mititică. Un copil al nimănui, ca toţi de felul ei. Ce conta un viol?
Îşi aminti cum arătau la tribunal, cum coborau scările, în vreme ce el îi aştepta, ca să îi execute. Apoi, spaima din privirile lor, văzându-l cu automatul îndreptat spre ei. Zgomotul împuşcăturilor, urletele lor de ajutor, felul în care căzuseră unul peste altul, cu cătuşele la mâini, zbătându-se şi ţipând. Îşi aminti că zâmbise la vederea acestei scene cumplite. Râsese, chiar, văzându-le ţestele sfărâmate şi sângele ţâşnind din trupurile lor încremenite. Abia atunci se hotărâse să fugă.
Zâmbi şi acum. Era mândru de ceea ce făcuse. Primul soldat vietnamez pe care îl ucisese îi trezise mai multă milă decât cei doi ticăloşi.

Scrisoarea către Walter Sullivan era gata:

Dragă J. Walter,
Bănuiesc că ai fost informat de domnul Marsharfsky că angajamentul lui faţă de Carl Lee Hailey a luat sfârşit. Aşa că, bineînţeles, şi serviciile tale, ca reprezentant al consiliului local, nu-şi mai au rost. Îţi urez o zi bună.
Cu stimă, Jake.

Scrisoarea îi fu trimisă lui L. Winston Lotterhouse. Cea expediată lui Noose fu la fel de scurtă:

Stimate domnule Noose,
Vă rog să luaţi la cunoştinţă că am fost reangajat de Carl Lee Hailey. Ne pregătim de proces, pentru data de 22 iulie. Vă rog să consemnaţi prezenţa mea în acest caz.
Cu stimă, Jake.

O copie a acestei scrisori îi fu trimisă şi lui Buckley.
Marsharfsky îl căută luni, la nouă şi jumătate. Jake lăsă telefonul să sune o vreme, înainte de a ridica receptorul.
- Alo?
- Cum ai reuşit?
- Cine e la telefon?
- Nu ţi-a spus secretara? Sunt Bo Marsharfsky, şi vreau să ştiu cum ai reuşit.
- Ce să reuşesc?
- Să-mi furi cazul.
Linişteşte-te, gândi Jake. Nu trebuie să-i cazi în plasă.
- După câte îmi amintesc, acest caz mi-a fost furat mie, replică Jake.
- Nu l-am cunoscut înainte de a mă fi angajat.
- Nici nu era nevoie! Ţi-ai trimis codoşul, îţi aminteşti?
- Mă acuzi că vânez cazuri?
- Da.
Marsharfsky tăcu, iar Jake se stăpâni să nu-l înjure.
- Ştii ceva, domnule Brigance, ai dreptate. Vânez cazuri în fiecare clipă. Sunt pentru furtul de genul acesta, fără rezerve. De-aia am atâţia bani. Cum aud de un caz penal de proporţii, încerc să pun mâna pe el. Şi mă folosesc de orice metodă pentru asta.
- Ciudat! N-ai menţionat în ziar aceste lucruri.
- Şi dacă vreau cazul Hailey, îl voi avea.
- N-ai decât! zise Jake, închizând telefonul.
Nu se opri din râs vreo zece minute. Îşi aprinse o ţigară ieftină şi începu să lucreze la moţiunea pentru transferul procesului la altă instanţă.

Două zile mai târziu, Lucien o sună pe Ethel să-i spună să-l anunţe pe Jake să treacă pe la el. Era foarte important. Avea un vizitator care trebuia să vorbească cu Jake.
Era vorba de dr. W. T. Bass, un psihiatru pensionar din Jackson. Îl cunoştea pe Lucien de ani de zile şi colaboraseră în câteva cazuri de omor comise de iresponsabili. Ambii criminali se mai aflau încă la Parchman. Ieşise la pensie cu un an înainte de radierea din barou a lui Lucien, din aceleaşi cauze ca şi prietenul lui, adică atracţia nestăpânită pentru "Jack Daniel's". Îşi mai vizita, din când în când, vechiul amic, la Clanton, iar Lucien se mai ducea, uneori, să-l vadă, la Jackson. Se bucurau mult când se întâlneau, mai ales că aveau ocazia să se îmbete împreună. Acum stăteau pe terasă şi îl aşteptau pe Jake.
- Nu trebuie să spui decât că a fost iresponsabil, îl instrui Lucien.
- Chiar aşa?
- N-are importanţă!
- Dar ce e important?
- E important să-i dai posibilitatea juriului să se lege de ceva, pentru a-l achita. Lor nu le pasă dacă e sau nu nebun. Dar au nevoie de un motiv pentru a da o decizie în favoarea inculpatului.
- Ar fi indicat să-l examinez.
- Poţi s-o faci. Ai voie să-l întrebi orice. Stă la puşcărie şi aşteaptă cu nerăbdare să vorbească cu cineva.
- Va fi nevoie să-l vizitez de mai multe ori.
- Ştiu.
- Şi ce-o să se întâmple dacă voi constata că n-a fost iresponsabil în momentul crimei?
- Atunci nu vei mai fi martor la proces şi nici nu-ţi va mai apărea fotografia şi numele în ziar. Nu vei putea da nici interviuri la televiziune.
Lucien se opri ca să mai tragă o duşcă.
- Fă cum spun eu. Chestionează-l, ia notiţe. Ştii tu ce să faci. Pune-i întrebări trăsnite şi, după asta, spune-i c-a fost nebun.
- Nu prea sunt sigur că merge.
- Uite ce-i. Eşti medic, nu-i aşa? Atunci acţionează cu demnitate, fii arogant. Spune-ţi părerea cu hotărâre. Comportă-te ca un medic adevărat.
- Nu ştiu ce să spun. Treaba asta n-a prea mers niciodată.
- Fă ce-ţi spun eu.
- Nu vezi că am mai zis cândva aşa, şi sunt amândoi la Parchman.
- Ăia n-aveau nici o şansă. Cu Hailey e altceva.
- Are vreo portiţă de scăpare?
- Foarte îngustă.
- Mi s-a părut că ai zis altceva.
- E un bărbat de ispravă, care a avut motive să comită omorul.
- Atunci de ce nu are şanse mari?
- Legea spune că motivele lui n-au un temei solid.
- Urât din partea ei.
- Şi, în afară de asta, e negru, într-un comitat unde predomină albii. Nu prea am încredere în bigoţii ăştia de aici.
- Şi dacă ar fi alb?
- Dacă ar fi fost alb şi dacă ar fi omorât doi negri care i-ar fi violat fetiţa, juriul l-ar fi declarat nevinovat înainte de proces.
Bass îşi termină paharul şi îşi mai turnă unul. Între el şi Lucien se afla o baterie plină cu gheaţă şi cu băutură.
- Dar avocatul lui? întrebă el.
- Trebuie să vină dintr-o clipă într-alta.
- Nu cumva a lucrat cu tine?
- Da, ţi-am spus doar. Pentru vârsta lui, are oarece experienţă. Nu e la primul caz de omor. Dar, dacă-mi amintesc bine, n-a mai avut situaţii de iresponsabilitate.
- Interesant. Bine că nu e vreunul să-mi pună tot felul de întrebări stupide.
- Îmi place că eşti atât de încrezător. Aşteaptă numai să-l întâlneşti pe procuror.
- Nu ştiu ce să spun. Până acum, n-a mers cu argumentul ăsta.
Lucian dădu din cap enervat.
- Eşti cel mai amărât doctor pe care l-am cunoscut.
- Si cel mai sărac.
- Toată lumea se aşteaptă să fii mândru şi arogant. Tu eşti expertul. Trebuie să te comporţi ca atare. Cine poate pune la îndoială părerea ta profesională?
- Procuratura s-ar putea să-şi aducă experţii ei.
- Da, au un psihiatru din Whitfield. El o să examineze inculpatul vreo câteva ore, apoi va veni la proces şi va spune că e cel mai normal om pe care l-a întâlnit vreodată. În opinia lui, nu există iresponsabili. Toată lumea a fost blagoslovită cu mintea întreagă. Whitfield e plin de oameni normali, cu excepţia cazurilor în care e vorba de banii statului. Atunci, jumătate din populaţie e nebună! Dacă ar zice că inculpaţii sunt iresponsabili din punct de vedere legal, ar fi concediat imediat. Şi cu asta, am spus totul. Îţi dai seama cu cine ai de-a face!
- Iar juriul o să mă creadă pe mine?
- Te comporţi de parcă n-ai mai fi trecut prin aşa ceva.
- Ştii bine că mi s-a întâmplat de două ori: un violator şi un criminal. Nici unul din ei nu era nebun, deşi eu am susţinut acest lucru. Şi iată că sunt şi acum la puşcărie.
Lucien mai sorbi o înghiţitură şi se uită lung la lichidul maroniu, în care pluteau cuburi de gheaţă.
- Mi-ai spus că eşti gata să m-ajuţi. Ştii bine că-mi eşti dator. De câte ori te-am divorţat?
- De trei ori. Şi de fiecare dată m-ai scos la liman.
- Asta pentru că ai avut dreptate de fiecare dată, nu-i aşa? M-am străduit să-ţi ascund proastele obiceiuri în faţa Curţii.
- N-am uitat.
- Câţi clienţi şi pacienţi ţi-am trimis eu de-a lungul anilor?
- Nu destui ca să-mi plătesc pensia alimentară.
- Îţi aminteşti de măgăria aceea cu doamna pe care o tratai pe canapea, în şedinţe săptămânale? Asigurările nu te-au ajutat cu nimic, aşa că l-ai chemat pe dragul de Lucien, care ţi-a rezolvat problemele pentru o nimica toată, scăpându-te de tribunal.
- Oricum, nu existau martori.
- Numai doamna aceea. Plus dosarele în care fostele tale soţii dăduseră declaraţii în legătură cu comportamentul tău adulterin.
- N-au avut cum s-o dovedească.
- Nu li s-a oferit şansa. Nu le-am lăsat nici măcar să încerce, îţi aminteşti?
- Bine, bine, ajunge! Ţi-am spus că sunt gata să-mi dau tot concursul. Dar cum rămâne cu acreditarea mea?
- Am impresia că nu prea te trage inima.
- A, nu. Numai că nu-mi place ideea sălii de judecată.
- Recomandările tale sunt bune. Ai mai fost acreditat ca expert, în astfel de cazuri. Nu îţi mai face griji.
- Dar cu asta cum rămâne? zise el, clătinând paharul cu băutură spre Lucien.
- Ar trebui să bei mai puţin, zise acesta cu pioşenie.
Bass puse paharul la o parte şi izbucni în hohote. Se ridică de pe scaun şi se îndreptă spre marginea terasei, ţinându-se de burtă, cutremurat de râs.
- Eşti beat, zise Lucien, plecând după altă sticlă.

Peste o oră, când sosi Jake, Lucien se legăna uşor într-un balansoar uriaş. Doctorul adormise în scaunul lui de la capătul terasei. Era desculţ şi îşi înfundase picioarele în tufele de la marginea verandei. Jake urcă scările şi se opri, privindu-l lung pe Lucien.
- Jake, băiatule, ce mai faci? bolborosi el.
- Bine, Lucien. Văd că nici ţie nu-ţi merge prea rău, spuse Jake uitându-se la sticlele goale de lângă el.
- Voiam să-l cunoşti pe omul acesta, zise Lucien, încercând să se ţină în capul oaselor.
- Cine e?
- E psihiatrul nostru, doctorul W. T. Bass, din Jackson. Suntem prieteni buni. Ne va ajuta în cazul Hailey.
- E bun?
- Cel mai bun. Am lucrat împreună în multe cazuri de genul acesta.
Jake făcu vreo câţiva paşi spre doctor, apoi se opri. Bass stătea întins pe spate, cu cămaşa descheiată şi cu gura deschisă. Sforăia zgomotos, scoţând sunete guturale. Terasa părea cuprinsă de aburul urât mirositor care izvora din nările sale imense.
- Ăsta-i doctor? întrebă Jake, aşezându-se lângă Lucien.
- În psihiatrie, zise Lucien cu mândrie.
- El te-a ajutat să le termini? rosti Jake, arătând spre sticle.
- L-am ajutat eu pe el. Bea ca un peşte, dar la proces e totdeauna treaz-luminat.
- M-ai liniştit.
- O să-ţi placă de el. Şi te costă foarte puţin. Mi-e, oricum, dator. De fapt, n-o să-ţi ceară nimic.
- Atunci, îmi place.
Lucien avea faţa şi ochii roşii.
- Vrei să bei ceva?
- Nu. E trei şi jumătate.
- Nu mai spune! Şi ce zi e astăzi?
- Miercuri, doisprezece iunie. De când beţi?
- De vreo treizeci de ani, hohoti Lucien, clătinându-şi paharul cu cuburi de gheaţă.
- Vreau să spun, de când beţi astăzi?
- Bem de la micul dejun. Da' ce contează?
- Mai lucrează?
- Acum e la pensie.
- A cerut el să iasă?
- Vrei să spui, dacă mai are dreptul să profeseze?
- Da.
- Normal. Are toate acreditările necesare în regulă.
- Aşa cum arată şi el, nu-i aşa?
- Băutura l-a dat gata. Băutura şi pensiile alimentare. M-am ocupat de trei divorţuri de-ale lui. Ajunsese să dea tot ce câştiga pentru pensii alimentare şi întreţinerea nevestelor. Aşa că s-a lăsat de profesie.
- Cum se descurcă?
- Păi, a reuşit să se ascundă, într-un fel, de neveste şi de avocaţii hrăpăreţi. N-are probleme.
- Asta mi se pare şi mie!
- Face ceva comerţ cu droguri. De fapt, e prea mult spus "droguri". Vinde narcotice uşoare pe care poate să le prescrie fără necazuri. Nu e nimic ilegal, dar cam lipsit de etică.
- Ce face pe-aici?
- A venit în vizită. Locuieşte în Jackson, dar nu-i place deloc acolo. L-am sunat duminică după-amiază. Vrea să-l vadă pe Hailey, cât mai repede posibil. Dacă se poate, chiar mâine.
Doctorul scoase un grohăit şi se întoarse pe-o parte. Îşi întinse piciorul drept, lovindu-se într-o creangă din tufe. Scaunul se clătină şi doctorul căzu. Se lovi cu capul de podeaua de lemn, iar piciorul îi rămase agăţat de spetează. Se strâmbă şi tuşi, apoi începu din nou să sforăie. Jake se repezise instinctiv spre el, dar se opri, văzând că e nevătămat şi că nici măcar nu se trezise.
- Lasă-l în pace! îi strigă Lucien, printre hohote de râs.
Lucien luă un cub de gheaţă şi-l aruncă spre capul doctorului, dar nu-l nimeri. Mai luă unul şi reuşi să-l lovească direct în nas.
- Punct ochit, punct lovit! bolborosi Lucien. Trezeşte-te, beţivule!
Jake coborî scările, în vreme ce fostul lui şef râdea şi arunca bucăţele de gheaţă în capul doctorului W. T. Bass, martor al apărării.

Poliţistul DeWayne Looney părăsi spitalul în cârje şi se duse la închisoare, unde îl aşteptau şeriful, poliţiştii şi gardienii, precum şi câţiva prieteni. Pregătiseră prăjituri şi mici daruri pentru colegul lor, care avea să lucreze ca dispecer de acum înainte, păstrându-şi însă insigna, uniforma şi salariul întreg.

21

Sala de întruniri a bisericii Springdale fusese curăţată şi aranjată cu grijă, iar scaunele şi mesele străluceau într-o ordine perfectă, de jur împrejurul încăperii. Era cea mai mare biserică a negrilor din comitat şi, evident, din Clanton, aşa că reverendul hotărâse ca întrunirea să aibă loc acolo. Scopul conferinţei de presă era ca adunarea să îşi spună cuvântul, să cânte, să-şi exprime adeziunea faţă de un localnic şi să anunţe crearea Fundaţiei de apărare a lui Carl Lee Hailey. Directorul naţional al organizaţiei naacp venise cu un cec de cinci mii de dolari şi cu promisiunea că va mai dona şi în viitor sume importante de bani. Directorul executiv al filialei locale din Memphis adusese şi el cinci mii bani peşin pe care îi pusese pe masă cu ostentaţie. Amândoi stăteau lângă Agee, la nişte mese din faţa adunării, iar membrii consiliului, în spatele lor. Erau prezenţi vreo două sute de enoriaşi negri. Aproape de Agee stătea şi Gwen. În mijlocul sălii se afla un grup de reporteri şi de cameramani, mult mai puţini decât fusese prevăzut.
Agee vorbi primul, inspirat de aparatele de filmat. Aduse în discuţie bunătatea şi inocenţa celor din familia Hailey şi felul în care o botezase pe Tonya, pe când fetiţa avea numai opt ani. Vorbi de o familie distrusă, de ură şi rasism. Adunarea fremăta. Apoi, deveni răutăcios. Se legă de sistemul judiciar care nu voia altceva decât să condamne un om cinstit şi bun; un nevinovat care, dacă ar fi fost alb, nici nu s-ar fi pus problema procesului. Intră astfel în ritm, iar adunarea îl secondă. Discursul lui ţinu trei sferturi de oră.
Era un precedent greu de egalat. Dar directorul naţional nu se lăsă mai prejos. Făcu un rechizitoriu, de treizeci de minute, al rasismului. Prinse momentul să amintească statisticile naţionale ale criminalităţii, ale închisorilor, ale delincvenţei, în general. Trase concluzia că întreg sistemul judiciar era controlat de albii care persecutau oamenii de culoare. Apoi se referi la comitatul Ford, unde procentajul nedreptăţilor era şi mai mare şi hotărî că procesul trebuia transferat în altă parte. Fruntea îi transpirase, din cauza reflectoarelor de la televiziune. Se manifestă cu şi mai multă furie decât reverendul Agee, făcând să se zguduie podiumul şi microfoanele. Îndemnă pe toţi negrii să doneze cât mai mult, dacă se poate, până la ultimul bănuţ. Le promise demonstraţii şi marşuri. Procesul va fi strigătul de luptă al negrilor de pretutindeni. Răspunse apoi la întrebări. Cam câţi bani se vor strânge? Estima că vreo cincizeci de mii. Apărarea lui Carl Lee va costa destul de mult, aşa că s-ar putea să nu le ajungă. Nu prea mai era timp, iar cheltuielile cu avocaţii şi cu psihiatrii nu sufereau nici o amânare. Vor acţiona şi apărătorii de la naacp? Desigur. Se pregăteau deja cu toţii, la Washington. Carl Lee se afla pe primul loc pe lista priorităţilor şi vor depune toate eforturile pentru apărarea lui.
Când termină tirada, reverendul Agee se urcă din nou pe podium şi-i făcu un semn pianistului. Se ridicară cu toţii în picioare, ţinându-se de mâini şi începură să cânte înflăcărat "Vom fi învingători".

Jake citi despre Fundaţia de apărare, în ziarul de marţi. Auzise nişte zvonuri în legătură cu colecta de la biserică, dar credea că banii vor fi folosiţi numai pentru ajutorarea familiei. Cincizeci de mii pentru taxe legale! Se enervă şi se gândi că s-ar putea ca Hailey să renunţe din nou la serviciile sale, în favoarea avocaţilor de la naacp. Mai erau cinci săptămâni până la proces, aşa că aveau destul timp să vină la Clanton. Citise despre tipii ăştia: erau şase bărbaţi specialişti în crime cu premeditare, care făcuseră ravagii în sud, apărându-i pe negrii care făptuiseră omoruri răsunătoare. Li se mai spunea "Batalionul morţii". Erau foarte inteligenţi şi talentaţi, devotaţi sarcinii lor de a apăra pe criminalii negri, în aşa fel încât să nu mai ajungă pe scaunul electric sau în camera de gazare. Nu aveau decât astfel de cazuri şi erau extrem de eficienţi, naacp se ocupa de bani şi de stârnirea negrilor, scoţând în evidenţă caracterul rasist al societăţii. Deşi pierdeau de multe ori, scopul principal era acela de a-i scoate martiri pe toţi cei acuzaţi, chiar înainte de începerea procesului. Acum, se gândeau să ajungă la Clanton.

Cu o săptămână mai devreme, Buckley făcuse toate actele necesare pentru examenul psihiatric al lui Carl Lee, din partea procuraturii. Jake ceru ca inculpatul să fie consultat la Clanton, în biroul lui, dar Noose îl refuză. Îi ordonă şerifului să-l transporte pe Carl Lee la Spitalul Public de Boli Nervoase din Whitfield, Mississippi. Jake solicită, atunci, dreptul de a-şi însoţi clientul şi de a asista la examinare, dar judecătorul îi interzise şi acest lucru.
Miercuri dimineaţa devreme, Jake îşi bea cafeaua împreună cu Ozzie, în biroul acestuia, aşteptându-l pe Carl Lee să se spele şi să se schimbe în haine curate. Whitfield era cam la trei ore depărtare de Clanton, iar examenul medical urma să aibă loc la ora nouă. Jake voia să-i dea ultimele instrucţiuni clientului său.
- Cam cât veţi sta acolo? îl întrebă Brigance pe Ozzie.
- Tu eşti avocat, aşa că mai bine spune-mi tu cât durează expertiza.
- Trei sau patru ore. Ai mai fost acolo, nu-i aşa?
- Sigur că da. Am dus tot felul de nebuni, dar n-am avut până acum un astfel de caz. Unde urmează să stea?
- Au nişte celule speciale.
Hastings intră adormit în birou, mâncând o gogoaşă.
- Cu câte maşini mergem?
- Cu două, răspunse Ozzie. Eu cu a mea şi tu, cu a ta. La mine vor sta Pirtle şi Carl Lee, iar la tine Riley şi Nesbit.
- Luăm şi arme?
- Câte trei, în fiecare maşină. Şi multă muniţie. Toţi, inclusiv Carl Lee, să aibă veste antiglonţ. Pregăteşte maşinile .Vreau să pornim la cinci şi jumătate.
Hastings mormăi ceva şi ieşi.
- Te-aştepţi la necazuri? întrebă Jake.
- Am primit nişte telefoane dubioase. Mai ales două din ele se refereau la călătoria asta. E cale lungă până la Whitfield.
- Pe ce rută o iei?
- Cei mai mulţi călătoresc pe autostrada douăzeci şi doi, aşa că prefer un drum mai puţin aglomerat. O vom lua, probabil, pe magistrala paisprezece, către optzeci şi nouă.
- Nu se aşteaptă nimeni să mergeţi pe acolo.
- Mă bucur că eşti de aceeaşi părere.
- Doar e clientul meu.
- Pentru moment, aşa e.
Carl Lee înfulecă în grabă un ou cu pesmeţi, în vreme ce Jake îl instruia ce să facă la Whitfield.
- Ştiu, Jake, vrei să mă comport ca un nebun, nu-i aşa? zise Carl Lee râzând.
Şi lui Ozzie i se păru caraghios.
- Ascultă, Carl Lee, treaba e foarte serioasă.
- De ce? Dumneata mi-ai spus că nu contează ce zic eu acolo. Oricum, nu vor spune că am fost nebun când i-am împuşcat. Doctorii ăia lucrează pentru procuratură. Aşa că n-are importanţă ce voi spune sau ce voi face acolo. Au hotărât dinainte rezultatul expertizei, nu-i aşa, Ozzie?
- Eu nu mă amestec. Sunt slujbaş al statului, aşa că...
- Lucrezi pentru comitatul ăsta, zise Jake.
- Io n-o să le spun decât numele şi numărul meu de ordine, clar! spuse Carl Lee, golind o pungă mică de hârtie.
- Interesant! exclamă Jake.
- A-nnebunit de-a binelea! zise Ozzie.
Carl Lee îşi băgă două paie în nas şi începu să înconjoare biroul în vârful picioarelor, uitându-se-n tavan şi prefăcându-se că vânează ceva, ce punea apoi în punguţa de hârtie. Hastings deschise uşa şi rămase în prag. Carl Lee rânji la el, cu ochi sălbatici, apoi mai "prinse" ceva de deasupra capului.
- Ce naiba face? întrebă Hastings.
- Prind fluturi, zise Carl Lee.
Jake îşi înşfăcă servieta şi porni spre ieşire.
- Cred c-ar fi bine să-l lăsaţi la Whitfield, mai zise el trântind uşa şi părăsind închisoarea.

Noose programase audierea pentru luni, douăzeci şi patru iunie, în Clanton. Avea să fie o înfăţişare lungă, cu mult public. Jake ceru mutarea la altă instanţă şi avea posibilitatea să demonstreze că inculpatul risca un proces defavorabil lui, în Clanton. Avea nevoie de martori, persoane de încredere, onorabile, din oraş, care să declare acest lucru. Atcavage spuse că l-ar putea ajuta, dar că banca nu-i permitea s-o facă. Harry Rex se oferi cu plăcere. Şi reverendul Agee fu de acord, dar asta fusese înainte de a se pune problema avocaţilor de la naacp. Lucien nu avea credibilitate, aşa că Jake renunţă să-l mai întrebe.
Pe de altă parte, Buckley va găsi, cu siguranţă, martori onorabili, care vor declara că procesul se putea judeca cinstit şi la Clanton.
Personal, lui Jake îi convenea ca evenimentele să se deruleze în oraş, la tribunalul de lângă biroul său, în faţa concetăţenilor lui. Procesele erau chinuitoare, creau insomnii şi tensiuni devastatoare. Aşa că s-ar fi simţit mai în siguranţă într-o ambianţă prietenoasă şi cunoscută. În aşteptarea procesului, putea petrece clipele libere la el în birou, studiind, pregătindu-şi martorii sau, pur şi simplu, relaxându-se. S-ar fi dus să mănânce la Coffee Shop sau la Claude, sau chiar să dea o fugă până acasă. Iar clientul putea rămâne la închisoarea locală, aproape de familia lui.
Pe lângă toate acestea, publicitatea ar fi fost mult mai mare. Reporterii s-ar fi îngrămădit în faţa biroului său în fiecare dimineaţă, după începerea procesului, şi l-ar fi urmărit, pas cu pas, până la tribunal. La gândul acesta, Jake simţi un fior plăcut.
Oare mai conta unde avea să se judece procesul? Lucien avea dreptate: publicitatea făcută cuprinsese toate comitatele din Mississippi; fiecare cetăţean al statului cunoştea cazul. Aşa că, de ce să schimbe instanţa? Culpabilitatea sau inocenţa lui Carl Lee fusese deja stabilită de prezumtivii juraţi din Mississippi.
Sigur, nu era chiar indiferent unde va avea loc procesul. Unii din posibilii membri ai juriului erau albi, alţii negri. În comitatul Ford, procentajul albilor era mai mare decât în comitatele învecinate. Lui Jake îi plăceau juraţii de culoare, în cazurile de omor, mai ales când inculpatul era negru. Nu se grăbeau să dea cu barda, nu aveau prejudecăţi. Îi prefera şi în procesele civile. Erau de partea năpăstuiţilor, împotriva marilor corporaţii şi a companiilor de asigurare şi se dovedeau mai liberali în legătură cu banii oamenilor. De regulă, alegea candidaţi negri pentru juriu, deşi aceştia erau cam rari în comitatul Ford.
Era absolut necesar ca procesul să se judece într-un ţinut cu procentaj mai mare de oameni de culoare. Un singur negru ar fi putut să influenţeze juriul. Iar dacă erau mai mulţi, exista posibilitatea să obţină achitarea. Se gândea cu groază că va fi nevoit să stea vreo două săptămâni într-un motel şi apoi să pledeze într-un tribunal necunoscut, dar toate aceste inconveniente păleau în faţa importanţei pe care o avea un juriu format din oameni de culoare.
Problema schimbării instanţei de judecată fusese minuţios analizată de Lucien. Aşa cum i se spusese, Jake sosi punctual, la ora opt, dimineaţa. Sallie servea micul dejun pe terasă. Brigance vru să bea cafea şi suc de portocale; Lucien, whisky cu apă. Timp de trei ore dezbătură problema schimbării instanţei de judecată. Lucien avea materiale în legătură cu toate cazurile de la Tribunalul Suprem, din ultimii opt ani şi vorbea despre ele ca un profesor. Elevul luă notiţe, încercă să protesteze o dată sau de două ori, dar, în cea mai mare parte a timpului, ascultă cu atenţie.

Whitfield se afla la câteva mile de Jackson, în partea rurală a comitatului Rankin. Porţile erau păzite de doi gardieni care se certau cu reporterii. Tot ce ştiau, le spuseseră de nenumărate ori: Carl Lee era programat să sosească la ora nouă. La opt şi jumătate, apărură două maşini cu însemnele comitatului Ford. Reporterii şi cameramanii alergară spre prima maşină. Ozzie coborî geamul.
- Unde e Carl Lee Hailey? strigă un reporter nerăbdător.
- E în cealaltă maşină, rosti şeriful tărăgănat, făcându-i cu ochiul în spate, lui Hailey.
- E-n al doilea automobil! strigă cineva şi alergară cu toţii spre maşina lui Hastings.
- Unde e Hailey? întrebară ei.
Pirtle, care stătea pe locul din faţă, arătă către şofer şi zise:
- El e!
- Sunteţi Carl Lee Hailey? ţipă un reporter la Hastings.
- Mda.
- De ce conduceţi dumneavoastră?
- Şi ce-i cu uniforma asta?
- M-au făcut poliţist, zise el, fără să clipească.
Porţile se deschiseră şi cele două maşini intrară în viteză.
Carl Lee Hailey era aşteptat în clădirea principală. De acolo fu condus, împreună cu Ozzie şi cu ceilalţi poliţişti, în alt imobil unde se afla celula sau camera care îi era destinată. Încuiară uşa. Şeriful şi oamenii lui nu mai aveau nimic de făcut, aşa că se întoarseră la Clanton.
După prânz, intră la el un asistent în alb, cu nişte hârtii în mână. Începu să-i pună întrebări în legătură cu data naşterii, cu fiecare eveniment şi persoană din viaţa lui. Interogatoriul dură două ore. Pe la patru veniră doi gardieni care îi puseră cătuşele şi îl transportară cam o jumătate de milă, până la o clădire modernă din cărămidă, în care se afla biroul doctorului Wilbert Rodeheaver, şeful psihiatrilor. Gardienii se opriră pe hol şi aşteptară în faţa uşii.

22

Trecuseră cinci săptămâni de la moartea lui Billy Ray Cobb şi a lui Pete Willard. Mai era o lună până la proces. Camerele din cele trei moteluri din Clanton fuseseră deja rezervate, pentru perioada de judecată. Cel mai mare şi mai frumos dintre ele, "The Best Western", era ocupat de ziariştii din Memphis şi din Jackson. Motelul "Clanton Court" avea un restaurant şi un bar foarte bun şi fusese rezervat pentru reprezentanţii presei din Atlanta, Washington şi New York. Cel mai puţin elegant dintre ele, "East Side Motel", îşi dublase tarifele şi, cu toate acestea, se ocupaseră toate camerele.
La început, oraşul fu prietenos faţă de străinii aceştia cam neciopliţi, cu accente ciudate. Dar publicaţiile lor făcuseră unele remarci mai puţin plăcute, în legătură cu locuitorii din Clanton, aşa că aceştia adoptară o atitudine de tăcere rece faţă de intruşi. Cea mai gălăgioasă cafenea devenea liniştită în momentul în care apărea un străin. Negustorii din apropierea scuarului aveau o atitudine neprietenoasă faţă de orice necunoscut. Funcţionarii de la tribunal deveneau surzi la întrebările intruşilor gălăgioşi. Chiar reporterii din Memphis şi din Jackson aveau dificultăţi în a smulge informaţiile de la localnici. Oamenii se săturaseră să tot fie calificaţi drept înapoiaţi, bădărani şi rasişti. Îi ignorau pe intruşi şi îşi vedeau de treburile lor.
Barul de la "Clanton Court" devenise spelunca reporterilor. Era singurul loc unde mai puteau întâlni o faţă prietenoasă. Acolo stăteau de vorbă despre orăşelul acesta şi despre procesul care urma, aşezaţi în faţa televizorului. Comparau însemnările pe care le făcuseră cu zvonurile şi cu poveştile din oraş şi beau până se ameţeau, pentru că nu era nimic altceva de făcut în Clanton, după lăsarea serii.
Motelurile se umplură în seara de duminică, douăzeci şi trei iunie, înainte de înfăţişarea pentru schimbarea instanţei de judecată. În dimineaţa zilei de luni, toţi reporterii se strânseră în restaurantul de la "Best Western" pentru a-şi bea cafeaua şi a face presupuneri. Această înfăţişare era prima confruntare directă, şi se părea că va fi singura, până la proces. Circula zvonul că Noose e bolnav, că nu vrea să conducă această audiere şi că intenţionează să ceară Curţii Supreme să numească pe altcineva. Unul din reporterii din Jackson ţinu să sublinieze caracterul nesigur al acestei ştiri, neconfirmată oficial. La ora opt, îşi strânseră cu toţii microfoanele şi camerele de luat vederi şi porniră spre scuar. Un grup se postă în faţa închisorii, altul în spatele tribunalului, dar majoritatea oamenilor se îndreptară spre sala de judecată. Pe la opt şi jumătate, aceasta se umpluse de lume.
De la balconul biroului său, Jake urmărea activitatea intensă din jurul tribunalului. Inima îi bătea puternic, iar stomacul îi tremura. Zâmbi. Era gata să-l înfrunte pe Buckley în faţa camerelor de luat vederi.

Noose se uită de-a lungul nasului, prin ochelari, la sala plină de lume. Toţi erau la locul lor.
- Curtea are în faţă, începu el, respinge cererea inculpatului pentru schimbarea instanţei de judecată. Procesul a fost programat pentru data de douăzeci şi doi iulie. Aceasta înseamnă patru săptămâni, începând cu ziua de astăzi. Am stabilit o dată limită pentru depunere şi alta pentru rezolvare.
- Corect, onorată instanţă, tună Buckley aproape în picioare, la masa lui.
Jake îşi dădu ochii peste cap.
- Vă mulţumesc, domnule Buckley, zise Noose rece. Inculpatul a făcut o cerere pentru examinarea psihiatrică. Aş dori să ştiu dacă a fost la Whitfield.
- Da, domnule, săptămâna trecută, răspunse Jake.
- Va consulta şi alt psihiatru?
- Da, domnule.
- Bun. Deci, asta s-a rezolvat. Ce alte moţiuni mai anticipaţi?
- Onorată instanţă, vom depune o cerere prin care să solicităm un număr mai mare de candidaţi la juriu...
- Procuratura se opune unei astfel de moţiuni! ţipă Buckley sărind ca ars.
- Staţi jos, domnule Buckley, zise Noose sever, smulgându-şi ochelarii şi fulgerându-l cu privirea pe procuror. Vă rog să nu strigaţi la mine. Bineînţeles că vă veţi opune, aşa cum veţi face, de altfel, în cazul oricărei moţiuni introduse de apărare. E treaba dumneavoastră. Dar vă rog să nu ne mai întrerupeţi. Aveţi destul timp s-o faceţi, în faţa presei, după ce ne terminăm treaba.
Buckley se lăsă în scaun şi-şi ascunse faţa îmbujorată. Noose nu îl repezise niciodată, până acum.
- Continuaţi, domnule Brigance.
Jake era uimit de starea lui Ichabod. Părea obosit şi bolnav. Probabil din cauza stresului.
- S-ar putea să avem câteva obiecţiuni scrise pentru preîntâmpinarea unor probe.
- Moţiuni in limine?
- Da, domnule.
- Le vom audia la proces. Altceva?
- Deocamdată, nu.
- Acum, domnule Buckley, procuratura are vreo moţiune?
- Nu, răspunse Buckley slab.
- Bun. Vreau să mă asigur că nu vor interveni neplăceri, până la proces. Voi fi aici cu o săptămână înainte, pentru a audia şi a decide asupra oricărei chestiuni. Cer să se introducă moţiunile la timp, pentru a nu tergiversa lucrurile. Pe douăzeci şi doi iulie trebuie să fim gata cu toate.
Noose răsfoi dosarul din faţa lui şi începu să citească moţiunea lui Jake de schimbare a instanţei. Avocatul îi şoptea ceva lui Carl Lee a cărui prezenţă nu era obligatorie acum, dar insistase să vină. Gwen stătea împreună cu cei trei băieţi în primul rând, în spatele tatălui lor. Tonya nu era în sală.
- Domnule Brigance, moţiunea dumneavoastră pare să fie în ordine. Câţi martori aveţi?
- Trei, onorată instanţă.
- Domnule Buckley, dumneavoastră câţi martori veţi chema?
- Douăzeci şi unu, zise Buckley cu mândrie.
- Douăzeci şi unu?! strigă judecătorul.
Buckley se făcu mic şi se uită la Musgrove.
- D-dar, probabil, nu vom avea nevoie de toţi. Sigur, nu-i vom chema pe toţi.
- Alegeţi cinci mai importanţi. N-am de gând să stau aici toată ziua.
- Da, onorată instanţă.
- Domnule Brigance, dumneavoastră sunteţi cel care aţi cerut schimbarea instanţei de judecată. Vă rog să vă prezentaţi moţiunea.
Jake se ridică şi traversă încet sala, prin spatele lui Buckley, spre podiumul de lemn din faţa boxei juriului.
- Onorată instanţă, domnul Hailey a cerut ca procesul acesta să fie mutat din comitatul Ford. Motivul e serios: publicitatea care s-a făcut în acest caz va împiedica o derulare normală a lucrurilor. Oamenii cinstiţi din acest comitat au deja o părere în legătură cu vinovăţia sau nevinovăţia lui Carl Lee Hailey. Acesta e acuzat de omorârea a doi oameni, care s-au născut şi ale căror familii locuiesc aici. Vieţile lor n-au fost publice, dar morţile i-au făcut celebri. La fel şi domnul Hailey; era cunoscut de foarte puţini, în afara comunităţii. Acum, toată lumea ştie cine e, ce-a făcut şi ce i s-a întâmplat familiei sale. E, deci, imposibil să găseşti pe cineva din comitatul Ford care să nu-şi fi format deja o părere în legătură cu inculpatul. Acest proces ar trebui să fie judecat în altă parte a statului, undeva, unde oamenii să nu cunoască atâtea, în legătură cu cazul Hailey.
- Unde sugeraţi să aibă loc? întrebă judecătorul.
- Nu am în vedere un comitat anume, dar ar trebui să fie cât mai departe posibil. Poate undeva, pe ţărmul golfului.
- De ce?
- Din motive evidente, onorată instanţă. Sunt vreo patru sute de mile până acolo şi am siguranţa că oamenii nu ştiu atâtea ca aici.
- Dumneavoastră credeţi că locuitorii din sudul statului nu au auzit despre cazul acesta?
- Ba da, dar sunt foarte departe de aici.
- Sigur. Însă au şi ei televizoare şi citesc presa, nu-i aşa, domnule Brigance?
- Cum să nu!
- Credeţi că există vreo persoană din statul acesta care să nu fi auzit de procesul Hailey?
Jake se uită în jos, la hârtiile sale. Îi auzi pe desenatori scrijelind pe blocurile lor chipurile celor prezenţi. Îl văzu cu coada ochiului pe Buckley, rânjind.
- Cred că nu, zise el liniştit.
- Chemaţi-vă primul martor.
Harry Rex Vonner jură şi se aşeză pe scaunul martorilor. Lemnul scârţâi sub greutatea lui. Suflă în microfon şi zgomotul umplu, ca un ecou, toată sala. Îi zâmbi lui Jake, dând din cap.
- Vreţi să vă spuneţi numele?
- Harry Rex Vonner.
- Şi adresa?
- Strada Caderbrush, numărul opt mii patru sute nouăzeci şi trei, Clanton, Mississippi.
- De când locuiţi la Clanton?
- Dintotdeauna. De şaizeci şi patru de ani.
- Cu ce vă ocupaţi?
- Sunt avocat, de douăzeci şi doi de ani.
- L-aţi întâlnit vreodată pe Carl Lee Hailey?
- O singură dată.
- Ce ştiţi despre el?
- Că a omorât doi oameni, pe Billy Ray Cobb şi pe Pete Willard, şi că a rănit un poliţist, pe DeWayne Looney.
- Aţi cunoscut pe vreunul din băieţii aceia?
- Personal, nu. Auzisem de Billy Ray Cobb.
- Cum aţi aflat de omor?
- Păi, parcă s-a întâmplat într-o luni. Mă aflam la primul etaj, în tribunal, şi consultam un registru de la fondul funciar. Atunci am auzit focuri de armă. Am ieşit iute în hol, unde se declanşase nebunia. Am întrebat un poliţist ce s-a întâmplat şi mi-a răspuns că băieţii ăia doi fuseseră împuşcaţi, în apropierea uşii din spate a tribunalului. Am mai adăstat pe-acolo şi curând am auzit că autorul omorului este tatăl fetiţei violate.
- Care a fost prima dumneavoastră reacţie?
- Eram şocat, ca majoritatea oamenilor. Dar am fost la fel de şocat şi când am auzit prima dată despre viol.
- Când aţi aflat că domnul Hailey a fost arestat?
- Mai târziu, în seara aceea. Toate posturile de televiziune transmiteau acest lucru.
- Şi ce-aţi văzut la televizor?
- Păi, m-am uitat cam la tot ce transmiteau posturile din Memphis şi Tupelo. Am prins şi New York-ul, Chicago şi Atlanta, prin cablu. Toate transmiteau ştiri în legătură cu omorul şi cu arestarea. Dădeau imagini de arhivă ale tribunalului şi ale închisorii. Era tapaj mare. Aşa ceva nu se mai întâmplase la Clanton, Mississippi.
- Cum aţi reacţionat când aţi aflat că prezumtivul asasin era tatăl fetiţei?
- Nu a fost o surpriză prea mare pentru mine. Vreau să spun că toţi ne-am gândit c-ar putea fi el. Îl admiram. Am şi eu copii şi l-am înţeles. Şi acum am o simpatie deosebită pentru el.
- Ce ştiţi despre viol?
Buckley sări în picioare.
- Mă opun, domnule judecător. Violul nu are relevanţă, acum!
Noose îşi smulse din nou ochelarii şi se uită mânios la procuror. Secundele treceau, iar Buckley privea într-un punct fix, de pe masă. Se mută de pe un picior pe altul, apoi se aşeză. Noose se aplecă şi se uită în jos, la el.
- Domnule Buckley, nu ţipaţi la mine! Dumnezeu mi-e martor, dacă se mai întâmplă o singură dată, voi considera aceasta un ultragiu adus Curţii. S-ar putea să aveţi dreptate, violul e irelevant. Dar nu suntem la proces, nu-i aşa? Nu ne aflăm în faţa juriului. E vorba de o simplă audiere. Intervenţia dumneavoastră se respinge. Acum, vă rog să staţi la locul dumneavoastră. Ştiu că vă vine greu, dar vă cer să nu vă mai ridicaţi până nu aveţi de spus ceva important. Atunci, vă veţi ridica politicos şi veţi vorbi liniştit.
- Vă mulţumesc, domnule judecător, zise Jake, zâmbindu-i lui Buckley. Aşadar, domnule Vonner, ce ştiţi despre viol?
- Numai ceea ce am auzit.
- Anume?
Buckley se ridică şi făcu o plecăciune de japonez.
- Dacă-mi permiteţi, domnule judecător, zise el cu glas dulce, aş dori să mă opun, dacă nu aveţi nimic împotrivă. Martorul trebuie să vorbească numai despre ceea ce ştie în mod direct, nu despre ce-a auzit de la alţii.
Noose îi răspunse la fel de dulce:
- Mulţumesc, domnule Buckley. Am luat la cunoştinţă că vă opuneţi, dar se respinge. Domnule Brigance, vă rog să continuaţi.
- Vă mulţumesc, domnule judecător.
- Ce-aţi auzit în legătură cu violul?
- Cobb şi Willard au luat-o cu forţa pe fetiţa lui Hailey şi au dus-o undeva, în pădure. Erau beţi şi au legat-o de un copac, au violat-o de mai multe ori, încercând apoi s-o spânzure. Au urinat chiar pe ea.
- Ce-au făcut?!
- S-au pişat pe ea, domnule judecător!
Sala fremătă. Nici Jake, nici Buckley nu auziseră despre acest lucru. De fapt, nimeni, în afară de Harry Rex, nu ştia. Noose dădu din cap, bătând uşor cu ciocănelul în masă. Jake se apucă să scrie ceva în dosarul lui, minunându-se de cunoştinţele ezoterice ale prietenului său.
- De unde ai aflat despre viol?
- Din tot oraşul. Era ceva arhicunoscut. Încă de a doua zi, poliţiştii au dat detalii în legătură cu violul, la Coffee Shop. Ştie toată lumea.
- E un lucru bine cunoscut în comitat?
- Da. N-a fost om cu care să stau de vorbă şi să nu cunoască detalii despre viol.
- Spuneţi-ne, ce ştiţi despre omor?
- Aşa cum spuneam, era într-o luni, după amiaza. Băieţii erau aici, pentru o audiere de stabilire a cauţiunii. Mi se pare că atunci când au părăsit sala, însoţiţi de poliţişti, li s-au pus cătuşele. Când au coborât scările, domnul Hailey a sărit dintr-o debara, cu un M-16 în mână. Au fost omorâţi, iar DeWayne Looney, rănit. I-a fost amputat piciorul, sub genunchi.
- Puteţi să spuneţi exact unde s-au petrecut evenimentele?
- Aici, dedesubtul nostru, la intrarea din spate în tribunal. Domnul Hailey se ascunsese într-o debara a oamenilor de serviciu, din care a ieşit şi-a deschis focul.
- Credeţi că e adevărat?
- Ştiu sigur.
- De unde aţi aflat?
- Din oraş, din ziare. Toată lumea ştie.
- Unde aţi auzit discutându-se?
- Peste tot. În baruri, la biserică, la bancă, la curăţătorie, la Tea Shoppe, la cârciumile din oraş, la magazinele de băuturi, absolut peste tot!
- Aţi vorbit cu cineva care era de părere că nu Hailey e criminalul lui Billy Ray Cobb şi al lui Pete Willard?
- Nu. N-o să găsiţi nici o persoană în acest comitat care să creadă aşa ceva.
- Ce ziceţi, oamenii de aici şi-au format deja o părere în legătură cu vina sau cu inocenţa lui Carl Lee Hailey?
- Absolut sigur. Nu există abţineri în această privinţă. E un subiect fierbinte, şi fiecare şi-a format o părere.
- După părerea dumneavoastră, domnul Hailey ar putea fi judecat corect în acest comitat?
- Nu, domnule. N-ai cum să găseşti trei oameni, în Ford, care să nu-şi fi format deja o părere, oricare ar fi ea. Toţi cei treizeci de mii de locuitori ai comitatului l-au judecat deja. Nu ai cum să alegi un juriu imparţial.
- Vă mulţumesc, domnule Vonner. Nu mai am întrebări, domnule judecător.
Buckley îşi trecu degetele prin păr, ca şi cum ar fi vrut să se asigure că fiecare fir e la locul lui. Se îndreptă ţanţoş spre podium.
- Domnule Vonner, zise el cu umilinţă prefăcută, dumneavoastră l-aţi "judecat" deja pe Carl Lee Hailey?
- Să fiu al naibii, da!
- Fiţi atent cum vorbiţi, spuse Noose.
- Şi ce "verdict" aţi da?
- Domnule Buckley, daţi-mi voie să vă explic. Şi am s-o fac pe îndelete, ca să priceapă toată lumea. Dacă aş fi fost în locul şerifului, nu l-aş fi arestat. Dacă aş fi fost în locul marelui juriu, nu l-aş fi acuzat. Dacă aş fi în locul judecătorului, nu l-aş judeca. Dacă aş fi în locul procurorului, nu aş deschide acţiune împotriva lui. Dacă aş fi în locul juriului de proces, aş vota să i se dea cheia oraşului, o diplomă, şi l-aş trimite acasă, la familie. Şi, domnule Buckley, dacă fiica mea ar fi vreodată violată, mi-aş dori să am puterea sa fac ceea ce a făcut el.
- Înţeleg. Sunteţi de părere că oamenii ar trebui să poarte arme şi să-şi regleze conturile prin atacuri?
- Sunt de părere că dreptul fiecărui copil este de a nu fi violat şi că părinţii au dreptul să şi-l apere. Cred că fetiţele sunt fiinţe deosebite, iar dacă a mea ar fi legată şi violată de doi ticăloşi drogaţi, aş înnebuni de-a binelea. Sunt de părere că taţii adevăraţi ar trebui să aibă un drept special de a omorî pe orice pervers care se atinge de copiii lor. Şi mai cred că sunteţi un laş mincinos, dacă pretindeţi că nu l-aţi omorî pe cel care v-ar viola fiica.
- Domnule Vonner, vă rog! zise Noose.
Buckley fierbea, dar îşi păstră calmul.
- Aveţi simţăminte foarte puternice, faţă de acest caz, nu-i aşa?
- Sunteţi deosebit de perspicace.
- Şi vreţi să-l vedeţi achitat, da?
- Mi-aş da toţi banii, dacă aş avea.
- Şi credeţi că ar avea şanse mai mari, în alt comitat?
- Cred că are dreptul la un juriu care să nu fie complet edificat, încă înainte de proces.
- Dumneavoastră l-aţi achita, nu-i aşa?
- Asta am şi spus.
- Şi aţi stat de vorbă şi cu alţii care sunt de aceeaşi părere cu dumneavoastră?
- Cu mulţi.
- Dar există şi unii care l-ar condamna?
- Bineînţeles. O mulţime. Doar e negru.
- Din discuţiile pe care le-aţi avut cu diverşi, v-aţi putut da seama care sunt majoritari?
- Nu tocmai.
Buckley îşi făcu o însemnare în carneţel.
- Domnule Vonner, sunteţi prieten bun cu domnul Brigance?
Harry Rex zâmbi şi îşi îndreptă privirile spre Noose.
- Sunt avocat, domnule Buckley, şi am tot felul de prieteni. Da, domnul Brigance este unul din ei.
- Şi v-a rugat să veniţi şi să depuneţi mărturie?
- Nu. Am trecut întâmplător pe aici şi am aterizat în scaunul ăsta. Habar n-aveam de audierea de azi.
Buckley îşi aruncă hârtiile pe masă şi se aşeză. Harry Rex ieşi.
- Chemaţi martorul următor, ordonă Noose.
- Reverendul Ollie Agee, zise Jake.
Pastorul fu condus la locul martorilor. Jake se dusese la el la biserică să-i pună nişte întrebări. Fusese de acord să depună mărturie. Nu zisese nimic de avocaţii de la naacp.
Reverendul era un martor excelent. Vocea lui profundă şi gravă nu avea nevoie de microfon. Da, cunoştea detalii în legătură cu violul şi cu omorul. Era doar vorba de enoriaşii lui şi îi cunoştea de ani de zile. Făceau aproape parte din familie şi suferise împreună cu ei, după viol. Sigur, vorbise cu o mulţime de oameni, de când se întâmplase, şi fiecare îşi avea opinia formată faţă de vinovăţia sau nevinovăţia acuzatului. El şi încă douăzeci şi doi de predicatori erau membri ai Consiliului şi stătuseră mult de vorbă despre cazul Hailey. Cu siguranţă, nu mai existau indecişi în comitatul Ford. După părerea lui, procesul nu avea cum să fie judecat corect aici.
Buckley îi puse şi el o întrebare:
- Aţi întâlnit vreun negru care să fie de părere că domnul Hailey trebuie condamnat?
- Nu, evident.
Reverendul se retrase. Luă loc în sală, între doi fraţi din Consiliu.
- Chemaţi martorul următor! zise Noose.
Jake îi zâmbi procurorului şi anunţă:
- Şeriful Ozzie Walls.
Buckley şi Musgrove îşi apropiară capetele şi începură să şuşotească. Ozzie trebuia să fie de partea lor, de partea legii şi a ordinii, de partea procuraturii. Nu era datoria lui să ia apărarea acuzaţilor. Iată că nu poţi să ai niciodată încredere într-un negru, gândi Buckley. Îşi ţin parte, când sunt la ananghie.
Jake conduse discuţia spre viol şi spre antecedentele lui Cobb şi Willard. Repetarea faptelor devenise plictisitoare, aşa că Buckley vru să protesteze. Dar îi ajunseseră bobârnacele primite, aşa că se abţinu. Jake îşi dădu seama de starea procurorului, aşa că marşă pe viol şi pe detaliile sângeroase. Până la urmă, Noose se sătură.
- Vă rog să treceţi peste asta, domnule Brigance.
- Da, domnule judecător. Şerif Walls, dumneata l-ai arestat pe Carl Lee Hailey?
- Da.
- Credeţi că el i-a omorât pe Billy Ray Cobb şi pe Pete Willard?
- Da.
- Aţi întâlnit pe cineva, în acest comitat, care să creadă că nu i-a ucis el?
- Nu, domnule.
- Deci toată lumea crede că el e criminalul.
- Sigur. Cel puţin, cei cu care am stat de vorbă.
- Circulaţi mult prin comitatul acesta?
- Da, domnule. Asta mi-e slujba.
- Şi staţi de vorbă cu multă lume?
- Da.
- Aţi întâlnit pe cineva care să nu fi auzit de Carl Lee Hailey?
Ozzie făcu o pauză, apoi răspunse rar:
- Trebuie să fii surd, orb şi tâmpit, ca să nu fi auzit de Carl Lee Hailey.
- Aţi întâlnit pe cineva care să nu aibă încă o opinie în legătură cu vinovăţia lui?
- Nu există o astfel de persoană în comitat.
- Poate avea loc, aici, un proces corect?
- Nu mă pot pronunţa în această privinţă. Dar sunt sigur că n-ai cum găsi doisprezece oameni care să nu ştie totul despre viol şi despre omor.
- Nu mai am întrebări, îi spuse Jake lui Noose.
- E ultimul dumneavoastră martor?
- Da, domnule.
- Vreţi să puneţi şi dumneavoastră vreo întrebare, domnule Buckley?
Acesta rămase la locul lui şi dădu din cap că nu.
- Bun, zise judecătorul. Să luăm o mică pauză. Vreau să stau puţin de vorbă cu avocaţii.
În sală izbucni vacarmul pe când Noose plecă însoţit de avocaţi şi de domnul Pate. Judecătorul închise uşa biroului său şi îşi scoase roba. Domnul Pate îi aduse o cafea neagră.
- Domnilor, mă gândesc să dau un ordin de păstrare a tăcerii, de acum, până la terminarea procesului. Mă deranjează publicitatea şi nu vreau ca acest caz să fie judecat de presă. Aveţi de făcut vreun comentariu?
Buckley era palid şi tremura. Deschise gura, dar nu ieşi nici un sunet.
- E o idee bună, zise Jake, cu inima strânsă. Şi eu mă gândeam la aşa ceva.
- Sunt sigur. Am văzut cum fugi de publicitate. Dar dumneata, domnule Buckley?
- La cine se referă acest ordin?
- La dumneata şi la domnul Brigance. Vi se cere să nu mai daţi nici un detaliu în legătură cu acest caz. E valabil pentru toţi cei care lucrează sub jurisdicţia noastră: avocaţi, şeriful etc.
- Dar de ce?
- Pentru că nu-mi place ideea că voi doi judecaţi acest proces în presă. Crezi că sunt orb? V-aţi luptat cât aţi putut să ieşiţi în evidenţă. Procesul va fi un circ.
Noose se duse la fereastră mormăind. Tăcu un moment, apoi începu din nou să murmure. Avocaţii se uitară unul la altul, apoi la silueta stângace din dreptul geamului.
- Vă dau ordin să păstraţi o discreţie absolută. Călcarea acestei dispoziţii înseamnă sfidarea justiţiei. Nu veţi discuta nici un aspect al acestui caz cu reprezentanţii presei. Aveţi întrebări?
- Nu, domnule, spuse Jake repede.
Buckley dădu din cap şi se uită la Musgrove.
- Şi acum, să ne întoarcem la audierea noastră. Domnule Buckley, aţi spus că aveţi peste douăzeci de martori. De câţi aveţi, de fapt, nevoie?
- De cinci sau şase.
- Aşa e bine. Cine sunt?
- Floyd Loyd, inspector în districtul numărul unu, din comitatul Ford.
- Ce vrea să spună?
- Locuieşte aici de cincizeci de ani şi e în funcţia aceasta de vreo zece ani. După părerea lui procesul se poate derula aici, în condiţii bune.
- Presupun că n-a auzit niciodată de cazul ăsta.
- Păi, nu sunt sigur.
- Altcineva?
- Nathan Baker, judecător de pace în districtul al treilea din Ford.
- Aceeaşi mărturie?
- În linii mari, da.
- Altul?
- Edgar Lee Baldwin, fost inspector.
- A fost acuzat acum câţiva ani, parcă, zise Jake.
Faţa lui Buckley se înroşi mai tare ca oricând. Holbă ochii şi căscă gura larg.
- N-a fost condamnat, izbucni Musgrove.
- Nici n-am spus aşa ceva. A fost doar acuzat. Ceva cu FBI-ul, parcă.
- Gata, gata! zise Noose. Ce ne va spune domnul Baldwin?
- Trăieşte aici de o viaţă. Îi cunoaşte bine pe locuitorii din comitat şi crede că procesul va fi cinstit, în Ford, răspunse Musgrove.
Buckley se uita mut la Jake.
- Altcineva?
- Şeriful Harry Bryant, comitatul Tyler.
- Şeriful Bryant? Ce are de spus?
Musgrove vorbi în numele procuraturii:
- Domnule judecător, noi avem două teorii împotriva schimbării instanţei. Mai întâi, susţinem că procesul poate avea loc aici, în condiţii optime. În al doilea rând, dacă sunteţi de altă părere, vă aducem la cunoştinţă că publicitatea făcută a cuprins toate comitatele din acest stat. Aşa că situaţia e aceeaşi ca în Ford. Deci, nu se realizează nimic, transferând procesul în altă parte. Avem martori, în favoarea celei de-a doua teorii.
- Acesta e un mod nou de a privi lucrurile, domnule Musgrove. N-am mai auzit aşa ceva.
- Nici eu, adăugă Jake.
- Pe cine mai aveţi?
- Pe Robert Kelly Williams, avocat din districtul nouă.
- Unde vine asta?
- În sud-vestul statului.
- A făcut atâta cale, ca să depună mărturie că toţi pădurarii lui ştiu despre caz, la fel de mult ca locuitorii din Ford?
- Da, domnule.
- Altcineva?
- Grady Liston, avocat în districtul paisprezece.
- Aceeaşi mărturie?
- Da, domnule.
- Asta-i tot?
- Domnule judecător, noi avem şi mai mulţi, dar toţi cu acelaşi gen de mărturii.
- Bun. Atunci ne putem limita la cei şase?
- Da, domnule.
- Voi audia dovezile dumneavoastră. Fiecare martor are voie să vorbească cinci minute şi în două săptămâni voi da răspunsul la această moţiune. Mai aveţi vreo întrebare?

23

Era dureros să-i refuzi pe reporteri. Îl urmară pe Jake de-a lungul străzii Washington. Avocatul se scuză, spunând că nu are comentarii de făcut, şi îşi găsi refugiul în biroul său. Un reporter mai îndrăzneţ de la "Newsweek" se strecură înăuntru şi îl rugă pe Jake să-i permită să-i facă o fotografie. Dorea un portret serios, pe fundalul rafturilor cu tratate de drept, legate în piele. Jake îşi aranjă cravata şi îl invită pe fotograf în sala de şedinţe, unde îi poză fără să scoată un cuvânt. Reporterul îi mulţumi şi plecă.
- Îmi acordaţi câteva momente? întrebă Ethel politicoasă, în vreme ce şeful ei se îndrepta spre scări.
- Desigur.
- Haideţi să stăm jos. Trebuie să discutăm ceva.
S-a hotărât să plece, în sfârşit, gândi Jake, aşezându-se lângă fereastră.
- Ce vrei să-mi spui?
- Despre bani.
- Eşti secretara cea mai bine plătită din oraş. Ţi-am mărit salariul acum trei luni.
- Nu e vorba de banii mei. Nu v-au mai rămas destui în bancă pentru a vă plăti taxele pe luna aceasta. Iunie e pe sfârşite şi n-am încasat decât o mie şapte sute de dolari.
Jake închise ochii şi duse mâna la frunte.
- Uitaţi-vă la hârtiile astea, zise ea fluturând un teanc de facturi. Patru mii de dolari. De unde plătesc?
- Cât mai am în bancă?
- Vineri erau o mie nouă sute de dolari. În dimineaţa aceasta n-am încasat nimic.
- Nimic?!
- Nici măcar un bănuţ.
- Dar cum a rămas cu Liford? Trebuia să depună trei mii.
Ethel dădu din cap:
- Domnule Brigance, dosarul acela nu s-a încheiat încă. Domnul Liford nu a semnat cesiunea. Trebuia să vă duceţi dumneavoastră după ea, acum trei săptămâni, vă amintiţi?
- Nu, nu-mi amintesc. Dar apelul lui Buck Britt? E o mie de dolari.
- Cecul lui nu are acoperire. A fost returnat de bancă de-acu' două săptămâni. De atunci e pe biroul dumneavoastră.
Secretara tăcu şi respiră adânc.
- Nu mai staţi de vorbă cu clienţii şi nu mai răspundeţi la telefoane şi...
- Ethel, nu-mi mai ţine teorii!
- Toate au rămas în urmă cu o lună.
- Ajunge!
- Şi asta, de când aţi preluat cazul Hailey. Nu vă mai gândiţi la altceva. Vă obsedează. O să ne ducă la faliment!
- La câte din facturi ai întârziat cu plata?
- La mai multe.
- De fapt, ca de obicei, nu-i aşa?
- Aşa e. Dar luna viitoare? Mai sunt patru săptămâni până la proces.
- Taci din gură, Ethel! Dacă nu mai rezişti, atunci n-ai decât să pleci. Iar dacă nu te potoleşti, să ştii că te dau afară!
- Ţi-ar plăcea să mă concediezi, nu-i aşa?
- Nici nu-mi pasă!
Ethel era o femeie dură, puternică. Paisprezece ani petrecuţi alături de Lucien o căliseră şi fizic şi psihic, dar rămăsese, totuşi, femeie. Aşa că, în momentul acela, buzele începură să-i tremure şi o podidiră lacrimile. Lăsă capul în jos.
- Îmi pare rău, murmură ea. Dar sunt îngrijorată.
- Îngrijorată, pentru cine?
- Pentru mine şi pentru Bud.
- Ce-i cu Bud?
- E un om foarte bolnav.
- Ştiu.
- Tensiunea îi creşte întruna. Mai ales după telefoanele alea. În ultimii cinci ani a avut trei crize şi nici acum nu se simte prea bine. E speriat. De fapt amândurora ne e teamă.
- Câte telefoane aţi primit?
- Mai multe. Ne ameninţă că ne dau foc la casă. Ne avertizează că ştiu unde locuim şi dacă Hailey va fi achitat, o să incendieze casa sau o să-i pună dinamită. Vreo doi au zis că ne omoară. Ce rău am făcut?
- Poate ar fi bine să demisionezi.
- Şi să mor de foame? Ştiţi că Bud nu mai lucrează de zece ani. Unde să mă duc să muncesc?
- Uite ce-i, Ethel, şi eu am fost ameninţat, dar n-am luat lucrul acesta în serios. I-am promis Carlei că voi renunţa la caz, dacă e vreun pericol real, aşa ca poţi fi liniştită. Spune-i şi lui Bud să nu-şi facă probleme. Ameninţările nu trebuie luate în seamă. Există tot felul de indivizi dubioşi.
- Asta mă îngrijorează şi pe mine. Oamenii sunt nebuni şi pot face orice.
- Cred că îţi faci prea multe griji. Am să-i spun lui Ozzie să fie mai atent cu casa dumitale.
- Veţi face dumneavoastră acest lucru?
- Sigur. Şi a mea e sub urmărire. Crede-mă, Ethel, nu trebuie să te sperii. Nu sunt decât nişte puşti nenorociţi.
Ea îşi şterse ochii.
- Îmi pare rău c-am plâns şi că am fost atât de iritabilă, în ultimul timp.
"Eşti iritabilă de patruzeci de ani!" gândi Jake.
- Nu-i nimic.
- Şi cu astea? zise ea, arătând facturile.
- Fac eu rost de bani, nu te nelinişti.

Willie Hastings îşi termină tura la ora zece seara şi, după ce îşi perforă fişa de pontaj, se duse direct la Hailey acasă. Era rândul lui să doarmă acolo. În fiecare noapte rămânea o rudă sau un prieten să păzească familia. Miercurea se ducea Hastings.
Nu se putea dormi cu lumina aprinsă. Tonya refuza să se apropie de pat, dacă nu ardeau toate becurile din casă. Se temea că bărbaţii aceia o pândeau din întuneric. Îi văzuse doar, de atâtea ori, târându-se spre patul ei sau furişându-se prin debarale. Le auzise vocile la fereastră şi le văzuse ochii însângeraţi, urmărind-o când se ducea la culcare. I se părea că umblă cineva prin pod, cu nişte cizme grele, de cowboy, gata s-o lovească. Ştia că sunt acolo, sus, aşteptând să adoarmă toată lumea şi s-o ducă iar în pădure. O dată pe săptămână, mama şi fratele ei mai mare urcau în pod cu o lanternă şi cu un pistol în mână.
Deci, nici o cameră din casă nu putea rămâne în întuneric, atunci când se ducea ea la culcare. Într-o noapte, se arsese un bec dintr-o cameră. Plânsese până când fratele mai mare al lui Gwen se dusese la un magazin cu program permanent şi cumpărase mai multe becuri.
Dormea cu mama ei, care o ţinea strâns în braţe, până când diavolii dispăreau în noapte. Abia atunci se refugia în lumea viselor. La început Gwen adormea greu, din cauza luminilor aprinse. Apoi, însă, se obişnuise şi reuşea să aţipească de câteva ori pe noapte. Trupuşorul de lângă ea se zbătea şi în somn.
Willie le spuse noapte bună băieţilor şi o sărută pe Tonya. Îi arătă pistolul şi-i spuse că va sta treaz pe canapea, toată noaptea. Controlă debaralele din casă. Tonya se convinse că nu era nimeni. Se retrase în braţele mamei sale şi începu să plângă uşor.
Pe la miezul nopţii, Willie îşi scoase cizmele şi se întinse pe canapea. Puse pistolul jos, pe podea. Aţipise, aproape, când auzi ţipătul. Era oribil. Înşfăcă arma şi se repezi în dormitor. Tonya stătea pe pat, cu faţa la perete şi plângea, tremurând. Îi văzuse la fereastră, aşteptând-o. Gwen o îmbrăţişă. Cei trei băieţi veniră lângă pat, privind scena neputincioşi. Carl Lee Jr. se duse la fereastră, şi nu văzu nimic. În ultimele cinci săptămâni trecuseră de multe ori prin aşa ceva şi ştiau că n-au cum s-o liniştească.
Gwen o mângâie şi-i culcă uşor capul pe pernă.
- Nu-i nimic, fetiţa mea, mama şi unchiul Willie sunt aici, cu tine. Nimeni n-o să-ţi facă vreun rău. Fii liniştită.
Ceru ca unchiul Willie să stea la fereastră, cu arma în mână, să îi pândească pe ticăloşi, iar fraţii ei să doarmă la picioarele patului. Se conformară cu toţii. Gemu o vreme, apoi se calmă.
Willie aşteptă până se liniştiră. Îi luă, pe rând, în braţe pe băieţi şi-i duse în camera lor, apoi aşteptă, lângă fereastră, ivirea zorilor.

Vineri, Jake şi Atcavage se întâlniră la Claude, pentru a lua masa de prânz împreună. Comandară costiţă şi salată de varză. Localul era aglomerat, ca de obicei, dar cel puţin nu se vedea nici un străin prin preajmă. Obişnuiţii casei stăteau de vorbă, ca în vremurile bune. Claude era în vervă, boscorodindu-i pe toţi clienţii lui fideli. Avea talentul rar de a te înjura într-un mod care îţi făcea plăcere.
Atcavage asistase la audierea de schimbare a instanţei, ca martor de rezervă. Banca nu prea fusese de acord, iar Jake nu voia să-i producă neplăceri. Bancherii aveau o teamă organică de sălile de tribunal, aşa că avocatul îl admiră pe prietenul său că îşi învinsese fobia şi venise, totuşi, să asiste la audiere. Era primul bancher din istoria comitatului Ford care a avut curajul să apară la tribunal, din propria lui voinţă. Jake era mândru de el.
Claude se învârtea încolo şi încoace, spunându-le că mai aveau doar zece minute, aşa că mai bine ar tăcea şi-ar mânca.
Jake îşi termină costiţa şi făcu o strâmbătură.
- Spune, Stan, pentru că tot veni vorba, ce-ar fi să-mi împrumuţi cinci mii, pentru nouăzeci de zile, fără garanţie!
- Da' cine a adus vorba de împrumuturi?
- Tu ai amintit de bănci...
- Parcă îl luasem în pene pe Buckley, nu altceva.
- N-ar trebui să-i judeci pe alţii, Stan. E uşor să cazi în această ispită. Mai greu e să te dezbari de ea. Devii robul ei.
- Vai, cât de rău îmi pare! Ai să mă ierţi vreodată?
- Dacă-mi dai împrumutul...
- Bine. Da' de ce-ţi trebuie?
- Ce contează?
- Adică, cum?
- Uite ce-i, Stan, pe tine n-ar trebui să te intereseze decât dacă îţi voi înapoia sau nu banii în nouăzeci de zile.
- Bun. Poţi să-mi returnezi banii în nouăzeci de zile?
- Ce-ntrebare! Bineînţeles că pot!
Bancherul zâmbi.
- Hailey te-a cam lefterit, nu-i aşa?
Avocatul zâmbi şi el.
- Cam aşa. Mi-e greu să mă mai concentrez în altă parte. De luni în trei săptămâni e procesul şi până atunci nu sunt în stare să mă ocup de altceva.
- Cât câştigi pentru cazul ăsta?
- Nouă sute minus zece mii.
- Nouă sute de dolari?!
- Da. Nu ţii minte că Hailey n-a putut face nici un împrumut?
- Nu prea ai dat lovitura.
- Bineînţeles, dacă i-ai fi împrumutat banii lui Carl Lee, n-ar fi fost nevoie să apelez acum la tine.
- Prefer să-ţi dau ţie împrumutul.
- Excelent! Când?
- Pari disperat.
- Ştiu cât timp vă ia, cu tot felul de comitete, de vicepreşedinţi, ca în final să mi se aprobe, poate, suma cerută, dacă aşa scrie la carte şi dacă respectivii funcţionari vor fi în toane bune. Ştiu cum lucraţi.
Atcavage se uită la ceas.
- La trei e bine?
- Cred că da.
- Fără garanţie?
Jake se şterse la gură şi se aplecă peste masă. Zise liniştit:
- Casa şi maşina îmi sunt ipotecate. Poate să-mi pun fetiţa drept gaj, dar, dacă îţi trece prin minte că mi-o poţi astfel lua, te omor. Ce garanţii mai vrei?
- Iartă-mă, te rog.
- Când pot ridica cecul?
- La trei după-amiază.
Apăru Claude şi le mai turnă ceai în pahare.
- Mai aveţi cinci minute, zise el tare.
- Opt, replică Jake.
- Ascultă, domnule Mare Sculă, spuse Claude rânjind. Nu eşti la tribunal, iar poza care ţi-a apărut în ziare nu valorează nici cât o ceapă degerată, în localul meu. Am spus cinci minute!
- Tot aia e. Oricum, costiţa a fost cam tare.
- Da' văd c-ai mâncat tot.
- La preţul ăsta, nu mi-am permis să las ceva în farfurie.
- Dacă faci pe nebunu', te costă şi mai mult!
- Plecăm, zise Atcavage ridicându-se şi aruncând un dolar pe masă.

Duminică după-amiază, familia Hailey mânca sub arborele din curtea închisorii. Vara îşi făcea simţită prezenţa, iar umezeala călduţă şi grea se strecura peste tot. Gwen alunga muştele, în vreme ce Carl Lee şi copiii se înfruptau cu pui prăjit cald încă şi transpirau. Cei mici se grăbiră să termine şi alergară apoi spre legănuşul pe care Ozzie îl instalase de curând, pentru copiii puşcăriaşilor.
- Cum a fost la Whitfield?
- Nimic deosebit. Mi-au pus o mulţime de întrebări şi mi-au făcut câteva teste. Nişte trăsniţi!
- Cum s-au purtat cu tine?
- Cu cătuşe şi cu pereţi capitonaţi!
- Nu mai spune! Chiar te-au ţinut într-o încăpere cu pereţii căptuşiţi? spuse Gwen amuzată, reuşind chiar să chicotească.
- Bineînţeles! Se uitau la mine ca la un animal ciudat. Ziceau că sunt cineva. Gardienii mei, unu' negru şi-unu' alb, ziceau că sunt mândri de mine şi c-am făcut ce trebuia, aşa că abia aşteaptă să mă vadă scăpat. Au fost tare drăguţi cu mine.
- Şi doctorii ce-au spus?
- N-au spus nimic încă. Aşteaptă până la proces, când au să mă declare sănătos.
- De unde ştii ce-au să zică?
- Aşa mi-a spus Jake. Şi, până acum, a avut mereu dreptate.
- A găsit şi el vreun doctor?
- Da, un beţiv nebun, care zice că e psihiatru. Am stat de vorbă cu el, în biroul lui Ozzie.
- Ce-a zis?
- Mai nimic. Jake mi-a spus c-o să facă tot ce vrem noi.
- Înseamnă că e un doctor bun.
- Se potriveşte cu ăia de la Whitfield.
- De unde e?
- Cred că din Jackson. Se purta de parcă se temea să nu-l omor şi pe el. Pun pariu că era beat. Mi-a pus nişte întrebări pe care nu le-am înţeles nici unul dintre noi. Apoi şi-a luat nişte notiţe, făcând pe nebunu'. Da' Jake mi-a spus că e-n regulă şi că la proces n-o să vină beat. Eu cred însă că şi el e îngrijorat.
- Atunci, de ce l-a angajat?
- Pentru că e gratis. Datorează ceva, cuiva. Un doctor adevărat costă peste o mie de dolari. Ştii bine că n-am de unde plăti atât.
Gwen încetă să mai zâmbească şi se uită într-o parte.
- Ne trebuie bani şi acasă, zise ea, fără să-l privească.
- Cât?
- Vreo două sute, pentru mâncare şi pentru taxe.
- Câţi bani mai ai?
- Mai puţin de cincizeci de dolari.
- Să văd ce pot face.
Se uită la soţul ei.
- Cum adică? Crezi că poţi face rost de bani, fiind în închisoare?
Carl Lee ridică sprâncenele şi îi făcu cu degetul. Nu era treaba ei să pună asemenea întrebări. El era încă stăpânul, chiar dacă se afla la închisoare.
- Iartă-mă, şopti ea.

24

Duminică, puţin înainte de ora cinci, reverendul Agee privea printr-o spărtură din vitraliul bisericii sale la maşinile elegante care soseau la întrunire. Urmau să stabilească suma pe care aveau s-o doneze familiei Hailey. Se strânseseră, în acest scop, peste şapte mii de dolari. Mai colectaseră vreo şase mii pentru Fundaţia de apărare. Avocaţii de la naacp aveau să sosească şi ei curând, aşa că trebuia să se gândească la o strategie de lucru. Până acum nu dăduseră nici un ban familiei. Reverendul îi aştepta pe cei de la naacp pentru a primi instrucţiuni în legătură cu repartizarea cheltuielilor. Agee era de părere ca majoritatea banilor să treacă la Fundaţia de apărare. Familia putea fi ajutată cu alimente de surorile din biserică.
Consiliul dezbătuse problema unor colecte noi, dar nu era uşor să strângi bani de la oameni săraci. Cu toate acestea, era momentul potrivit, când toată lumea ar fi dat şi ultimul cent pentru ajutorarea lui Carl Lee. Se puseseră de acord să se întrunească a doua zi la biserica Springdale din Clanton. Cei de la naacp urmau să sosească în oraş în dimineaţa aceea. Presa nu va avea acces. Era o întrunire de lucru.

Norman Reinfeld era un avocat de vreo treizeci de ani, specializat în criminalistică. Terminase dreptul, cu brio, la Harvard, la vârsta record de douăzeci şi unu de ani şi refuzase oferta generoasă de a intra în biroul de avocatură al tatălui său, de pe Wall Street, preferând slujba de la naacp. De atunci, se dedicase cu totul apărării negrilor condamnaţi la moarte. Deşi era foarte bun, nu avusese prea multe succese. Majoritatea clienţilor lui meritau să ia drumul camerei de gazare. Dar reuşise, totuşi, împreună cu echipa sa, să comute multe pedepse cu moartea la închisoarea pe viaţă. Patru din clienţii lui Reinfeld fuseseră gazaţi, electrocutaţi sau otrăviţi, iar avocatul se simţise extrem de umilit. Îi văzuse murind şi, de fiecare dată, îşi jurase să treacă peste lege, să nu mai ţină cont de etică şi să înfrunte Curtea. Ar fi făcut orice, numai să se renunţe la pedeapsa cu moartea, care, în opinia lui, era la fel de odioasă ca fapta clienţilor săi. Crima făptuită sub oblăduirea legii îl scotea din sărite.
Rareori dormea mai mult de trei ore pe noapte. Somnul venea greu când aveai de apărat treizeci şi doi de clienţi pasibili de pedeapsa cu moartea. Plus alte şaptesprezece cazuri care aşteptau procesele. Plus optsprezece avocaţi vanitoşi, în subordine. Avea treizeci de ani şi-i dădeai patruzeci şi cinci. Părea bătrân, aspru şi veşnic prost dispus. În mod normal, acum ar fi fost teribil de activ cu pregătirile de plecare la Clanton. Dar acesta nu era un caz obişnuit. Acesta era Hailey, răzbunătorul. Tatăl adus în situaţia să-şi facă singur dreptate. Cel mai vestit caz din ţară, la ora actuală. Şi mai era vorba de Mississippi, unde albii împuşcaseră atâţia negri, mai mult sau mai puţin îndreptăţiţi, fără să-i pese nimănui; unde albii violaseră atâtea femei de culoare, ca distracţie; unde fuseseră spânzuraţi sute de negri, numai pentru că avuseseră curajul să se apere, când îi atacase cineva. Iar acum un tată omorâse doi ticăloşi care îi violaseră fetiţa şi risca să ajungă în camera de gazare. Cu treizeci de ani în urmă, dacă ar fi fost alb, lucrul acesta ar fi trecut neobservat. Era un caz de care avea să se ocupe personal.
Luni, fu prezentat Consiliului de însuşi reverendul Agee, care ţinu un discurs lung despre activitatea lor în comitatul Ford. Reinfeld vorbi puţin. Spuse că el nu putea să-l apere pe Hailey, o dată ce nu fusese angajat de acesta, aşa că era necesar să aibă o întrevedere cu el, astăzi, cel târziu mâine dimineaţă, pentru că la prânz urma să plece la Memphis. Şi de acolo, în Georgia, unde îl aştepta alt caz de omor. Reverendul Agee îi promise o întâlnire cu acuzatul cât mai curând posibil. Era prieten cu şeriful. Reinfeld fu mulţumit.
- Câţi bani aţi colectat? întrebă avocatul.
- Cincisprezece mii de la naacp.
- Asta ştiu şi eu. Cât aţi strâns pe plan local?
- Şase mii, zise Agee cu mândrie.
- Şase mii! repetă Reinfeld. Asta-i tot? Credeam că sunteţi mai bine organizaţi. Unde-i marele suport material cu care vă lăudaţi? Şase mii! Cât mai puteţi strânge? Până la proces nu mai sunt decât trei săptămâni!
Membrii Consiliului tăceau. Evreul ăsta era plin de energie. Singurul alb din grupare pornise la atac cu mult zel.
- De cât aveţi nevoie?
- Depinde de cât de bine vreţi să-l apărăm pe domnul Hailey. Nu am decât opt avocaţi disponibili. Ceilalţi sunt ocupaţi cu alte procese. Avem încă treizeci şi unu de cazuri de crimă pe rol şi şaptesprezece înfăţişări, în zece state, programate în următoarele cinci luni. Avem cam zece solicitări săptămânal, şi refuzăm cel puţin opt, din lipsă de personal şi de fonduri. Cei cincisprezece mii pentru domnul Hailey au fost donaţi de doi consilieri locali şi de biroul nostru. Şi dumneavoastră veniţi cu şase mii. Asta înseamnă douăzeci şi una de mii. Pentru o astfel de sumă vom face tot ce putem. Doi avocaţi, cel puţin un psihiatru şi cam atât. Douăzeci şi una de mii înseamnă ceva, dar nu-mi ajunge pentru ceea ce plănuisem eu.
- Şi la ce v-aţi gândit dumneavoastră?
- La o apărare excepţională, cu trei sau patru avocaţi, cu o mulţime de psihiatri, cu vreo şase detectivi. Ăsta nu-i un caz simplu şi aş vrea să-l câştig. Şi înclin să cred că nici dumneavoastră nu vreţi altceva.
- De cât aveţi nevoie?
- De cel puţin cincizeci de mii. Şi mai bine ar fi o sută de mii.
- Uite ce-i, domnule Reinfeld. Sunteţi în Mississippi, unde oamenii sunt săraci. Au dat tot ce-au putut şi nu cred că mai putem strânge încă treizeci de mii.
Reinfeld îşi potrivi ochelarii cu ramă de os şi se scărpină în barbă.
- Cam cât aţi mai putea strânge?
- Probabil, încă vreo cinci mii.
- E puţin.
- Aşa e. Dar pentru cei din Ford, e mult.
Reinfeld se uită în pământ şi continuă să-şi mângâie barba.
- Cât a dat adunarea din Memphis?
- Cinci mii, zise cineva.
- Atlanta?
- Cinci mii.
- Dar consilierul statului?
- Care stat?
- Mississippi.
- Nimic.
- Nimic?
- Nimic.
- De ce nu?
- Întrebaţi-i dumneavoastră, zise Agee, arătând spre reverendul Henry Hillman.
- Păi, încercăm acum să strângem ceva, zise Hillman pierit. Dar...
- Cât aveţi până acum? întrebă Agee.
- Păi...
- Nimic, nu-i aşa? N-aţi strâns nici un ban, spuse Agee cu voce puternică.
- Hai, Hillman, spune-ne cât ai strâns, interveni reverendul Roosevelt, vicepreşedintele Consiliului.
Hillman amuţise. Până atunci stătuse liniştit în strana lui, aproape adormit. Şi iată-l acum în colimator.
- Vom contribui şi noi cu ceva.
- Sigur că da, Hillman. Voi ne bateţi tot timpul la cap să contribuim pentru tot felul de investiţii, pe care nu le vedem niciodată realizate. Mereu ne cereţi şi noi vă trimitem. Şi acum când avem nevoie, vii aici şi stai liniştit, fără să-ţi pese.
- Nu-i adevărat!
- Nu începe cu minciunile, Hillman!
Reinfeld se simţi încurcat şi îşi dădu seama că atinsese un punct nevralgic.
- Domnilor, vă rog, să trecem mai departe, zise el cu diplomaţie.
- Bună idee, remarcă Hillman.
- Când ne putem întâlni cu domnul Hailey? întrebă Reinfeld.
- Mâine dimineaţă, răspunse Agee.
- Unde?
- Vă sugerez să ne întâlnim în biroul şerifului Walls. E singurul şef de poliţie negru din Mississippi.
- Am auzit.
- Cred c-o să ne lase la el în birou.
- Bun. Cine e avocatul domnului Hailey?
- Un băiat de aici. Jake Brigance.
- Invitaţi-l neapărat şi pe el. Îi vom cere ajutorul. Va fi mai uşor.

Vocea antipatică, subţire şi lătrătoare a doamnei Ethel străpunse liniştea după-amiezii, făcându-l pe Jake să tresară:
- Domnule Brigance, şeriful Walls, pe linia doi.
- Bine.
- Mai aveţi nevoie de ceva?
- Nu. Poţi să pleci.
Jake apăsă butonul pentru linia doi.
- Bună, Ozzie. Ce s-a întâmplat?
- Ascultă, Jake. Au sosit în oraş nişte mărimi de la NAACP.
- Alte noutăţi?
- Fii atent că vor să se întâlnească cu Hailey, mâine dimineaţă.
- De ce?
- E unu', Reinfeld...
- Am auzit de el. Conduce echipa lor de apărători criminalişti. Norman & Reinfeld.
- Da, el e.
- Mă aşteptam la asta.
- Păi, acum e-aici şi vrea să stea de vorbă cu Carl Lee.
- Şi tu, cu ce eşti amestecat?
- M-a sunat reverendul Agee şi m-a rugat să te anunţ.
- Spune-le că nu vin. Clar şi răspicat!
Ozzie tăcu vreo câteva secunde.
- Totuşi, vor să vii şi tu.
- Vrei să zici că sunt invitat?
- Da. Agee şi Reinfeld au insistat să fii prezent.
- Unde?
- La mine în birou, la ora nouă, dimineaţa.
Jake trase adânc aer în piept şi răspunse rar:
- Bine, voi fi acolo. Carl Lee unde e acum?
- La el, în celulă.
- Cheamă-l la tine. Vin în cinci minute.
- De ce?
- Să ne facem rugăciunea împreună.

Reinfeld şi reverenzii Agee, Roosevelt şi Hillman stăteau pe scaune aliniaţi perfect, în faţa şerifului, a lui Carl Lee şi a lui Jake, care fuma o ţigaretă ieftină, cu intenţia vădită de a face aerul din încăpere irespirabil. Pufăia puternic şi se uita în podea, încercând să-şi arate întreg dispreţul pentru Reinfeld şi pentru echipa lui. Nici acesta din urmă nu făcea vreun efort ca să-şi ascundă sfidarea faţă de avocăţelul de provincie din faţa lui. Era arogant şi insolent din fire. Jake, însă, trebuia să facă eforturi pentru asta.
- Cine a convocat această adunare? întrebă Brigance curios, întrerupând tăcerea care se prelungea.
- Păi, noi, răspunse Agee, cerând ajutor din priviri lui Reinfeld.
- Atunci, daţi-i drumul! Ce doriţi?
- Ia-o uşor, Jake, zise Ozzie. Reverendul Agee m-a rugat să ne întâlnim aici, pentru a-i înlesni domnului Reinfeld o întâlnire cu Carl Lee.
- În regulă. S-au întâlnit. Şi-acum, ce mai e, domnule Reinfeld?
- Am venit pentru a ne pune la dispoziţia domnului Hailey, răspunse Reinfeld.
- În ce fel? întrebă Jake.
- Din punct de vedere juridic, bineînţeles.
- Carl Lee, l-ai chemat, cumva, pe domnul Reinfeld?
- Nu.
- Sună a ofertă, domnule Reinfeld.
- Lasă teoria, domnule Brigance. Ştii bine cu ce mă ocup şi de ce sunt aici.
- Aşa puneţi mâna pe toate cazurile?
- Nu punem mâna pe nimic! Am fost chemaţi de filiala locală a NAACP-ului şi de alte organizaţii pentru drepturi civile. Nu ne ocupăm decât de crime cu premeditare şi suntem foarte buni.
- Bănuiesc că sunteţi singurul avocat care puteţi să vă ocupaţi de un caz atât de important.
- M-am descurcat, până acum.
- Dar ai şi pierdut.
- Oricum, mă ocup de cazuri aproape pierdute.
- Înţeleg. Şi consideraţi că şi acesta e unul din ele? Vă aşteptaţi să-l pierdeţi?
Reinfeld se ciupi de barbă şi se uită dispreţuitor la Jake.
- N-am venit aici să mă cert cu dumneata, domnule Brigance.
- Ştiu. Ai venit să-ţi oferi talentele avocăţeşti nemaipomenite unui acuzat care n-a auzit niciodată de dumneata şi care, întâmplător, e mulţumit de apărătorul său. Ai venit să-mi iei clientul. Ştiu exact de ce eşti aici.
- Sunt aici pentru că am fost invitat de cei de la naacp. Asta-i tot.
- Înţeleg. Toate cazurile dumitale sunt de la naacp?
- Lucrez pentru această organizaţie, domnule Brigance. Conduc echipa de apărători criminalişti şi mă duc acolo unde mi se cere.
- Câţi clienţi ai?
- Vreo câteva zeci. Ce importanţă are asta?
- Şi toţi aveau avocaţi când te-ai băgat dumneata?
- Unii da, unii nu. Încercăm întotdeauna să lucrăm cu apărătorii locali.
Jake zâmbi.
- Minunat! Îmi oferi şansa să-ţi car servieta şi să fac pe şoferul prin Clanton. S-ar putea, chiar, să mă trimiţi după câte un sandviş. Ce perspectivă palpitantă!
Carl Lee stătea nemişcat, cu braţele încrucişate, privind ţintă, într-un punct de pe covor. Reverenzii îl urmăreau cu atenţie, aşteptând să-i spună ceva avocatului sau, eventual, să-l facă să tacă şi să-l anunţe că-l concediază, pentru că, de acum încolo, cazul lui va fi preluat de avocaţii de la naacp. Numai că Hailey stătea impasibil şi aştepta.
- Avem să vă oferim multe, domnule Hailey, zise Reinfeld.
Cel mai bine era să fie calm, înainte de a şti dacă acuzatul voia să-şi schimbe apărătorul. Un acces de furie din partea lui putea strica totul.
- Ca, de exemplu? întrebă Jake.
- Specialişti, resurse materiale, expertize, avocaţi axaţi numai pe crime cu premeditare. În plus, avem un număr mare de medici competenţi, pe care îi folosim în astfel de cazuri. Găseşti la noi tot ce vrei.
- Câţi bani aveţi pentru cazul acesta?
- Nu e treaba dumitale.
- Chiar aşa? Atunci e cumva treaba domnului Hailey? La urma-urmei, e cazul lui. Poate vrea şi el să ştie cât puteţi cheltui pentru a-l apăra. Nu-i aşa, domnule Hailey?
- Ei, bine, domnule Reinfeld, cât sunteţi dispuşi să cheltuiţi?
Reinfeld începu să se foiască, uitându-se crunt la reverenzi, care, la rândul lor, îl priviră sever pe Carl Lee.
- Până acum, vreo douăzeci de mii, admise Reinfeld moale.
Jake râse şi dădu din cap neîncrezător.
- Douăzeci de mii! Vorbeşti serios, nu-i aşa? Douăzeci de mii! Credeam că trăiţi pe picior mare. Anul trecut aţi reuşit să strângeţi o sută cincizeci de mii pentru criminalul acela care a omorât un poliţist şi n-aţi putut să-l scăpaţi. Iar pentru curva aia din Shreveport aţi cheltuit o sută de mii. Aia care şi-a omorât clientul. Nici pe ea n-aţi salvat-o. Crezi că acest caz e numai de douăzeci de mii?
- Dar dumneata cât ai pentru cheltuieli?
- Dacă poţi să-mi spui şi mie la ce te-ajută să ştii, mai stăm de vorbă.
Reinfeld dădu să-i răspundă, dar renunţă şi se aplecă spre reverendul Agee, frecându-şi tâmplele:
- De ce nu vorbeşti dumneata cu el? zise avocatul, arătând spre Hailey.
Cei trei reverenzi îl priviră sever pe Carl Lee. Ar fi vrut să fie singuri cu el, fără nici un alb de faţă. Puteau să vorbească atunci, ca de la negru la negru. I-ar fi putut explica altfel lucrurile, l-ar fi convins să renunţe la tinerelul ăsta alb şi să angajeze nişte avocaţi adevăraţi, pe cei de la naacp. Oameni care ştiau cum se luptă pentru apărarea unui negru. Dar nu erau singuri cu el şi nu-l puteau blestema. Trebuiau să arate respect albilor de faţă. Agee vorbi primul:
- Uite ce-i, Carl Lee, noi încercăm să te ajutăm. L-am adus aici pe domnul Reinfeld, care, la rândul său, şi-a chemat toţi avocaţii şi toată lumea s-a pus la dispoziţia ta. Noi nu avem nimic împotriva lui Jake. E un avocat tânăr şi capabil. Dar poate lucra împreună cu domnul Reinfeld. Noi nu-ţi cerem să renunţi la Jake, ci doar să-l angajezi şi pe domnul Reinfeld. Pot conlucra foarte bine.
- Nici să nu vă gândiţi! zise Jake.
Agee tăcu o clipă şi se uită neputincios la Brigance.
- Hai, Jake, noi n-avem nimic împotriva ta. Ştim că e o ocazie mare pentru tine. Vei putea lucra cu mari avocaţi. Ai să capeţi multă experienţă. Noi...
- Să fim înţeleşi, sfinţia ta. Dacă şi Carl Lee îi vrea pe avocaţii dumitale, e-n regulă. Nu mă bag pe gâtul nimănui. Dar nici nu amestec lucrurile. Lucrez singur, sau nu mai lucrez deloc. Nu există cale de mijloc. E cazul meu, sau al vostru. Tribunalul e prea mic să încăpem eu, Reinfeld şi Buckley.
Reinfeld se uită în tavan şi clătină din cap, cu un zâmbet arogant.
- Deci, Carl Lee e cel care hotărăşte, spuse reverendul Agee.
- Bineînţeles! Doar el m-a angajat, aşa că e singurul care are dreptul să renunţe la serviciile mele. De fapt, n-ar fi prima oară. Oricum, nu sunt eu cel care riscă o condamnare la moarte.
- Ce părere ai, Carl Lee? întrebă Agee.
Negrul se uită lung la reverend:
- La ce veţi folosi cei douăzeci de mii?
- De fapt, sunt mai mult de douăzeci de mii, răspunse Reinfeld. Băieţii de-aici au mai strâns vreo zece. Toţi banii vor fi folosiţi pentru a pune la punct apărarea dumitale. Avocaţii nu au nici un profit. Dar avem nevoie de doi-trei anchetatori şi de tot atâţia experţi în psihiatrie. Ne trebuie unul pentru testarea juriului. Metodele folosite de noi sunt foarte scumpe.
- Măi, măi! Şi câţi bani aţi reuşit să strângeţi de la oameni? întrebă Carl Lee.
- Vreo şase mii, îi răspunse Reinfeld.
- Cine s-a ocupat de colectă?
Reinfeld se uită la Agee.
- Bisericile locale, răspunse reverendul.
- Şi de la biserici, cine a ridicat banii? mai întrebă Carl Lee.
- Noi, zise Agee.
- Vrei să spui că dumneata, nu-i aşa? întrebă Carl Lee.
- Păi, cam aşa. Adică, fiecare biserică mi-a predat banii, iar eu i-am depus în cont, la bancă.
- Aha! Şi-ai depus fiecare bănuţ?
- Bineînţeles!
- Sigur ca da! Dar să te întreb altceva: câţi bani le-ai oferit soţiei şi copiilor mei?
Agee se schimbă la faţă şi ceru ajutor din priviri celorlalţi reverenzi. Aceştia însă păreau preocupaţi de apariţia unei gângănii pe covor, aşa că nu-i fură de nici un folos. Toţi ştiau că Agee îşi luase partea leului şi că nu ajutase familia Hailey cu nimic. De fapt, reverendul fusese cel care avusese de câştigat din toată afacerea asta. Nu mai era un secret pentru nimeni.
- Cât le-ai oferit, sfinţia ta? repetă Carl Lee.
- Păi, am crezut că banii ăştia ...
- Spune, cât?
- Banii urmează să fie folosiţi pentru taxele avocaţilor şi pentru lucruri de-astea.
- Dar în biserică ai zis altceva. Ai spus că-mi vei ajuta familia. Îţi dăduseră lacrimile, încercând să-i convingi pe oameni să dea tot ce aveau, pentru copiii mei lipsiţi de hrană şi de ajutor. Nu-i aşa, sfinţia ta?
- Banii sunt tot pentru tine, Carl Lee. Spre binele tău şi al familiei tale. Ne gândim cum ar fi cel mai bine să-i folosim pentru a te scăpa de necaz.
- Şi dacă n-am nevoie de avocaţii dumitale? Ce faci cu cei douăzeci de mii?
Jake chicoti.
- Bună întrebare! Ce se întâmplă cu banii, dacă domnul Hailey nu vrea să te angajeze, domnule Reinfeld?
- Nu sunt banii mei, răspunse avocatul.
- Atunci, poate ne poţi spune dumneata, domnule Agee.
Reverendul nu se mai putu stăpâni şi i se adresă lui Carl Lee, arătându-l cu degetul:
- Ia ascultă, Carl Lee! Ne-am scremut mult să strângem banii ăştia. Ştii ce înseamnă să aduni şase mii de dolari de la nişte oameni săraci, aşa cum sunt cei din comitatul nostru? Am muncit de ne-au ieşit ochii până am reuşit să-i facem pe amărâţii ăştia să dea tot ce-aveau. Şi asta numai pentru că sunt convinşi că ai dreptate şi că trebuie să scapi din procesu' ăsta. Să nu îndrăzneşti să spui că n-ai nevoie de banii lor!
- Nu-mi ţine mie predici, zise Carl Lee moale. Deci, oamenii săraci din comitat au donat şase mii.
- Exact!
- Şi restul de bani de unde provin?
- De la naacp. Cinci mii, din Atlanta, cinci din Memphis şi cinci de la organizaţia naţională. Totul cu destinaţie precisă: apărarea ta.
- Deci, îi pot folosi numai dacă îl angajez pe domnul Reinfeld?
- Da.
- Dar ceilalţi bani?
- Ce întrebare! La asta nu ne-am gândit încă. Am crezut că vei aprecia faptul că am strâns aceşti bani pentru tine. Îţi oferim cei mai buni avocaţi şi nici nu-ţi pasă!
Se lăsă o tăcere apăsătoare. Toţi, avocaţii, reverenzii şi şeriful aşteptau cu sufletul la gură răspunsul inculpatului. Carl Lee îşi muşcă buzele şi privi în pământ. Jake îşi mai aprinse o ţigară. Nu avea emoţii, doar era obişnuit să fie dat la o parte.
- Vă trebuie un răspuns pe loc? întrebă Carl Lee, într-un târziu.
- Nu, zise Agee.
- Ba da! interveni Reinfeld. Până la proces nu mai sunt nici trei săptămâni şi noi am avea nevoie de vreo două luni ca să-l pregătim cum trebuie. Timpul meu e prea preţios ca să aştept după mofturile dumitale, domnule Hailey. Ori mă angajezi acum, ori o lăsăm baltă! Şi grăbeşte-te, că pierd avionul!
- Păi, dacă-i aşa, atunci pleacă mai repede şi să nu-ţi mai treacă vreodată prin minte să mai faci cale-ntoarsă pentru mine. Am să-mi încerc norocul cu prietenul meu, Jake.

25

Organizaţia din Ford fu constituită la miezul nopţii, unsprezece iulie, într-o poieniţă din apropierea unui drum de ţară ce trecea printr-o pădure din nordul comitatului. Cei şase viitori membri stăteau în picioare, emoţionaţi, în faţa crucii în flăcări şi repetau cuvintele ciudate rostite de un vrăjitor. Un şef şi două duzini de membri ai Klan-ului, îmbrăcaţi în robe albe, cu glugă, priveau ceremonia şi interveneau cu incantaţii, când era cazul. În drum, stătea un om de gardă, cu o puşcă în mână, trăgând cu ochiul spre tovarăşii săi, dar fără a scăpa din privire drumul, pentru a nu risca vizitatori nepoftiţi.
Exact la miezul nopţii, îngenuncheară cu toţii şi închiseră ochii, în vreme ce li se trăgeau pe faţă glugile albe ale Klan-ului. Cei şase deveniră, astfel, membri cu puteri depline ai organizaţiei. Ei erau: Freddie Cobb, fratele răposatului, Jerry Maples, Clifton Cobb, Ed Wilburn, Morris Lancaster şi Terrell Grist. Marele dragon dădu fiecăruia binecuvântarea, murmurând jurămintele specifice Klan-ului. Flăcările crucii încingeau feţele noilor membri, care îngenuncheaseră sufocaţi de costumaţia groasă în care fuseseră înveşmântaţi. Transpiraţia li se prelingea pe obrajii înroşiţi de căldură şi se rugau în sinea lor ca dragonul să înceteze odată ceremonialul şi vorbăria aia fără sens. Şi, când acest lucru se întâmplă, în sfârşit, noii membri se ridicară repede şi se îndepărtară de cruce. Fură îmbrăţişaţi de fraţii lor întru credinţă. Îşi scoaseră robele albe şi porniră cu toţii spre cabana de peste drum. Gardianul rămase să păzească intrarea, iar ceilalţi se aşezară în jurul unei mese, făcându-şi planuri în legătură cu felul în care vor acţiona şi cinstindu-se cu whisky.

Poliţistul Pirtle îşi făcea rondul de noapte, de la zece la şase dimineaţa. Tocmai se oprise la restaurantul non-stop al lui Gurdy, să mănânce o plăcintă şi să bea o cafea, când fu anunţat prin radio să vină de urgenţă la închisoare. Era puţin trecut de miezul nopţii. Pirtle plecă imediat şi se îndreptă spre poliţie.
- Care-i necazu'? îl întrebă el pe dispecer.
- Am primit un telefon anonim, acum câteva minute, de la cineva care voia să vorbească cu şeriful. I-am spus că nu e de serviciu, aşa că m-a întrebat cine îl înlocuieşte. De-aceea te-am chemat. Zicea că e ceva foarte important şi că revine într-un sfert de oră.
Pirtle îşi turnă nişte cafea şi se aşeză comod în scaunul cel mare al lui Ozzie. Nu aşteptă mult până sună telefonul.
- Pe tine te caută! strigă dispecerul.
- Alo? răspunse Pirtle.
- Cine sunteţi? întrebă vocea.
- Poliţistul Joe Pirtle. Cu cine vorbesc?
- Şeriful unde e?
- Bănuiesc că doarme.
- Bine, ascultă cu atenţie, pentru că vreau să-ţi spun ceva extrem de important şi n-am de gând să mai sun o dată. Îl ştii pe negrul ăla, Hailey?
- Da.
- Îl cunoşti şi pe avocatul lui?
- Sigur că da.
- Atunci, ascultă. Până-n ora trei, din moment în moment, casa lui va sări în aer.
- Cine-o să facă asta?
- N-are importanţă. Mai bine gândeşte-te că nu e nici o glumă. Treaba ta! Dacă nu mă crezi, stai liniştit şi aşteaptă. Casa poate sări în aer oricând.
Omul de la celălalt capăt al firului tăcu, dar nu închise încă. Pirtle ascultă, o vreme, apoi zise:
- Mai eşti la aparat?
- Noapte bună, poliţistule!
Se auzi declicul telefonului, care întrerupse convorbirea. Pirtle sări în picioare şi alergă la dispecer.
- Ai ascultat?
- Bineînţeles!
- Sună-l pe Ozzie şi spune-i să vină direct acolo. Sunt la Brigance acasă.

Pirtle îşi ascunse maşina într-o fundătură de pe strada Monroe şi merse pe jos până acasă la Jake. Nu văzu nimic. Era ora unu fără cinci, noaptea. Se învârti în jurul casei, fără să observe ceva neobişnuit. Toate ferestrele clădirilor de pe stradă erau întunecate, semn că locatarii dormeau adânc. Poliţistul deşurubă becul de pe terasa din faţă şi se aşeză pe un scaun de nuiele. Aşteptă. Maşina avocatului se afla parcată dedesubtul terasei. Se gândi să nu-l anunţe, până nu vine Ozzie.
La capătul străzii apărură nişte faruri. Pirtle se făcu mic în scaunul lui, ca să nu fie văzut. Pe lângă casă trecu o camionetă roşie, cu viteză mică.
Peste puţin timp, văzu două siluete alergând spre el, dinspre scuar. Poliţistul îşi scoase revolverul din tocul de piele. Cea mai înaltă dintre ele se mişca sprinten. Erau Ozzie şi Nesbit. Pirtle se întâlni cu ei pe alee şi se retraseră cu toţii într-un colţ mai întunecat al verandei. Începură să şuşotească, atenţi la orice mişcare de pe stradă.
- Cum s-a exprimat exact? întrebă Ozzie.
- Păi, a zis că cineva o s-arunce în aer casa lui Jake, până-n ora trei. Şi ne-a avertizat că nu e nici o glumă.
- Asta-i tot?
- Da. Mi s-a părut că vorbeşte foarte serios.
- De când eşti aici?
- De vreo douăzeci de minute.
Ozzie se întoarse spre Nesbit:
- Dă-mi mie aparatul tău de transmisie şi ascunde-te în curtea din spate. Stai liniştit acolo şi fii atent.
Nesbit se strecură în spatele casei şi găsi un mic spaţiu între tufişuri. Intră acolo, în patru labe. Din cuibul acela putea să urmărească ce se întâmplă afară, fără să fie văzut.
- Îl anunţi pe Jake? întrebă Pirtle.
- Încă nu. Dacă ciocănim acum la uşă, vor aprinde toate luminile.
- Aşa e, dar ce se-ntâmplă dacă ne-aude şi iese cu pistolul, crezând să suntem nişte hoţi?
Ozzie se uită pe stradă, fără să zică nimic.
- Uite ce-i, Ozzie, pune-te în locul lui. Ce-ai zice dacă poliţiştii ţi-ar înconjura casa la unu' noaptea, aşteptând ca să apară cineva cu o bombă, iar tu să fii, bine mersi, în pat, fără să ştii nimic?
Ozzie se uită atent la casele din depărtare.
- Cred c-ar fi bine să-i trezim. Dacă nu-i putem opri şi-i expunem pe-ai lui Jake la un astfel de risc?
Ozzie se ridică şi apăsă cu putere pe butonul soneriei.
- Deşurubează becul din faţă! ordonă el.
- L-am deşurubat deja.
Ozzie apăsă din nou pe sonerie. Uşa se deschise brusc şi apăru Jake cu privirea buimacă. Era într-o cămaşă boţită ce-i trecea de genunchi, iar în mâna avea un pistol încărcat.
- Ce s-a întâmplat, Ozzie?
- Pot să intru?
- Da. Dar, spune-mi, ce s-a-ntâmplat?
- Stai aici, pe terasă, îi spuse şeriful lui Pirtle. Vin imediat.
Ozzie închise uşa în urma lui şi stinse lumina din hol. Se aşezară în camera de zi întunecată, de unde se putea vedea totul pe terasă.
- Vorbeşte o dată! zise Jake.
- Am primit un telefon anonim acum vreo jumătate de oră, prin care eram anunţaţi că cineva vrea să-ţi arunce casa în aer. Şi credem că e ceva serios.
- Vă mulţumesc.
- L-am pus pe Pirtle în faţă şi pe Nesbit în curtea din spate. Acu' vreo zece minute, Pirtle a văzut o camionetă roşie trecând încet pe stradă. Altceva, nimic, până acum.
- V-aţi uitat peste tot, în jurul casei?
- Da. N-am descoperit nimic suspect. N-au sosit încă. Dar ceva-mi spune că nu-i de glumă.
- De ce crezi asta?
- Nu ştiu. Intuiţia.
Jake puse pistolul lângă el pe canapea şi îşi frecă tâmplele.
- Ce propui?
- Să stăm şi să aşteptăm. Asta-i tot ce putem face. Ai o puşcă?
- Am destule arme.
- Bine. Ia una şi-mbracă-te! Stai la pândă la una din ferestrele alea frumoase, de la etaj. Noi o să ne-ascundem afară.
- Ai destui oameni?
- Da. Nu cred să vină prea mulţi cu bomba.
- Dar cine sunt?
- Habar n-am! Ar putea fi cineva din Klan, dar tot atât de bine şi vreun liber-profesionist. Cine ştie?
Căzură amândoi pe gânduri, cu privirea aţintită în stradă. Văzură pe fereastră ţeasta lui Pirtle, care se pitise în scaunul de răchită.
- Jake, îţi aminteşti de funcţionarii ăia trei, de la o organizaţie de drepturi civile, care au fost omorâţi de Klan, în 1964? I-au găsit arşi, pe chei undeva, lângă Philadelphia.
- Da. Eram copil, dar îmi amintesc.
- Nu i-ar fi găsit nimeni, dacă n-ar fi anunţat cineva. Şi acel "cineva" era din Klan. Un informator. Se pare că mereu se găseşte câte unul de-ai lor care trădează.
- Deci, crezi că e mâna Klan-ului?
- Aşa se pare. Dacă ar fi vreun liber-profesionist, cine ne-ar fi anunţat? Cu cât e mai numeros grupul, cu atât şansele de a se afla ceva sunt mai mari.
- Logic, dar asta nu mă-ncălzeşte cu nimic.
- Sigur, ar putea fi şi-o glumă.
- De care să nu râdă nimeni.
- Ai s-o anunţi şi pe soţia ta?
- Da. Mă duc chiar acum.
- Şi eu aş face la fel. Dar să n-aprinzi nici o lumină, ca să nu-i punem pe fugă.
- Păi, aş vrea să-i pun pe fugă.
- Mie mi-ar plăcea să-i prind. Dacă nu punem mâna pe ei acum, au să mai încerce o dată. Şi data viitoare nu se ştie dacă ne mai anunţă.

Carla se îmbrăcă în pripă, pe întuneric. Era înspăimântată. Jake o aduse pe Hanna, o aşeză pe canapea unde adormi imediat. Carla îşi ţinea capul în mâini şi se uita la Jake, care îşi încărca puşca.
- Mă duc sus, în camera de primire. Să nu aprinzi lumina. Locul e înconjurat de poliţişti, aşa că să nu-ţi faci nici o grijă.
- Să nu-mi fac griji! Eşti nebun?
- Încearcă să adormi din nou.
- Să mă culc! Jake, cred că nu mai eşti în toate minţile!
Aşteptarea nu fu lungă. Ozzie care pândea în tufişurile din faţa casei îl văzu primul: era un tip care mergea degajat pe stradă, în mână cu o cutie sau un geamantan mic, nu se vedea prea bine. Când se apropie cam la două case, părăsi strada, îndreptându-se spre grădiniţa vecinilor. Ozzie îşi scoase repede pistolul şi bastonul de cauciuc, urmărindu-l atent pe omul care se îndrepta acum spre el. Jake îl ochi cu carabina. Pirtle se strecură ca un şarpe printre tufişuri, gata de atac.
Deocamdată, silueta coti pe lângă casa lui Jake şi aşeză geamantanul sub fereastra dormitorului. În momentul în care se întoarse s-o ia la fugă, fu lovit puternic în urechea dreaptă de bastonul poliţistului. Gemu de durere şi căzu la pământ.
- L-am prins! strigă Ozzie.
Pirtle şi Nesbit apărură în fugă, de după casă. Jake coborî scările liniştit.
- Mă întorc imediat, îi spuse el Carlei.
Ozzie îl înşfăcă pe suspect de gât şi îl aşeză lângă casă, aproape de geamantan. Era ameţit şi urechea îi atârna ruptă, ca o zdreanţă.
- Cum te cheamă? întrebă Ozzie răstit.
Omul mormăi ceva şi-şi lăsă capul în jos.
- Te-am întrebat ceva! zise Ozzie, aplecat asupra lui.
Pirtle şi Nesbit stăteau lângă ei, în picioare, cu pistoalele în mâini, înlemniţi de frică. Jake se uită lung la geamantan.
- Nu-ţi spun! veni răspunsul.
Ozzie ridică bastonul şi îl izbi puternic în glezna dreaptă. Osul pârâi îngrozitor. Omul urlă şi îşi prinse piciorul în mâini. Ozzie îl mai pocni o dată, în faţă, dându-l peste cap, izbindu-l de zidul casei. Căzu într-o parte, văitându-se de durere.
Jake îngenunche lângă geamantan şi ascultă. Sări în picioare şi se dădu înapoi:
- Se-aude un ticăit! zise el încet.
Ozzie se aplecă asupra atentatorului, punându-i bastonul sub nas.
- Mai avem să-ţi punem o singură-ntrebare, înainte de a-ţi rupe toate oscioarele. Ce-i în geamantan?
Nu primi nici un răspuns.
Ozzie îl izbi, rupându-i şi cealaltă gleznă.
- Ce-i în geamantan? strigă el.
- Dinamită, veni, chinuit, răspunsul.
Lui Pirtle îi căzu pistolul din mână, iar Nesbit se sprijini moale de zidul casei. Jake se făcu alb ca varul şi genunchii începură să-i tremure. Alergă spre uşa din faţă, strigând-o pe Carla.
- Ia repede cheile maşinii! Ia cheile maşinii!
- De ce? întrebă ea repezit.
- Fă ce-ţi spun! Ia cheile maşinii şi fugi!
El o luă pe Hanna şi o duse în braţe până la automobil, punând-o pe bancheta din spate. O trase apoi pe Carla şi o obligă, aproape, să intre pe scaunul de la volanul Cutlass-ului ei.
- Pleacă şi să nu te întorci decât peste o jumătate de oră!
- Ce s-a-ntâmplat, Jake? întrebă ea.
- Îţi spun mai târziu. Acum nu e timp de explicaţii. Să te depărtezi cât mai mult de strada asta!
- Dar de ce? Ce-ai găsit?
- Dinamită.
Carla nu mai zise nimic. Ieşi de pe alee şi se pierdu în noapte.
Când se întoarse, Jake îl găsi pe atentator cu mâna stângă încătuşată, prinsă de ţeava de gaz. Gemea, înjurând. Ozzie ridică geamantanul cu grijă şi îl plasă între picioarele rupte ale ticălosului. Apoi, se retraseră cu toţii la o oarecare depărtare, privindu-l. Omul începu să se vaite, zicând printre dinţi.
- Nu ştiu s-o dezamorsez.
- Ar fi bine să-nveţi iute! spuse Jake cu un glas ceva mai puternic.
Omul închise ochii şi lăsă capul în jos. Îşi muşcă buzele şi începu să sufle rapid şi zgomotos. Faţa îi era plină de sudoare. Urechea îi atârna ca o frunză căzută.
- Daţi-mi o lanternă.
Pirtle i-o întinse pe-a lui.
- Am nevoie de ambele mâini.
- Încearcă numai cu una, zise Ozzie.
Omul atinse uşor, cu degetele, închizătoarea geamantanului.
- Să ne îndepărtăm! zise Ozzie, şi toţi alergară după colţul casei.
- Unde e soţia ta? întrebă şeriful.
- A plecat cu fetiţa. L-ai recunoscut?
- Nu, spuse Ozzie.
- Nu l-am văzut în viaţa mea, adăugă Nesbit.
Pirtle clătină din cap.
Apoi, şeriful chemă dispeceratul, prin care îl anunţă pe Riley să vină. Era singurul expert în explozivi, din tot comitatul.
- Dacă leşină şi nu mai poate opri bomba? întrebă Jake.
- Eşti asigurat, nu-i aşa? întrebă Nesbit.
- Nu-i nimic de râs aici! zise Jake.
- Îl mai lăsăm câteva minute şi te duci tu, Pirtle, să vezi ce-a făcut, zise Ozzie.
- De ce eu?
- Bine, atunci se duce Nesbit.
- Cred c-ar trebui să se ducă Jake. E casa lui.
- Ce să-ţi spun! zise Jake.
Stăteau neliniştiţi de vorbă, aşteptând. Nesbit mai făcu o remarcă stupidă, în legătură cu asigurarea.
- Linişte! spuse Jake. Am auzit un zgomot.
Îngheţară. După câteva secunde, omul strigă din nou.
Alergară şi, când ajunseră la colţ, cotiră încet. Valiza goală fusese aruncată într-o parte. Lângă bărbatul legat se afla o grămadă de batoane de dinamită, iar între picioarele lui zăcea un ceas mare, rotund, de la care porneau tot felul de sârmuliţe.
- Ai dezamorsat-o? întrebă Ozzie îngrijorat.
- Da, zise omul respirând greu.
Ozzie îngenunche lângă el şi luă ceasul cu sârmele. Nu se atinse de dinamită.
- Unde sunt ortacii tăi?
Nu primi nici un răspuns. Îşi luă bastonul şi se apropie de el.
- Am să-ţi frâng coastele una câte una! Mai bine vorbeşte. Unde sunt?
- Pupă-mă-n cur!
Ozzie se ridică şi privi în jur. Nevăzând pe nimeni străin, ridică bastonul şi-l izbi sub braţul atârnat de cătuşă. Omul gemu şi tresări. Lui Jake aproape că i se făcu milă de el.
- Unde sunt? repetă Ozzie.
Nici un răspuns. Jake întoarse privirile, în vreme ce şeriful îi mai aplică o lovitură nenorocitului ăluia, în coaste.
- Unde sunt?
Nu primi nici de data asta vreun răspuns.
Şeriful ridică din nou bastonul.
- Încetează, te rog, se milogi captivul.
- Unde sunt?
- La câteva străzi mai încolo.
- Câţi sunt?
- Unul singur.
- Cu ce maşină?
- Cu o camionetă roşie, GMC.
- Hai să mergem! ordonă Ozzie.

Jake aştepta nerăbdător sosirea soţiei sale. La două şi un sfert, maşina ei apăru încet pe alee. O parcă pe locul de sub terasă.
- Hanna doarme? întrebă Jake, deschizând uşa.
- Da.
- Bine. Las-o acolo. Plecăm în câteva minute.
- Unde?
- Discutăm înăuntru.
Jake turnă nişte cafea şi încercă să se comporte cu calm. Carla era speriată, nervoasă şi tremura, fără să se poată stăpâni. Jake îi povesti despre bombă, despre omul pe care îl prinseseră şi despre cel care aştepta în camionetă.
- Vreau ca tu şi Hanna să plecaţi la Wilmington şi să staţi la părinţii tăi, până după proces, zise el.
Ea se uită fix la ceaşca de cafea, fără să spună nimic.
- L-am sunat deja pe tatăl tău şi i-am spus tot. Şi ei sunt speriaţi şi-au insistat să te duci acolo, până se termină totul.
- Şi dacă nu vreau să plec?
- Te rog, Carla. Cum poţi să mai stai la discuţii, într-un moment ca ăsta?
- Şi cu tine ce va fi?
- N-o să mi se întâmple nimic. Ozzie o să-mi dea o gardă de corp, iar casa va fi păzită zi şi noapte. Câteodată, voi rămâne să dorm la birou. Îţi promit că nu mi se va întâmpla nimic.
Ea nu păru prea convinsă.
- Uite ce-i, Carla. Am o mulţime de treburi pe cap. Clientul meu riscă să fie trimis la camera de gazare şi nu mai sunt nici trei săptămâni până la proces. N-am dreptul să pierd. Va trebui să muncesc douăzeci şi patru de ore din douăzeci şi patru, până pe douăzeci şi doi iulie, iar din momentul începerii procesului n-o să mai dau deloc pe-acasă. Asta îmi mai trebuie, să mai am şi grija voastră! Te rog, pleacă.
- A fost cât pe-aci să ne omoare, Jake. Ai promis că te retragi dacă se-ngroaşă gluma.
- În momentul acesta, nici nu poate fi vorba de-aşa ceva. Noose nu-mi va permite. E prea târziu.
- Mă simt de parcă m-ai fi minţit.
- Nu-i aşa. Cred că am cam minimalizat lucrurile, şi acum nu mai pot da înapoi.
Carla se duse în dormitor şi începu să împacheteze.
- Avionul pleacă din Memphis la şase şi jumătate. Tatăl tău te-aşteaptă la aeroportul din Raleigh, la nouă şi jumătate.
- Da, să trăiţi!
După un sfert de oră, ieşeau din Clanton. Conducea Jake, iar Carla nici nu se uita la el. La cinci, îşi luară micul dejun pe aeroportul din Memphis. Hanna era somnoroasă, dar fericită că îşi va vedea bunicii. Carla tăcea. Ar fi avut foarte multe de spus, dar stabiliseră să nu se certe niciodată în faţa Hannei. Mânca încet, sorbind din când în când din ceaşca de cafea, privindu-şi soţul care citea un ziar, ca şi cum nimic nu s-ar fi întâmplat.
Jake le sărută şi promise că le va suna în fiecare zi. Avionul plecă la timp. La şapte şi jumătate, era în biroul lui Ozzie.
- Cine e individul? îl întrebă Jake pe şerif.
- Habar n-am. N-are nici un act asupra lui. Şi nu vrea să vorbească.
- Nu-l recunoaşte nimeni?
Ozzie se gândi o clipă.
- Păi, ar fi cam greu de recunoscut acum. E bandajat tot.
Jake zâmbi.
- Eşti dur, nu-i aşa?
- Numai când n-am încotro. Parcă n-ai avut nici tu nimic împotrivă.
- Nu. Aş fi vrut să te-ajut. Dar camaradul lui?
- L-am găsit adormit în maşină, la vreo jumătate de milă de casa ta. Îl cheamă Terrell Grist. Un coate-goale de pe-aici. Stă pe lângă Lake Village. Cred că e prieten cu familia Cobb.
Jake repetă acest nume de câteva ori.
- N-am auzit niciodată de el. Unde e acum?
- La spital. În acelaşi salon cu celălalt.
- Doamne, Ozzie, i-ai rupt şi ăstuia picioarele?
- Jake, prietene, s-a opus când am vrut să-l arestăm, aşa că a trebuit să-l potolim. Apoi l-am interogat, dar el n-a prea fost dispus să coopereze.
- Ce-a spus?
- Nu mare lucru. Zicea că nu ştie nimic. Sunt convins că nu-l cunoaşte pe tipul cu dinamita.
- Vrei să spui că s-au folosit de un profesionist?
- Tot ce e posibil. Riley a cercetat explozivul şi-a zis că mecanismul e foarte bun. Dacă s-ar fi declanşat, n-ar mai fi rămas nici urmă de voi toţi. Probabil şi casa ar fi fost ştearsă de pe faţa pământului. Era programat să explodeze la ora două. Fără turnătorul ăla, acum n-ai mai fi fost în viaţă. La fel nici familia ta.
Jake ameţi şi se aşeză pe canapea. Se simţea de parcă ar fi primit o lovitură sub centură. I se făcu greaţă.
- Ţi-ai trimis familia de-acasă?
- Da, răspunse el slab.
- Am să pun un poliţist să te păzească tot timpul. Ai vreo preferinţă?
- Nu.
- Ce-ai zice de Nesbit?
- E bine. Mulţumesc.
- Încă ceva! Presupun că nu vrei să se facă vâlvă cu treaba asta.
- Dacă se poate... Cine mai ştie?
- Doar eu şi subalternii mei. Cred că putem păstra secretul, până după proces, dar nu-ţi promit nimic sigur.
- Înţeleg. Fă tot posibilul.
- Sigur, Jake.
- Îţi mulţumesc, Ozzie.

Jake se duse la el la birou, îşi făcu o cafea şi se întinse pe canapea. Simţea nevoia să aţipească, dar somnul nu venea. Ochii îi ardeau, dar nu-i putea închide. Se uita la ventilatorul din tavan.
- Domnule Brigance, chemă Ethel prin interfon.
Nici un răspuns.
- Domnule Brigance!
Jake auzi chemarea undeva, în străfundurile sobconştientului său. Se ridică în capul oaselor.
- Da! strigă el.
- Judecătorul Noose, la telefon.
- Bine, bine, mormăi el, îndreptându-se ameţit spre birou.
Se uită la ceas. Era nouă. Dormise o oră.
- Bună dimineaţa, domnule judecător! zise el vioi, încercând să pară treaz şi vesel.
- Bună dimineaţa, Jake. Ce mai faci?
- Excelent, domnule judecător. Ocupat cu pregătirile pentru proces.
- Îmi dau seama. Spune, Jake, ce program ai astăzi?
"Ce-i astăzi?" se gândi el. Înşfăcă iute agenda.
- Nimic deosebit, în afară de munca la birou.
- Bun. Mi-ar face plăcere să te invit la prânz, să mâncăm împreună, la mine-acasă. Pe la unsprezece şi jumătate.
- Şi mie mi-ar face plăcere, domnule judecător. Cu ce ocazie?
- Vreau să discutăm despre cazul Hailey.
- Bine, domnule judecător. Atunci, ne vedem la unsprezece şi jumătate.

Familia Noose locuia într-o casă impunătoare, în afara oraşului, la Chester. Clădirea aparţinuse familiei soţiei de mai bine de o sută de ani şi, deşi necesita unele reparaţii, se menţinea foarte bine. Jake nu mai fusese în vizită la ei şi nici n-o cunoscuse pe doamna Noose până acum, dar auzise despre ea că este o snoabă de familie bună, care pierduse toată averea. Era la fel de urâtă ca Ichabod, iar avocatul se întrebă cum or fi arătând copiii lor. Îl primise politicos la uşă şi încercase să facă puţină conversaţie, în vreme ce îl conducea pe terasă, unde îl aştepta judecătorul, bând ceai cu gheaţă şi uitându-se la corespondenţă. Alături, o servitoare pregătea masa.
- Mă bucur că te văd, Jake zise Ichabod cu căldură. Îţi mulţumesc că ai venit.
- Mi-a făcut mare plăcere să accept invitaţia dumneavoastră. Aveţi o casă foarte frumoasă.
Discutară despre cazul Hailey, în timp ce mâncau supa şi sandvişurile cu carne de pui şi salată. Pentru Ichabod procesul ăsta era un chin, deşi nu voia să recunoască. Părea obosit, de parcă acest caz era o adevărată povară. Pe Jake îl surprinse faptul că recunoştea că nu-l suferă pe Buckley. Avocatul îi spuse că şi el are aceeaşi aversiune faţă de procuror.
- Jake, sunt cam încurcat, în ceea ce priveşte schimbarea aceasta de instanţă, zise el. Am studiat şi documentele tale şi pe ale lui Buckley. E o chestiune delicată. Am fost săptămâna trecută la o conferinţă de pe coasta golfului, unde m-am întâlnit şi-am stat de vorbă, la un pahar, cu judecătorul Denton, de la Curtea Supremă. Am fost colegi de facultate; apoi la Senat. Suntem foarte buni prieteni. El locuieşte în comitatul Dupree, în sudul statului Mississippi, şi mi-a spus că toată lumea vorbeşte acolo despre cazul tău. Îl opresc oamenii pe stradă şi-l întreabă ce are de gând să facă dacă va fi transferat în comitatul lor. Toată lumea şi-a format deja o opinie şi imaginează-ţi că sunt la aproape patru sute de mile depărtare. Aşa că, dacă voi fi de acord cu schimbarea instanţei, unde am putea să ne ducem? N-avem cum să părăsim statul şi sunt convins că peste tot, în Mississippi, se ştie despre clientul tău, ba, mai mult, că oamenii şi-au format deja o părere în legătură cu acest caz. Eşti de acord?
- Păi, s-a făcut cam multă publicitate, zise Jake, precaut.
- Hai să stăm de vorbă normal, Jake. Nu suntem la tribunal. De aceea te-am invitat aici. Vreau să te gândeşti bine. Ştiu că s-a făcut multă publicitate. Dar dacă accept să transferăm cazul, unde te-ai gândit s-o facem?
- Ce-aţi zice, undeva, pe lângă deltă?
Noose zâmbi.
- Ţi-ar plăcea, nu-i aşa?
- Bineînţeles! Am putea forma un juriu excelent, acolo. Unul care ar înţelege problema perfect!
- Da, şi care ar fi pe jumătate format din negri.
- Nu m-am gândit la asta.
- Crezi că oamenii aceia nu şi-au format deja o părere?
- Bănuiesc că da.
- Aşa că, unde ne ducem?
- Judecătorul Denton nu şi-a spus părerea?
- Nu prea. Am discutat mai mult despre faptul că schimbările astea de instanţă nu prea sunt acceptate, mai ales în cazurile delicate. E greu să iei o hotărâre, când e vorba de un omor de un asemenea răsunet, fără să te plasezi de o parte sau de alta a baricadei. Cu televiziunea şi cu presa de astăzi, toată lumea cunoaşte detaliile faptei cu mult înainte de derularea procesului. Iar cazul acesta le întrece pe toate. Şi Denton a admis că n-a mai întâlnit ceva asemănător, şi a mai spus că va fi greu să găseşti un juriu total imparţial, în statul nostru. Să presupunem că procesul va avea loc în Ford, şi că inculpatul va fi condamnat. Atunci poţi să faci apel, pentru faptul că nu ţi-a fost aprobată cererea de schimbare de instanţă. Denton mi-a spus că are aceeaşi părere cu mine, în această privinţă. Crede că majoritatea celor de la Curte vor fi pentru derularea procesului la Clanton. Sigur, nu poţi avea nici o certitudine, în acest sens. Am stat mult de vorbă şi-am băut multe pahare, încercând să găsim o soluţie. Apropo, vrei să bei ceva?
- Nu, mulţumesc.
- Nu văd nici un motiv să transferăm procesul. Dacă o facem, ne îmbătăm cu apă rece, presupunând că există posibilitatea găsirii unui juriu care să nu se fi decis în legătură cu acest caz.
- Vorbiţi de parcă v-aţi fi decis deja, domnule judecător.
- Aşa e. Nu vom schimba instanţa. Procesul va avea loc, aici, în Clanton. Nu prea-mi convine, dar n-am nici un motiv să-l mut. Pe lângă asta, îmi place la Clanton. E aproape de casă şi sala de tribunal are aer condiţionat.
Noose luă un dosar, din care scoase un plic.
- Jake, acesta este un ordin, cu data de astăzi, prin care se respinge cererea ta de a schimba instanţa. I-am trimis o copie şi lui Buckley, iar aici am una pentru tine. Originalul e în plic şi ţi-aş rămâne recunoscător dacă l-ai duce funcţionarilor de la tribunal, pentru a-l pune la dosar.
- Cu plăcere.
- Cred că fac ceea ce trebuie. Să ştii că m-am gândit foarte serios asupra acestui lucru.
- E o problemă delicată, încercă Jake să-şi arate simpatia.
Noose chemă servitoarea şi-i comandă gin cu apă tonică. Insistă să-i arate lui Jake grădina cu trandafiri, aşa că petrecură o oră admirând florile. Jake se gândea la Carla şi la Hanna, la casa lui, la dinamită, dar din politeţe se prefăcu interesat de tot ceea ce-i arăta Ichabod.

Vineri după-amiaza, Jake îşi amintea totdeauna de studenţie, când se întâlnea cu colegii şi, fie că intrau în câte un bar, petrecând ore întregi în discuţii la o bere, fie plecau pe ţărmul lacului Sardis, când era timp frumos, unde puteau admira trupurile bronzate ale studentelor din clubul feminin universitar. Fetele nu-i băgau în seamă pe studenţii beţi de la drept şi se ungeau cu tot felul de uleiuri, ca să-şi protejeze pielea. Îi era dor de zilele acelea fără griji. Ura Facultatea de drept - orice student normal avea aceleaşi simţăminte - dar se gândea cu nostalgie la timpurile bune şi frumoase de atunci. Îi era dor mai ales de după-amiezele de vineri şi de stilul de viaţă lipsit de griji, deşi stresul era de nesuportat, mai ales în anul întâi, când profesorii erau mai severi decât trebuia. Îi era dor de zilele când n-avea un ban în buzunar, pentru că, oricum, nu-i păsa, iar colegii lui erau în aceeaşi situaţie. Acum, când avea un venit, îşi făcea mereu griji ba cu ipotecile, ba cu taxele, visând, ca tot americanul, să prospere. Nu să se îmbogăţească, doar s-o ducă bine. Îi era dor de Volkswagen-ul lui broască, pentru că fusese primul său automobil nou, primit în dar, la terminarea liceului, şi, spre deosebire de Saab-ul pe care îl avea acum, fusese achitat în întregime. Îi era dor de burlăcie, deşi avea un mariaj fericit, şi de berea la halbă, la cutie sau la sticlă, pentru că obişnuia s-o bea cu prietenii. Nu prea se îmbătase în studenţie, dar îşi amintea de câteva ocazii amuzante, când întrecuse măsura.
Apoi apăruse Carla. O cunoscuse la începutul ultimului semestru de studenţie şi se căsătoriseră în şase luni. Era foarte frumoasă şi asta îi atrăsese atenţia. La început, fusese foarte liniştită şi cam snoabă, ca majoritatea membrelor clubului feminin din universitate. Dar descoperi curând că era caldă şi sensibilă, fără prea multă încredere în sine. Nu înţelesese niciodată cum o frumuseţe ca ea putea fi atât de lipsită de siguranţă. Studia artele liberale şi nu intenţiona să lucreze decât câţiva ani, după terminarea facultăţii. Familia ei avea bani, iar mama sa nu lucrase niciodată. Pe Jake îl încântaseră atât banii familiei, cât şi faptul că fata nu avea ambiţii în legătură cu realizarea ei profesională. Îşi dorea o soţie care să stea acasă, să se îngrijească pe ea şi să-şi crească liniştită copiii, fără să-şi dea aere. Fusese dragoste la prima vedere.
Dar ea nu accepta băutura. Când fusese copil, tatăl ei obişnuia să bea cam mult şi păstra amintiri dureroase în această privinţă. Aşa că Jake se lăsă de băutură în ultimul semestru şi slăbi vreo şapte kilograme. Arăta grozav şi se simţea la fel, îndrăgostit fiind până peste urechi. Dar îi era dor de câte o bere.
După ce ieşeai din Chester, la câteva mile era un magazin cu semnul "Coors" în vitrină. Fusese berea lui preferată în studenţie, deşi nu se prea găsea, pe vremea aceea. La Ole Miss era o delicatesă şi comerţul cu bere "Coors" la sticlă aducea un profit considerabil în campusul universitar. Acum, însă, că o găseai pe toate cărările, lumea prefera să bea "Budweiser".
Era vineri şi era cald. Carla se afla la nouă sute de mile depărtare. N-avea nici un chef să se ducă la birou. Treburile mai puteau aştepta şi până a doua zi. Un ticălos încercase să-i omoare familia şi să şteargă din Registrul de monumente istorice casa care-i aparţinea. Procesul carierei lui avea să aibă loc peste vreo zece zile. El nu era complet pregătit şi simţea cum devine din ce în ce mai stresat. Pierduse cea mai importantă moţiune de dinainte de proces. Şi-i era sete. Jake opri şi cumpără o jumătate de duzină de cutii cu bere.
Străbătu cele şaizeci de mile dintre Chester şi Clanton, în două ore. Nu se grăbi; admiră peisajul şi termină toată berea. Se oprise de două ori, ca să se uşureze şi mai cumpără nişte "Coors". Se simţea nemaipomenit. În starea în care se afla, nu putea să meargă decât într-un singur loc. Bineînţeles, nu acasă, nici la birou, nici la tribunal, să îndosarieze porcăria aia pe care i-o dăduse Ichabod. Îşi parcă maşina în spatele Porsche-ului şi se strecură pe trotuar cu berea rece în mână. Ca de obicei, Lucien se legăna uşor în balansoar, pe verandă, bând şi citind un tratat asupra apărării bazate pe iresponsabilitate. Închise cartea şi zâmbi, la vederea berii din mâna asociatului său. Jake rânji şi el.
- Cu ce ocazie, Jake?
- Aaa, nimic special. Pur şi simplu mi-a fost sete.
- Da, da. Dar ce-o să zică nevastă-ta?
- Nu-mi dă ea mie ordine! Sunt propriul meu stăpân. Eu sunt şeful. Dacă vreau să beau bere, atunci beau; şi ea n-are ce să zică.
Jake sorbi cu sete.
- Trebuie să fie plecată pe undeva.
- În Carolina de Nord.
- Când a plecat?
- La şase dimineaţa. A luat avionul din Memphis, împreună cu Hanna. Va sta la părinţii ei până după terminarea procesului. Au o vilă pe malul mării unde-şi petrec verile.
- Ea a plecat în dimineaţa asta şi tu te-ai şi îmbătat!
- Încă nu m-am îmbătat, zise Jake.
- De când bei?
- De vreo două ore. Am cumpărat o jumătate de duzină, după ce-am plecat de la Noose de-acasă, pe la unu şi jumătate. Dar tu, de când bei?
- Ca de obicei, de la micul dejun. De ce-ai fost acasă la Noose?
- Am stat de vorbă despre proces, în vreme ce luam masa de prânz. A refuzat să transfere procesul.
- Poftim?!
- Exact! Procesul va avea loc la Clanton.
Lucien îşi luă paharul şi îl clătină în mână:
- Sallie! ţipă el. Apoi întrebă: Şi-a argumentat hotărârea?
- Da. A spus că e imposibil să găseşti undeva un juriu care să nu aibă deja o părere în legătură cu acest caz.
- Ţi-am spus eu c-aşa o să se-ntâmple! Asta-i o judecată de bun simţ, dar nu şi una juridică. Noose greşeşte.
Sallie aduse băutura şi luă din berea lui Jake s-o pună la frigider. Lucien sorbi o gură şi-şi linse buzele. Apoi se şterse cu mâneca şi mai bău puţin.
- Ştii ce-nseamnă asta, nu-i aşa? întrebă el.
- Sigur că da. Un juriu alb în întregime.
- Da; şi un drept de apel, în cazul în care Carl Lee va fi condamnat.
- Nu te baza pe asta. Noose s-a consultat deja cu cei de la Curtea Supremă. Zice că vor fi de partea lui, dacă se pune problema. Crede că n-are de ce se teme.
- E un idiot! Pot să-i dau vreo douăzeci de exemple, când a fost schimbată instanţa. Cred că se teme să mute procesul.
- De ce să-i fie frică lui Noose?
- Pentru că e şantajat.
- De cine?
Lucien admira lichidul auriu din pahar şi amesteca cuburile de gheaţă cu degetul. Rânjea de parcă ar fi ştiut ceva şi aştepta să fie rugat ca să spună.
- De cine? întrebă din nou Jake, uitându-se la prietenul său, cu ochii mici şi înroşiţi.
- De Buckley, rosti Lucien, plin de sine.
- De Buckley, repetă Jake. Nu înţeleg.
- Ştiam că n-o să înţelegi.
- Te superi dacă te rog să-mi explici şi mie?
- Cred că am să-ţi explic despre ce e vorba. Dar numai dacă îmi promiţi că nu spui nimănui. E foarte confidenţial. Am aflat dintr-o sursă absolut serioasă.
- De la cine?
- Nu pot să-ţi dezvălui.
- Cine ţi-a spus? insistă Jake.
- N-auzi că nu pot să divulg? Nu ţi-e clar?
- Cum poate Buckley să-l preseze pe Noose?
- Dacă m-asculţi, am să-ţi spun.
- Buckley n-are nici o influenţă asupra lui Noose. Judecătorul îl dispreţuieşte. Mi-a spus-o chiar el, astăzi. În timp ce mâncam.
- Îmi dau seama.
- Atunci, cum poţi să spui că-l ascultă pe Buckley?
- Dacă taci o dată din gură, am să-ţi explic.
Jake termină berea şi strigă după Sallie.
- Ştii bine ce curvă politică nenorocită e Buckley.
Jake dădu din cap.
- Ştii cât îşi doreşte să câştige procesul ăsta. Dacă se-ntâmplă acest lucru, crede că poate începe campania pentru postul de procuror general.
- Vrei să spui, guvernator.
- Indiferent ce. E foarte ambiţios. Înţelegi?
- Da.
- Are tot felul de căţei, în diverse funcţii, pe care i-a pus să-l sune pe Noose şi să-i sugereze să nu mute procesul din Ford. Au ajuns chiar să-i spună că, dacă acceptă transferul procesului, la următoarele alegeri va pierde postul de judecător. Dacă însă îl lasă la Clanton, îl vor sprijini.
- Nu-mi vine să cred.
- Treaba ta! Da' să ştii că-i adevărat.
- De unde ai aflat?
- Am eu sursele mele.
- Cine l-a sunat?
- Să-ţi dau un exemplu. Îţi aminteşti de hoţul ăla care-a fost şerif în comitatul Van Buren? Motley? L-a prins FBI-ul, dar acum e liber. Şi are încă multă trecere în comitatul lui.
- Da, îmi amintesc de el.
- Ştiu foarte sigur că s-a dus acasă la Noose, împreună cu vreo doi amici, şi i-a spus franc să lase procesul la Clanton. Buckley i-a pus la cale.
- Şi Noose ce-a zis?
- S-au înjurat reciproc, iar Motley i-a spus judecătorului că n-o să obţină nici cincizeci de voturi, la alegerile viitoare. I-au promis c-o să anuleze buletinele cu numele lui şi că le vor completa pe cele goale, ştii tu cum se fac alegerile, în Van Buren. Iar Noose e conştient că aşa vor proceda.
- Şi de ce-şi face griji?
- Jake, nu fi prost. E un om bătrân, care nu mai poate fi decât judecător. Ţi-l imaginezi, cumva, începând să practice avocatura? Câştigă şaizeci de mii pe an şi-o să moară de foame, dacă nu mai e ales. Majoritatea judecătorilor sunt ca el. Trebuie să ţină de slujba asta cu dinţii. Iar Buckley ştie lucrul ăsta şi îi bate la cap pe toţi bigoţii din ţinut că procesul nu trebuie mutat din Clanton, pentru ca Hailey să-şi ia pedeapsa. Din acest motiv, judecătorul e strâns cu uşa.
Băură în linişte câteva minute, legănându-se amândoi în balansoarele lor. Berea era excelentă.
- Şi mai e ceva.
- În legătură cu cine?
- Cu Noose.
- Ce?
- A fost şi ameninţat. Nu din punct de vedere politic, ci cu moartea. Am auzit că face pe el de frică. A chemat poliţia să-i păzească locuinţa şi poartă pistol.
- Cunosc simţământul ăsta, murmură Jake.
- Da, am auzit.
- Ce-ai auzit?
- De chestia cu dinamita. Cine era tipul?
Jake rămase cu gura căscată. Se uită la Lucien fără expresie, alb ca varul.
- Nu pune întrebări. Mi-a spus un informator de-al meu. Cine era tipul?
- Nimeni nu ştie.
- Se pare că un profesionist.
- Mersi.
- Eşti bine venit aici. Am cinci dormitoare.

Soarele apusese la opt şi un sfert, când Ozzie îşi parcă maşina în spatele Saab-ului, care, la rândul său, se afla în spatele Porsche-ului. Se îndreptă spre scările care duceau pe verandă. Lucien fu primul care îl văzu.
- Te salut, şerifule! rosti el cu limba împleticită.
- Bună seara, Lucien. Jake unde e?
Lucien făcu un semn cu capul spre capătul terasei, unde avocatul zăcea în balansoar.
- Trage un pui de somn, explică Lucien plin de solicitudine.
Ozzie străbătu podeaua scârţâitoare şi se opri în faţa trupului intrat, parcă, în comă. Auzi un sforăit liniştit. Îl înghionti uşor în coaste. Jake deschise ochii şi se chinui să stea în capul oaselor.
- M-a căutat Carla la birou şi m-a întrebat de tine. E foarte îngrijorată. A sunat toată după-amiaza şi nu te-a găsit. Nu ştia nimeni nimic de tine. Îi era teamă c-ai murit.
Jake se frecă la ochi, legănându-se uşor.
- Spune-i că n-am murit. Spune-i că m-ai văzut şi c-ai stat de vorbă cu mine şi că n-ai nici cea mai mică îndoială că sunt viu şi nevătămat. Mai spune-i c-o sun mâine. Te rog, Ozzie, aşa să-i spui!
- Nici vorbă, băiete! Eşti om în toata firea. Sun-o tu şi spune-i!
Ozzie coborî de pe verandă. N-avea nici un chef de glume.
Jake se îndreptă, clătinându-se, spre uşa care ducea în încăpere.
- Unde-i telefonul? strigă el la Sallie.
În vreme ce forma numărul, îl auzi pe Lucien râzând în hohote.

26

Ultima mahmureală de care-şi amintea fusese în vremea facultăţii, cu cinci-şase ani înainte. Nu mai ştia exact data, dar senzaţia cumplită de greutate în creier, gura uscată, respiraţia anevoioasă şi arsura din ochi îi redeşteptară amintiri vii, de pe vremea când sorbea cu nesaţ din băutura aceea maronie şi gustoasă.
Îşi dădu seama că nu-i de glumit, îndată ce deschise ochiul stâng. Pleoapele celuilalt îi erau lipite şi nu le putea desface decât cu degetele. Nu îndrăzni nici să mişte. Stătea acolo, pe canapea, întins, complet îmbrăcat, cu pantofii în picioare, ascultând zgomotul acela ciudat din creier, uitându-se la ventilatorul din tavan care se rotea uşor. Îi era greaţă. Ceafa îl durea, pentru că nu avea pernă. Picioarele îi zvâcneau din cauza pantofilor. Burta îi ghiorăia şi-i venea să vomite. În momentul acela, moartea ar fi fost o binecuvântare.
Jake avea probleme mari după beţie, pentru că nu putea să doarmă până nu-şi revenea. Odată ce deschidea ochii şi începea să-i vâjâie capul, somnul refuza să mai vină. Nu putuse niciodată să înţeleagă acest lucru. Prietenii lui de la facultate puteau dormi zile-n şir după beţie. El, însă, niciodată. Abia dacă reuşea să se odihnească vreo câteva ore după ultimul pahar.
De ce? Asta era totdeauna întrebarea pe care şi-o punea îndată ce se trezea, a doua zi de dimineaţă. Adică, de ce-o făcuse? Hai să zicem, o bere îl răcorea. Fie şi două sau trei. Dar de ce zece, cincisprezece sau chiar douăzeci? Pierduse, oricum, şirul. După a şasea bere, nu le mai simţea gustul şi, din acel moment, nu mai bea decât de dragul de a se îmbăta. Lucien se arătase plin de solicitudine. O trimisese pe Sallie la magazin să cumpere o ladă întreagă de bere "Coors", pe care o plătise el, cu mult drag, şi, apoi, îl încurajase pe Jake să bea. Mai rămăseseră doar câteva cutii. Totul se întâmplase numai din cauza lui Lucien.
Îşi mişcă picioarele, unul câte unul, şi le puse cu greutate în pământ. Îşi frecă uşor tâmplele, fără nici un folos. Trase adânc aer în piept, dar inima îi bătea cu putere, pompând mai mult sânge în creier, alimentând "ciocanele" minuscule care făceau zgomotul acela infernal. Trebuia să bea apă. Limba i se uscase de tot, aşa că-i venea să stea cu gura deschisă, precum câinii, vara. O, Doamne, de ce?
Se ridică încet, cu grijă şi se târî până în bucătărie. Becul de deasupra sobei avea un abajur destul de mare, şi totuşi lumina îi străpungea ochii. Şi-i frecă şi încercă să şi-i cureţe cu degetele lui urât mirositoare. Bău încet apa caldă, care i se prelinse pe lângă colţurile gurii. Nu-i păsa. Sallie va şterge podeaua. Ceasul de pe masă arăta două şi jumătate. Luându-şi avânt, traversă camera de zi şi ieşi pe verandă. Era plină încă de cutii goale de bere. De ce?
Făcu un duş fierbinte la el la birou, timp de o oră. Nu-i mai venea să iasă. Scăpă de unele mici dureri, dar ameţeala violentă din creier nu se domoli. Îşi aminti că, într-o astfel de situaţie, pe vremea când era student, reuşise să-şi amelioreze starea bând încă o bere. Dar acum, îi venea să vomite numai când se gândea la băutură. Se întinse pe masa de şedinţe, numai în chiloţi, şi îşi dori să moară. Avea o asigurare pe viaţă destul de mare. Aşa că nu s-ar fi atins nimeni de casa lui. Noul avocat putea obţine o amânare a procesului. Nu mai erau decât nouă zile. Timpul îl presa, devenise preţios, iar el irosise o zi cu beţia lui nesăbuită. Apoi se gândi la Carla. Capul începu să-i vâjâie şi mai tare. Încercase să pară treaz la telefon. Îi spusese că studiase toată după-amiaza, împreună cu Lucien, nişte cazuri de iresponsabilitate şi că a vrut să sune mai devreme, însă nu mersese telefonul. Dar limba i se îngroşase, iar cuvintele-i ieşeau greu din gură, aşa că ea îşi dăduse seama că e beat. Se înfuriase, dar se controlase. Îl întrebase dacă mai aveau casa, iar el îi răspunse da şi fu singurul lucru pe care îl crezu, din tot ceea ce-i spusese el.
Pe la şase şi jumătate, o sună din nou. Se gândea că o va impresiona dacă îi va spune că a stat toată noaptea la birou şi a lucrat. Dar n-a fost aşa. Încercă din greu să pară vesel, dar nici asta nu ţinu.
- Cum te simţi? insistă ea.
- Nemaipomenit! zise el, închizând ochii.
- La ce oră te-ai băgat în pat?
"Ce pat?" gândi Jake.
- Imediat după ce te-am sunat.
Ea tăcu.
- Am venit la birou la trei noaptea, zise el cu mândrie.
- La trei?!
- Da, n-am putut să dorm.
- Dar n-ai dormit nici joi noaptea.
Simţi o undă de îngrijorare în glasul ei rece, până atunci, şi se simţi mai bine.
- E-n regulă. Am să stau mai mult la Lucien, săptămâna care vine şi cealaltă. Cred că e mai sigur acolo.
- Dar ai şi garda de corp, nu-i aşa?
- Da, pe Nesbit. Doarme în maşină, în parcare.
Ea ezită o clipă, iar el simţi cum se-ncălzesc firele de telefon.
- Mă tem pentru tine, zise ea tandru.
- N-o să mi se întâmple nimic, draga mea. Te sun eu mâine. Am foarte mult de lucru.
Puse receptorul jos, se duse la toaletă şi vomită.

Jake ignoră vreo cincisprezece minute bătăile insistente de la uşă. În orice caz, oricine era, ştia cu siguranţă că el e înăuntru, de aceea nu se dădea bătut. Până la urmă Jake ieşi în balcon şi strigă:
- Cine-i acolo?
Femeia se depărtă puţin de casă si se sprijini de un bmw negru, parcat lângă Saab-ul lui Jake. Îşi ţinea mâinile adânc în buzunarele jeanşilor decoloraţi şi strâmţi. Soarele puternic o orbea, aşa cum se uita în sus, iluminându-i, totodată, părul auriu-roşcat.
- Sunteţi Jake Brigance? zise ea, punând mâna streaşină la ochi.
- Da. Ce doriţi?
- Trebuie să stau de vorbă cu dumneavoastră.
- Sunt foarte ocupat.
- Ştiu, dar e ceva important.
- Aveţi nevoie de serviciile mele? întrebă el, dându-şi însă imediat seama că nu era aşa.
- Nu. Vreau să vă răpesc numai cinci minute.
Jake coborî şi deschise uşa. Fata intră degajat, ca la ea acasă. Îi strânse mâna ferm şi se prezentă:
- Sunt Ellen Roark.
- Încântat de cunoştinţă, zise el, arătându-i un scaun de lângă uşă.
Jake se aşeză pe un colţ al biroului lui Ethel.
- O singură silabă sau două?
- Poftim?
- Vă numiţi Rork sau Row Ark?
- R-o-a-r-k. Rork e la Boston şi Row Ark, în Mississippi.
- Te deranjează dacă-ţi spun Ellen?
- Chiar te rog. În două silabe! Pot să-ţi spun Jake?
- Sigur că da!
- Bine. Oricum, n-aveam de gând să mă adresez cu "domnule".
- Eşti din Boston, nu-i aşa?
- Da, m-am născut la Boston. Tata se numeşte Sheldon Roark şi e un avocat criminalist vestit.
- N-am avut plăcerea. Ce vânt te-aduce în Mississippi?
- Studiez dreptul, la Ole Miss.
- La Ole Miss?! Cum de-ai ajuns acolo?
- Mama e din Natchez. Făcea parte din liga feminină de la Ole Miss. Apoi, s-a mutat la New York, unde l-a cunoscut pe tata.
- Şi eu m-am însurat cu o fată drăguţă din liga asta.
- Sunt toate una şi una.
- Vrei o cafea?
- Nu, mulţumesc.
- Acum, că am făcut cunoştinţă, poţi să-mi spui ce vânt te-aduce la Clanton?
- Carl Lee Hailey.
- Nu mă surprinde.
- Termin facultatea în decembrie şi-mi fac practica de vară la Oxford, sub îndrumarea lui Guthrie. M-am cam plictisit.
- Aaa, cu nebunul de George Guthrie.
- Da, aşa e.
- Ştii că m-a trântit la examen, în anul întâi?
- De fapt, am venit să te-ajut la proces.
Jake zâmbi şi se aşeză pe scaunul lui Ethel. O studie cu atenţie. Tricoul negru, bine călcat, i se potrivea de minune, subliniindu-i linia frumoasă a sânilor. Se vedea că nu poartă sutien. Părul des şi ondulat îi cădea greu pe umeri.
- Ce te face să crezi c-aş avea nevoie de ajutor?
- Ştiu că nu lucrezi cu nimeni şi că n-ai funcţionar juridic.
- De unde ştii toate astea?
- Din "Newsweek".
- Aha! O publicaţie minunată! Ţi-a plăcut poza, nu-i aşa?
- Păreai cam ţeapăn, dar nu era rea. În orice caz, arăţi mai bine în realitate.
- Cu ce recomandări te poţi lăuda?
- Mă trag dintr-o familie genială. Am luat bacalaureatul cu summa cum laude şi sunt a doua din anul meu, la facultate. Vara trecută am lucrat la Liga de Apărare a Prizonierilor din Sud şi-am luat parte la şapte procese importante. L-am văzut pe Elmer Wayne Doss murind pe scaunul electric, în Florida, şi pe Willie Ray Ash, când i s-a făcut injecţia cu otravă, în Texas. Când am timp, redactez scrisori pentru aclu şi, chiar acum, mă ocup de apelul unor condamnaţi la moarte, în cadrul unei firme din Spartanburg, Carolina de Sud. Am crescut în biroul de avocatură al tatălui meu şi-am făcut cercetări juridice, înainte chiar de a învăţa să conduc. L-am urmărit ocupându-se de criminali, de hoţi, de terorişti, de violatori, de copii care îşi omorâseră părinţii, de părinţi care îşi omorâseră copiii. Munceam patruzeci de ore în biroul lui, pe când eram la liceu şi cincizeci când eram la colegiu. Are optsprezece avocaţi în subordine, toţi foarte inteligenţi şi talentaţi. E un mediu excelent pentru formarea unui criminalist şi-am fost acolo, alături de ei, paisprezece ani. Îmi doresc să devin un bun avocat. Îmi voi începe cariera la douăzeci şi cinci de ani şi visul meu este să lupt împotriva pedepsei cu moartea.
- Asta-i tot?
- Tata-i putred de bogat şi, deşi suntem catolici de rit irlandez, eu sunt singurul copil. Am mai mulţi bani ca tine, aşa că voi lucra pe gratis. Vei avea un funcţionar juridic fără salariu, angajat pentru trei săptămâni. Mă voi ocupa de cercetare, voi bate la maşină, voi răspunde la telefon. Dacă e nevoie, am să-ţi car servieta şi-am să-ţi fac cafeaua.
- Mi-a fost teamă că vrei să te iau partener la proces.
- Nu. Sunt femeie şi ştiu ce înseamnă asta aici, în sud. Îmi cunosc lungul nasului.
- De ce te interesează atât cazul ăsta?
- Vreau să stau în sala de judecată. Îmi plac la nebunie procesele de omor, unde e vorba de viaţă şi de moarte, iar tensiunea face aerul irespirabil; când sala e plină de lume şi de poliţie; unde oamenii sunt cuprinşi de ură împotriva acuzatului, iar avocaţii se străduiesc din răsputeri să-l scoată nevinovat. Sunt înnebunită după o asemenea atmosferă. Şi ăsta e procesul proceselor. Nu sunt din sud şi locul acesta m-a înspăimântat totdeauna, dar mă şi simt atrasă de el, într-un mod aproape pervers. Nu îmi pot explica de ce, dar mă fascinează. Implicaţiile rasiale sunt enorme. Tata mi-a spus că ar apăra pe gratis, într-un asemenea proces, un părinte care a omorât doi albi care i-au violat fetiţa.
- Spune-i să stea la locul lui, în Boston.
- E procesul visurilor oricărui avocat. Nu vreau decât să-l urmăresc. Îţi promit că n-o să te încurc cu nimic. Numai să mă laşi să lucrez în umbră şi să văd ce se-ntâmplă.
- Judecătorul Noose nu suportă femeile avocat.
- Aşa se-ntâmplă cu toţi juriştii din sud. Dar eu nu sunt avocat, ci student la drept.
- Am să te las să-i explici tu diferenţa.
- Deci, mă angajezi, nu-i aşa?
Jake îşi întoarse privirea şi respiră adânc. Îl cuprinsese o uşoară greaţă. Ameţise iar şi simţea nevoia să se ducă la toaletă.
- Da, te angajez. Aş putea face nişte cercetări suplimentare. Cazurile astea sunt foarte complicate, cred că nu e nevoie să-ţi mai spun.
Fata zâmbi fericită:
- Când începem?
- Chiar acum.
Jake o conduse în camera secretă de la etaj. Apoi o duse în sala de şedinţe, unde îi puse dosarul în faţă. Fata îl studie timp de o oră.
La două şi jumătate, Jake se trezi, după un pui de somn, pe canapea. Coborî în sala de şedinţe. Fata scosese din raft o mulţime de cărţi, pe care le împrăştiase pe masă, însemnându-şi anumite pagini. Acum îşi lua notiţe.
- Ai o bibliotecă frumuşică.
- Unele din cărţile acestea n-au fost deschise de douăzeci de ani.
- Am observat după praf.
- Ţi-e foame?
- Foarte.
- După colţ e o cârciumă unde se servesc mâncăruri grase şi cereale.
- Sună promiţător.
Se duseră împreună la Claude, unde nu era prea multă lume, pentru sâmbăta după-amiază. Erau singurii albi din local. Patronul lipsea, aşa că liniştea era de-a dreptul asurzitoare. Jake comandă chiftele cu brânză, rondele de ceapă prăjită şi trei prafuri pentru dureri de cap.
- Te doare capul?
- Rău de tot.
- Din cauza stresului?
- Nu. Sunt mahmur.
- Mahmur? Credeam că nu bei decât ceai.
- De unde-ai mai auzit-o şi pe-asta?
- Din "Newsweek". Scria în articolul acela ca eşti un familist model, că nu te pasionează decât munca ta, că eşti prezbiterian, că fumezi trabucuri ieftine şi nu bei nimic.
- Chiar crezi tot ce citeşti?
- Nu.
- Bine. Ca să-ţi spun, azi-noapte m-am făcut cui şi-am dat la boboci toată dimineaţa.
Fata râse amuzată.
- Ce bei, de obicei?
- Nici nu-mi mai aduc aminte. De fapt, pân-aseară, uitasem cu totul ce-mi place. N-am mai băut din studenţie, şi sper să n-o mai fac vreodată. Uitasem ce rău e după.
- De ce beau avocaţii aşa mult?
- Învaţă asta de la facultate. Tatăl tău bea?
- Glumeşti?! Doar suntem catolici!
- Tu bei?
- Bineînţeles! Tot timpul, zise ea cu mândrie.
- Atunci vei fi o avocată grozavă!
Jake amestecă prafurile într-un pahar cu apă cu gheaţă şi le înghiţi pe nerăsuflate. Se strâmbă şi se şterse la gură. Fata îl urmărea cu un zâmbet amuzat.
- Ce-o să spună soţia ta?
- În legătură cu ce?
- Cu beţia.
- Nu ştie. M-a părăsit ieri dimineaţă.
- Îmi pare rău.
- S-a dus la părinţii ei, până după proces. Am primit telefoane anonime de ameninţare cu moartea, iar ieri dimineaţă ne-au pus dinamită la fereastra dormitorului. Poliţia a aflat la timp şi i-a prins. Se pare că e mâna Klan-ului. Era, acolo, suficientă dinamită pentru a ne distruge casa şi a ne omorî pe toţi. Cred că ăsta-i un motiv serios pentru a te îmbăta.
- Îmi pare rău.
- Slujba pe care tocmai ai obţinut-o e foarte periculoasă. E bine să ştii de la început.
- Am mai fost ameninţată. Vara trecută, la Dothan, Alabama, am apărat doi adolescenţi negri, acuzaţi de sodomizarea şi de strangularea unei bătrâne albe, de optzeci de ani. Nici un avocat din tot statul n-a vrut să ia cazul, aşa că au chemat Liga de Apărare. Am fost primiţi în oraş ca nişte intruşi, gata să fim linşaţi la orice colţ de stradă. În viaţa mea nu m-am simţit atât de duşmănită. Locuiam ascunşi într-un motel dintr-un oraş vecin, unde ne-am simţit în siguranţă, până-ntr-o seară, când m-au atacat doi bărbaţi în hol şi-au încercat să mă răpească.
- Şi cum ai scăpat?
- Port totdeauna la mine un pistolaş şi i-am convins că ştiu să mă folosesc de el. Mi l-a dat tata, când am împlinit cincisprezece ani. Am şi permis pentru el.
- Trebuie să fie un tip nemaipomenit, tatăl tău.
- S-a atentat la viaţa lui de nenumărate ori. Se ocupă de cazurile cele mai controversate, de genul celor despre care citeşti în ziare, unde opinia publică cere spânzurarea imediată a inculpatului, fără proces şi fără avocat. Asta îl pasionează pe el. E însoţit permanent de o gardă de corp.
- Mare lucru! Şi eu am unul. Îl cheamă Nesbit şi nu e-n stare să nimerească nici un elefant! Mi l-au pus, ieri, la dispoziţie.
Sosi şi mâncarea. Fata dădu la o parte roşiile şi ceapa şi-i oferi lui Jake cartofii prăjiţi. Ciugulea ca o păsărică, în vreme că grăsimea îi picura în farfurie. După fiecare înghiţitură, se ştergea la gură. Faţa îi era plăcută şi avea o expresie caldă, pe care se citea nonconformismul. Jake îşi dădu seama că nu e proastă deloc. Nu se farda. Nici n-avea nevoie. Nu era frumoasă, dar nici nu căuta să fie. Avea tenul palid al oamenilor cu părul roşcat, punctat ici-colo de câte un pistrui. Nasul îi era mic şi ascuţit, iar când râdea, făcea gropiţe. Avea un zâmbet provocator şi misterios. Ochii de un verde metalic deveneau ficşi când începea să vorbească. Avea o faţă inteligentă, extrem de atrăgătoare. Jake mesteca, încercând să nu se uite în ochii ei. Mâncarea grea îi drese stomacul şi, pentru prima oară după beţie, îşi dori să trăiască.
- Spune-mi, de ce ai ales Ole Miss? întrebă el.
- Au o şcoală bună.
- Şi eu am studiat acolo. Dar nu prea vin studenţi eminenţi din nord. De obicei, se duc la Ivy League.
- Tata nu-i poate suferi pe cei de la Ivy League. Pe vremea când şi-a făcut studiile acolo, era foarte sărac şi a fost adesea umilit de avocaţii bogaţi, de familie bună. Acum, râde de ei. Mi-a spus să mă duc oriunde, în ţara asta, să studiez, numai la Ivy League, nu, că nu-mi dă nici un ban! Apoi, mai era şi mama, cu poveştile ei fermecătoare despre regiunile din sud. Am vrut să mă conving singură. În afară de aceasta, cei de-aici sunt hotărâţi să practice în continuare pedeapsa cu moartea, aşa că, mai mult ca sigur, mă voi stabili aici.
- De ce eşti atât de pornită împotriva pedepsei cu moartea?
- Ce, tu nu eşti?
- Nu. Eu sunt chiar pentru.
- Incredibil! Şi asta o spune avocatul unui criminal!
- Mi-aş dori să ne întoarcem la execuţiile publice, de pe pajiştea din faţa tribunalelor!
- Râzi de mine, nu-i aşa?
- Deloc.
Fata se opri din mâncat. Zâmbetul de pe buze îi dispăru. Ochii îi străluciră ameninţători şi încercă să descopere o urmă de slăbiciune pe faţa lui.
- Chiar vorbeşti serios?
- Foarte. Necazul cu pedeapsa capitală e că n-o aplicăm destul.
- I-ai spus asta şi domnului Hailey?
- Domnul Hailey nu merită pedeapsa cu moartea. Dar cei doi care i-au violat fetiţa, da.
- Înţeleg. Pe ce criterii stabileşti cine merită şi cine nu să fie omorât?
- Foarte simplu. Studiez fapta şi criminalul. Dacă ai de-a face cu un traficant de droguri care-a omorât un ofiţer de poliţie, atunci îl trimiţi la camera de gazare. Dacă e un vagabond care violează o fetiţă de trei ani şi-o sufocă apoi într-o groapă cu noroi, moartea lui înseamnă o uşurare pentru toată lumea. Dacă e vorba de un evadat care ajunge la o fermă şi torturează nişte bătrâni, apoi le dă foc, nimic mai potrivit ca scaunul electric. Iar când doi ticăloşi violează un copil de zece ani, apoi îi rup maxilarul cu cizmele lor ascuţite de cowboy, singura plăcere care-ţi mai rămâne e să-i auzi văicărindu-se în camera de gazare. Deci, e foarte simplu.
- E o barbarie!
- Astfel de crime sunt barbare. Moartea e prea frumoasă pentru oameni de genul ăsta.
- Şi dacă domnul Hailey va fi condamnat la moarte?
- Dacă se întâmplă aşa ceva, următorii zece ani mi-i voi petrece făcând apeluri şi luptând din răsputeri să-i salvez viaţa. Iar dacă nu voi reuşi, în momentul în care va fi pus pe scaunul electric voi veni în faţa închisorii împreună cu toţi iezuiţii şi cu alte suflete nobile, şi vom mărşălui cu lumânări aprinse în mână, cântând imnuri de slavă. Apoi, voi sta alături de copiii şi de văduva lui, lângă mormântul din cimitir, şi voi blestema ceasul în care l-am cunoscut.
- Ai asistat, vreodată, la o execuţie?
- Nu, după câte-mi amintesc!
- Eu am asistat la două. Cred că ţi-ai schimba părerea, dacă ai vedea vreuna.
- Bun. Atunci, nu voi asista la nici una.
- E un lucru oribil.
- Erau şi familiile victimelor de faţă?
- Da, în ambele cazuri.
- Erau şi ei îngroziţi? Şi-au schimbat cumva atitudinea? Bineînţeles că nu! Coşmarul lor luase sfârşit.
- Sunt surprinsă că gândeşti aşa.
- Iar eu sunt uimit când întâlnesc oameni ca tine. Cum poţi risipi atâta energie, să încerci să salvezi nişte oameni care şi-au "cerşit" condamnarea la moarte şi au obţinut-o, conform legii?
- Care lege? De exemplu, în Massachusetts nu există aşa ceva.
- Nu mai spune! La ce te poţi aştepta de la un stat ca ăsta? Voi aţi fost totdeauna în contradicţie cu restul ţării.
Nici nu se mai gândeau la chiftelele cu brânză. Vorbeau din ce în ce mai tare. Jake se uită în jur şi observă că erau priviţi. Ellen zâmbi din nou şi-i luă o rondea de ceapă din farfurie.
- Ce părere ai de aclu? întrebă ea, ronţăind.
- Sunt convins că ai legitimaţia de membru în geantă.
- Aşa e.
- Atunci, eşti concediată.
- M-am înscris în aclu de la şaisprezece ani.
- Aşa târziu? Bănuiesc c-ai fost ultima din cercetaşele de la tine, din şcoală, care a aderat la organizaţie.
- N-ai nici un pic de respect pentru Carta Drepturilor Omului?
- O ador! Îi dispreţuiesc, însă, pe judecătorii care o interpretează. Mănâncă!
Îşi terminară chiftelele liniştiţi, uitându-se, pe furiş, unul la altul. Jake comandă cafea şi încă două prafuri pentru dureri de cap.
- Ei, şi cum facem să cîştigăm acest caz?
- Noi?
- Mai lucrez încă pentru tine, nu-i aşa?
- Sigur. Numai că vreau să-ţi reamintesc că eu sunt şeful, iar tu subalternul.
- S-a făcut, şefu'! Care-i strategia?
- Tu, cum ai proceda?
- Păi, din ceea ce ştiu, clientul nostru şi-a plănuit cu grijă omorul şi i-a ucis pe cei doi cu sânge rece, la şase zile după viol. Se pare că ştia bine ce face.
- Aşa e.
- Înseamnă că nu avem nici o modalitate de apărare. Aşa că vei cere pedeapsa cu închisoarea pe viaţă, ca să scape de camera de gazare.
- Trebuie să recunosc, eşti o adevărată luptătoare.
- Glumeam. Singura noastră şansă e pledoaria bazată pe iresponsabilitate. Şi lucrul ăsta pare imposibil de demonstrat.
- Cunoşti regulamentul M'Naghten? întrebă Jake.
- Da. Avem un psihiatru?
- Oarecum. Va spune tot ce vrem noi, dacă nu cumva se îmbată la proces. Va fi greu să-l împiedicăm.
- Nu trăiesc decât pentru noile încercări pe care mi le oferă sala de tribunal.
- Bine, atunci, Row Ark, să ne apucăm de lucru. Ia un şerveţel. Şeful tău îţi dictează nişte instrucţiuni.
Fata se conformă.
- Vreau un rezumat al tuturor deciziilor luate, după regulamentul M'Naghten, de Curtea Supremă a statului Mississippi, în ultimii cincizeci de ani. S-ar putea să fie vreo sută. În 1976, a avut loc celebrul caz Hill, când s-a optat pentru o definire mai liberală a iresponsabilităţii. Să-mi faci un rezumat scurt, nu mai mult de douăzeci de pagini. Ştii să baţi la maşină?
- Nouăzeci de cuvinte pe minut.
- Eram sigur. Aş vrea să fie gata miercuri.
- S-a făcut.
- Mai sunt câteva lucruri pe care aş vrea să le pun la punct. Ai văzut fotografiile celor doi, după ce-au fost împuşcaţi? Ar trebui să găseşti o modalitate să nu apară în faţa juraţilor.
- Nu va fi simplu.
- Violul este punctul forte în apărarea asta. Vreau ca juriul să aibă cât mai multe detalii. Lucrul ăsta trebuie bine studiat. Am vreo trei cazuri de la care putem porni şi cred că-i putem demonstra lui Noose că violul e relevant.
- Bun. Altceva?
- Nu ştiu încă ce să-ţi spun. Să mă mai limpezesc puţin. Deocamdată, atât.
- Mă prezint luni la serviciu?
- Da, dar nu înainte de ora nouă. Ţin să fiu lăsat în pace, dimineaţa.
- Ai pretenţii la o anumită ţinută?
- E bine aşa, cum eşti.
- În jeans, fără şosete?
- Mai am o angajată, o secretară, pe nume Ethel. Are şaizeci şi patru de ani, e grasă şi, din fericire, poartă sutien. N-ar fi rău s-o faci şi tu, de-acum încolo.
- Să mă mai gândesc!
- Nu vreau să mă distragă nimic de la lucru.

27

Luni, 15 iulie. Cu o săptămână înainte de judecată se răspândise deja vestea că procesul va avea loc la Clanton, iar lumea se pregătea de spectacol. Telefoanele sunau întruna la cele trei moteluri, pentru că ziariştii voiau să aibă confirmarea rezervărilor pe care le făcuseră. Cafenelele erau pline şi se făceau pronosticuri în legătură cu procesul. O echipă repara şi vopsea zidurile tribunalului. Ozzie îşi trimisese oamenii să tundă gazonul şi să smulgă buruienile. Bătrânii de la monumentul din Vietnam priveau curioşi toate aceste pregătiri. Gardianul care supraveghea munca le spuse să nu mai arunce mucurile de ţigară pe trotuar. Fu trimis la dracu'. Aduseră îngrăşământ special pentru gazon şi puseră în funcţiune artezienele.
Pe la ora zece, căldura era insuportabilă. Negustorii din magazinele mici, din jurul scuarului, deschiseră uşile şi puseră ventilatoarele în funcţiune. Sunară la Memphis, la Jackson şi la Chicago pentru marfă pe care s-o vândă la un preţ mai ridicat săptămână care urma.
Noose o sună pe Jean Gillespie, grefiera de la Curtea Teritorială, şi o informă că procesul se va derula acolo. Îi dădu instrucţiuni să aleagă o sută cincizeci de candidaţi la juriu. Apărarea ceruse un grup cât mai mare de oameni, din care să fie selectaţi doisprezece, iar Noose fusese de acord. Jean îşi petrecu toată sâmbăta alegând, la întâmplare, de pe listele electorale, pe viitorii candidaţi la juriu. Scrisese o mie de fişe, cu datele personale şi cu adresa, apoi le pusese într-o cutie de carton. Ajutoarele ei începură să extragă câte una. Unul din ei era negru, celălalt alb. Fiecare scotea câte o fişă, fără să se uite, şi o punea pe masă, cu grijă. Când ajunseră la o sută cincizeci, se opriră şi numele fură bătute la maşină. Dintre aceştia aveau să fie aleşi juraţii în procesul lui Hailey. Fiecare pas în selectarea lor fusese îndrumat cu grijă de judecătorul Noose, care ştia exact ce e de făcut. Dacă juriul avea să fie alb în întregime, iar inculpatul condamnat la moarte, atunci, la apel, se vor cerceta toate etapele procedurii de alegere a juriului. Mai trecuse prin aşa ceva şi i se dăduse peste nas. De data aceasta, nu i se va putea reproşa nimic.
Numele fiecăruia era bătut într-o rubrică specială de pe lista care fu încuiată într-un fişet, până luni dimineaţa, când sosi şeriful Ozzie Walls. Primi instrucţiunile, în vreme ce bea o cafea împreună cu Jean.
- Judecătorul Noose vrea ca oamenii să fie anunţaţi, cu toţii, astăzi, între orele patru după-amiaza şi douăsprezece noaptea, zise ea.
- În regulă.
- Juraţii trebuie să se prezinte la tribunal miercuri, la ora nouă.
- Am înţeles.
- Adresele nu precizează despre ce proces este vorba şi nu trebuie să li se spună nimic viitorilor juraţi.
- Bănuiesc că, oricum, îşi vor da seama.
- Probabil, dar Noose mi-a dat indicaţii precise în acest sens. Oamenii tăi nu au voie să dea nici o informaţie când înmânează citaţiile. De asemenea, numele juraţilor trebuie să rămână secrete, cel puţin până miercuri. Nu mă întreba de ce. E ordinul lui Noose.
Ozzie bătu cu palma în teancul de hârtii.
- Câte sunt aici?
- O sută cincizeci.
- Aşa multe?
- E un caz important. Aşa a ordonat Noose.
- Va trebui să-mi folosesc toţi oamenii, ca să le-mpart.
- Îmi pare rău.
- Ei, dacă aşa vrea domnul judecător...
Ozzie plecă. După câteva secunde, apăru Jake şi începu să flirteze cu secretarele şi să-i zâmbească grefierei. O urmă în birou şi închise uşa în urma lui.
- Ştiu de ce-ai venit, dar nu pot să ţi-o dau, zise ea sever.
- Te rog dă-mi lista, Jean.
- Nu pot, până miercuri. Aşa mi-a ordonat Noose.
- Până miercuri? De ce?
- Nu ştiu. Dar Omar a fost foarte categoric.
- Dă-mi lista, Jean.
- Jake, n-am cum. Vrei să dau de bucluc?
- N-o să dai de bucluc, pentru că n-o să ştie nimeni. Pot să păstrez un secret, zise el serios. Jean, dă-mi lista aia nenorocită.
- Jake, pur şi simplu mi-e imposibil.
- Am nevoie de ea acum. Nu pot aştepta până miercuri. Am foarte mult de lucru.
- Mi se pare necinstit faţă de Buckley, zise ea slab.
- Să-l ia naiba pe Buckley! Ai impresia că el joacă cinstit? E un şarpe şi ştiu că nu-l simpatizezi mai mult ca mine.
- Poate chiar mai puţin.
- Dă-mi lista, Jean!
- Uite ce-i, Jake, noi doi am fost totdeauna foarte apropiaţi. Mă gândesc la tine mai mult decât la orice alt avocat pe care îl cunosc. Când am avut necazuri cu fiul meu, am apelat la tine. Am încredere în tine şi doresc din tot sufletul să câştigi acest caz. Dar nu pot să nesocotesc ordinele judecătorului.
- Cine te-a ajutat să fii aleasă ultima oară, eu sau Buckley?
- Hai, Jake...
- Cine ţi-a salvat fiul de închisoare, eu sau Buckley?
- Te rog!
- Cine a încercat să-ţi bage fiul la puşcărie, eu sau Buckley?
- Nu e frumos ce faci, Jake.
- Cine a luat apărarea soţului tău, când toţi au vrut să-l dea afară din biserică pentru greşeala aceea de contabilitate?
- Nu e vorba de lipsă de loialitate, Jake. Te iubesc şi pe tine şi pe Carla şi pe Hanna, dar nu pot s-o fac.
Jake ieşi ca o furtună, trântind uşa. Jean se aşeză la biroul ei şi îşi şterse lacrimile de pe obraji.

La ora zece dimineaţa, Harry Rex dădu buzna la Jake în birou şi-i întinse lista completă a juriului.
- Nu pune întrebări, zise el.
Lângă fiecare nume, Rex făcuse câte o însemnare de felul: "Nu-l cunosc". "Fost client de-al meu - urăşte negrii", sau "Lucrează la fabrica de pantofi; s-ar putea să fie de partea noastră".
Jake citi fiecare nume pe-ndelete, încercând să facă legătura cu un chip sau cu ceva cunoscut. Nu erau trecute adresele, vârsta sau ocupaţia. Învăţătoarea lui din Karaway. O prietenă de-a mamei lui, de la clubul Garden. Un fost client de-al lui, parcă acuzat de furt din magazin. Numele unei feţe bisericeşti. Un obişnuit de la Coffee Shop. Un fermier de frunte. După nume, majoritatea păreau albi. Erau un Willie Mae Jones, Leroy Washington, Roosevelt Tucker, Bessie Lou Bean şi încă alte câteva nume de negri. Dar, în general, lista avea un aspect foarte palid! Recunoscu cel mult treizeci dintre ei.
- Ce părere ai? întrebă Harry Rex.
- Greu de zis! Majoritatea sunt albi, dar era de aşteptat. De unde ai lista?
- Nu mă-ntreba. Am făcut adnotări la douăzeci şi şase de nume. Mai mult nu ştiu nici eu.
- Eşti un adevărat prieten, Harry Rex.
- Sunt un domn. Eşti gata de proces?
- Încă nu. Dar am găsit o armă secretă.
- Ce?
- Ai s-o cunoşti mai târziu.
- Pe ea?
- Da. Eşti ocupat miercuri seara?
- Nu cred. De ce?
- Bine. Ne întâlnim aici, la ora opt. Va veni şi Lucien. Poate încă vreo două persoane. Vreau să discutăm despre juriu, să facem un portret ideal de grup. Să încercăm să identificăm toţi oamenii de pe listă.
- Se pare c-o să ne distrăm. Ai vreun model de juriu?
- Nu ştiu încă. Cred că răzbunarea le surâde mitocanilor. Arme, violenţă. Numai că omul nostru e negru, aşa că ăştia n-o să-l înghită. A omorât doi de-ai lor.
- Aşa e. Şi, cel mai mult, mă tem de femei. Bineînţeles că nu vor fi de acord cu violul, dar ele pun mai mult preţ pe viaţă. Să zbori creierii cuiva, cu un M-16, li se pare ceva de neconceput. Noi doi putem înţelege, pentru că suntem taţi. Pe noi nu ne deranjează sângele şi violenţa. Noi îl admirăm pentru ce-a făcut. Trebuie să găsim şi câţiva juraţi care să gândească la fel. Nişte tineri taţi, cu oarecare educaţie.
- Interesantă teoria ta. Lucien spunea că e mai bine să ne bazăm pe femei fiindcă sunt mai sentimentale.
- Nu sunt de părerea asta. Cunosc vreo câteva femei care ţi-ar tăia beregata, dacă le-ai trece pe dinainte.
- Unele din clientele tale?
- Da. Una e pe listă. Alege-o şi-i spun eu cum să voteze.
- Vorbeşti serios?
- Da. Va face tot ce-i voi spune.
- Poţi să vii luni la tribunal? Vreau să participi la alegerea juriului şi apoi să mă ajuţi.
- Nu pierd eu ocazia asta!
Jake auzi voci la parter şi duse degetul la gură. Ascultă, apoi zâmbi şi-i făcu semn lui Harry să-l urmeze. Merseră în vârful picioarelor, până la scări, şi se opriră, ca să audă mai bine ce se întâmplă la biroul lui Ethel.
- Sunt absolut sigură că nu lucrezi aici! insistă secretara.
- Eu sunt sigură că da. Am fost angajată sâmbătă de Jake Brigance, care cred că e şeful dumitale.
- Angajată pe ce post?
- Ca funcţionar juridic.
- Păi, nu mi-a spus nimic.
- Mi-a spus mie.
- Cu cât te plăteşte?
- O sută de dolari pe oră!
- Dumnezeule mare! Trebuie să vorbesc mai întâi cu el.
- Eu am vorbit deja cu el, Ethel.
- Pentru dumneata, sunt doamna Twitty.
Ethel o studie cu atenţie, din cap până-n picioare. Jeans, mocasini fără şosete, un tricou larg, fără nimic pe dedesubt.
- Nu eşti îmbrăcată cum trebuie pentru biroul ăsta! Eşti indecentă!
Harry Rex ridică din sprâncene şi-i zâmbi lui Jake. Avură grijă să nu facă zgomot şi ascultară în continuare.
- Şeful meu care, întâmplător, este şi şeful tău, mi-a spus că pot să vin îmbrăcată aşa.
- Numai c-ai uitat ceva, nu-i aşa?
- Jake mi-a spus că am voie să uit şi că nici dumneata nu porţi sutien, de douăzeci de ani, ca toate femeile din Clanton, de altfel. Aşa că mi l-am lăsat şi eu acasă.
- Ce ţi-a spus?! ţipă Ethel, cu mâinile încrucişate pe piept.
- E sus? întrebă Ellen rece.
- Da. Îl chem imediat.
- Nu te deranja.
Jake şi Harry Rex se retraseră în birou şi o aşteptară. Fata intră cu o servietă mare sub braţ.
- Bună dimineaţa, Row Ark, zise Jake. Vreau să-mi cunoşti un prieten bun, pe Harry Rex Vonner.
Avocatul îi strânse mâna şi rămase cu ochii aţintiţi la tricoul fetei.
- Sunt încântat că te cunosc. Care ziceai că e prenumele dumitale?
- Ellen.
- Zi-i Row Ark, spuse Jake. Mă va ajuta până la terminarea procesului lui Hailey.
- Frumos! rosti Vonner, fără să-şi poată dezlipi privirea de la sânii fetei.
- Harry Rex este un avocat de-aici, Row Ark, unul pe care nu e bine să-l crezi niciodată.
- De ce-ai angajat o femeie pe postul de funcţionar juridic? întrebă el brutal.
- Row Ark e un geniu în drept penal, ca majoritatea studenţilor din anul trei. Şi mă costă foarte puţin.
- Aveţi ceva împotriva femeilor, domnule? întrebă Ellen.
- Nu, doamnă, iubesc femeile. M-am căsătorit cu patru.
- Harry Rex e cel mai josnic specialist în divorţuri din comitatul Ford, îi explică Jake. De fapt, e cel mai josnic şi-atât!
- Mulţumesc! zise Harry Rex, fără să se mai uite la fată.
Ellen nu putu să nu remarce şosetele lui lăbărţate, murdare, de nailon, care îi căzuseră mai jos de glezne, pantalonii kaki soioşi şi tociţi, vestonul mototolit de culoare bleumarin şi cravata roz strălucitoare. Rosti:
- E dulce.
- S-ar putea să te fac a cincea mea nevastă, zise Harry Rex.
- Atracţia e pur fizică, spuse ea.
- Ai grijă, o avertiză Jake. Aici nu s-a mai făcut dragoste de pe vremea lui Lucien.
- Multe s-au dus, o dată cu Lucien, zise Harry Rex.
- Cine e Lucien?
- Ai să-l cunoşti în curând, o linişti Brigance.
- Secretara ta e scumpă foc, spuse Ellen.
- Eram sigur c-o să-ţi placă. Dacă ajungi s-o cunoşti mai bine, e o păpuşă!
- Şi de cât timp ai nevoie pentru asta?
- Eu unul o ştiu de douăzeci de ani şi încă mai aştept clipa aia, zise Harry Rex.
- Cum merge treaba? întrebă Jake.
- Încet. Sunt zeci de cazuri M'Naghten şi toate foarte lungi. Am terminat jumătate din ele. M-am gândit să lucrez astăzi toată ziua aici, asta dacă nu voi fi atacată de scorpia de la parter.
- Am eu grijă de ea, zise Jake.
Harry Rex se îndreptă spre uşă.
- Îmi pare bine că te-am cunoscut, Row Ark. Ne mai vedem noi pe-aici.
- Mulţumesc, Harry Rex, spuse Jake. Ne vedem miercuri seara.

Parcarea la barul lui Tank Tonk era plină, după lăsarea întunericului, când ajunse Jake acolo. Era prima dată când venea aici şi nu se putea spune că-i făcea plăcere. Localul se afla ascuns pe un drum de ţară, cam la nouă kilometri de Clanton. Parcă departe de clădirea mică şi cenuşie şi se gândi chiar să lase motorul să meargă, ca să poată pleca repede, în cazul în care Tank nu era acolo. Dar renunţă la această idee, mai ales că-şi iubea maşina şi hoţii s-ar fi putut ivi oricând. O încuie şi o verifică atent, de două ori, aproape convins că n-o mai găseşte întreagă la întoarcere.
Muzica de la tonomat se auzea urlând prin fereastra deschisă şi i se păru că desluşeşte zgomotul unei sticle sparte pe masă sau în capul cuiva. Ezită o clipă, apoi îşi zise că, totuşi, era important să intre, aşa că îşi luă inima în dinţi şi deschise uşa.
Patruzeci de perechi de ochi negri se aţintiră asupra bietului băiat alb, în costum, cu cravată, care încerca să pătrundă în universul lor întunecat. Se oprise acolo, neajutorat, căutând din priviri, cu desperare, un prieten. Dar nu era nici unul acolo. Michael Jackson îşi termină cântecul la tonomat şi se lăsă o linişte apăsătoare... Jake stătea aproape de uşă. Dădea din cap şi zâmbea, încercând să pară unul de-ai casei. Dar nimeni nu-i întoarse zâmbetul. Deodată, observă mişcare la bar şi genunchii începură să-i tremure. "Jake! Jake!" strigă cineva, iar lui i se părură cele mai frumoase cuvinte auzite vreodată. Îl văzu pe prietenul lui, Tank, ieşind de după tejghea, scoţându-şi şorţul şi îndreptându-se spre el. Îşi strânseră mâinile cu căldură.
- Ce vânt te-aduce pe la noi?
- Vreau să vorbesc ceva cu tine. Poţi veni un pic pân-afară?
- Sigur. Despre ce?
- Treburi de serviciu.
Tank aprinse un bec de la uşa din faţă.
- Fiţi cu toţii atenţi, el e avocatul lui Carl Lee Hailey, Jake Brigance. E prieten bun cu mine. Să-l primim cum se cuvine!
Încăperea mică se umplu de aplauze şi de strigăte entuziaste. Mai mulţi băieţi de la bar veniră să-i strângă mâna lui Jake, iar Tank scoase dintr-un sertar un teanc de cărţi de vizită de-ale avocatului, pe care le oferi tuturor. Lui Brigance îi reveni culoarea în obraji.
Când ieşiră, se sprijiniră de capota Cadillac-ului galben al lui Tank. Glasul lui Lionel Richie străbătu prin ferestrele deschise şi mulţimea se linişti. Jake dădu prietenului său o copie a listei.
- Uită-te la fiecare nume. Vezi pe câţi îi cunoşti şi mai interesează-te despre ceilalţi.
Tank apropie lista de ochi ca să vadă mai bine. Dinspre firma luminoasă se strecura până la ei o rază.
- Câţi sunt negri?
- Să-mi spui tu câţi sunt. De-aceea ţi-am adus lista. Încercuieşte-i pe toţi negrii. Dacă nu ştii sigur, află cât poţi de repede. Iar dacă recunoşti vreun alb, scrie în dreptul lui ce ştii despre el.
- O fac cu plăcere, dar nu e ilegal, nu-i aşa?
- Nu, dar să nu spui nimănui. Am nevoie de ea miercuri dimineaţă.
- Tu eşti şeful.
Tank primise ultima listă, iar Jake se duse la birou. Era aproape zece. Ethel bătuse mai multe exemplare, iar avocatul le împărţise celor mai buni prieteni, Lucien, Stan Atcavage, Tank, Dell de la Coffee Shop, un avocat din Karaway pe nume Roland Isom şi alţi câţiva. Chiar şi Ozzie primi o listă.

La mai puţin de cinci kilometri de bar, se zărea o căsuţă de ţară, unde Ethel şi Bud Twitty locuiau de aproape patruzeci de ani. Era o casă plăcută care păstra în ea amintirile frumoase de pe vremea când îşi crescuseră copiii, care se stabiliseră acum în nord. Fiul lor handicapat care semăna într-o oarecare măsură cu Lucien locuia, din motive ştiute numai de el, la Miami. Casa era mult mai liniştită acum. Bud nu mai lucra de ani de zile, din 1975, când avusese prima criză. Urmase un infarct şi alte două atacuri serioase. Zilele îi erau numărate şi lui i-ar fi plăcut să moară la el pe verandă, în vreme ce curăţa fasole.
De fapt, chiar cu asta se îndeletnicea luni seara: curăţa fasole şi asculta radioul. Ethel lucra la bucătărie. Deodată, auzi un zgomot. Dădu radioul mai încet. Probabil că nu era decât un câine. Dar zgomotul se repetă. Se ridică şi se îndreptă spre capătul verandei. Atunci, apăru o siluetă uriaşă, îmbrăcată în negru, care îl înşfăcă şi-l trase jos. Împreună cu o a doua, îl târî pe bătrân până la scările ce duceau pe verandă. Îl loviră în abdomen şi-i umplură faţa de sânge. Îşi pierdu îndată cunoştinţa.
Ethel auzi zgomotul şi ieşi, dar fu şi ea înşfăcată de un al treilea individ, care îi răsuci mâna şi-i încolăci gâtul cu braţul, împiedicând-o astfel să scoată vreun sunet. Fu târâtă pe verandă de unde văzu cum ceilalţi doi îl molestau pe soţul ei. Pe trotuarul din faţă, erau trei siluete îmbrăcate în robe albe lungi, cu glugi ţuguiate şi cu măşti roşii. Apăruseră din întuneric şi urmăreau scena de parcă ar fi fost cei trei magi lângă iesle.
După un minut lung şi chinuitor, bătaia deveni ceva monoton. Unul din şefi dădu ordin să înceteze. Cei trei terorişti în negru dispărură. Apoi, plecară şi cei îmbrăcaţi în alb. Ethel coborî scările în fugă şi se aplecă asupra soţului ei bătut.

Jake părăsi spitalul după miezul nopţii, lăsându-l pe Bud încă în viaţă, dar fără mari speranţe. În afară de oasele rupte, el mai suferise un atac de cord. Ethel făcuse o scenă şi dăduse toată vina pe Jake.
- Mi-ai spus că nu e nici un pericol, scânci ea. Spune-i-o şi soţului meu. Totul s-a întâmplat din cauza ta!
O ascultă cum îl învinuia şi se enervă. Aruncă o privire în camera de aşteptare la rudele şi prietenii celor doi. Toţi ochii erau aţintiţi asupra lui... Da, păreau ei că spun, e numai vina ta.

28

Marţi dimineaţa devreme, Gwen sună la birou şi-i răspunse noua secretară, Ellen Roark. Acţionă interfonul până îl defectă, aşa că urcă scările în fugă şi strigă:
- Jake, te caută soţia domnului Hailey!
Avocatul închise cu zgomot tratatul pe care îl citea şi ridică nervos receptorul;
- Alo!
- Jake, eşti ocupat?
- Foarte. Ce s-a-ntâmplat?
Femeia începu să plângă:
- Jake, avem nevoie de bani. Ne sună toţi portăreii să plătim taxele şi ipotecile. N-am cui să cer împrumut.
- De ce nu te-ajută familia?
- Sunt oameni săraci, ştii foarte bine. Ne dau de mâncare, dar n-au cum să ne plătească şi taxele.
- Ai stat de vorbă cu Carl Lee?
- Nu i-am spus nimic de bani, în ultima vreme. Oricum, nu poate face mare lucru şi are şi-aşa destule pe cap.
- Dar biserica nu vă dă nimic?
- N-am văzut un bănuţ de la ei.
- De cât ai nevoie?
- De cel puţin cinci sute, asta ca să plătesc strictul necesar. La taxele de luna viitoare, nici nu mă gândesc! Văd eu atunci ce fac.
Nouă sute minus cinci! Îi mai rămâneau patru sute din tot onorariul! Ăsta da, record! Apărare pentru omor, pentru patru sute de dolari! Îi veni o idee.
- Poţi fi la mine, la birou, pe la ora două?
- Trebuie să iau şi copiii cu mine.
- Nu-i nimic. Numai să vii.
- Bine, vin.
Închise receptorul şi căută numărul reverendului Agee. Îl găsi la biserică. Jake îi spuse că trebuie să se întâlnească să discute despre proces. Agee era un martor important al apărării, aşa că promise că va fi acolo, la două.
Mai întâi, sosi clanul Hailey. Îi aşeză pe toţi în jurul mesei. Copiii îşi aminteau de încăperea aceasta de la conferinţa de presă, când fuseseră impresionaţi de mobilierul elegant şi de mulţimea tratatelor din raft. Când sosi, reverendul o îmbrăţişă pe Gwen şi-i mângâie teatral pe copii, mai ales pe Tonya.
- Voi fi scurt, părinte, începu Jake. Sunt câteva lucruri despre care trebuie să discutăm. De câteva săptămâni încoace, aţi început să faceţi o colectă pentru familia Hailey. Şi v-aţi descurcat de minune. Mi se pare că aţi reuşit să strângeţi şase mii de dolari. Nu ştiu şi nici nu mă interesează unde sunt banii. Cum n-a mai fost nevoie să-i daţi celor de la naacp şi nu mi i-aţi oferit nici mie, ca avocat al apărării, înseamnă că-i mai aveţi şi acum. Ceea ce nu înţeleg este de ce nu aţi dat nici un ajutor familiei. Pentru că pentru Hailey i-aţi strâns, nu-i aşa?
Chipul lipsit de expresie al lui Gwen se umplu de uimire şi de mânie, privindu-l pe reverend.
- Şase mii de dolari! repetă ea.
- Chiar mai mult de-atât, după ultimele socoteli, zise Jake. Iar banii zac undeva, într-o bancă, în vreme ce Carl Lee stă la închisoare, iar Gwen n-are serviciu, n-are cu ce-şi plăti taxele şi primeşte mâncare de pomană, de la rude şi de la prieteni. Aşadar, părinte, ce aveţi de gând?
Agee zâmbi onctuos şi rosti:
- Nu-i treaba dumitale.
- Dar e treaba mea! izbucni Gwen. Te-ai folosit de numele meu şi al familiei mele, ca să strângi banii ăştia, nu-i aşa părinte? Am auzit şi eu de treaba asta. Le-ai spus celor din biserică să doneze bani, din dragoste pentru noi. Şi aflu acum că ai depus întreaga sumă la bancă. Bănuiesc că vrei să-i păstrezi dumneata.
Agee înţepenise.
- Stai puţin, Gwen. Noi ne-am gândit că banii pot fi folosiţi pentru apărarea lui Carl Lee. Refuzând să fie ajutat de naacp, a renunţat automat şi la bani. În situaţia aceasta, l-am întrebat pe domnul Reinfeld ce să fac, iar el m-a sfătuit să păstrez întreaga sumă, pentru când se va face apelul.
Jake îşi clătină capul şi strânse din dinţi. Vru să-l înjure pe Reinfeld, dar îşi dădu seama că n-are rost, aşa că-şi muşcă buzele.
- Nu-nţeleg, zise Gwen.
- E foarte simplu, îi răspunse reverendul zâmbind. Domnul Reinfeld mi-a spus că soţul tău va fi condamnat pentru că nu l-a angajat pe el. În acest caz, se va face apel, nu-i aşa? Iar după ce Jake va pierde procesul, va fi nevoie de un nou avocat, care să fie în stare să-l salveze. Atunci vor fi folosiţi banii, ca să-l plătim pe Reinfeld. Aşa că, vezi, tot pentru Carl Lee îi ţinem.
Jake dădu din cap şi înjură în gând, nu atât pe Agee, cât pe Reinfeld. Ochii lui Gwen se umplură de lacrimi şi îşi încleştă pumnii.
- Nu înţeleg nimic din toate acestea. Tot ce ştiu e că m-am săturat să cerşesc mâncare de la toată lumea, să depind de alţii şi să mă gândesc că-mi pierd casa.
Agee se uită la ea cu tristeţe.
- Înţeleg, Gwen, dar...
- Iar dacă dumneata ai şase mii în bancă pentru noi şi nu vrei să ni-i dai, faci o mare greşeală. Fii sigur că nu-i vom risipi fără cap!
Carl Lee Jr. şi Jarvis încercau să-şi liniştească mama şi se uitau fix la reverend.
- Dar sunt pentru Carl Lee, zise reverendul.
- Bun, spuse Jake. L-ai întrebat pe Carl Lee ce vrea să facă cu banii lui?
Zâmbetul viclean al reverendului dispăru şi acesta începu să se foiască în scaun.
- Carl Lee ştie ce facem, zise el neconvingător.
- Mulţumesc, dar nu era vorba de asta. Repet, l-ai întrebat pe Carl Lee cum vrea să-şi cheltuiască banii?
- Cred că s-a discutat şi lucrul acesta cu el, minţi Agee.
- Hai să vedem, zise Jake. Se ridică şi se îndreptă spre biroul de lângă sala de şedinţe. Reverendul îl privea în panică. Jake deschise uşa şi făcu un semn. Atunci, apăru Carl Lee însoţit de Ozzie. Copiii începură să ţipe şi se repeziră la tatăl lor. Agee era desperat.
După câteva minute de îmbrăţişări şi de sărutări, Jake luă problema în mână:
- Aşadar, părinte, hai să-l întrebăm pe Carl Lee cum vrea să-şi cheltuiască banii.
- N-aş putea spune că sunt chiar ai lui, zise Agee.
- Dar nu s-ar putea spune nici că sunt chiar ai dumitale, replică Ozzie.
Carl Lee o dădu jos pe Tonya din braţe şi se îndreptă spre scaunul pe care stătea reverendul. Se aşeză pe colţul unei mese, privindu-l de sus, oarecum ameninţător.
- Hai s-o luăm pe-ndelete, părinte, ca să fim înţeleşi. Ai adunat banii ăştia în numele meu, spre binele familiei mele. I-ai luat de la negrii din comitatul nostru cu promisiunea c-o să ne-ajuţi. Ai minţit. De fapt, i-ai strâns ca să-i impresionezi pe cei de la naacp, nu pentru familia mea. Ai minţit şi în biserică, i-ai minţit şi pe ziarişti, ai minţit pe toată lumea.
Agee se uită în jur şi-i văzu pe toţi, inclusiv pe copii, dând din cap şi privindu-l dojenitor. Carl Lee îşi puse un picior pe scaunul reverendului şi se aplecă spre el.
- Dacă nu ne dai banii, voi anunţa pe toţi negrii din ţinut că nu ne-ai ajutat cu nimic şi că eşti un mincinos ticălos. N-o să-ţi mai dea nimeni bani pentru biserică. Ai să-ţi pierzi maşinile elegante şi costumele din stofă scumpă. S-ar putea să-ţi pierzi şi slujba, pentru că le voi spune tuturor să te alunge.
- Ai terminat? întrebă Agee. Dacă da, atunci îţi voi spune cât de jignit mă simt că tu şi Gwen gândiţi astfel.
- Asta simţim şi asta-ţi spunem. Nu ne pasă că te simţi jignit.
Ozzie făcu un pas înainte.
- Au dreptate, părinte, n-ai procedat cum trebuie şi ştii asta foarte bine.
- Şi tu, Ozzie, gândeşti tot aşa? Sunt foarte afectat.
- Hai să-ţi spun ceva ce-o să te afecteze şi mai tare. Duminica viitoare voi veni împreună cu Carl Lee la biserică. Ne vom strecura afară din închisoare şi ne vom face apariţia chiar înainte de a începe să predici. Dacă vei încerca să mă opreşti, am să-ţi pun cătuşe. Iar predica o va ţine Carl Lee. El le va spune enoriaşilor tăi că banii pe care i-au donat sunt tot în buzunarul tău, că Gwen şi copiii îşi vor pierde casa în curând, pentru că n-au cu ce-şi plăti taxele. Le va spune cum i-ai minţit, numai din dorinţa de a te pune bine cu cei de la naacp. S-ar putea să predice mai bine de o oră despre tot ce le-ai făcut lui şi familiei. Iar când va termina, voi lua şi eu cuvântul. Le voi spune ce negru şmecher şi mincinos eşti. Le voi povesti cum ai cumpărat tu Lincoln-ul acela furat, pentru o sută de dolari, şi cum era gata-gata să fii condamnat. Şi le voi mai spune şi de şperţurile pe care le-ai luat de la agenţia de pompe funebre. De asemenea, le voi povesti şi despre afacerea aceea din Jackson, pentru care era să fiu dat afară acum doi ani...
- Nu mai vorbi aşa, Ozzie, se rugă Agee.
- Şi n-am să uit nici de secretul ăla al nostru, despre care mai ştie şi femeia aceea uşoară, ştii tu care...
- Când vreţi banii?
- Cât de repede-i poţi scoate.
- Imediat, la naiba!

Jake şi Ozzie îi lăsară singuri pe cei din clanul Hailey şi urcară la etaj, unde o găsiră pe Ellen îngropată în cărţi. Avocatul le făcu cunoştinţă şi se aşezară toţi trei la birou.
- Ce mai fac "băieţii mei"? întrebă Jake.
- Ăia cu dinamita? Se vindecă frumos. Îi ţinem în spital până la terminarea procesului. Sunt sub cheie şi-i păzeşte un om de-al meu, zi şi noapte. N-au cum să fugă.
- Cine i-a pus la "treabă"?
- Nu ştim încă. N-a sosit nici rezultatul testului pentru amprente. Şi nu scoţi nimic de la ei, deocamdată.
- Unul e de prin partea locului, nu-i aşa? întrebă Ellen.
- Da, Terrell Grist. Vrea să ne dea în judecată pentru molestare în timpul arestului. Îţi dai seama!
- Mă şi mir că nu s-a auzit nimic pân-acum, zise Jake.
- Şi eu, la fel. Bineînţeles, Grist şi domnul X n-au cum să vorbească. Iar oamenii mei sunt discreţi. Nu se putea auzi decât de la tine sau de la funcţionarii tăi.
- Mai ştie şi Lucien, dar nu i-am spus eu.
- Îmi închipui!
- Când îi trimiţi în justiţie?
- După proces, îi mutăm la închisoare şi începem să facem formele. Depinde de noi.
- Bud cum se simte? întrebă Jake.
- Când m-am dus azi-dimineaţă să mă interesez de ăia doi, am coborât şi până la Ethel s-o întreb de sănătate. Mi-a spus că nu şi-a revenit şi că e tot într-o stare critică.
- Aveţi vreo idee cine-a făcut-o?
- Cu siguranţă, cei din Klan. Doar i-a văzut pe ăia, în robe albe. Se leagă toate. Mai întâi, crucea în flăcări din curtea ta, apoi dinamita şi-acum Bud. Plus ameninţările cu moartea. Sunt sigur că e vorba de ei. Am şi un informator.
- Ce spui?!
- Da, da! Îşi zice Mickey Mouse. M-a sunat duminică acasă şi mi-a spus că el ţi-a salvat viaţa. Îţi zice "avocatu' negrului". M-a informat că s-a constituit oficial o filială a Klan-ului, aici, în Ford.
- Şi cine face parte din grup?
- N-am amănunte. Mi-a promis c-o să mă sune numai dacă află că urmează să fie omorât sau rănit cineva.
- Ce frumos din partea lui! Ai încredere-n el?
- Doar ţi-a salvat viaţa.
- Aşa e. Face parte din Klan?
- Nu mi-a spus. Pentru marţi, au plănuit un marş de mari proporţii.
- Klan-ul?
- Da. naacp-ul demonstrează mâine, în faţa tribunalului. Iar Klan-ul, marţi.
- Câţi vor fi?
- Mouse nu mi-a spus şi asta. N-a intrat în amănunte.
- Un marş al Klan-ului, în Clanton! Nu-mi vine să cred!
- Nu-i de glumit, zise Ellen.
- Şi gluma o să se-ngroaşă şi mai rău, replică Ozzie. I-am cerut guvernatorului să ne sprijine cu patrula de circulaţie. S-ar putea s-avem de furcă, săptămâna asta.
- Îţi vine să crezi că Noose vrea să judece procesul aici? întrebă Jake.
- Oricum, marşuri, acţiuni de protest şi atacuri din partea Klan-ului vor avea loc oriunde s-ar ţine procesul.
- S-ar putea să ai dreptate. Ce-ai rezolvat cu lista?
- Mâine e gata.

Marţi seara, după o cină frugală, Joe Frank Perryman se aşeză pe terasă să citească ziarul de seară şi să mestece tutun, pe care îl scuipa apoi, expert, într-o gaură cioplită de el în podea. Acesta era ritualul lui de seară. Lela avea să termine de spălat vasele si-apoi pregătea câte un pahar de ceai cu gheaţă, pe care îl beau împreună pe terasă, stând de vorbă despre recoltă, despre nepoţi şi despre vreme, până seara târziu. Locuiau în afara oraşului Karaway şi deţineau un ogor de vreo optzeci de pogoane, pe care îl munceau cu râvnă. Erau oameni harnici şi liniştiţi.
Nu apucase să scuipe decât de două-trei ori în gaura pentru tutun, când apăru o camionetă dinspre autostradă. Parcă în faţa gazonului de lângă terasă şi din maşină apăru un chip cunoscut. Era Will Tierce, fost preşedinte al supraveghetorilor din comitatul Ford. Omul îşi făcuse datoria în district timp de douăzeci şi patru de ani, dar pierduse la alegerile din '83, numai cu şapte voturi. Familia Perryman îl susţinuse totdeauna pe Tierce, pentru că le făcuse mereu câte un serviciu, ba cu câte un camion cu pietriş, ba cu materiale pentru rigola de lângă drum.
- Bună, Will, zise Joe Frank, pe când acesta se apropia.
- Bună, Joe Frank.
Îşi strânseră mâinile şi se aşezară comod.
- Dă-mi şi mie nişte tutun, zise Tierce.
- Ia de-aici. Ce vânt te-aduce pe la noi?
- Sunt în trecere. M-am gândit la ceaiul cu gheaţă al Lelei şi mi s-a făcut sete. Nu v-am mai văzut de multă vreme.
Stătură de vorbă, mestecară tutun şi scuipară împreună, apoi băură ceai cu gheaţă, până la căderea serii, când apărură ţânţarii. Seceta fu subiectul cel mai îndelung discutat şi Joe Frank spuse că uscăciunea din vara aceea deţinea recordul din ultimii zece ani. Nu mai căzuse un strop de ploaie din iunie. Iar dacă mai continua situaţia asta, recolta de bumbac era compromisă. Fasolea mai avea şanse. El, însă, era îngrijorat din cauza bumbacului.
- Ia spune, Joe Frank, am auzit c-ai primit citaţie pentru a participa la alegerea juriului, în procesul de săptămâna viitoare.
- Da, din păcate. Da' cine ţi-a spus?
- Nu mai ştiu. Am auzit vorbindu-se.
- Nu mă gândeam că ştie toată lumea.
- Păi, am avut treburi pe la tribunal şi cred că acolo am auzit. E procesul negrului ăluia, nu-i aşa?
- Aşa cred.
- Ce părere ai, de cum i-a omorât pe băieţii ăia?
- A avut dreptate s-o facă, se băgă Lela în vorbă.
- Da, numai că n-ai dreptul să-ţi faci singur dreptate, îi explică Joe Frank soţiei lui. Pentru asta există lege.
- Ştii ce mă-ngrijorează? zise Tierce. Faptul că vor să-l scoată iresponsabil pe negrul ăla. La fel ca şi în cazul ăluia care l-a împuşcat pe Reagan. E o modalitate necinstită de-a scăpa pe cineva de pedeapsă. În plus, e o minciună. Negrul şi-a pregătit fapta dinainte. E clar că e crimă cu premeditare.
- Ce-ai fi spus dacă era vorba de fiica ta, Will? întrebă Lela.
- Aş fi lăsat totul în seama tribunalului. De obicei, când prindem un violator, îl închidem. Puşcăria Parchman e plină şi nu scapă nimeni uşor de-acolo. Aici nu suntem la New York sau în California, unde criminalii se plimbă în voia lor. Avem un sistem judiciar bun, iar domnul Noose ştie să fie aspru, atunci când trebuie. Ceea ce mă îngrijorează e că, după ce va scăpa, lucrul acesta va da apă la moară tuturor negrilor, care îşi vor permite să ucidă de câte ori cineva nu le va face pe plac, ştiind că pot ieşi basma curată pe motiv de iresponsabilitate. Asta-i buba cu procesu' Hailey.
- Trebuie să-i ţii pe negri la respect, admise Joe Frank.
- Fii sigur! Iar dacă negru' ăsta scapă, nu mai suntem în siguranţă. Toţi o să poarte arme şi-au să caute gâlceavă.
- Nu m-am gândit la asta, recunoscu Joe Frank.
- Sper să faci ce trebuie, Joe Frank. Am nădejdea că vei fi în juriu. Avem nevoie de oameni cu picioarele pe pământ.
- Mă-ntreb de ce m-or fi ales.
- Am auzit c-au trimis o sută cincizeci de citaţii. Se aşteaptă să se prezinte vreo sută.
- Şi ce şansă am să fiu ales?
- Una la sută! spuse Lela.
- Atunci, m-am liniştit. N-am timp, cu-atâta treabă la fermă.
- Dar să ştii c-am avea nevoie de tine în juriu.
Conversaţia alunecă spre alte subiecte, cum ar fi politica locală şi munca de la drumuri. Lăsarea întunericului marca ora de culcare pentru cei doi fermieri. Tierce îşi luă rămas bun şi plecă acasă. Se aşeză la masa din bucătărie, cu o ceaşcă de cafea în faţă şi cercetă lista juriului. Prietenul lui, Rufus, putea fi mândru de el. Încercuise şase nume de pe listă şi reuşise să stea de vorbă cu toţi. Scrise OK în dreptul fiecăruia. Toţi vor fi juraţi buni, pe care se putea conta, în vederea menţinerii ordinii în comitatul lor. Vreo doi se arătaseră ostili, la început. Dar bunul lor prieten, Tierce, le explicase cum e cu justiţia. Chiar că Rufus putea fi mândru de el! Şi îi promisese că nepotul lui, Jason Tierce, nu va mai fi judecat pentru trafic de droguri.

Jake ciuguli din cotletul gras de porc şi observă că Ellen făcea acelaşi lucru. Lucien stătea în capul mesei, fără să se uite la mâncare, văzându-şi de băut. Avea lista juriului în faţa lui şi comenta de fiecare dată când recunoştea pe cineva. Era mai beat ca oricând. Majoritatea numelor îi erau necunoscute, dar bombănea la fiecare câte ceva. Ellen râdea amuzată de reacţiile bătrânului şi-i făcea mereu, lui Jake, cu ochiul.
Lucien lăsă lista din mână şi dădu cu cotul în furculiţa care căzu de pe masă.
- Sallie! strigă el.
- Ştii câţi membri aclu sunt în Ford? o întrebă Lucien pe Ellen.
- Cel puţin optzeci la sută din populaţie, zise ea.
- Unul. Eu. Am fost primul din istoria comitatului şi, evident, ultimul. Oamenii de-aici sunt nişte proşti, Row Ark. Nu ştiu să aprecieze drepturile civile. Nu sunt decât o adunătură de republicani fanatici de dreapta, la fel ca prietenul nostru, Jake, aici de faţă.
- Nu-i adevărat! Obişnuiesc să mănânc la crâşma lui Claude cel puţin o dată pe săptămână, zise avocatul.
- Şi asta face din tine un progresist? întrebă Lucien.
- Face din mine un radical.
- Tot cred că eşti republican.
- Uite ce-i, Lucien, îţi dau voie să vorbeşti de nevastă-mea, de mama, sau chiar de strămoşii mei, dar nu mă face republican!
- Păi, dac-arăţi ca un republican... spuse Ellen.
- Dar el seamănă a democrat? întrebă Jake, arătând spre Lucien.
- Bineînţeles! De cum l-am văzut, mi-am dat seama că e democrat.
- Atunci, eu sunt republican.
- Ai văzut? ţipă Lucien trântind paharul de podea.
- Sallie!
Apoi, se întoarse spre fată:
- Row Ark, ştii cine-a fost al treilea care s-a înscris în NAACP?
- Rufus Buckley, zise Jake.
- Eu. Lucien Wilbanks. În 1967. M-au considerat nebun!
- Îţi poţi imagina! interveni Jake.
- Bineînţeles că şi negroteii au rămas cu gura căscată. De fapt, toată lumea zicea că nu mai sunt în apele mele.
- Şi-au schimbat cumva impresia de-atunci? întrebă Jake.
- Ţine-ţi gura, republicanule! Row Ark, de ce nu te muţi tu la Clanton, să deschidem împreună o firmă care să se ocupe numai de cazurile ce ţin de aclu? La naiba, adu-l şi pe bătrânul tău din Boston şi-ai să vezi ce treabă vom face împreună.
- De ce nu te duci tu la Boston? întrebă Jake.
- Da' de ce nu te duci tu la dracu'?
- Asta ce mai e? întrebă Ellen.
- Casă de nebuni, zise Jake.
- "Wilbanks, Row şi Ark. Specialişti în drept".
- Toţi, fără licenţă aici, zise Jake.
Pleoapele lui Lucien se îngreuiaseră. Capul îi tot cădea în faţă fără voia lui. Îi trase lui Sallie o palmă peste fund, când veni să facă ordine.
- E un argument ieftin, Jake, zise el serios.
- Row Ark, spuse avocatul, imitându-l pe Lucien, ştii care-a fost ultimul avocat dat afară pentru totdeauna din barou, de Curtea Supremă din Mississippi?
Ellen le zâmbi amândurora graţios, fără să zică nimic.
- Row Ark, rosti Lucien tare. Ai cumva idee care va fi următorul avocat care va fi dat afară din barou?
Începu să râdă de se zguduiau pereţii. Jake îi făcu fetei cu ochiul. Când se linişti, întrebă:
- Ce-i cu întâlnirea de mâine seară?
- Vreau să trecem în revistă lista juriului, împreună cu tine şi cu încă vreo doi.
- Cu cine?
- Cu Harry Rex, cu Stan Atcavage şi mai văd eu cu cine.
- Unde?
- La opt, la mine în birou. Fără alcool.
- E biroul meu şi dacă vreau, pot s-aduc o ladă de whisky! Bunicul meu a construit clădirea aia! Îţi aminteşti?
- Cum aş putea uita aşa ceva?
- Row Ark, hai să ne-mbătăm!
- Nu, mulţumesc, Lucien. Mi-a plăcut mâncarea şi conversaţia, dar acum trebuie să mă întorc la Oxford.
Se ridicară şi-l lăsară pe Lucien la masă. Jake refuză invitaţia de a mai sta pe verandă şi se retrase în camera lui temporară, de la etaj. Ellen plecă. Brigance îi promisese Carlei că va sta la Lucien. O sună. Se linişti, aflând că amândouă sunt bine, deşi îşi făceau griji pentru el. Jake nu-i spuse de întâmplarea cu Bud Twitty.

29

Miercuri după-amiază, în jurul scuarului din Clanton apăru un convoi de autobuze, din cele care transportau copiii la şcoală. Se mişcau încet, unul după altul. Erau, în total, treizeci şi unu, înţesate de negri mai în vârstă, care se răcoreau fluturând batiste şi evantaie de hârtie. După ce înconjurară tribunalul de trei ori, se opriră lângă poştă şi cele treizeci şi una de uşi se deschiseră brusc. Autobuzele se goliră, iar oamenii fură conduşi spre un pavilion de vară din părculeţ, unde reverendul Ollie Agee dădea ordine şi împărţea pancarde albastre şi albe pe care scria: "Eliberaţi-l pe Carl Lee".
Străzile lăturalnice care duceau spre scuar deveniră neîncăpătoare, din cauza maşinilor. Sute de negri îşi părăsiră automobilele pe străzi şi se îndreptară spre scuar. Mişunară în jurul pavilionului de vară, aşteptând să-şi primească pancardele, apoi se retraseră la umbra magnoliilor şi a stejarilor, salutându-şi prietenii. Mai sosiră câteva autobuze, care însă nu mai putură înconjura scuarul, din cauza traficului intens. Se descărcară lângă Coffee Shop.
Pentru prima oară în anul acela temperatura atinsese 37° şi existau premise să crească şi mai mult. Pe cer nu era nici un nor si nu se simţea nici o boare de vânt care să mai domolească arşiţa şi pâcla. Transpirai din cap până în picioare, chiar dacă stăteai la umbră. Cei mai bătrâni şi mai slăbiţi găsiră refugiu în holul tribunalului.
Numărul celor veniţi continua să crească. Majoritatea erau în vârstă, dar veniseră şi destui tineri, care nu apucaseră anii de glorie ai marşurilor şi protestelor pentru drepturi civile, din '50 - '60. Se gândiseră că acum era o ocazie bună să strige, să protesteze şi să cânte "Vom fi învingători", în dorinţa de a-şi ridica glasul într-o lume a albilor. Aşteptau să fie dirijaţi şi, în final, apărură trei studenţi care urcară pe treptele tribunalului şi strigară:
- Eliberaţi-l pe Carl Lee!
Dintr-o dată, grupul de tineri repetă acest strigăt de luptă:
- Eliberaţi-l pe Carl Lee! Eliberaţi-l pe Carl Lee! Eliberaţi-l pe Carl Lee!
Negrii îşi părăsiră adăposturile umbroase şi se apropiară de scări, unde fusese improvizată o tribună cu megafoane. Urlau cu toţii, la unison, noua formulă de luptă: "Eliberaţi-l pe Carl Lee!". Ferestrele clădirii se deschiseră şi apărură feţele curioase ale secretarelor şi ale funcţionarilor din tribunal. Vuietul mulţimii se auzea până hăt, departe şi lumea ieşi de prin magazine şi din blocuri să vadă ce se întâmplă. Încurajaţi, negrii începură să urle şi mai puternic. "Păsările de pradă" se repeziră pe scări, cu aparate de fotografiat şi de filmat în mâini.
Ozzie şi oamenii lui dirijau circulaţia până către autostradă, dar acţiunea lor era inutilă. Agee şi ceilalţi predicatori îşi croiau drum prin mulţime, spre podium. La vederea lor, gloata înnebuni şi mai tare şi strigătul ei se auzi până-n cartierele rezidenţiale liniştite, de la marginea oraşului. Mii de negri agitau pancartele şi-şi spărgeau plămânii. Agee se legăna în ritmul mulţimii. Începu să danseze pe podium şi să bată din palme, împreună cu predicatorii care îl însoţeau. Era un adevărat spectacol să-l priveşti, părea un adevărat dirijor.
- Eliberaţi-l pe Carl Lee! Eliberaţi-l pe Carl Lee!
Timp de cincisprezece minute Agee conduse acest delir, apoi, când urechea lui formată sesiză urme de oboseală în mulţime, se apropie de microfoane şi ceru să se facă linişte. Strigătele deveniră mai anemice, iar cântecele de libertate încetară. Agee ceru să se facă loc presei, mai în faţă, şi să înceteze orice zgomot, pentru a înălţa rugăciune către Dumnezeu. Reverendul Roosevelt dădu dovada unui înalt talent oratoric, făcându-i pe toţi să verse lacrimi de emoţie. În momentul în care rosti "amin", de microfon se apropie o negresă solidă, cu o perucă roşie strălucitoare, care deschise larg gura şi lăsa să curgă, emoţionant, prima strofă din "Vom fi învingători". Predicatorii din spatele ei începură imediat să bată din palme şi să se legene uşor. Într-o armonie surprinzătoare, două mii de voci o acompaniară, iar deasupra orăşelului se ridică, sfânt, imnul de slavă a celor mulţi. Când terminară, cineva strigă "Eliberaţi-l pe Carl Lee!". Agee îi linişti şi, scoţând o foaie de hârtie din buzunar, cu câteva însemnări, îşi începu predica.

Aşa cum era de aşteptat, Lucien sosi târziu şi pe jumătate "făcut". Adusese o sticlă cu el şi-acum îi îmbia şi pe ceilalţi să bea. Fu însă refuzat categoric.
- E nouă fără un sfert, Lucien. Te-aşteptăm de aproape o oră.
- Da' ce, mă plăteşte cineva ca să vin? întrebă el.
- Nu, dar ţi-am spus să fii aici la opt fix.
- Şi mi-ai mai spus să n-aduc nici băutură. Iar eu vă informez că asta-i casa mea, construită de bunicul meu, în care tu stai cu chirie, slavă Domnului, mai mult decât convenabil. Aşa că am voie să vin aici când şi cum vreau.
- Las-o baltă!
- Ce tot fac negrii ăia, în jurul tribunalului?
- Fac de gardă, zise Harry Rex. Au jurat să stea acolo până-l vor elibera pe Carl Lee.
- S-ar putea să fie o veghe cam lungă. Vreau să spun că s-ar putea să tot mărşăluiască vreo cincisprezece ani. Au ocazia să stabilească un record, în acest sens. Vor umbla cu lumânări aprinse, până o să le-ajungă ceara-n gât. Bună, Row Ark.
Ellen stătea la biroul cu portretul lui Faulkner. Studia o listă adnotată a juriului. Dădu din cap şi-i zâmbi lui Lucien.
- Row Ark, zise Lucien, am tot respectul pentru tine. Te consider egala mea. Am încredere că meriţi să fii plătită la fel ca un bărbat, la muncă egală şi că poţi decide singură dacă să faci sau nu copii. Cred în toate prostiile alea feministe. Eşti om ca toţi oamenii. Deci, meriţi să fii tratată ca un bărbat.
Lucien scoase din buzunar un teanc de bancnote şi continuă:
- Şi, pentru că în faţa mea sexul tău nu contează, te voi trimite pe tine să ne cumperi o duzină de bere "Coors", de la gheaţă.
- Nu, Lucien, zise Jake.
- Tu să taci!
Ellen se ridică şi se uită lung la Lucien.
- Bineînţeles, dar plătesc eu, zise ea şi ieşi din birou.
Jake dădu din cap:
- Va fi o noapte lungă.
Harry Rex îşi schimbă atitudinea şi-şi turnă un strop de whisky în cafea.
- Te rog să nu te-mbeţi! Avem mult de lucru.
- Eu lucrez mai bine când sunt beat, zise Lucien.
- Şi eu, adăugă Harry Rex.
- S-ar putea să iasă ceva interesant, interveni şi Atcavage.
Jake îşi puse picioarele pe birou şi începu să pufăie din trabuc.
- Bine, atunci. Primul lucru pe care vreau să-l facem este să alegem un juriu ideal.
- Negru, zise Lucien.
- Ca fundul unui cărbunar, adăuga Harry Rex.
- De acord, spuse Jake. Dar n-avem nici o şansă. Buckley o să facă tot ce poate să-i înlăture pe negri. Trebuie să ne gândim la anumiţi albi.
- Femei, zise Lucien. În procesele de omor, e indicat să fie femei în juriu. Au inima mai largă, mai simţitoare şi înţeleg durerea altuia. Femeile sunt cele mai potrivite.
- Nu, în cazul acesta, nu e indicat să alegem femei, spuse Harry Rex. Ele nu pot să înţeleagă gestul de a lua arma-n mână şi de a ucide. Aici e nevoie de taţi tineri, care-ar fi procedat la fel, dacă ar fi fost în situaţia lui Hailey. Ne trebuie părinţi de fetiţe.
- De când te-ai specializat în alegerea juriilor? îl întrebă Lucien. Credeam că eşti un amărât de avocat, specializat în divorţuri.
- Aşa şi e, dar mă pricep la juraţi.
- Da, mai ales să-i asculţi pe furiş.
- N-ai nici un haz.
Jake ridică mâna.
- Fraţilor, vă rog! Ce spuneţi de Victor Onzell? Îl cunoşti, Stan?
- Da, e client la banca noastră. Are vreo patruzeci de ani, e căsătorit, cu trei sau patru copii. Un alb venit de undeva, din nord. Conduce o autobază de pe autostradă. Locuiesc aici de cinci ani.
- Nu l-aş alege, zise Lucien. Dacă e din nord, nu gândeşte ca noi. Probabil că e împotriva deţinerii de arme şi tot felul de chestii d-astea. Mă tem de ianchei, în cazul proceselor de omor. Am fost totdeauna de părere că ar trebui să se scoată o lege aici, în Mississippi, care să interzică participarea lor la jurii, indiferent de vechimea pe care o au în sud.
- Îţi mulţumesc foarte mult, îl ironiză Jake.
- Eu l-aş alege, spuse Harry Rex.
- De ce?
- Are copii, poate chiar o fiică. Fiind din nord, e, probabil, lipsit de prejudecăţi. Mi se pare potrivit.
- John Tate Aston.
- E mort, zise Lucien.
- Poftim?
- Am zis că e mort. De trei ani.
- De ce e pe listă? întrebă Atcavage.
- Nu se operează asupra listelor electorale. Unii mor, alţii pleacă - rosti Harry Rex, între două înghiţituri de whisky - şi nu se poate ţine o evidenţă strictă. Au ales o sută cincizeci de nume, dar, dintre aceştia, se vor prezenta numai vreo sută douăzeci. Restul, au murit sau au plecat din zonă.
- Caroline Baxter. Ozzie zice că e negresă, anunţă Jake, răsfoindu-şi hârtiile. Lucrează la uzina de carburanţi din Karaway.
- Ia-o! spuse Lucien.
- Aş vrea eu! replică Jake.
Ellen se întoarse cu berea. I-o puse lui Lucien în braţe şi desfăcu o cutie, după care se aşeză din nou la birou. Jake nu vru să bea, dar Atcavage mărturisi că i se făcuse sete. Brigance fu singurul care se ţinu tare pe poziţie.
- Joe Kitt Shepherd.
- După nume, e un ţărănoi, remarcă Lucien.
- De ce vorbeşti aşa? întrebă Harry Rex.
- Păi, sunt sigur. Majoritatea ţărănoilor au două prenume, de genul Billy Ray, Johnny Ray, Bobby Lee, Harry Lee, Jesse Earl, Billy Wayne, Jerry Wayne, Eddie Mack. Chiar şi nevestele lor se numesc Bobbie Sue, Betty Pearl, Mary Belle, Thelma Lou, Sally Faye.
- Ce părere ai de Harry Rex? întrebă Harry Rex.
- Nu mi s-a-ntâmplat să-ntâlnesc vreo femeie cu numele ăsta.
- Vreau să spun, ca nume de bărbat.
- Cred că se potriveşte unui ţărănoi.
Jake îi întrerupse.
- Dell Perry mi-a spus că are un magazin de momeli, pe lângă lac. Nu cred că e prea cunoscut.
- Nu, dar e un mitocan, zise Lucien. Şi spun asta, din cauza numelui. Eu l-aş şterge de pe listă.
- Nu ai cumva adresele şi ocupaţia fiecăruia? întrebă Atcavage.
- Le voi şti numai în ziua procesului. Luni, fiecare candidat la juriu va trebui să completeze un formular, la tribunal. Până atunci, însă, nu dispunem decât de nume.
- Ce fel de juriu ne-am dori? întrebă Ellen.
- Unul format din familişti tineri, eventual de vârstă mijlocie. Aş prefera să nu treacă de cincizeci de ani.
- De ce? se oţărî Lucien.
- Pentru că albii tineri sunt mai toleranţi, când e vorba de negri.
- Aşa, ca Ray Cobb şi ca Willard, zise Lucien.
- Oamenii mai în vârstă au totdeauna ceva împotriva negrilor, dar generaţia mai tânără a acceptat integrarea lor în societate. Tinerii sunt mai puţin bigoţi.
- Ai dreptate, spuse Harry Rex, şi m-aş feri de femei şi de ţărănoi.
- Asta zic şi eu.
- Cred că greşiţi, spuse Lucien. Femeile sunt mai înţelegătoare. Uitaţi-vă numai la Row Ark. Ea e înţelegătoare cu toată lumea, nu-i aşa?
- Aşa e, Lucien, replică fata.
- Îi simpatizează pe criminali, pe cei care abuzează de copii, pe atei, pe imigranţii ilegali, pe homosexuali. Nu-i aşa, Row Ark?
- Aşa e, Lucien.
- Ea şi cu mine suntem singurii care avem în buzunar câte o legitimaţie aclu, în tot comitatul ăsta.
- Mi se face rău, spuse bancherul Atcavage.
- Clyde Sisco, anunţă Jake cu voce puternică, încercând să aplaneze lucrurile.
- Poate fi cumpărat, zise Lucien.
- Ce vrei să spui? întrebă Jake.
- Exact ce-ai auzit. Poate fi cumpărat.
- De unde ştii? întrebă Harry Rex.
- Ce, nu ştii? Nu-i ştii pe cei din familia Sisco? Cei mai mari şarlatani din partea asta de ţară? Sunt profesionişti şi profită cât pot de companiile de asigurare. Îşi dau foc la casă din trei în trei ani. Chiar n-ai auzit de ei? strigă el şi se uită la Harry Rex.
- Nu. De unde ştii că poate fi cumpărat?
- Pentru că eu însumi l-am cumpărat o dată, acum zece ani. Era pe lista juriului, într-un proces civil şi i-am promis c-o să-i dau zece la sută din suma pe care o vor stabili la judecată. Are multă putere de convingere.
Jake lăsă lista jos şi se frecă la ochi. Îşi dădea seama că putea fi adevărat, dar nu-i venea să creadă.
- Şi? întrebă Harry Rex.
- Şi, a fost ales în juriu, iar eu am obţinut cel mai "baban" verdict din istoria comitatului Ford. Recordul acela n-a fost întrecut nici astăzi.
- Cazul Stubbefield? întrebă Jake neîncrezător.
- Ai ghicit, băiete! În proces cu North Texas Pipeline, în septembrie 1947. Opt sute de mii de dolari! Verdict confirmat de Curtea Supremă, la apel.
- Şi l-ai plătit? întrebă Harry Rex.
Lucien luă o-nghiţitură şi-şi linse buzele:
- Cu optzeci de mii, în bancnote de câte-o sută, zise el cu mândrie. Şi-a construit o casă nouă şi-apoi i-a dat foc.
- Care a fost partea ta? întrebă Atcavage.
- Patruzeci la sută, fără optzeci de mii.
Încăperea fu cuprinsă de tăcere. Toţi, cu excepţia lui Lucien, calculau.
- Măi, să fie! exclamă Atcavage.
- Glumeşti, Lucien, nu-i aşa? zise Jake cu jumătate de gură.
- Ştii bine că nu. Recunosc, mint uneori, când sunt nevoit s-o fac, dar niciodată în astfel de cazuri. Vorbesc foarte serios, tipul poate fi cumpărat.
- Cu cât? întrebă Harry Rex.
- Las-o baltă! exclamă Jake.
- Cred că ne-ajung vreo cinci mii de dolari, bani peşin.
- Am zis, las-o baltă!
Se făcu linişte şi toţi se uitară la Jake să se convingă că, într-adevăr, nu era interesat de persoana lui Clyde Sisco. Văzând că nu, mai luară o gură de bere şi aşteptară următorul nume. Pe la zece şi jumătate, Jake bău prima cutie. Peste o oră, nu mai aveau nici o bere. Lucien ieşi în balcon şi se uită la negrii care treceau de colo-colo, cu lumânări aprinse în mâini.
- Jake, ce-i cu poliţistul ăla din maşina care staţionează în faţa casei mele?
- E garda mea de corp.
- Cum îl cheamă?
- Nesbit.
- Nu doarme?
- Probabil că da.
Lucien se aplecă imprudent peste balustradă.
- Hei, Nesbit, strigă el.
Nesbit deschise portiera maşinii de patrulare.
- Da! Ce s-a-ntâmplat?
- Jake vrea să te duci să cumperi nişte bere. Îi e sete. Ia douăzeci de dolari. Doreşte o duzină de cutii "Coors".
- Nu pot să cumpăr alcool, câtă vreme sunt de serviciu, protestă Nesbit.
- De când asta? îşi râse Lucien în barbă.
- N-am cum să fac aşa ceva.
- Nu e pentru tine, Nesbit. E pentru domnul Brigance. Şi, crede-mă, are mare nevoie. L-a sunat deja pe şerif să-i spună şi el i-a spus că e-n regulă.
- Cine l-a sunat pe şerif?
- Domnul Brigance, minţi Lucien. Iar şeriful i-a spus că nu-i pasă ce faci, atâta vreme cât nu bei tu.
Nesbit păru satisfăcut cu explicaţia aceasta. Lucien îi aruncă douăzeci de dolari de la balcon, şi în câteva minute se întoarse cu un set din care lipsea o cutie. O păstrase pentru el. Lucien îi ordonă lui Atcavage să aducă berea de jos. Primele cutii fură împărţite.
Peste vreo oră, petrecerea lua sfârşit, deoarece terminară de studiat lista. Nesbit îi luă pe Harry Rex, pe Lucien şi pe Atcavage la el, în maşină, şi-i duse acasă. Jake şi funcţionara lui se aşezară pe balcon cu câte o bere în mână, uitându-se la procesiunea negrilor. În partea de vest a scuarului erau parcate o mulţime de maşini, iar lângă ele stăteau câţiva bărbaţi, care îşi aşteptau rândul la ritualul cu lumânările.
- N-a fost rău! zise Jake liniştit, uitându-se la negri. Am făcut ad-notări aproape în dreptul fiecărui nume. Nu ne lipsesc informaţii decât pentru vreo douăzeci de indivizi.
- Care-i pasul următor?
- Încerc să aflu câte ceva şi despre cei pe care nu-i cunosc prietenii mei, apoi vom face câte-o fişă pentru fiecare membru al juriului. O să-i cunoaştem ca pe propriile noastre buzunare, până luni.
Nesbit se întoarse în scuar, şi făcu două ture, uitându-se la demonstranţi. Apoi parcă între Saab şi bmw.
- Rezumatul pe care mi l-ai făcut e o capodoperă. Psihiatrul nostru, domnul Bass, vine mâine şi vreau să studiaţi împreună cazurile M'Naghten. Trebuie să puneţi la punct fiecare întrebare pe care i-o voi adresa la proces. Tipul mă cam îngrijorează. Nu-l cunosc personal, mi l-a recomandat Lucien. Află tot ce poţi despre el. Telefonează, întreabă pe la asociaţiile medicale, ca să ne asigurăm că n-are probleme cu disciplina. Nu vreau să am surprize din cauza lui.
- S-a făcut, şefule!
Jake îşi termină berea.
- Uite ce-i, Row Ark. Trăim într-un oraş mic, iar nevastă-mea a plecat de câteva zile de-aici. În curând, va şti toată lumea. Prezenţa ta va părea suspectă. Lumea vorbeşte, aşa că e bine să stai la tine în birou şi să faci cercetările cu discreţie, iar dacă ţi se pun întrebări, să spui că lucrezi în locul lui Ethel.
- Pentru asta aş avea nevoie de un sutien mai mare.
- N-ar fi rău să te gândeşti şi la asta.
- Sper că-ţi dai seama că nu sunt atât de amabilă cum încerc să par.
- Ştiu.
Se uitau cum negrii se schimbau unii pe alţii. Nesbit aruncă cutia goală de bere pe trotuar.
- Nu te duci acasă? întrebă Jake.
- N-ar fi o idee bună. Cred că m-ar prinde cu alcoolemie de cel puţin 0,2.
- Poţi să rămâi aici şi să dormi pe canapea.
- Mulţumesc.
Jake îi ură noapte bună, încuie biroul şi vorbi ceva cu Nesbit. Apoi se instală la volan. Nesbit îl urmă la el acasă, pe strada Adams. Avocatul parcă lângă maşina Carlei, iar poliţistul rămase pe alee. Era joi, 18 iulie, ora unu noaptea.

30

Sosiră în grupuri de câte doi-trei, de pe întreg cuprinsul statului. Parcară de-a lungul drumului de ţară, în apropierea cabanei din inima pădurii. Intrară îmbrăcaţi normal, dar, o dată ajunşi înăuntru, se schimbară în robe cu glugă, curate şi călcate cu grijă. Îşi admirară reciproc ţinuta ajutându-se la îmbrăcat. Deşi majoritatea se cunoşteau între ei, erau necesare şi câteva prezentări. Se strânseseră patruzeci, cu totul. Era o realizare. Stump Sisson se învârtea mulţumit prin încăpere, sorbind câte-o gură de whisky, ca un antrenor încurajându-şi echipa, înainte de meciul decisiv. Le cerceta uniformele şi le aranja cu grijă, spunându-le cât de mândru era de ei. O întrunire ca aceasta nu mai avusese loc de ani de zile, iar el nu contenea să le admire sacrificiul. Ştia că au familii şi servicii, dar era foarte important că veniseră acolo, ca în zilele de glorie. Era necesară o resuscitare a entuziasmului din vremuri trecute. Ei aveau datoria să ia apărarea albilor din statul Mississippi. Le explică însă că marşul lor implica şi multe riscuri. Negrii puteau demonstra cât voiau, nu-i păsa nimănui. Dar un marş al albilor era periculos. Autorităţile locale îşi dăduseră aprobarea, iar şeriful negru le promisese că va menţine ordinea. Exista, însă, pericolul unor atacuri ale unor bande de ticăloşi negri tineri. Aşa că trebuia să fie foarte atenţi şi să nu iasă din rând. El, Stump, avea să vorbească.
Ascultară cu foarte mare atenţie discursul plin de entuziasm al lui Stump, şi când acesta termină, se îmbarcară cu toţii în vreo douăsprezece maşini şi porniră spre oraş.
Pentru că puţini se puteau lăuda c-au văzut vreodată un marş al Klan-ului, pe măsură ce se apropia de ora două, creştea agitaţia în jurul scuarului. Negustorii şi clienţii lor ieşiră pe trotuar, privind în depărtare. Şacalii presei se înghesuiau pe lângă pavilionul de vară, din faţa tribunalului. Sub un stejar stătea un grup de negri tineri. Ozzie presimţi pericolul, dar ei îl asigurară că au venit doar să privească şi să asculte. Şeriful îi ameninţă cu închisoarea, dacă aveau de gând să creeze necazuri. Îşi plasă oamenii în punctele strategice ale scuarului.
- Vin! strigă cineva.
Lumea începu să se foiască, încercând să zărească ceva. Grupul apăru de pe o stradă lăturalnică, în bulevardul Washington, către partea de nord a scuarului. Membrii Klan-ului păşeau cu grijă, dar ţanţoşi şi importanţi în robele lor albe, mascaţi sinistru, făcându-i pe spectatori să se holbeze amuţiţi, în vreme ce se deplasau pe bulevard, conduşi de Stump. Când ajunseră în dreptul tribunalului, cotiră spre stânga şi o luară prin mijlocul părculeţului. Strânseră rândurile, formând un semicerc în jurul podiumului de la intrarea în clădire.
Ziariştii se călcau unii pe alţii în picioare, încercând să se apropie tot mai mult. În momentul în care Stump îşi opri oamenii, podiumul fu imediat invadat de câţiva specialişti care instalară microfoane, trăgând firele până la aparatele de filmat şi la reportofoane. Grupul de negri de sub stejar se mărise, iar unii dintre ei se postară chiar la câţiva paşi de semicerc. Trotuarele se goliră, iar lumea se apropie, dornică să audă ce avea să spună şeful Klan-ului. Poliţiştii se plimbau agale prin mulţime, fără să piardă din ochi grupul de negri. Ozzie însuşi se postă sub stejar, în mijlocul lor.
Jake privea atent de la fereastra unui birou de la etajul al doilea al tribunalului. I se făcu rău, văzând adunătura aceea de laşi care îşi ascundeau chipul sub măşti. Gluga albă - atâta vreme simbol al urii şi al violenţei în sud - revenise în prim-plan. Oare care din oamenii aceia îi aprinsese crucea în grădină? Şi cine pusese la cale plasarea bombei la fereastra lor? Şi care va încerca să acţioneze în continuare? De acolo, de sus, îi văzu pe negri apropiindu-se încet.
- Pe voi nu v-a invitat nimeni aici! le strigă Stump. Asta-i o întrunire a Klan-ului, nu a unor amărâţi de negri!
Dinspre străzile şi aleile laterale, de după clădirile din cărămidă, începu să curgă un şuvoi întunecat către tribunal. Nou-veniţii se alăturară celorlalţi negri şi, în câteva secunde, Stump şi acoliţii săi se văzură în minoritate, în proporţie cam de zece la unu. Ozzie ceru întăriri prin radio.
- Mă numesc Stump Sisson, zise el, scoţându-şi masca, şi sunt mândru că deţin funcţia de Mare Vrăjitor în Imperiul Invizibil al Ku Klux Klan-ului. Am venit aici să vorbesc în numele albilor lipsiţi de protecţia legii, din Mississippi, care s-au săturat de crimele şi de violurile negrilor. Cerem să se facă dreptate şi, mai ales, ca Hailey să fie condamnat şi să-şi mişte curul lui negru spre camera de gazare!
- Eliberaţi-l pe Carl Lee! strigă cineva din mulţime.
- Eliberaţi-l pe Carl Lee! repetară, la unison, şi ceilalţi negri.
- Eliberaţi-l pe Carl Lee!
- Gura, negri-mpuţiţi! îi înfruntă Stump. Gura, animalelor!
Trupa lui stătea nemişcată, cu spatele la mulţimea gălăgioasă. Ozzie se plasă, împreună cu oamenii lui, între cele două grupuri adverse.
- Eliberaţi-l pe Carl Lee!
- Eliberaţi-l pe Carl Lee!
Faţa şi-aşa roşie a lui Stump deveni stacojie. Îşi apropie gura de microfoane şi strigă:
- Ţineţi-vă gura, negri-mpuţiţi! Noi nu ne-am băgat ieri, când v-aţi întâlnit aici. Avem şi noi dreptul să demonstrăm în pace, la fel ca voi! Faceţi linişte!
Dar mulţimea striga cu şi mai multă râvnă: "Eliberaţi-l pe Carl Lee! Eliberaţi-l pe Carl Lee!"
- Unde-i şeriful? E de datoria lui să facă ordine şi să păzească legea. Fă-ţi treaba, poliţistule! Fă-i să tacă! Nu eşti în stare să-i linişteşti? Vedeţi, oameni buni, ce se-ntâmplă când alegeţi negri în funcţii de conducere?
Strigătele continuară şi Stump se depărtă de microfoane, privind mulţimea de negri. Fotografii şi reporterii de la televiziune încercau să imortalizeze momentul. Nimeni nu se uita la fereastra aceea mică de la etajul al treilea, care se deschidea încet. Din întunericul ei ţâşni o bombă incendiară care ateriză la picioarele lui Stump explodând şi învăluindu-l în flăcări.
Încăierarea începu. Stump urlă şi se rostogoli pe trepte. Trei dintre oamenii lui îşi lepădară robele şi îşi scoaseră măştile încercând să stingă focul. Podiumul de lemn ardea, iar în aer se simţea miros de benzină. Incitaţi, negrii începură să-i atace pe toţi cei care purtau robe albe, cu ciomege şi cu cuţite. Dar şi oamenii lui Stump erau pregătiţi de asalt. Aveau şişuri ascunse, şi le scoaseră ca la comandă. Într-o clipă, scuarul deveni un câmp de bătălie. Aerul se umplu de fum, de pietre şi de strigătele de durere ale celor loviţi. Trupurile cădeau. Ozzie fu prima victimă. O mână criminală îl pocnise cu un drug de fier în cap. Poliţiştii alergau în toate părţile, încercând zadarnic să facă ordine. În loc să se adăpostească, şacalii presei alergau de colo-colo, prin fum, doar-doar or prinde o imagine cât mai sângeroasă. Se expuneau de bunăvoie pericolului. Unul dintre operatori fu lovit cu o cărămidă în ochi şi aparatul de filmat i se rostogoli pe trotuar. Alt cameraman filmă toată scena. O femeie reporter transmitea în direct, împreună cu operatorul ei. Se apropiase de unul din membrii Klan-ului, care tocmai "terminase" doi adolescenţi negri şi se trezi atacată cu şişul. Ţipă sfâşietor şi căzu. Nici operatorul nu scăpă mai uşor.
Sosiră întăriri de la poliţia locală. În centrul bătăliei, Nesbit, Prather şi Hastings stăteau spate în spate şi trăgeau cu pistoalele lor de serviciu în aer. Zgomotul împuşcăturilor îi sperie pe combatanţi. Se uitară speriaţi în toate direcţiile şi se regrupară. Poliţiştii se aliniară între negri şi Klan.
Câţiva răniţi rămaseră întinşi pe iarbă. Ozzie se ridică ameţit, frecându-şi ceafa. Ziarista din Memphis era inconştientă şi sângera la cap. Mai mulţi membri ai Klan-ului zăceau în nesimţire, cu robele lor albe pline de ţărână şi sânge, la marginea trotuarului. Focul continua să ardă.
În depărtare, se auzeau sirenele Salvării şi ale pompierilor. Sosiră în curând pe câmpul de bătălie, iar personalul medical acordă primele îngrijiri răniţilor. Nu murise nimeni. Primul fu ridicat Stump Sisson. Ozzie fu ajutat să urce într-o maşină a poliţiei. Mai sosiră câţiva oameni de ordine şi împrăştiară mulţimea.

Jake, Harry Rex şi Ellen mâncau o pizza călduţă, uitându-se la televizorul din sala de şedinţe. Se transmiteau evenimentele petrecute în ziua aceea în Clanton, Mississippi, cbs acordă acestor ştiri un spaţiu foarte larg. După toate aparenţele, reporterul scăpase nevătămat din încăierare şi relata evenimentele pe măsură ce se perindau imaginile video. "După ultimele informaţii, primite în după-amiaza aceasta - zicea el - nu se cunoaşte numărul exact al răniţilor. Cel mai serios afectat pare să fie domnul Sisson, Vrăjitorul Imperial al Klan-ului, care a suferit arsuri grave şi se află internat la Mid South Burn Hospital din Memphis." Fură prezentate imagini ale momentului când explodase bomba şi începuse toată hărmălaia din scuar. Reporterul continuă: "Procesul lui Carl Lee a fost programat pentru luni, aici, în Clanton. Pentru moment, nu se ştie ce efect va avea incidentul asupra acestuia. Se zvoneşte că procesul va fi amânat şi/sau va fi transferat la altă instanţă."
- Asta-i o noutate pentru mine, zise Jake.
- N-ai auzit nimic, în sensul ăsta? întrebă Harry Rex.
- Nici un cuvânt. Şi presupun că aş fi fost anunţat înainte de CBS.
Reporterul dispăru şi Dan Rather spuse că va reveni.
- Asta ce-nseamnă? întrebă Ellen.
- Înseamnă că Noose e prost dacă nu schimbă instanţa.
- Mai bine că n-a făcut-o, zise Harry Rex. Ai de ce te lega la apel.
- Mulţumesc, Harry Rex. Îţi sunt recunoscător pentru încrederea pe care o ai în mine, ca avocat.
Telefonul sună. Răspunse Harry Rex. Era Carla.
- E soţia ta. Putem s-ascultăm şi noi? zise el, dându-i receptorul lui Jake.
- Nu. Du-te şi mai ia o pizza. Alo!
- Jake, eşti bine?
- Bineînţeles că sunt bine.
- Am văzut chiar acum ce s-a-ntâmplat, la televizor. Îngrozitor! Unde erai?
- Păi, eram într-una din robele acelea albe.
- Te rog, Jake. Nu e nimic de râs.
- Am stat în biroul lui Jean Gillespie, la etajul al doilea. Am avut locuri excepţionale şi-am văzut spectacolul. A fost foarte incitant.
- Cine sunt oamenii aceia?
- Câţiva erau cei care au aprins crucea în curtea noastră şi au pus bomba aia la fereastra dormitorului.
- De unde sunt?
- De peste tot. Cinci din ei sunt în spital şi adresele lor pot fi localizate pe întreg cuprinsul statului. Unul din ei e localnic. Ce mai face Hanna?
- Bine. Vrea să vină acasă. Se va amâna cumva procesul?
- Mă îndoiesc.
- Eşti în afara oricărui pericol?
- Sigur că da. Am gardă de corp şi un pistol pe care-l port tot timpul la mine. Nu-ţi face griji.
- Cum să nu-mi fac, Jake? Trebuie să fiu alături de tine!
- Nici vorbă!
- Am s-o las pe Hanna aici, până se termină, dar eu mă-ntorc.
- Nu, Carla. Vă ştiu pe amândouă în siguranţă, acolo. Dacă vii aici, nu garantez nimic.
- Înseamnă că şi tu eşti în pericol.
- Fac tot ce-mi stă-n putinţă să nu mă expun. Dar e altceva cu tine şi cu Hanna. Nici nu poate fi vorba să te-ntorci! Să nu mai discutăm! Părinţii tăi ce mai fac?
- Nu te-am sunat ca să discutăm despre părinţii mei, ci pentru că mi-e teamă şi vreau să fiu cu tine.
- Şi eu vreau să fiu cu tine, dar nu acum. Te rog să fii înţelegătoare.
Ea şovăi:
- Unde stai?
- La Lucien, cea mai mare parte a timpului. Uneori, mai trec şi pe-acasă, dar cu garda de corp după mine.
- Ce mai e cu căsuţa mea?
- E bine, mersi. Murdară, dar nevătămată.
- Mi-e dor de ea.
- Crede-mă că şi ei îi e dor de tine.
- Jake, te iubesc şi mă tem pentru tine.
- Şi eu te iubesc, dar nu mă tem. Linişteşte-te şi ai grijă de Hanna.
- La revedere.
- La revedere.
Jake îi înmână receptorul lui Ellen care îl puse în furcă.
- Unde e soţia ta?
- La Wilmington, în Carolina de Nord. Acolo-şi petrec părinţii ei toate verile.
Harry Rex plecase după pizza.
- Ţi-e dor de ea, nu-i aşa?
- Mai mult decât îţi imaginezi.
- Nici nu-ţi dai seama cât de mult te-nţeleg!

Pe la miezul nopţii, se aflau în cabană, înjurându-i pe negri, bând whisky şi discutând despre răni. Câţiva abia se întorseseră de la spitalul din Memphis, unde îl vizitaseră pe Stump Sisson, care le spusese să continue planul. Unsprezece din ei aveau răni mai serioase, dar nu fusese nevoie să fie internaţi şi povesteau cu lux de amănunte câţi negri buşiseră înainte de-a o lua şi ei pe cocoaşă. Ei, cei bandajaţi, erau eroii. Apoi, îşi spuseră şi ceilalţi povestea lor, într-o abundenţă de whisky şi de veselie. Cel mai mult se distrară când o matahală le spuse cum o lovise pe reportera din Memphis şi pe operatorul ei negru.
După vreo două ore de băut şi de povestit, începură să discute despre ce aveau de făcut de-acum încolo. Scoaseră o hartă a ţinutului, iar unul dintre ei marca ţintele. Programaseră douăzeci de case pentru noaptea aceea - douăzeci de nume pe care le luaseră din lista candidaţilor la juriu.
Se formară cinci echipe a câte patru oameni care se îmbarcară în camionete şi porniră în noapte să-şi îndeplinească misiunea. Luaseră cu ei, în fiecare maşină, câte patru cruci de mărime medie, îmbibate cu gaz. Evitară oraşul şi localităţile mai mari, preferând să meargă pe drumurile de ţară întunecate. Ţintele lor se aflau în locuri izolate, departe de aglomerări şi fără vecini, acolo unde oamenii se duc devreme la culcare şi dorm adânc.
Planul de atac era simplu: camioneta avea să oprească la o oarecare depărtare de casă, pe un drum lăturalnic, cu farurile stinse. Şoferul trebuia să aştepte, cu motorul în funcţiune, în timp ce ceilalţi trei aveau să care crucea, s-o implanteze în faţa casei şi să-i dea foc. Apoi, camioneta se va apropia şi-i va culege în fugă, fără zgomot, ducându-i spre ţinta următoare.
Planul fu împlinit cu bine în nouăsprezece cazuri din douăzeci. Dar Luther Pickett fusese trezit cu puţin timp înainte de un zgomot ciudat şi omul se aşezase pe terasa din faţă, fără să aprindă lumina, aşteptând fără nici un ţel. Deodată, văzu camioneta aceea ciudată care o luase pe aleea lui. Atunci, înşfăcă puşca şi aşteptă. Auzi voci şi văzu trei siluete care duceau ceva, ca un par, în grădina din faţă. Luther se piti după un tufiş de lângă verandă şi ochi.
Şoferul luă o gură de bere şi aşteptă să vadă crucea în flăcări. În loc de asta, însă, auzi o împuşcătură. Camarazii săi abandonară totul şi se refugiară într-un şanţ de lângă drum. Izbucni o nouă împuşcătură. Şoferul auzi înjurături. Trebuia să-i salveze. Apăsă pe ambreiaj. Bătrânul Luther trase din nou când apăru camioneta care se opri lângă şanţ. Cei trei încercau desperaţi să iasă din noroi, alunecând şi înjurând. Se agăţară de remorcă.
- Ţineţi-vă bine! le strigă şoferul, în vreme ce Luther trase, de data aceasta, în camionetă.
Îi urmări, zâmbind, cu privirea cum se depărtau în viteză, dând dintr-un şanţ într-altul. "Nişte amărâţi de beţivani!" gândi el.
Unul din membrii Klan-ului îi sună pe toţi cei de pe listă de la un telefon public şi le spuse să se uite în grădină.

31

Vineri dimineaţa Jake telefonă acasă la Noose, dar doamna Ichabod îl informă că era plecat în comitatul Polk, să prezideze un proces civil. Avocatul îi dădu câteva instrucţiuni lui Ellen şi plecă la Smithfield. Ajuns acolo, intră în tribunal şi-i făcu un semn de salut lui Noose. Apoi se aşeză în primul rând. Nu mai era nici un spectator. Judecătorul părea plictisit, avocaţii, la fel, şi, după două minute, Jake avu acelaşi simţământ. După ce martorul termină de vorbit, Noose ceru o mică pauză şi Jake îl urmă în biroul din spate.
- Bună, Jake, de ce-ai venit aici?
- Aţi auzit ce s-a întâmplat ieri?
- Am văzut la televizor, aseară.
- Dar în dimineaţa aceasta, aţi auzit ce s-a întâmplat?
- Nu.
- În mod evident, cineva a pus Klan-ului la dispoziţie lista candidaţilor la juriu. Azi-noapte au plasat cruci în flăcări în curţile a douăzeci din ei.
Noose fu şocat.
- La viitorii noştri juraţi?
- Da, domnule.
- Au prins vreunul?
- Bineînţeles că nu. S-au concentrat la stingerea focului. Şi-apoi, pe ăştia nu-i prinzi uşor.
- Douăzeci de viitori juraţi! repetă Noose.
- Da, domnule.
Noose îşi trecu degetele prin părul lui des şi grizonat, plimbându-se prin încăperea mică, dând din cap şi scărpinându-şi-l din când în când.
- Asta seamănă a intimidare.
"Ce deştept eşti! Un geniu!" gândi Jake.
- Aşa zic şi eu.
- Deci, eu ce să fac? întrebă el cu o undă de frustrare în glas.
- Să aprobaţi schimbarea instanţei.
- Unde?
- Undeva, în partea de sud a statului.
- Da, da! Poate în comitatul Carey. Mi se pare că şaizeci la sută din populaţie e de culoare. O s-avem un juriu pe cinste. Sau poate vrei în Brower. După câte ştiu, procentajul negrilor e şi mai mare. Ai şanse să câştigi, nu-i aşa?
- Nu-mi pasă unde mutaţi procesul. În orice caz, nu e cinstit să fie judecat aici. Lucrurile nu stăteau bine nici înainte, dar, după cele întâmplate ieri, albii sunt într-o dispoziţie belicoasă. Nu eram pe roze nici până la apariţia "pomilor de Crăciun" împodobiţi de Klan. Dar, de-acum încolo, ne putem aştepta la orice. Nu există posibilitatea să alegem un juriu corect, în comitatul Ford.
- Vrei să spui că nu putem alege un juriu destul de negru, nu-i aşa?
- Nu, domnule. Vreau să spun că n-avem cum găsi juraţi care să nu-şi fi format deja o părere despre acest caz. Iar Carl Lee Hailey are dreptul să fie judecat de doisprezece oameni care să nu fi stabilit dinainte dacă e vinovat sau nu.
Noose se trânti în scaun. Îşi scoase ochelarii şi începu să-şi pipăie vârful nasului.
- Am putea renunţa la cei douăzeci, medită el cu glas tare.
- Asta n-o să ajute cu nimic. Tot comitatul ştie sau va şti curând ce s-a-ntâmplat. Vedeţi bine ce repede se duce vestea. Tot grupul se va simţi ameninţat.
- Atunci, am putea renunţa la toţi şi să alegem alţii.
- Nici asta nu ţine, răspunse Jake caustic, enervat de încăpăţânarea lui Noose. Pe oricine-aţi alege din comitatul Ford e totuna! Şi cum aţi putea opri Klan-ul să nu înspăimânte şi următorul juriu? Nu ţine!
- Ce te face să crezi că nu vor acţiona şi în altă parte, dacă voi muta procesul? zise Noose sarcastic.
- Sunt convins că aşa se va întâmpla, admise Jake. Dar, deocamdată, sunt activi aici, lucru care a influenţat deja pe unii posibili juraţi. Aşa văd eu situaţia. Întrebarea care se pune e cum veţi acţiona dumneavoastră, pentru a calma spiritele?
- Nu voi acţiona în nici un fel, zise Noose brutal.
- Poftim?
- Am spus că nu voi acţiona. Singurul lucru pe care am să-l fac este să renunţ la serviciile celor douăzeci. De asemenea, voi avea grijă să-i interoghez pe juraţi, lunea viitoare, când începe procesul.
Lui Jake nu-i venea să creadă. Cu siguranţă, Noose se temea de ceva, avea un motiv serios, pe care, însă, îl ţinea secret. Lucien avea dreptate, îl şantaja cineva.
- Pot să vă întreb de ce?
- Cred că nu contează unde-l judecăm pe Carl Lee Hailey. De asemenea, nici cine face parte din juriu. N-are importanţă nici măcar dacă sunt albi sau negri. Indiferent unde ne-am duce, e acelaşi lucru. Părerile sunt deja formate. Urmează ca tu să-ţi dai silinţa acum să-ţi alegi pe cine trebuie.
Jake se gândi că avea dreptate, dar nu voia să recunoască. Continua să se uite pe fereastră.
- De ce vă temeţi să-l mutaţi?
Ichabod făcu ochii mici şi îl fixă pe avocat.
- Să mă tem? Păi, mie nu-mi e frică niciodată să judec un proces. Te-aş întreba mai bine de ce te temi tu, dacă evenimentul va avea loc la Clanton?
- Mi se pare că v-am explicat.
- Uite care-i treaba: domnul Hailey va fi judecat luni, în Clanton. Asta-nseamnă, peste trei zile. Iar eu nu sunt de acord cu transferul, pentru că nu are nici o importanţă unde se va ţine procesul. Vreau să spun că am cântărit situaţia foarte bine şi concluzia mea e clară. De altfel, mie-mi convine să fie judecat aici, în Clanton. Deci, procesul nu va fi mutat. Mai ai vreo problemă?
- Nu, domnule.
- Bine, atunci pe luni.

Jake intră în biroul lui pe uşa din spate. Cea din faţă fusese încuiată de vreo săptămână. Mereu se găsea careva care să bată sau să strige, mai ales reporteri. Dar îl căutau şi prietenii care voiau să intre pentru a mai sta de vorbă cu el, sperând, în felul acesta, să mai afle câte ceva despre proces. Clienţii erau de domeniul trecutului. Telefonul suna întruna. Jake nu-l mai atingea. Singura care mai ridica receptorul era Ellen, dacă se întâmpla să fie pe aproape.
De data aceasta, o găsi în sala de şedinţe, cu nasul în tratatele de drept. Rezumatul pe care i-l făcuse, în legătură cu cazurile M'Naghten, era o capodoperă. Îi ceruse să nu scrie mai mult de douăzeci de pagini. Ea, însă, îi dăduse şaptezeci şi cinci, scrise la maşină, fără nici un spaţiu liber, explicându-i că fusese imposibil să se restrângă la mai puţin. Cercetarea pe care o făcuse nu avea nici un fel de cusur. Începuse cu primul caz, din Anglia anilor 1800, urmărind apoi evoluţia apărării, pe motive de iresponsabilitate, timp de o sută cincizeci de ani, în statul Mississippi. Trecuse peste cazurile insignifiante, detaliindu-le cu mare pricepere pe cele importante. Rezumatul se încheia cu o scurtă prezentare a legii curente, cu aplicabilitate la cazul lui Carl Lee Hailey.
Într-un document mai scurt, de numai paisprezece pagini, Ellen explicase de ce nu era posibil să se renunţe la prezentarea fotografiilor celor două victime, după omor. Statul întreg ştia de ele, iar ea nu găsise nici o cale prin care să nu fie folosite la proces.
Mai bătuse la maşină şi treizeci şi una de pagini despre crime justificate, trăgând aceeaşi concluzie ca şi el: rareori scăpau de pedeapsă. Descoperise un caz mai vechi, în Mississippi, când un bărbat prinsese şi omorâse un evadat înarmat. Fusese achitat, dar diferenţa dintre acesta şi cazul Hailey era enormă. Jake se înfurie pe Ellen, pentru că nu-i ceruse să facă aşa ceva. Dar nu-i reproşă nimic, odată ce îi prezentase tot ce-i comandase.
Cea mai mare surpriză o avu când citi prezentarea ei despre doctorul W. T. Bass. Se întâlnise de două ori cu el, în săptămâna aceea, şi discutaseră amănunţit cazurile M'Naghten. Pregătise douăzeci şi cinci de pagini cu întrebările pe care trebuia să le pună Jake şi cu răspunsurile lui Bass. Era un dialog deosebit de bine condus şi avocatul se miră de felul în care fata reuşise să-l asezoneze, subtil şi spiritual totodată. Când era de vârsta ei, îl interesa mai mult partea romantică a lucrurilor, decât cercetarea. Ea însă, deşi era studentă în anul trei, scria ca în tratatele de drept.
- Cum a mers? întrebă fata.
- N-a vrut să cedeze. Procesul va începe luni, aici, cu aceiaşi candidaţi la juriu, minus cei douăzeci, care au fost "subtil" ameninţaţi.
- E nebun.
- La ce lucrezi?
- Sunt pe cale să termin prezentarea care susţine necesitatea discutării în detaliu a violului, în faţa juriului. Până acum, arată bine.
- Când termini?
- Cam când îţi trebuie?
- Dacă e posibil, până duminică aş vrea s-o am. Şi încă ceva.
Fata îşi puse carnetul deoparte şi ascultă.
- Psihiatrul din partea procuraturii este doctorul Wilbert Rode-heaver, şeful de la Whitfield. E-acolo de când lumea şi are experienţa a sute de cazuri de iresponsabilitate. Aş dori să aflu de câte ori a fost implicat direct în proces.
- I-am întâlnit numele de câteva ori.
- Buuun. Aşa cum ştii, singurele cazuri peste care-am dat sunt cele de la Curtea Supremă, după ce acuzatul a fost condamnat şi-a făcut apel. Achitările nu sunt prezentate. Dar pe mine, astea mă interesează cel mai mult.
- Unde baţi?
- Am vaga impresie că Rodeheaver e împotriva confirmării iresponsabilităţii, în orice situaţie. Chiar şi atunci când acuzaţii erau evident nebuni, el n-a dat acest verdict. Aş vrea să-l întreb pe Rodeheaver, la proces, cum se face că el a afirmat că un anume individ era sănătos, deşi se vedea clar că realitatea îl contrazicea. Mi-ar plăcea să găsim un astfel de caz, în care juriul să fi hotărât achitarea.
- Aşa ceva e foarte greu de găsit.
- Ştiu, dar tu poţi s-o faci, Row Ark. Te urmăresc de-o săptămână şi mi-am dat seama că nimic nu-ţi este imposibil.
- Mă flatezi, şefule.
- S-ar putea să fie nevoie să dai telefoane pe la avocaţii care-au avut cazuri în care a fost şi el implicat. O să fie greu, dar, te rog, încearcă.
- Bine, şefule. Sunt sigură că-l vrei pentru ieri!
- Nu tocmai. Mă îndoiesc că audierea lui Rodeheaver se va face mai repede de-o săptămână, aşa că mai ai ceva timp.
- Nu prea ştiu cum am să abordez problema. Zici că nu-i aşa urgent?
- Nu, dar să te grăbeşti cu prezentarea violului.
- Da, şefu'!
- Ai mâncat?
- Nu mi-e foame.
 -Bine. Să nu-ţi faci nici un program pentru masa de seară.
- Ce vrei să spui?
- Mi-a venit o idee.
- Vrei să-mi propui o întâlnire amoroasă?
- Nu, vreau să te invit la masă ca între doi profesionişti.
Jake îşi puse documentele în două serviete şi plecă. Înainte de a ieşi, spuse:
- Sunt la Lucien. Dar nu mă suna decât în caz de maximă urgenţă. Nu spune nimănui unde mă aflu.
- La ce vrei să lucrezi?
- La componenţa juriului.
Pe Lucien îl găsi dormind în balansoar. Sallie nu era acolo. Jake urcă în biroul de la etaj. Lucien avea mai multe tratate de drept decât toţi avocaţii la un loc. Jake răsturnă conţinutul celor două serviete pe un scaun, iar pe birou aşeză o listă alfabetică a juriului, un teanc de cartonaşe şi mai multe creioane marcatoare: albastru, pentru bărbaţi, roşu, pentru femei, negru pentru oamenii de culoare, indiferent de sex. Primul nume era Barry Acker. Îl scrise cu litere de tipar pe un cartonaş şi făcu vreo câteva însemnări: vârsta, patruzeci; căsătorit a doua oară, cu trei copii, dintre care două fete; e proprietarul unui magazin de feronerie cam neprofitabil; soţia, secretară la o bancă; are o camionetă; îi place să vâneze; poartă cizme de cowboy; e de treabă; Atcavage dăduse, marţi, o raită pe la magazinul lui şi constatase că are şi ceva educaţie, după felul în care vorbea. Jake notă fişa cu nouă.
Avocatul era foarte mulţumit de modul lui de lucru. Cu siguranţă, Buckley nu se străduia atât.
Următorul era Bill Andrews. Ce mai nume! În cartea de telefon existau vreo şase! Jake, Harry Rex şi Ozzie cunoşteau fiecare câte unul, dar nu ştiau despre care era vorba, aşa că puse semnul întrebării în dreptul lui.
Gerald Ault. Jake zâmbi când îi scrise numele pe fişă. Ault trecuse pe la el, prin birou, cu câţiva ani în urmă, când banca îi luase dreptul de a mai achita ipoteca pe casa lui din Clanton. Soţia se îmbolnăvise grav de rinichi şi cheltuielile cu tratamentul îi ruinaseră. Era un intelectual educat la Princeton, unde o şi cunoscuse pe soţia lui. Ea se trăgea din comitatul Ford, singurul copil al unei familii de nebuni care îşi investiseră toţi banii în căile ferate. Sosiseră aici tocmai când părinţii fetei fuseseră ruinaţi şi viaţa lor se transformă într-o luptă continuă pentru existenţă. Ault predase o vreme la o şcoală, apoi fusese şeful bibliotecii şi, mai târziu, funcţionar la tribunal. Nu putea suferi muncile grele. Apoi, soţia lui se îmbolnăvise şi îşi pierduseră casa. Ault lucra acum într-un magazin de mărunţişuri.
Jake ştia despre Gerald Ault ceva despre care ceilalţi habar n-aveau. Pe când era copil, în Pennsylvania, familia lui trăia la o fermă de lângă autostradă. Într-o noapte, pe când dormeau, izbucnise un incendiu. Un motociclist care trecea întâmplător se oprise şi spărsese uşa, salvându-i pe cei din familia Ault. Focul se întinsese repede, iar Gerald şi fratele lui se treziseră încercuiţi de flăcări, în dormitorul lor de la etaj. Alergaseră la fereastră şi începuseră să plângă şi să ţipe. Părinţii şi lucrătorii de la fermă urlau zadarnic pe pajiştea din faţa casei. Flăcările cuprinseseră toată clădirea, cu excepţia dormitorului lor. Deodată, salvatorul se stropi din belşug cu apă de la furtunul din grădină, se strecură în casă, luptă cu flăcările şi cu fumul şi ajunse sus, în dormitor. Acolo, sparse fereastra, îi înşfăcă pe Gerald şi pe fratele lui şi sări de la etaj. Printr-un miracol, nu păţiră nimic. Toată lumea îi mulţumise salvatorului, cu lacrimi în ochi. Fusese primul negru pe care îl văzuseră copiii, până atunci.
Gerald Ault era unul dintre puţinii oameni albi care îi iubeau din suflet pe negri. Jake scrise un zece în dreptul numelui său.
Şase ore lucră la lista juriului, făcând fişe, concentrându-se asupra numelor, închipuindu-şi-l pe fiecare deliberând şi aducând argumente, la tribunal. Le dăduse şi note. Scrisese automat, în dreptul fiecărui negru, câte un zece. În cazul albilor, fu mai greu. Bărbaţii primiseră note mai mari decât femeile; tinerii fură notaţi mai bine decât bătrânii; cei cu educaţie şi liberalii, la fel. Îi elimină pe candidaţii care primiseră avertismentul din partea Klan-ului. Acum ştia câte ceva despre o sută unsprezece persoane din juriu. Cu siguranţă, Buckley nu avea cum să fie mai bine informat.
Ellen bătea la maşină, când Jake se întoarse de la Lucien. Se opri, închise tratatul de pe birou şi se uită la el.
- Unde mergem să mâncăm?
- Facem o excursie.
- Unde?
- Ai fost vreodată la Robinsonville, Mississippi?
- Nu, dar sunt gata de drum. Ce e acolo?
- Nimic, în afară de bumbac, de soia şi de un restaurant micuţ, nemaipomenit.
- E nevoie de ţinută specială?
Jake se uită cercetător la ea. Era îmbrăcată ca de obicei, în jeans decoloraţi, fără şosete şi un tricou marinăresc, cu trei numere mai mare decât măsura ei.
- E bine cum eşti, zise el.
Stinseră luminile şi plecară cu Saab-ul. Jake opri în dreptul unui magazin de băuturi, de unde cumpără un carton de bere "Coors" şi o sticlă rece de Chablis.
- Trebuie să vii cu băutura de-acasă, acolo, îi explică el, după ce porniră mai departe.
Soarele apunea în depărtare, pe autostradă. Ellen făcu pe barmaniţa şi desfăcu două cutii de bere.
- Cât e de departe restaurantul acela? întrebă ea.
- Cam la o oră şi jumătate.
- O oră şi jumătate? Mor de foame!
- Atunci bea bere. Îţi spun eu că merită.
- Ce meniu avem?
- Grătar, creveţi, picioruşe de broască şi somn.
Ellen luă o gură de bere.
- Om vedea.
Jake apăsă pe acceleraţie şi trecură în viteză podurile de peste nenumăratele râuri care se varsă în lacul Chatulla. Urcară dealurile acoperite de vegetaţie verde închis, întâlnind în drum camioane cu buşteni, în ultima lor cursă pe ziua aceea. Jake coborî geamurile, lăsând vântul să intre în maşină. Ellen îşi dădu capul pe spate şi închise ochii. Părul ei des şi ondulat flutura uşor, în jurul feţei.
- Uite ce-i, Row Ark. Masa asta e strict profesională...
- Sigur că da!
- Vorbesc serios. Eu sunt şeful, tu, angajata mea şi nu va fi decât o masă de afaceri. Nici mai mult, nici mai puţin. Aşadar, să nu dai frâu liber imaginaţiei specifice generaţiei tale, eliberată de prejudecăţi sexuale.
- Se pare că tu eşti cel care are idei de-astea.
- Nu, dar ştiu exact ce-ţi trece prin minte.
- De unde ghiceşti tu la ce mă gândesc? Chiar crezi că eşti irezistibil şi că mor de nerăbdare să te seduc?
- Nu-ţi cer decât să-ţi vezi de treabă. Am o căsătorie fericită. Nevastă-mea e-n stare să facă moarte de om, dac-o înşel.
- Foarte bine! Atunci, să ne prefacem că suntem doi prieteni care iau masa împreună.
- Chestia asta nu prea ţine aici, în sud. Un prieten bărbat nu poate lua masa cu un prieten femeie, dacă e-nsurat. Pur şi simplu, nu merge!
- De ce?
- Pentru că bărbaţii nu au prietene. Cu nici un chip! Eu unul nu cunosc nici un om aici, în ţinut, care să fie prieten cu o femeie, dacă e căsătorit. Cred că aşa ceva nu s-a mai întâmplat de pe vremea Războiului Civil.
- Aici, la voi, se trăieşte încă în Evul Mediu. De ce sunt nevestele din sud atât de geloase?
- Pentru că aşa le-am educat noi. Dacă soţia mea s-ar întâlni să ia masa cu un bărbat, i-aş suci gâtul şi-aş da imediat divorţ. I-am şi spus-o, de altfel.
- Asta-i absurd.
- Bineînţeles!
- Soţia ta nu are nici un prieten?
- Din câte ştiu eu, nu. Dacă afli de vreunul, spune-mi!
- Iar tu n-ai nici o prietenă?
- De ce să am ca prieten o femeie? Ele nu sunt dispuse să vorbească despre fotbal, vânătoare, politică, procese sau despre orice altceva ce mă interesează pe mine. În schimb, lor le place să discute de copii, de modă, de reţete culinare, mobilă - lucruri la care eu nu mă pricep deloc. Nu, nu am nici o femeie-prieten. Şi nici un vreau.
- Asta-mi place mie aici, în sud: oamenii sunt atât de toleranţi!
- Mulţumesc!
- Dar prieteni evrei, ai?
- Nu cunosc nici unul, aici, în comitatul Ford. Am avut un prieten foarte bun, pe când eram student. Îl chema Ira Tauber şi era din New Jersey. Eram foarte apropiaţi. Mie-mi plac evreii. Ştii prea bine că şi Iisus era din neamul lor. N-am înţeles niciodată antisemitismul.
- Doamne, păi tu eşti un adevărat liberal! Spune-mi, ce gândeşti despre homosexuali?
- Mi-e milă de ei. Nu-şi dau seama ce pierd. Dar asta-i treaba lor!
- Ai putea fi prieten cu un homosexual?
- Cred că da, atâta vreme cât nu ştiu că e.
- Nu, am greşit! Eşti republican.
Ea îi luă cutia goală de bere din mână şi o aruncă pe bancheta din spate. Mai desfăcu două. Soarele scăpătase şi aerul greu se răcorise, devenind tăios la viteza de o sută patruzeci de kilometri pe oră.
- Deci, nu putem fi prieteni, zise ea.
- În nici un caz!
- Şi nici iubiţi.
- Te rog, lasă-mă să conduc.
- Atunci, ce suntem?
- Păi, eu sunt avocatul şi tu eşti funcţionarul meu juridic. Eu sunt şeful, tu, subalternul.
- Tu eşti bărbat, eu sunt femeie.
Jake se uită cu nesaţ la sânii ei conturaţi frumos de tricou.
- În privinţa asta, nu e nici o îndoială.
Ellen întoarse capul, uitându-se la peisajul încântător prin care treceau. Jake zâmbi şi acceleră, luând câte-o gură de bere. Trecură prin nişte intersecţii şi, deodată, dealurile dispărură şi terenul deveni plat.
- Şi cum se numeşte restaurantul? întrebă ea.
- Hollywood.
- Cum?
- Hollywood.
- De ce se numeşte aşa?
- Pentru că, mai demult, localul se afla într-un orăşel cu numele acesta, de aici, din Mississippi. A dispărut într-un incendiu şi-a fost reconstruit la Robinsonville. Lumea-i zice tot Hollywood.
- Şi ce-i aşa grozav?
- Au mâncare excelentă, muzică bună, iar atmosfera e nemaipomenită. Mai are avantajul că se află la mare distanţă de Clanton şi n-o să mă vadă nimeni luând masa cu o femeie frumoasă.
- Eu nu sunt o femeie; sunt subaltern.
- Un subaltern ciudat şi frumos.
Ellen îşi zâmbi în barbă şi îşi trecu degetele prin păr. La o intersecţie, cotiră spre stânga şi merseră spre vest, până intrară în localitatea pe care o căutau. Pe-o parte a drumului se aflau o mulţime de case de lemn goale, iar vizavi, un fel de magazin, în jurul căruia parcaseră vreo două-sprezece automobile. Prin fereastră străbătea o muzică plăcută. Jake înşfăcă sticla de Chablis şi o conduse pe funcţionara lui juridică sus, pe trepte. Intrară. Lângă uşă, se afla o scenă mică, unde o negresă bătrână, dar frumoasă, Merle, stătea la pian şi cânta "Nopţi ploioase în Georgia". În restaurant erau trei rânduri de mese, pe jumătate ocupate. O chelneriţă turnă bere dintr-o cană şi le făcu semn să se aşeze la o măsuţă roşie.
- Poate doriţi să vă servim nişte murături prăjite cu mărar? îl întrebă ea pe Jake.
- Te rog! Două porţii.
Ellen se încruntă şi se uită la Jake.
- Murături prăjite cu mărar?
- Sigur. Voi, la Boston, nu mâncaţi aşa ceva?
- Frigeţi chiar totul aici?
- Tot ce e comestibil. Dacă nu-ţi place, mănânc eu tot.
De la masa vecină, se auziră râsete şi chicoteli. Patru perechi toastau în cinstea cuiva sau a ceva. Întreg restaurantul era plin de râsete şi de toasturi.
- Ce-mi place mie aici, e că poţi sta oricât şi poţi face orice. Nu te bagă nimeni în seamă. În curând vor începe să cânte şi să danseze.
Jake comandă creveţi şi somn pentru amândoi. Ellen trecu peste picioruşele de broască. Chelneriţa le turnă Chablis şi ei toastară pentru Carl Lee Hailey şi nebunia lui.
- Ce zici de Bass? întrebă Jake.
- E martorul perfect. Va spune tot ce vrem noi.
- Şi asta te pune pe gânduri?
- M-ar pune, dacă ar fi un martor ocular. Dar el e expert şi-şi va spune opinia ca specialist. Cine l-ar putea contrazice?
- E credibil?
- Când nu e beat, da. Am stat de vorbă cu el de două ori, săptămâna asta. Miercuri, era beat şi indiferent. Cred că ne poate fi de folos la fel ca orice alt psihiatru. Lui nu-i pasă care-i adevărul şi-o să spună ce dorim noi.
- Crede că Hailey a fost iresponsabil, când a comis crima?
- Nu. Tu crezi?
- Nici vorbă, Row Ark. Carl Lee mi-a spus ce-o să facă înainte cu câteva zile de-a comite omorul. Mi-a şi arătat locul de unde avea de gând să-i împuşte pe nenorociţii ăia. Atunci, nu mi-am dat seama. Oricum, clientul nostru ştia exact ce face.
- De ce nu l-ai împiedicat?
- Pentru că nu l-am crezut. Abia se petrecuse violul şi fata era între viaţă şi moarte.
- L-ai fi oprit, dacă ai fi putut?
- I-am spus lui Ozzie despre planul lui. Dar atunci nimeni n-ar fi crezut că se va întâmpla un asemenea lucru. Ca să-ţi spun sincer, nu, nu l-aş fi oprit nici dacă aş fi fost sigur că intenţiona să facă ce-a făcut. Şi eu aş fi procedat ca el.
- Cum?
- Exact în acelaşi fel. A fost uşor.
Ellen încerca să se-apuce de murăturile prăjite cu mărar. Le întorcea de pe o parte pe alta, fără să se hotărască să înceapă. Tăie una în două, o luă cu furculiţa şi suflă. Apoi o băgă în gură şi mestecă agale. O înghiţi şi împinse repede farfuria în faţa lui Jake.
- Tipic iancheilor! zise el. Nu te înţeleg, Row Ark. Nu-ţi plac murăturile cu mărar, eşti atrăgătoare, foarte inteligentă, ai putea lucra la orice birou de avocatură din ţară, să faci bani frumoşi şi, totuşi, vrei să-ţi iroseşti cariera în cazuri care îţi alungă somnul, apărând nişte condamnaţi ce-şi merită soarta. Ce te face să te-avânţi aşa, Row Ark?
- Şi tu ai insomnii, din cauza aceloraşi oameni. Acum, e vorba de Carl Lee Hailey. Anul viitor, va fi altul. O dată şi o dată tot ai să pierzi şi-ai să vezi ce îngrozitor e când i se aplică pedeapsa. În momentul în care condamnatul va fi legat de scaunul electric, iar el se va uita la tine pentru ultima oară, ai să fii alt om şi-ai să-ţi dai seama cât de barbar e sistemul ăsta. Să-ţi aduci aminte de vorbele mele.
- Atunci am să-mi las barbă şi mă-nscriu în aclu.
- S-ar putea, numai să te primească.
Chelneriţa le aduse creveţii într-o tigăiţă neagră. Sfârâiau în unt şi miroseau a usturoi şi a sos picant. Ellen îşi puse o porţie mare şi mâncă hămesită. Merle, cântăreaţa, începu un dixie şi toată lumea începu să bată ritmul din palme, cântând alături de ea.
Chelneriţa le aduse un platou cu picioruşe de broască, bine prăjite. Jake termină de băut un pahar cu vin şi-şi luă o grămadă la el în farfurie. La sfârşit, veni somnul la grătar, pe farfurii fierbinţi. Mâncară şi băură încet, savurând aceste delicatese si uitându-se unul la altul.

Pe la miezul nopţii, sticla se golise şi începură să se stingă luminile. Îşi luară rămas bun de la chelneriţă şi de la Merle, apoi se îndreptară către maşină. Jake îşi puse centura de siguranţă.
- Sunt prea ameţit, ca să fiu în stare să conduc, zise el.
- Şi eu la fel. Am văzut un motel pe-aici, pe undeva.
- Da, dar nu erau locuri libere. Bună mişcare, Row Ark. Mă-mbeţi şi-apoi încerci să profiţi de mine.
- Dac-aş putea, chiar c-aş face-o, domnule.
O clipă, li se întâlniră privirile. Lumina roşie de la firma restaurantului se reflectă pe faţa fetei. Momentul se prelungi, apoi, însă, Jake porni maşina, o lăsă să se încălzească puţin şi plecară prin noapte.

Mickey Mouse îl sună sâmbătă dimineaţa devreme pe Ozzie acasă şi-i spuse că se anunţau necazuri şi mai mari din partea Klan-ului. Încăierarea de joi nu se petrecuse din cauza lor, deşi toată lumea credea asta. Ei mărşăluiseră în linişte şi-acum şeful lor era pe moarte. Vor fi represalii, de data aceasta ordinele veneau de sus. Întăririle din alte state erau pe drum, aşa că urma o perioadă de violenţă extremă. Până acum, nu ştia nimic sigur, dar promise că-l va anunţa la timp.
Ozzie se aşeză pe marginea patului, masându-şi uşor umflătura din ceafă. Îl sună pe primar, apoi pe Jake. Se întâlniră toţi trei după o oră, în biroul şerifului.
- Situaţia riscă să ne scape de sub control, zise Ozzie care îşi pusese o pungă cu gheaţă la ceafă şi se strâmba de durere la fiecare cuvânt. Ştiu asta de la un informator de încredere. Klan-ul vrea să se răzbune pentru ceea ce s-a petrecut joi. Cică aduc întăriri din alte state.
- Şi tu crezi asta?
- N-am curaj să nu ţin cont de ce s-a spus.
- Acelaşi informator? întrebă Jake.
- Da.
- Atunci cred şi eu.
- Cineva spunea că există posibilitatea mutării sau amânării procesului, zise Ozzie. Aşa e?
- Nu. M-am întâlnit ieri cu judecătorul Noose şi mi-a spus că nu acceptă schimbarea de instanţă. Procesul va începe luni, aici.
- I-ai povestit de crucile în flăcări?
- I-am spus tot.
- A-nnebunit? întrebă primarul.
- Da. Şi s-a şi prostit. Sper să nu mă spuneţi.
- Din punct de vedere juridic, se află pe un teren solid? întrebă Ozzie.
Jake dădu din cap.
- Mai degrabă pe nisipuri mişcătoare.
- Şi ce-ai de gând să faci? întrebă primarul.
Ozzie îşi schimbă punga cu gheaţă, masându-şi ceafa uşor.
- Vreau din tot sufletul să prevenim o nouă încăierare. Spitalul nostru e prea mic ca să ne permitem aşa ceva. Trebuie să luăm nişte măsuri. Negrii sunt mânioşi şi iritabili şi nu le trebuie decât foarte puţin să ia foc. Unii abia aşteaptă un prilej ca să-nceapă să tragă. Şi robele acelea albe sunt nişte ţinte excelente. Am simţământul că Klan-ul va face o neghiobie, cum ar fi să încerce să omoare pe cineva. Şi vor fi implicaţi membri de-ai lor din toată ţara. Cel puţin aşa mi-a spus informatorul meu.
Şeriful îşi mişcă încet capul şi schimbă iar punga cu gheaţă.
- Domnule primar, nu-mi place că trebuie să procedăm aşa, dar cred că ar fi bine să-l sunaţi pe guvernator, să trimită aici Garda Naţională. Ştiu că e o măsură drastică, însă nu vreau să văd pe nimeni omorât.
- Garda Naţională! repetă primarul, nevenindu-i să creadă.
- Exact.
- Şi să ocupe oraşul?
- Da. Pentru protecţia cetăţenilor.
- Să patruleze pe străzi?
- Da. Cu arme şi cu toată dotarea.
- Doamne, asta-i chiar o măsură drastică. Nu cumva exagerezi?
- Deloc. E clar că n-am destui oameni ca să fac faţă. N-am fost în stare să oprim o încăierare petrecută sub nasul nostru. Klan-ul aprinde cruci în tot ţinutul, iar noi nu-i putem opri. Ce se va-ntâmpla dacă şi negrii vor organiza ceva? N-am destui oameni, domnule primar. Trebuie să fim ajutaţi.
Jake fu de părere că era o idee excelentă. Cum s-ar mai putea alege un juriu imparţial şi neinfluenţabil, cu Garda Naţională în jurul tribunalului? Îşi imagină juraţii trecând, luni, printre soldaţii înarmaţi, în jeep-uri sau chiar în tancuri. Cum să mai fii imparţial într-o astfel de situaţie? Cum să mai insiste Noose ca procesul să aibă loc în Clanton? Cum să se opună Curtea Supremă la mutarea procesului, mai ales că există posibilitatea unei condamnări? Clar, ideea era excelentă.
- Ce părere ai, Jake? întrebă primarul, cerându-i ajutorul.
- Cred că n-avem de ales, domnule primar. Nu mai rezistăm la încă o încăierare. V-ar putea afecta şi din punct de vedere politic.
- Nu-mi pasă mie de politică! replică primarul nervos, convins fiind că Ozzie şi Jake ştiau foarte bine adevărul.
Primarul fusese reales ultima oară la diferenţă de mai puţin de cincizeci de voturi şi nu-şi permitea să facă nici o mişcare, fără să se gândească foarte bine înainte. Ozzie observă rânjetul fugar al lui Jake, în vreme ce primarul se frământa la gândul că orăşelul lui va fi invadat de soldaţi.

Sâmbătă, după căderea întunericului, Ozzie şi Hastings îl conduseră pe Carl Lee, prin uşa din spate a închisorii, la maşina poliţiei. Râdeau şi vorbeau tare, îndreptându-se spre Craft Road. Curtea din faţa casei lui Hailey era plină de maşini, aşa că fură nevoiţi să parcheze în drum. Carl Lee intră ca un om liber şi fu, îndată, îmbrăţişat de prieteni, de rude şi de copiii lui. Nu-i anunţase nimeni că va veni. Îi strânse pe toţi patru în braţe cu desperare, de parcă era pentru ultima oară. Mulţimea îi privea în tăcere. Bărbatul uriaş îngenunchease şi îşi înfundase faţa în trupurile firave ale copiilor, care plângeau. Din ochii tuturor curgeau lacrimi.
Bucătăria era plină de bunătăţi şi oaspetele de onoare fu aşezat în capul mesei, înconjurat de familie. Reverendul Agee spuse o rugăciune de mulţumire, de speranţă şi de bun venit. Ozzie şi Hastings îşi umplură farfuriile şi ieşiră pe terasă, unde începură să discute, apărându-se de ţânţari, strategia pe care aveau s-o urmeze în timpul procesului. Şeriful se temea de momentele în care Carl Lee va fi transportat de la închisoare la tribunal şi înapoi. Acuzatul însuşi demonstrase că atunci era posibil orice.
După masă, mulţimea năvăli în grădina din faţă. Copiii se jucau, iar adulţii rămaseră pe terasă, în jurul lui Carl Lee. Era eroul lor şi se mândreau că-l cunosc personal. În ochii acestor oameni, el se afla la închisoare dintr-un singur motiv. Sigur, îi omorâse pe cei doi tineri, dar nu asta era problema. Dacă ar fi fost alb, cu siguranţă că ar fi primit şi-un premiu pentru ceea ce făcuse. L-ar fi acuzat doar cu jumătate de gură, dar cu un juriu alb, totul ar fi fost o joacă. Deci, Carl Lee fusese acuzat, după părerea lor, numai pentru că era negru. Credeau cu putere în asta. Îl ascultară cu atenţie când le vorbi despre proces. Le spuse că avea nevoie de rugăciunile şi de suportul lor moral, aşa că dorea să-i vadă pe toţi în sală, alături de familia lui.
Stătură în atmosfera aceea umedă ore-ntregi, în jurul lui Gwen şi al lui Carl Lee. La plecare, îi îmbrăţişară şi le promiseră că vor fi luni la tribunal. În sinea lor, însă, se întrebau dacă-l vor mai vedea vreodată acolo, pe terasă.
Pe la miezul nopţii, Ozzie le spuse că era timpul să plece. Carl Lee o îmbrăţişă pe Gwen şi pe copii, apoi intră în maşină.

Bud Twitty muri în noaptea aceea. Dispecerul îl sună pe Nesbit, care îl anunţă pe Jake. Acesta îşi notă în agendă, ca să nu uite să trimită flori.

32

Duminică. Cu o zi înainte de proces. Jake se sculă de la ora cinci, cu un nod în gât şi cu dureri de cap, pe care le atribui evenimentelor ce aveau să înceapă a doua zi. De fapt, sâmbătă seara stătuse cu Ellen la Lucien pe terasă, până târziu. Fata se hotărâse să doarmă acolo, pe canapea, aşa că Jake se culcă la el, la birou.
După ce se întinse, auzise voci în stradă. Se sculase şi se duse bâjbâind pe balcon. Rămăsese cu gura căscată de uimire, când văzu scena ce se derula în jurul tribunalului. Începuse războiul! Străzile erau pline de camioane şi jeep-uri cu soldaţi care coborau în fugă, dându-şi silinţa să pară cât mai bine organizaţi şi milităroşi. Se auzeau comenzi prin radio şi superiorii ţipau la oamenii lor să se grăbească. În părculeţul din faţa tribunalului se organiză un post de comandă, chiar lângă pavilionul de vară. Trei plutoane de soldaţi întindeau funii şi băteau pari în pământ cu nişte ciocane enorme, ridicându-şi corturile. Peste tot, în scuar, fură ridicate baricade, iar santinelele îşi ocupară posturile. Fumau şi stăteau sprijiniţi de stâlpii de iluminat.
Nesbit, aşezat pe capota maşinii, îi privea cum fortificau oraşul Clanton. Intrase în vorbă cu vreo doi gardieni. Jake făcu o cafea şi i-o duse jos. Acum era în siguranţă, aşa că Nesbit se putea duce acasă să se odihnească până seara. Jake se întoarse pe balcon şi se uită la militari, până în zori. După ce coborâră toţi, camioanele plecară în nordul oraşului, într-un loc special amenajat pentru Garda Naţională. Estimă numărul lor cam la două sute. Se învârteau prin scuar în grupuri mici, aşteptând să se lumineze şi să apară ceva interesant.
Noose era furios. Cum îndrăzniseră să cheme Garda Naţională, fără să-l consulte? Era procesul lui. De fapt, primarul se gândise la asta, dar Jake îi explicase că era de datoria lui să ferească oraşul de necazuri, nu a judecătorului. Ozzie fusese de aceeaşi părere, aşa că nu-l anunţaseră pe Noose.
Şeriful veni împreună cu Moss Junior Tatum şi făcură cunoştinţă cu colonelul, în chioşcul de vară. Se plimbară în jurul scuarului, inspectând trupele şi pavilioanele. Ozzie indică unele puncte şi colonelul păru să fie de acord cu ceea ce voia el. Moss descuie tribunalul pentru ca soldaţii să aibă acces la toalete şi la apa de băut. Şacalii presei aflară de existenţa trupelor abia după ora nouă. Începu o goană nebună, camerele de luat vederi şi microfoanele înregistrau orice cuvânt rostit de câte un sergent sau un caporal.
- Cum vă numiţi, domnule?
- Sergent Drumwright.
- De unde sunteţi?
- Booneville.
- Unde vine asta?
- Cam la o sută cincizeci de kilometri de aici.
- De ce-aţi venit?
- Am fost chemaţi de guvernator.
- De ce v-a chemat?
- Ca să ţinem lucrurile sub control.
- Vă aşteptaţi la necazuri?
- Nu.
- Cât veţi sta aici?
- Nu ştiu.
- Cine ştie?
- Bănuiesc că guvernatorul.
Cam aşa se discuta în scuar.
Vestea despre invazie se răspândi rapid în dimineaţa aceea liniştită de duminică, aşa că, după ce ieşiră de la biserică, locuitorii oraşului se duseră cu toţii spre scuar să se convingă cu propriii lor ochi că armata împresurase tribunalul. Santinelele mutară baricadele, lăsând să pă-trundă mulţimea. Oamenii se învârteau încolo şi-ncoace, uitându-se la soldaţii aceia adevăraţi, înarmaţi şi la jeep-urile lor. Jake stătea în balcon bând cafea şi trecând în revistă fişele juriului.
O sună apoi pe Carla şi-i povesti cum fusese desfăşurată Garda Naţională. El era bine, sănătos. De fapt, nu se simţise niciodată mai în siguranţă ca acum. Sute de soldaţi înarmaţi îl păzeau. Da, mai avea şi garda de corp. Da, şi casa era la locul ei. Pentru că nu se anunţase nimic oficial, nu-i spuse de moartea lui Bud Twitty. Poate că ea n-avea s-audă despre asta şi era mai bine aşa. Se duceau la pescuit cu barca tatălui ei, iar Hanna ar fi vrut să fie şi el acolo. Îşi luă rămas bun, dorindu-şi mai mult ca oricând să le aibă alături.

Ellen Roark descuie uşa din spate şi puse pe masa din bucătărie o pungă cu alimente. Scoase un dosar din geantă şi începu să-şi caute şeful. Acesta era în balcon, uitându-se la fişe şi la clădirea tribunalului.
- Bună seara, Row Ark.
- Bună seara, şefule, îi răspunse ea, întinzându-i un dosar gros. Iată rezultatele pe care mi le-ai cerut, în legătură cu cererea de acceptare a folosirii datelor despre viol, în proces. Îmi cer scuze pentru volumul mare, dar au fost multe de spus.
Era o lucrare excelentă, la fel ca toate cele dinainte. Avea şi cuprins şi bibliografie, iar paginile erau numerotate. Jake le răsfoi.
- La naiba, Row Ark, doar nu ţi-am cerut un tratat!
- Ştiu că te sperie orice lucrare mai doctă, aşa că am făcut eforturi să nu folosesc cuvinte mai lungi de trei silabe.
- Măi, măi, suntem foarte nebunatici astăzi! N-ai putea să-mi faci un rezumat de vreo treizeci de pagini?
- Ştii ceva? Ţi-am oferit un studiu documentat, redactat de un student în drept foarte dotat, cu un talent deosebit de a gândi şi a scrie clar. E lucrarea unui geniu, e a ta şi nu te costă absolut nimic. Aşa că nu mai cârti.
- Am înţeles, să trăiţi! Te doare cumva capul?
- Da. Mă doare de azi dimineaţă. Am bătut la maşină mai bine de zece ore şi simt nevoia să beau ceva. Ai cumva un mixer?
- Ce să am?
- Un mixer. E o invenţie nouă, de-a noastră, a celor din nord. Se foloseşte la bucătărie.
- E unul pe raft, lângă cuptorul cu microunde.
Fata dispăru. Se întunecase şi circulaţia din scuar se mai domolise. Oamenii se plictisiseră să se tot uite la soldaţii care le păzeau tribunalul. După douăsprezece ore de arşiţă sufocantă şi de pâclă în centrul din Clanton, trupele erau epuizate şi li se făcu dor de casă. Stăteau sub arbori, pe scaune pliante din pânză, şi-l înjurau pe guvernator. Pentru că se întuneca din ce în ce mai mult, începură să tragă tot felul de sârme din clădirea tribunalului, ca să lumineze tabăra. În dreptul poştei, îşi făcură apariţia mai mulţi negri cu lumânări, pentru veghe. Începură să păşească de-a lungul trotuarului de pe strada Jackson, sub privirile, devenite dintr-o dată atente, ale celor mai bine de două sute de soldaţi înarmaţi. Liderul grupului era doamna Rosia Alfie Gatewood, o văduvă de vreo sută de kilograme, care crescuse unsprezece copii, dintre care nouă făcuseră şi colegiul. Fusese prima persoană de culoare care băuse apă rece din fântâna publică din scuar şi trăise s-o spună. Se uită la soldaţi. Nimeni nu rosti nici un cuvânt.
Ellen se întoarse cu două halbe pline cu un lichid verde. Le puse pe masă şi se aşeză şi ea.
- Asta ce mai e?
- Bea. Ai să te simţi relaxat.
- Am să beau. Dar aş vrea să ştiu ce e.
- Margaritas.
Jake se uită la halba lui.
- Unde e sarea?
- N-am pus nici la mine. Nu-mi place.
- Bine, atunci beau şi eu tot aşa. Dar de ce margaritas?
- De ce nu?
Jake închise ochii şi bău.
- Row Ark, eşti o femeie plină de talente.
- Doar o subalternă.
Jake mai luă o înghiţitură.
- N-am mai băut margaritas de opt ani.
- Îmi pare rău.
Halba ei se golise pe jumătate.
- Ce fel de rom?
- I-aş spune poşircă, dacă n-ai fi şeful meu.
- Mulţumesc.
- Nu e rom, e tequila cu suc de lămâie şi cu Cointreau. Credeam că orice student la drept ştie reţeta.
- Vai, iartă-mă! Cu siguranţă o ştiam şi eu pe vremea studenţiei.
Fata se uită la scuar.
- Incredibil! Pare un câmp de război.
Jake sorbi şi ultima picătură şi se linse pe buze. Unii dintre soldaţi jucau cărţi, alţii îşi căutaseră refugiu, de teama ţânţarilor, în tribunal. Negrii cu lumânări o luară pe strada Washington.
- Da, zise Jake zâmbind. E frumos, nu-i aşa? Gândeşte-te la juraţii noştri imparţiali, ce mutre or să facă mâine dimineaţă, când au să vină aici. Îmi voi reînnoi moţiunea de schimbare a instanţei. Îmi va fi respinsă. Apoi, mă voi asigura că reporterii înregistrează faptul că procesul are loc într-un adevărat circ.
- De ce-au venit soldaţii?
- Şeriful şi primarul l-au sunat pe guvernator şi i-au spus că e nevoie de Garda Naţională, pentru a menţine liniştea şi ordinea în Clanton. L-au informat că spitalul nostru e prea mic pentru procesul ăsta.
- De unde vin?
- Din Bonneville şi din Columbus. La prânz i-am numărat. Sunt vreo două sute douăzeci.
- Au stat toată ziua aici?
- M-au trezit la cinci dimineaţa. I-am urmărit tot timpul, de-atunci. Au fost învinşi de câteva ori, dar au primit întăriri. Acum câteva minute, s-au întâlnit cu duşmanul, când au sosit Miss Gatewood şi prietenii ei, cu lumânările. I-a pus jos cu privirea, aşa că acum joacă popa prostu'.
Ellen îşi termină băutura şi plecă să-şi mai prepare una. Jake luă fişele pentru a suta oară şi le întinse pe masă. Numele, vârsta, ocupaţia, starea civilă, rasa, educaţia - citise întruna aceste informaţii, încă de dimineaţă. Sosi runda a doua de margaritas. Ellen luă fişele:
- Coreen Hagan, zise ea sorbind din halbă.
Jake se gândi puţin.
- Vârsta, aproximativ cincizeci şi cinci. Secretara unui agent de asigurare. Divorţată, cu doi copii mari. Nu are mai mult decât liceul. Se trage din Florida. Cam atât.
- Ce notă i-ai dat?
- Cred că şase.
- Foarte bine. Miliard Sills.
- Are o livadă de măslini pe lângă Mays. Aproximativ şaizeci de ani. Cu mulţi ani în urmă nepotul ei a fost împuşcat în cap, de doi negri, într-un jaf, la Little Rock. Urăşte oamenii de culoare. N-o să fie în juriu.
- Nota?
- Mi se pare că zero.
- Clay Bailey.
- Vârsta, în jur de treizeci. Şase copii. Penticostal devotat. Lucrează la fabrica de mobilă din vestul oraşului.
- I-ai dat zece.
- Da. Sunt sigur c-a citit în Biblie despre "dinte pentru dinte". În plus, mi se pare că din cei şase copii, două sunt fete.
- Ai memorat toate fişele?
Jake aprobă şi luă o gură de margaritas.
- Am simţământul că-i cunosc de ani de zile.
- Pe câţi îi ştii personal?
- Pe foarte puţini. Dar m-am informat asupra tuturor, mai bine decât Buckley.
- Sunt impresionată.
- Ce spui? Te-a impresionat capacitatea mea intelectuală?!
- Printre altele...
- Mă simt onorat. Am reuşit să uluiesc un geniu în drept penal. Pe fiica lui Sheldon Roark! O summa cum laude în carne şi oase! Stai să-i spun şi lui Harry Rex.
- Unde-i elefănţelul? Mi-e dor de el. E un drăguţ.
- Du-te şi cheamă-l. Spune-i să vină la petrecerea noastră de pe terasă şi să privească spectacolul trupelor pregătite pentru bătălia cea mare.
Se întinse să ia telefonul.
- Pe Lucien nu-l chemăm?
- Nu! M-am săturat de el!

Harry Rex aduse nişte tequila, găsită undeva, în fundul barului său. Se certă violent cu Ellen asupra reţetei de preparare a margaritei. Jake fu de partea funcţionarei lui.
Se aşezară pe balcon discutând numele de pe listă, bând zeama aceea picantă, strigând la soldaţi şi lălăind tot felul de cântece deocheate. La miezul nopţii, Nesbit o duse pe Ellen la Lucien, iar Harry Rex plecă acasă pe jos. Jake se culcă pe canapea.

33

Luni, 22 iulie. Nu mult după ultimul pahar cu margaritas, Jake sări din aşternut şi se uită la ceas. Dormise vreo trei ore. Stomacul îi ghiorăia îngrozitor şi simţi o durere violentă în abdomen. Nu era momentul să se gândească la mahmureală.
Nesbit dormea la volan ca un copilaş. Jake îl trezi şi se aruncă pe locul din spate. Le făcu un semn santinelelor care se uitau la el de peste drum. Nesbit îl duse acasă şi-l aşteptă pe alee, aşa cum îi ordonase. Avocatul făcu un duş şi se bărbieri repede. Apoi alese un costum sobru de lână, o cămaşă albă şi o cravată de mătase, potrivită. Pantalonii îi veneau perfect. Avea aerul unui dandy, mai degrabă decât al unui luptător.
Dădu drumul câinelui, apoi intră din nou în maşină.
- Ai găsit totul bine? întrebă Nesbit, ştergându-şi bărbia de salivă.
- Nici urmă de dinamită, dacă la asta te referi.
 Nesbit râse ca de o glumă bună, aşa cum făcea, de altfel, în orice situaţie, enervându-şi conlocutorii. Intrară în scuar şi Jake coborî în faţa biroului său. Nu trecuseră decât treizeci de minute de când plecase de acolo. Aprinse luminile şi îşi făcu o cafea. Luă patru aspirine şi bău un pahar mare cu suc de grapefruit. Ochii îi ardeau, capul îl durea de oboseală. Aşternu filele dosarului lui Carl Lee Hailey pe masa din sala de şedinţe. Fuseseră puse în ordine de Ellen, dar el voia să ştie exact unde putea găsi orice document, în câteva secunde. Zâmbi mulţumit de talentul organizatoric al fetei. Aranjase dosarul pe puncte şi subpuncte. Într-un carneţel erau toate datele despre doctorul Bass, precum şi planul mărturiei lui. Făcuse însemnări în legătură cu posibilele obiecţiuni ale lui Buckley şi găsise argumente legale contra acestora. Jake fu mândru de pregătirile acestea în vederea procesului, dar se şi simţi umilit să le primească de la un student în anul trei.
Îşi puse dosarul în servieta lui neagră, de piele, cu iniţiale aurite. Se aşeză pe toaletă şi mai trecu o dată în revistă fişele juriului. Le ştia pe toate. Totul era pregătit.
Pe la ora cinci, bătu la uşă Harry Rex. În întunericul de-afară, părea un spărgător.
- Ce-i cu tine la ora asta? îl întrebă Jake.
- N-am putut dormi. Sunt cam neliniştit, zise el, scoţând o pungă unsuroasă. Astea-s de la Dell. Tot felul de bunătăţi calde. E îngrijorată.
- Mulţumesc, Harry Rex, dar nu mi-e foame.
- Eşti neliniştit?
- Ca o curvă în biserică.
- Arăţi cam răvăşit.
- Mulţumesc.
- Totuşi, ai un costum frumos.
- Mi l-a cumpărat Carla.
Harry Rex băgă mâna în pungă şi scoase nişte pateuri. Apoi îşi turnă cafea. Jake stătea în faţa lui şi răsfoia documentaţia despre cazurile M'Naghten.
- Ea a scris toate astea? întrebă Harry Rex cu gura plină.
- Da. E o prezentare a tuturor cazurilor de iresponsabilitate din Mississippi, pe şaptezeci şi cinci de pagini. A făcut-o în trei zile.
- Cred că e foarte inteligentă.
- Aşa e. Şi, pe lângă asta, are şi uşurinţă la scris. La teorie, e excelentă. Are probleme cu practica.
- Ce ştii despre ea?
În timp ce mesteca, pe masă îi cădeau firimituri din gură, iar el le dădea jos cu mâneca.
- E tare. A ieşit pe locul doi, în anul ei, la Ole Miss. L-am sunat pe prodecan, care mi-a spus că are toate şansele să termine prima.
- Eu am fost al nouăzeci şi treilea, din nouăzeci şi opt. Aş fi putut termina al nouăzeci şi doilea, dar m-au prins copiind la un examen. Am vrut să fac contestaţie, dar până la urmă m-am gândit că tot aia e. Dar cui îi pasă, aici, al câtelea am terminat? Oamenii s-au bucurat că m-am întors în Clanton să practic avocatura şi că nu m-am dus cine ştie pe unde.
Jake zâmbi. Auzise povestea aceasta de o sută de ori. Harry Rex despachetă un sandviş cu pui şi brânză.
- Eşti cam agitat, puiule.
- N-am nimic. Prima zi e mai grea. Toate pregătirile au fost făcute. Sunt gata de atac. Nu-mi rămâne decât să aştept.
- Când vine Row Ark?
- Nu ştiu.
- Dumnezeule! Mă-ntreb cu ce s-o îmbrăca?
- Mai bine zis, dacă s-o îmbrăca. Sper să fie decentă. Ştii ce pudic e Noose.
- N-ai s-o laşi să stea la masa consiliului, nu-i aşa?
- Nu cred. O să stea în umbră, ca tine. S-ar putea să irite femeile din juriu.
- Da, e bine să fie de faţă, dar să n-o vadă nimeni.
Harry Rex se şterse la gură cu laba lui uriaşă.
- Te-ai culcat cu ea?
- Nu! Doar n-am înnebunit, Harry Rex!
- Ai înnebunit, dacă n-ai făcut-o. Femeia asta se dă uşor.
- Atunci, ia-o tu! Am destule pe cap.
- Îi place de mine, nu-i aşa?
- Aşa zice.
- Cred c-am să-ncerc! exclamă el, cu faţa luminată de un zâmbet. Apoi, izbucni în hohote, împrăştiind firimituri din gură, peste tot.
Sună telefonul. Jake îi făcu semn şi Harry Rex ridică receptorul.
- Nu-i aici, dar, dacă aveţi vreun mesaj, i-l transmit eu cu plăcere, zise el, făcându-i cu ochiul lui Jake. Da, domnule ... păi... e groaznic, nu-i aşa?... Nici nu-ţi vine să crezi!... Sunt de acord cu dumneavoastră. Cum aţi zis că vă numiţi, domnule?
Harry Rex zâmbi şi închise telefonul.
- Ce voia?
- A zis că eşti o ruşine pentru rasa albă, pentru că te-ai pretat să aperi un negru ca Hailey. A mai adăugat că speră într-o pedeapsă exemplară din partea Klan-ului şi că baroul te va da afară, pentru că aperi oameni de culoare. De asemenea, că nu e nimic de capul tău, o dată ce ţi-ai făcut ucenicia cu Lucien, care trăieşte cu o negresă.
- Iar tu ai fost de acord cu el.
- De ce nu? Era atât de sincer şi o spunea fără ură. Cred că se simte bine acum, că s-a descărcat.
Telefonul sună din nou. Harry Rex înşfăcă receptorul.
- Biroul domnului Jake Brigance, avocat, consultant juridic, consilier şi guru în drept.
Jake porni spre toaletă.
- E un reporter! ţipă Harry Rex.
- Sunt pe oliţă.
- Are diaree! îi explică el reporterului.
La şase, de fapt şapte în Wilmington, Jake o sună pe Carla. Ea îi spuse că s-a trezit de mult şi că acum citea ziarul şi bea o cafea. Jake îi povesti despre Bud Twitty, despre Mickey Mouse şi despre ameninţări. Nu, lui nu-i era frică de asta, ci de juriul care va fi ales şi de reacţia acestuia faţă de el şi de clientul lui. Altceva n-avea importanţă. Pentru prima oară, ea nu-şi mai exprimă dorinţa să vină acasă. Îi promise c-o va suna în seara aceea.
Când puse receptorul jos, auzi zgomote la parter. Venise Ellen şi Harry Rex vorbea tare cu ea. Coborând, Jake se aşteptă s-o găsească într-o fustă mini. Dar nu era aşa. Se îmbrăcase ca o sudistă sadea, într-un costum sobru cenuşiu, cu o jachetă en coeur. Harry Rex tocmai o felicita pentru asta. Se părea că îşi pusese şi sutien, sub bluza de mătase neagră. Îşi strânsese părul într-un coc. Incredibil! Se şi fardase uşor. După părerea lui Harry Rex, arăta ca un adevărat avocat.
- Mulţumesc, Harry Rex, zise ea. Mi-aş dori să am gustul tău la îmbrăcăminte.
- Arăţi minunat, Row Ark, spuse şi Jake.
- Şi tu la fel, zise ea. Se uită şi la Harry Rex, dar nu spuse nimic.
- Te rugăm să nu te superi, rosti acesta, dar suntem impresionaţi pentru că nu ne aşteptam să ai atâtea haine. Ne cerem scuze că te-am admirat, pentru că ştiu că o liberală ca tine n-are nevoie de aşa ceva. Da, suntem nişte porci, dar tu ai vrut să vii în sud, unde noi facem complimente femeilor, indiferent dacă sunt liberale sau nu.
- Ce-i în punga aia? întrebă ea.
- Micul dejun.
O desfăcu şi scoase un sandviş cu cârnaţi. Jake îşi frecă mâinile şi încercă să pară entuziasmat.
- Ei, pentru că suntem toţi trei aici, înainte cu trei ore de proces, ce-aţi vrea să facem?
- Să preparăm nişte margaritas, fu de părere Harry Rex.
- Nu! strigă Jake.
- O prepar eu.
- Pentru mine, nu, zise Ellen. Avem treabă.
Harry Rex scoase şi ultimul sandviş din pungă.
- Care e primul pas, astăzi?
- După ce răsare soarele, începem procesul. La ora nouă, Noose va rosti câteva cuvinte în faţa candidaţilor la juriu şi apoi se face alegerea.
- Cât durează? întrebă Ellen.
- Două sau trei zile. Aici, în Mississippi, avem dreptul să stăm de vorbă cu fiecare candidat, între patru ochi. Asta durează.
- Eu ce fac, unde stau?
- Da' ştiu că are experienţă! exclamă Harry Rex. Ştie unde-i tribunalul?
- Nu vei sta la masa de consiliu, lângă mine şi Carl Lee.
- Înţeleg, zise ea ştergându-se la gură. Tu şi acuzatul veţi sta singuri, înconjuraţi de forţele răului, înfruntând moartea.
- Cam aşa.
- Şi tata face-aşa, uneori.
- Mă bucur că eşti de acord. Tu vei sta în spatele meu, lângă bară. Am să-l rog pe Noose să-ţi permită să asişti la discuţiile secrete.
- Dar eu? întrebă Harry Rex.
- Noose nu te place deloc, Harry Rex. Ar face o criză dacă i-aş cere să-ţi dea voie la discuţii. Cel mai bine ar fi să ne prefacem că nu ne cunoaştem.
- Mulţumesc!
- Dar vom fi încântaţi dacă vei fi de faţă, adăugă Ellen.
- Chiar aşa!
- Şi ne face plăcere să mai bem împreună, continuă ea.
- Ca să vă fac rost de tequila.
- În biroul acesta nu se mai bea alcool, decise Jake.
- Până la pauza de prânz, adăugă Harry Rex.
- Aş dori să stai în spatele funcţionarului meu juridic, să afli tot ce se poate despre juriu. Încearcă să-i identifici, după fişe. Vor fi, probabil, vreo sută douăzeci.
- Fie cum vrei tu.

Ivirea zorilor fu momentul în care soldaţii îşi începură activitatea. Baricadele se ridicară la loc, şi străzile fură blocate. Militarii erau încruntaţi şi atenţi la orice automobil care sosea, aşteptând duşmanul. Lucrurile se precipitară puţin pe la şapte şi jumătate, când sosiră şacalii presei, în dubele lor colorate. Soldaţii îi înconjurară şi le spuseră că nu aveau voie să parcheze maşinile lângă tribunal, în timpul procesului. Şacalii dispărură pe străzile lăturalnice şi, după câteva minute, apărură pe jos cu aparatele de filmat şi cu microfoanele în mâini. Câţiva se aşezară la intrarea în tribunal, alţii, la uşa din spate. Un grup vru să urce în rotonda de la etajul al doilea. Murphy, omul de serviciu care fusese martor la evenimentele sângeroase, le explică, aşa cum putu, că tribunalul se deschide numai la ora opt. Se formă imediat o coadă.
Autobuzele bisericilor parcară în apropiere şi oamenii fură conduşi încet pe strada Jackson de reverenzii lor. Purtau pancarte cu "Eliberaţi-l pe Carl Lee" şi cântau. Pe măsură ce se apropiau de scuar, zgomotul creştea şi aparatele de transmisie intrară în funcţiune. Ozzie vorbi ceva cu colonelul şi soldaţii se relaxară. Participanţii la marş fură conduşi de Ozzie într-un loc din părculeţ şi acolo începură să mişune nerăbdători, sub privirile vigilente ale Gărzii Naţionale.
La ora opt, aduseră un detector de metale şi îl puseră la intrarea în tribunal. Trei poliţişti înarmaţi până-n dinţi începură să controleze lumea, care se năpusti apoi în rotondă şi în alte locuri din clădire. Prather dirija "circulaţia" în sala de proces, aşezându-i pe fiecare, şi păstrând locurile pentru juriu libere. Familia va sta în faţă. În rândul doi se aşezară desenatorii.
Klan-ul se simţi obligat să apară în plină lumină a zilei, mai ales pentru a-i impresiona pe viitorii juraţi. Vreo douăzeci de indivizi, îmbrăcaţi în robe albe, străbăteau încet strada Washington. Fură somaţi imediat de soldaţi. Colonelului burtos îi fu dat pentru prima oară în viaţă să se afle în faţa unui membru al Ku Klux Klan-ului îmbrăcat în robă, cu glugă, şi cu vreo două palme mai înalt decât el. Vru să reacţioneze dur, dar observă camerele de luat vederi şi se intimidă. Rosti ceva ininteligibil chiar şi pentru el însuşi. Ozzie îi sări în ajutor.
- Bună dimineaţa, băieţi! le spuse el rece. Vreau să înţelegeţi că suntem mai numeroşi şi că v-am avertizat să nu faceţi vreo prostie. Pe de altă parte, ştim că nu putem să vă împiedicăm să staţi aici.
- Aşa e, zise conducătorul lor.
- Dacă mă urmaţi şi faceţi ce vă spun, n-o să aveţi necazuri.
Se luară după Ozzie şi după colonel, într-un loc de pe pajiştea din faţa tribunalului, unde li se spuse că acela era fieful lor, pe timpul procesului. Dacă stăteau acolo, liniştiţi, colonelul le promise că trupele nu vor avea treabă cu ei. Fură cu toţii de acord.
Aşa cum era de aşteptat, apariţia robelor albe îi stârni pe negri. Aceştia începură să strige: "Eliberaţi-l pe Carl Lee! Eliberaţi-l pe Carl Lee!" Membrii Klan-ului îşi încleştară pumnii şi strigară la rândul lor: "Executaţi-l pe Carl Lee! Executaţi-l pe Carl Lee!"
La comandă, două şiruri de soldaţi se aliniară între cele două tabere. Alţii se aşezară pe trotuare, încercuindu-i.
Începură să sosească juraţii, care se strecurau cu pas iute printre soldaţi. Ţineau citaţiile strâns în mâini şi ascultau strigătele celor două grupuri, nevenindu-le să-şi creadă urechilor.
Onorabilul Rufus Buckley sosi în Clanton şi-i informă pe soldaţi cine era el şi ce-avea de făcut, pretinzând să-şi parcheze maşina pe locul rezervat procuraturii. Reprezentanţii presei începură să se agite. Trebuia să fie o persoană importantă, dacă i se permisese să-şi parcheze maşina acolo. Buckley întârzie puţin în Cadillacul său bine întreţinut, ca să poată fi ajuns de reporteri. Coborî şi fu imediat înconjurat de aceştia. Porni agale spre tribunal, zâmbind întruna. Tirul întrebărilor se revărsa asupra lui, iar Buckley încălcă regulamentul de cel puţin opt ori, adăugând, după fiecare răspuns, că nu are voie să dezvăluie nimic din ceea ce tocmai dezvăluise. La doi paşi în urmă, Musgrove purta servieta marelui om.
Jake se plimba agitat prin birou. Uşa era încuiată. La parter, Ellen lucra la o informare. Harry Rex era la Coffee Shop, luându-şi din nou micul dejun şi stând la taclale.
Brigance se mai uită o dată la fişele împrăştiate pe birou. Se săturase de ele. Se apropie de uşile balconului. Strigătele pătrundeau pe fereastră asurzitor. Se întoarse la birou şi mai citi o dată comentariile asupra juriului. Fu puţin dezamăgit.
Se întinse pe canapea, închise ochii şi se gândi la o mie de alte lucruri pe care i-ar fi plăcut să le facă. De cele mai multe ori simţea că-şi iubeşte munca, dar erau momente, ca acum, când şi-ar fi dorit să fie agent de bursă sau de asigurări. Chiar şi jurisconsult. Cu siguranţă, tipii ăia nu făceau diaree şi nu vomau din cauza serviciului lor.
Lucien îi spusese că frica aceasta era bună, era un aliat. Orice avocat trăia astfel de momente în faţa unui nou juriu. Totul e să nu arate că se teme. Juraţilor nu le păsa nici de avocaţii care vorbesc repede şi elocvent, nici de cei caraghioşi sau eleganţi. Lucien îl convinsese că adevărul îi impresiona cel mai mult, indiferent de înfăţişarea avocatului. Va fi singur în faţa Curţii, dar şi juraţii se vor simţi la fel.
Lucien îi spusese să-şi facă din frică un prieten, pentru că, oricum, nu scapă de ea şi n-avea nici un rost să şi-o stârnească împotrivă.
Simţi nevoia să se ducă la toaletă din nou.
- Cum te simţi, şefule? întrebă Ellen, când acesta intră în biroul ei.
- Gata de atac. Plecăm în câteva minute.
- Te-aşteaptă câţiva reporteri afară. Le-am spus că ai renunţat la caz şi că ai părăsit oraşul.
- În momentul acesta, nici nu mi-aş dori altceva.
- Ai auzit de Wendall Solomon?
- Nu prea.
- Lucrează la Fundaţia de Protecţie a Prizonierilor din Sud. Am ucenicit vara trecută pe lângă el. A avut mai mult de o sută de procese, peste tot, în sud. De fiecare dată se frământă atât de mult, încât nu mai poate nici mânca, nici dormi. Doctorul lui îi dă sedative şi, cu toate astea, e foarte iritabil înainte de proces. Nimeni nu îndrăzneşte să stea de vorbă cu el. Şi asta după ce-a avut peste o sută de cazuri de omor.  
- Tatăl tău cum reacţionează?
- Bea două-trei pahare de Martini şi ia un calmant. Apoi se culcă pe birou, după ce a stins toate luminile şi a încuiat uşa. Stă aşa, chiar până în clipa în care trebuie să intre în sală. E cu nervii încordaţi şi deprimat. Într-un fel, e normal.
- Înseamnă că ştii despre ce e vorba.
- Chiar foarte bine!
- Par agitat?
- Arăţi obosit, dar merge!
Jake se uită la ceas.
- Hai să mergem!
Afară, reporterii îşi începură milogeala.
- Nu am nimic de comentat, zise avocatul fără să se oprească. Dar întrebările continuară.
- E adevărat că veţi protesta împotriva condiţiilor în care se derulează procesul?
- Până nu începe, n-am cum s-o fac.
- E-adevărat că sunteţi ameninţat de Klan?
- Nu comentez.
- E adevărat că v-aţi trimis familia departe, până după proces?
Jake şovăi o clipă, apoi se uită la reporter.
- Nu comentez.
- Ce părere aveţi de Garda Naţională?
- Sunt mândru de ea.
- Clientul dumneavoastră se va bucura de un proces cinstit aici, la Clanton?
Jake dădu din cap, apoi zise:
- Nu comentez.
Un poliţist îl întrebă pe Jake, arătând-o pe Ellen:
- Jake, cine e ea?
- Nici o problemă, e cu mine.
Urcară scările din spate. Carl Lee stătea la masa apărării, cu spatele la public. Jean Gillespie făcea prezenţa juraţilor, iar poliţiştii se plimbau pe interval, atenţi la orice mişcare. Jake îşi salută clientul cu căldură, având grijă să-i strângă mâna şi să-i zâmbească, bătându-l pe umăr. Ellen deschise servieta şi aranjă dosarele pe masă.
Jake îi şopti ceva clientului său şi se uită în sală. Toţi erau cu ochii pe el. Clanul Hailey stătea frumos în primul rând. Jake le zâmbi şi-i făcu semn lui Lester. Tonya şi băieţii erau gătiţi în hainele lor de duminică şi stăteau între Gwen şi cumnatul ei, ca nişte mici statui. Viitorii juraţi îl studiau cu atenţie pe avocatul lui Carl Lee. Acesta se gândi că era un prilej bun ca să le atragă atenţia asupra familiei inculpatului, aşa că se apropie de ei şi începură să discute. O bătu uşor pe umăr pe Gwen, dădu mâna cu Lester, îi înghionti pe băieţi şi, în final, o îmbrăţişă pe Tonya, fetiţa care fusese violată de cei doi ticăloşi. Juraţii urmăriră scena cu multă atenţie.
- Noose ne cheamă în spate, să stea de vorbă cu noi, îi şopti Musgrove lui Jake, în momentul în care acesta se întoarse la masa apărării.
Ichabod, Buckley şi grefierul stăteau de vorbă. Jake intră împreună cu Ellen, pe care le-o prezentă tuturor. Le spuse că era studentă în anul trei la Ole Miss şi că lucra ca funcţionar juridic pentru el. Buckley nu avu nimic împotrivă, iar Noose spuse că era o practică obişnuită, aşa că fata fu acceptată, cu plăcere, în mijlocul lor.
- Aveţi vreo problemă preliminară, domnilor? întrebă Noose.
- Noi, nu, spuse procurorul.
- Noi avem mai multe, zise Jake, deschizând un dosar. Aş vrea să se consemneze.
Norma Gallor, grefiera, începu să scrie.
- Mai întâi, îmi reînnoiesc moţiunea de schimbare a instanţei...
- Protestez! îl întrerupse Buckley.
- Ţine-ţi gura, guvernatorule! ţipă Jake. N-am terminat şi te rog să nu mă mai întrerupi!
Buckley şi toţi cei de faţă rămaseră cu gura căscată, la o astfel de ripostă. Numai margaritas era de vină, gândi Ellen.
- Îmi cer scuze, domnule Brigance, spuse Buckley calm. Te rog să nu mi te mai adresezi cu "guvernatorule".
- Daţi-mi voie să intervin în acest moment, începu Noose. Procesul va fi lung şi chinuitor. Îmi dau seama de tensiunea în care sunteţi amândoi. Am fost şi eu în situaţia voastră şi ştiu ce simţiţi. Sunteţi avocaţi excelenţi şi îmi pare bine că luaţi parte la un proces de importanţa acestuia. Nu pot să nu constat, însă, o oarecare aversiune pe care o aveţi unul faţă de altul. Într-un fel, e normal, şi n-am să vă cer să vă strângeţi mâinile şi să fiţi prieteni. Dar insist ca, atâta vreme cât sunteţi în tribunalul meu, să vă abţineţi de a vă mai întrerupe unul pe altul şi de a ţipa. Vă rog să vă adresaţi cu "domnule". Aţi înţeles ce vreau să spun?
- Da, domnule.
- Da, domnule.
- Bine, atunci. Puteţi continua, domnule Brigance.
- Vă mulţumesc, domnule judecător, şi vă rămân recunoscător. După cum spuneam, acuzatul îşi reînnoieşte cererea de schimbare a instanţei. Vreau să menţionez că astăzi, 22 iulie, în timp ce noi ne pregătim să alegem juriul, tribunalul este înconjurat de trupe ale Gărzii Naţionale. Pe pajiştea din faţa clădirii se află un grup de membri ai Ku Klux Klan-ului care urlă la un grup de negri, la fel de gălăgioşi. Între cele două grupuri, s-au postat soldaţii înarmaţi ai Gărzii. Azi-dimineaţă, când candidaţii la juriu se îndreptau spre tribunal, au asistat la tot acest circ. Va fi imposibil să alegem nişte juraţi imparţiali.
Buckley se uita la Jake cu rânjet maliţios pe faţa lui mare. Când termină de vorbit, procurorul spuse:
- Îmi permiteţi să dau un răspuns, domnule judecător?
- Nu, zise Noose brutal. Moţiunea se respinge. Mai aveţi ceva?
- Apărarea cere schimbarea întregului eşalon al candidaţilor la juriu.
- Pe ce criterii?
- Pentru că au existat încercări făţişe de a fi intimidaţi. Din ceea ce ştim, douăzeci dintre ei s-au trezit cu cruci în flăcări în grădină.
- Am intenţia să renunţ la serviciile celor douăzeci, dacă s-au prezentat.
- Excelent! replică Jake sarcastic. Dar ce facem cu cei ameninţaţi despre care nu ştim nimic? Şi cu cei care au auzit ce li s-a întâmplat celor douăzeci?
Noose se frecă la ochi, fără să spună nimic. Buckley avea şi el un discurs, dar nu voia să-l întrerupă pe Jake.
- Am aici o listă, continuă avocatul, a celor douăzeci de juraţi care au primit vizite. Am şi nişte copii ale unor rapoarte ale poliţiei, cu amănunte, în ceea ce priveşte intimidarea. O prezint Curţii, pentru a-mi susţine argumentele prin care cer schimbarea candidaţilor la juriu. Cer să fie ataşată raportului către Curtea Supremă, să se vadă negru pe alb.
- Vă aşteptaţi la un apel, domnule Brigance? întrebă domnul Buckley.
Deşi abia îl cunoscuse, Ellen înţelese de ce Jake şi Harry Rex nu-l puteau suferi pe Rufus Buckley.
- Nu, guvernatorule, nu mă aştept la un apel. Încerc numai să mă asigur că omul meu va fi judecat în condiţii bune, de un juriu imparţial. Ar trebui să înţelegi.
- Nu am de gând să schimb eşalonul acesta. Ne-ar lua cel puţin o săptămână, zise Noose.
- Ce mai contează atât, când e vorba de viaţa unui om? Vorbim despre justiţie. Dreptul la un proces cinstit ţine de Constituţie. E ridicol că nu vreţi să schimbaţi juriul, ştiind că unii din membrii lui ar fi putut fi intimidaţi de o şleahtă de derbedei în robe albe care nu au alt ţel decât să-l vadă pe clientul meu spânzurat.
- Moţiunea ta se respinge, zise Noose calm. Ce mai ai de spus?
- Nimic. Doar ca atunci când renunţaţi la serviciile celor douăzeci să nu menţionaţi şi motivul real.
- Vă pot îndeplini dorinţa, domnule Brigance.
Domnul Pate fu trimis după Jean Gillespie. Noose îi înmână o listă cu douăzeci de nume. După ce se duse în sala de şedinţe şi le spuse că se renunţă la serviciile celor consemnaţi, Jean se întoarse.
- Câţi juraţi mai avem? întrebă Noose.
- Nouăzeci şi patru.
- Ajung. Sunt sigur că putem găsi doisprezece oameni potriviţi pentru juriu.
- Nu puteţi găsi nici măcar doi, îi şopti Jake lui Ellen, destul de tare ca să audă şi Noose.
Apoi, judecătorul le permise să se retragă şi să îşi ocupe locurile în sala de judecată.
Numele candidaţilor la juriu fură scrise pe bileţele. Apoi fură introduse într-un cilindru de lemn. Jean Gillespie le amestecă bine şi scoase un bileţel, la întâmplare, pe care i-l înmână lui Noose. În sală se făcu linişte mormântală.
- Carlene Malone, juratul numărul unu, anunţă judecătorul, cât putu el de tare.
Rândul din faţă fusese eliberat şi doamna Malone se aşeză înspre culoar. Fiecare din cele zece loji avea câte zece locuri pe care urmau să se aşeze membrii juriului. Jake notă numele primului ales. Era o femeie albă, grasă, cu un venit modest. Era notată cu doi pe lista lui. "Zero la unu" - gândi avocatul.
Jean mai extrase un bileţel.
- Jo Beth Mills, numărul doi.
Jake se făcu mic pe scaunul lui. Era albă, de vreo cincizeci de ani şi lucra pentru un salariu mic la o fabrică de cămăşi din Karaway. Avea un şef negru, ignorant şi rău. Avea nota zero pe fişă. Zero la doi.
- Marcia Dickens, numărul trei.
Albă, grasă, peste şaizeci de ani, cu o privire cruntă. Zero la trei.
Jake se uită desperat la Jean.
- Reba Betts, numărul patru.
Jake se făcu şi mai mic şi începu să-şi frece tâmplele. Zero la patru.
- Incredibil, murmură el, uitându-se la Ellen.
Harry Rex clătina din cap.
- Gerald Ault, numărul cinci.
Jake zâmbi, în vreme ce juratul numărul unu, de pe lista lui, luă loc lângă Reba Betts. Buckley puse un semn negru în dreptul numelui său.
- Alex Summers, numărul şase.
Carl Lee reuşi să zâmbească: primul negru de pe listă. Acesta se aşeză lângă Ault. Buckley zâmbi şi el, încercuindu-i numele.
Următoarele patru fură femei albe, care nu aveau nici una notă mai mare de trei. Jake era din ce în ce mai îngrijorat. Prin lege, avea dreptul la douăsprezece recuzări, fără arătarea motivului. Dacă avea noroc, nu-şi folosea decât jumătate dintre ele pentru prima lojă.
- Walter Godsey, numărul unsprezece, anunţă Noose, cu vocea în scădere. Era un dijmaş de vârstă mijlocie, fără personalitate.
Când Noose termină de citit, al doilea rând conţinea şapte femei albe, doi negri şi pe Godsey. Jake presimţea dezastrul. Uşurarea nu veni decât în momentul în care se ajunse la a patra lojă, unde Jean extrase numele a şapte bărbaţi, dintre care patru erau negri.
Alegerea aceasta dură aproape o oră. Noose se retrase pentru cincisprezece minute, timp în care Jean trebuia să bată la maşină lista numerică a numelor. Jake şi Ellen folosiră pauza pentru a-şi revedea fişele. Harry Rex luase notiţe şi făcuse însemnări tot timpul cât Noose anunţase numele juraţilor. Şi el fu de părere că nu stăteau pe roze.
La unsprezece fix, Noose reveni în sală şi ceru să se facă linişte. Cineva îi sugeră să folosească microfonul, iar el îl plasă la câţiva centimetri de nas. Vorbi tare şi vocea lui piţigăiată şi nesuferită răsuna violent în sala mare a tribunalului. Îl prezentă pe Carl Lee şi întrebă dacă printre cei din juriu era cineva care se înrudea cu el sau îl cunoştea. Toţi îl ştiau, dar numai doi recunoscură că avuseseră relaţii amicale şi înainte de luna mai. Noose îi prezentă apoi pe avocaţi şi explică natura acuzaţiilor. Nici unul dintre cei prezenţi nu negară că ştiau ce se întâmplase.
Noose mai bătu câmpii până la douăsprezece şi jumătate, când se hotărî, în sfârşit, să termine. Se retrase până la două.

Dell aduse sandvişuri calde şi ceai cu gheaţă. Jake o îmbrăţişă şi-i mulţumi, insistând să-i trimită nota de plată. El, însă, nu se atinse de nimic. Aranjă fişele pe masă în ordinea în care fuseseră aşezaţi juraţii. Harry Rex se repezi la mâncare, înfometat ca de obicei.
- Nu-mi place deloc cum s-a făcut alegerea, repetă el, cu gura plină.
După ce aşeză şi ultima fişă, Jake începu să le studieze. Ellen stătea lângă el, ciugulind dintr-un cartof prăjit.
- Nu-mi place deloc, zise iar Harry Rex, luând o gură de ceai.
- Vrei să taci? izbucni Jake.
- Din primii cincizeci, avem opt bărbaţi negri, trei negrese şi treizeci de femei albe. Mai rămân nouă albi, aproape toţi neinteresanţi. Se pare că ne-am ales cu un juriu feminin, spuse Ellen.
- Muieri albe, muieri albe! zise Harry Rex. Mai rău nici că se putea.
Ellen se uită lung la el.
- După părerea mea, bărbaţii graşi şi albi sunt cei mai răi.
- Nu mă înţelege greşit, Row Ark, spuse Harry Rex. Îmi plac femeile albe. Ţi-am mai povestit doar. Eu am fost însurat cu patru. Dar n-au ce căuta în juriu.
- Eu, una, n-aş vota pentru condamnare.
- Row Ark, tu eşti o comunistă de la aclu. Tu n-ai vota pentru condamnarea nimănui, indiferent ce-ar fi făcut. În mintea ta dementă, chiar şi violatorii de copii sunt victimele sistemului.
- Dar mintea ta civilizată şi raţională, ce-ţi spune c-ar trebui să facem cu ei?
- Să fie spânzuraţi cu capul în jos, să fie castraţi şi să fie lăsaţi să moară, fără proces.
- Şi zici că felul tău de a înţelege legea e constituţional, nu-i aşa?
- Poate că nu, dar, poate, s-ar mai termina o dată cu ticăloşiile. Jake, mănânci sandvişul ăsta?
Harry Rex desfăcu pacheţelul şi se apucă de mestecat.
- Să te fereşti de prima, de Carlene Malone. E din familia aia, din Lake Village. O ticăloasă albă şi rea.
- M-aş feri aproape de toţi, răspunse Jake mohorât.
- Nu-mi place deloc cum s-a făcut alegerea.
- Tu ce zici, Row Ark? întrebă Jake.
Harry Rex înghiţi repede şi spuse:
- Cred c-ar trebui să-l lăsăm pe Carl Lee în plata Domnului şi să ne liniştim!
Ellen se uită la fişe.
- Putea fi şi mai rău.
Harry Rex se forţă să râdă tare.
- Mai rău de-atât?! Singura situaţie în care ar fi fost mai rău era dacă primii treizeci ar fi purtat robe albe!
- Harry Rex, vrei să taci? izbucni Jake.
- Încerc şi eu să v-ajut. Vrei cartofi prăjiţi?
- Nu. Bagă-i tu pe toţi în gură şi vezi-ţi de mestecat!
- Cred că n-ai dreptate cu femeile astea, zise Ellen. Sunt înclinată să-i dau dreptate lui Lucien. De regulă, femeile au mult suflet. Doar noi suntem victimele violurilor, nu-i aşa?
- Aici, n-am ce zice! făcu Harry Rex.
- Mulţumesc! replică Jake. Care zici c-a fost clienta ta, aia care ar face tot ce-i spui?
Ellen îl luă peste picior:
- Trebuie să fie numărul douăzeci şi nouă. Aia de un metru jumate, care cântăreşte două sute de kilograme!
Harry Rex se şterse la gură cu o foaie de hârtie.
- Ai umor. Numărul şaptezeci şi patru. E prea la urmă, nu te mai gândi la ea.

La ora două, Noose bătu cu ciocănelul în masă şi se făcu linişte.
- Procuratura să-şi spună părerea în legătură cu preselecţia, zise el.
Procurorul districtual se ridică semeţ şi porni spre bară, unde se opri şi se uită la public, apoi la juriu. Observă că desenatorii se puseseră pe treabă şi un moment păru că pozează. Zâmbi şi se prezentă. Spuse că e avocatul poporului, clientul lui fiind statul Mississippi. Era procurorul lor de nouă ani şi le mulţumea locuitorilor din Ford pentru această onoare. Doar ei îl aleseseră. Promise că nu-i va dezamăgi. Da, era neliniştit şi înfricoşat. Acuzase mii de criminali, şi de fiecare dată simţea acelaşi lu-cru. Da! Îi era teamă şi nu se ruşina să recunoască. Şi asta, pentru că-şi dădea seama de imensa responsabilitate pe care o avea faţă de cei care se bizuiau pe el, de cei care aveau încredere că-i va apăra de criminali. Era înfricoşat pentru că se putea întâmpla să nu fie în stare să reuşească să fie la înălţimea aşteptărilor.
Jake ascultase pălăvrăgeala aceasta de nenumărate ori. O ştia pe de rost: Buckley, băiatul cel bun, reprezentantul statului care lupta, alături de oameni, pentru înfăptuirea dreptăţii, spre liniştea întregii societăţi. Era un orator înnăscut. Când se adresa juriului, vocea îi devenea caldă, ca a unui bunic povestind nepoţilor. Putea, însă, să schimbe rapid registrul, lansându-se într-o tiradă pentru care l-ar fi invidiat orice predicator. Vorbea persuasiv, făcându-i pe juraţi să înţeleagă că numai verdictul "vinovat" mai putea salva societatea de la pieire. În procesele foarte importante, devenea genial. Se exprima liber, captând atenţia tuturor, umilindu-se şi spunând că se consideră prietenul juriului, alături de care avea să lupte pentru aflarea adevărului.
După vreo zece minute, Jake se sătură şi rosti:
- Domnule judecător, mă opun! Domnul Buckley face orice altceva, numai selecţie de juriu nu. După câte văd, nu pune nici o întrebare.
- Se admite! chelălăi Noose la microfon. Dacă nu aveţi nimic de întrebat, domnule Buckley, atunci luaţi loc.
- Vă rog să mă iertaţi, domnule judecător, zise Buckley supus, prefăcându-se jignit.
Procurorul scoase un carneţel şi se lansă în citirea nenumăratelor lui întrebări. Îl interesa dacă mai fusese vreunul în această situaţie de jurat. Se ridicară câteva mâini. Dacă procesele la care participaseră au fost civile sau penale. Îi întrebă, apoi, cum votaseră şi când, dacă victima fusese om de culoare sau alb, dacă fusese vreunul supus violenţei. Se ridicară două mâini. Când şi unde? Atentatorul îşi primise pedeapsa? Fusese alb sau negru? Jake, Harry Rex şi Ellen nu mai pridideau cu însemnările. Îi întrebă şi dacă vreunul din membrii familiilor lor fusese victima unor criminali. Se ridicară mai multe mâini. Când şi unde? Apoi, dacă cineva dintre rudele apropiate fusese condamnat, sau măcar acuzat. Aveau prieteni în justiţie? Pe cine şi unde?
Interogatoriul dură trei ore, fără oprire. Buckley era un maestru în materie. Pusese nişte întrebări la care Jake nici nu se gândise vreodată. Şi, practic, nu mai era nimic de adăugat. Abordă cu delicateţe chestiunile personale, ca apoi să arunce câte o glumă, înveselind audienţa, spulberând tensiunile. Îi avea pe toţi la degetul mic. La ora cinci, când Noose îl opri, era în plină desfăşurare. Ar fi putut continua până dimineaţa.
Judecătorul suspendă şedinţa până a doua zi, la ora nouă. Jake stătu câteva momente de vorbă cu clientul său, în vreme ce mulţimea ieşea din sală. Ozzie aştepta alături, cu cătuşele. După ce discuţia cu avocatul se termină, Carl Lee îngenunche în faţa familiei lui şi-i îmbrăţişă pe toţi. Le spuse că se vor vedea mâine din nou. Ozzie îl conduse jos, unde îl aştepta o grămadă de poliţişti.

34

În Ziua a Doua, soarele apăru iute la orizont şi, în câteva secunde, arşiţa spulberă toată roua de pe gazonul din faţa tribunalului. Se ridică o ceaţă deasă şi lipicioasă, învăluind picioarele soldaţilor, care se plimbau cu nonşalanţă pe trotuarele din centrul oraşului Clanton. Se mai adăposteau de arşiţă pe sub câte un arbore sau în câte un magazin. În vremea aceasta, se pregăti şi micul dejun, pe care soldaţii îl luară în pavilioanele improvizate. Uniformele decolorate li se lipiseră de trupuri, într-atât erau de transpiraţi.
Predicatorii negri îşi conduseră oamenii la locul lor, unde îşi ridicară tabăra. Aduseseră cu ei scaune pliante, răcitoare pentru apă şi măsuţe pentru jocuri de cărţi. Pancartele albe pe care scria "Eliberaţi-l pe Carl Lee" fură înfipte în pământ, ca un gard. Agee făcuse afişe alb-negru, cu chipul lui Carl Lee înconjurat de culorile roşu, alb, albastru. Ştiau cum să acţioneze: abil şi profesional.
Membrii Klan-ului se duseră şi ei, ascultători, la locurile lor. Aveau pancarte albe pe care scriseseră cu litere mari, roşii: "Executaţi-l pe Carl Lee". Le agitau în faţa negrilor şi ambele grupuri începură să strige unul la altul. Soldaţii formară imediat cordoane până pe trotuar, fără să se crispeze, liniştiţi, sub valul de obscenităţi care trecea pe deasupra capetelor lor.
Era Ziua a Doua, ora opt dimineaţa.
Reporterii alergau buimaci de colo-colo, în căutarea senzaţionalului. În momentul în care auziră strigătele celor două grupuri se repeziră în faţa tribunalului. Ozzie şi colonelul se agitau, dând ordine prin radio.

La ora nouă, judecătorul Noose salută pe toată lumea din sală. Buckley informă că nu mai are de pus nici o întrebare.
Avocatul Brigance îşi simţea stomacul fierbând. Se ridică tremurând şi se îndreptă spre bară, urmărit de ochii nerăbdători ai celor nouăzeci şi patru de candidaţi la juriu. Mulţimea îl privea intens pe tânărul acesta bun de gură, care se lăudase că nu pierduse până acum nici un proces de omor. Reuşi să pară relaxat şi încrezător. Vocea îi era puternică, dar caldă. Se exprima elevat, totuşi pe înţelesul tuturor. Se mai prezentă o dată, apoi făcu acelaşi lucru cu Carl Lee şi cu familia acestuia, lăsând-o la urmă pe Tonya. Aprecie plin de respect dovada profesionalităţii procurorului în ceea ce priveşte întrebările puse juriului, în ziua precedentă. Mărturisi că nu mai avea multe de întrebat el însuşi, într-atât fusese de exhaustiv colegul său. Se uită în agendă şi rosti:
- Doamnelor şi domnilor, există cineva printre dumneavoastră care să aibă ceva împotriva apărării pe baza iresponsabilităţii inculpatului?
Se auzi o rumoare scurtă, dar nu se ridică nici o mână. Îi prinsese nepregătiţi şi le sădi în minte această idee a iresponsabilităţii.
- Dacă reuşim să demonstrăm că domnul Hailey nu a fost responsabil în momentul când a tras asupra lui Billy Ray Cobb şi a lui Pete Willard, ar fi cineva dintre dumneavoastră care să nu fie de acord cu verdictul "nevinovat"?
Întrebarea era, intenţionat, greu de urmărit. Nici acum nu se ridică nici o mână. Câţiva ar fi vrut să reacţioneze, dar nu ştiau cum.
Jake îi urmări cu atenţie, ştiind că majoritatea erau încurcaţi. Dar îşi dădea seama că în acest moment se gândeau cu toţii la ceea ce le spusese el, în legătură cu iresponsabilitatea clientului său. De fapt, asta şi urmărise.
- Vă mulţumesc, zise el, mai fermecător ca oricând. Nu mai am nimic de întrebat, domnule judecător.
Buckley nu ştia ce să creadă. Se uita la judecătorul care era la fel de uluit.
- Asta-i tot? întrebă Noose, nevenindu-i să creadă. Chiar nu mai aveţi nimic de spus, domnule Brigance?
- Ba da, domnule, aş adăuga că grupul ales mi se pare excelent, zise Jake, cu un aer încrezător, încercând să contracareze cele trei ore de poliloghie cu care îl plictisise Buckley.
Bineînţeles, spusele lui erau în totală contradicţie cu ceea ce gândea. De asemenea, îşi dădea seama că nu are nici un rost să repete întrebările procurorului.
- Foarte bine, atunci. Aş dori să am o discuţie cu avocatul apărării şi cu procurorul.
Buckley, Musgrove, Jake, Ellen şi domnul Pate îl urmară pe Ichabod în biroul din spate şi se aşezară cu toţii la masă. Noose începu să vorbească:
- Presupun, domnilor, că vreţi să puneţi întrebări fiecărui membru al juriului, în legătură cu pedeapsa cu moartea.
- Aşa este, domnule, spuse Jake.
- Corect, domnule judecător, adăugă şi Buckley.
- Foarte bine. Domnule aprod, să poftească primul jurat, doamna Carlene Malone.
Domnul Pate se duse s-o cheme. După câteva momente, se întoarse împreună cu ea. Era timorată. Cei de faţă îi zâmbiră, dar, la indicaţia lui Noose, nu ziseră nici un cuvânt.
- Vă rog să luaţi loc, îi spuse judecătorul, scoţându-şi roba. N-o să dureze mult, doamnă Malone. Aveţi opinii ferme, de un fel sau altul, în legătură cu pedeapsa cu moartea?
Femeia dădu neliniştită din cap:
- O, nu, domnule.
- Vă daţi seama că, fiind aleasă în juriu şi în ipoteza că domnul Hailey va fi condamnat, dumneavoastră veţi fi nevoită să vă pronunţaţi în această privinţă?
- Da, domnule.
- Dacă procuratura demonstrează fără nici cea mai mică umbră de îndoială, că omorul a fost premeditat, aţi putea să vă pronunţaţi în favoarea pedepsei cu moartea?
- Bineînţeles. Cred că ar trebui aplicată în mai multe cazuri. S-ar mai termina o dată cu răul în lume. Sunt pentru pedeapsa cu moartea.
Jake continua să-i zâmbească. Buckley îi făcu lui Musgrove cu ochiul.
- Mulţumesc, doamnă Malone. Puteţi să vă întoarceţi la locul dumneavoastră, în sala de proces, zise Noose. Invită-l pe al doilea, domnule Pate.
În birou intră Marcia Dickens, o femeie albă mai în vârstă, cu chipul încruntat. Da, era şi ea în favoarea pedepsei cu moartea şi nu avea reţineri în a vota pentru ea. Jake zâmbea întruna. Buckley făcu din nou cu ochiul. Noose îi mulţumi şi chemă următorul jurat.
Al treilea şi al patrulea fură la fel de neiertători, gata să omoare, dacă existau dovezi de vinovăţie. Apoi, în birou, intră Gerald Ault, arma secretă a lui Jake.
- Vă mulţumim, domnule, că aţi venit. N-o să vă reţinem mult, repetă Noose formula. Mai întâi, aveţi sentimente puternice pentru sau împotriva pedepsei cu moartea?
- O, da, domnule, răspunse Ault cu însufleţire. Sunt cu totul împotriva acestui lucru. E o cruzime şi e împotriva firii. Mi-e ruşine că trăiesc într-o societate care permite omorul legal.
- Înţeleg. Aţi putea, dintr-un motiv sau altul, dacă aţi fi în juriu, să vă pronunţaţi în favoarea pedepsei cu moartea?
- Nu, domnule, în nici un caz. Indiferent care ar fi acuzaţia, n-aş putea face aşa ceva.
Buckley îşi drese vocea şi rosti sumbru:
- Domnule judecător, procuratura cere să se renunţe la serviciile domnului Ault.
- Se admite cererea dumneavoastră. Domnule Ault, sunteţi eliberat din sarcina aceasta, zise Noose. Puteţi să părăsiţi tribunalul. Dar dacă rămâneţi, voi cere să nu vi se permită să staţi în rândul juraţilor.
Ault era uluit şi se uita la Jake, care privea în pământ, strângând din dinţi.
- Pot să ştiu şi eu de ce? întrebă Gerald.
Noose îşi scoase ochelarii şi deveni profesoral:
- Conform legii, Curtea e obligată să renunţe la serviciile oricui nu ia în considerare existenţa pedepsei cu moartea. Vă place sau nu, ea se aplică legal în Mississippi şi în majoritatea statelor. De aceea nu e corect să alegem juraţi care nu iau în considerare legea.
Mulţimea privi curioasă cum Ault pleca din sală. Aprodul chemă martorul numărul şase, pe Alex Summers, şi îl conduse în birou. Se întoarse după câteva momente şi se aşeză în primul rând. Minţise în legătură cu pedeapsa cu moartea. În realitate, era împotriva acesteia, ca majoritatea negrilor. Mai târziu, în timpul unei pauze, stătu de vorbă şi cu ceilalţi juraţi negri, cărora le explică felul în care trebuiau să răspundă judecătorului.
Operaţiunea aceasta dură până pe la mijlocul după-amiezei, când ultimul jurat părăsi sala. Unsprezece dintre ei fuseseră eliberaţi pentru rezerva pe care o arătaseră faţă de pedeapsa cu moartea. Noose se retrase la trei şi jumătate, dându-le timp avocaţilor să-şi revizuiască însemnările.
Jake şi echipa lui stăteau în biblioteca de la etajul trei, studiind fişele. Venise vremea să se hotărască. Acum îi cunoştea pe toţi. Ellen voia femei. Harry Rex, bărbaţi.
Noose se uită la lista lui cu juraţii care rămăseseră, apoi se adresă avocaţilor:
- Sunteţi gata, domnilor? După cum ştiţi, acesta e un caz foarte important, aşa că fiecare dintre dumneavoastră aveţi dreptul să respingeţi douăsprezece persoane şi să propuneţi douăsprezece persoane care să facă parte din juriu. Vă rog să începeţi în ordine numerică.
- Da, domnule, zise Buckley. Procuratura acceptă juraţii numărul unu, doi, trei şi patru, îl respinge pe numărul cinci, acceptă şase, şapte şi opt, respinge zece, acceptă numerele unsprezece, doisprezece şi treisprezece, respinge pe paisprezece şi acceptă numărul cincisprezece. Cred că sunt doisprezece.
Jake şi Ellen încercuiră numele şi făcură nişte însemnări. Noose numără conştiincios.
- Da, domnule Buckley, sunt doisprezece.
Procurorul propusese numai femei albe şi respinsese doi negri şi un bărbat alb.
Jake îşi studie lista şi şterse nişte nume.
- Apărarea renunţă la serviciile juratului numărul unu, apoi doi, trei, îi acceptă pe patru, pe şase şi pe şapte, îi respinge pe opt, nouă, unsprezece şi doisprezece, îl acceptă pe treisprezece, îl respinge pe cincisprezece.
- Amândoi aţi acceptat juraţii patru, şase, şapte şi treisprezece. Domnule Buckley, e din nou rândul dumneavoastră. Mai propuneţi opt.
- Acceptăm pe şaisprezece, respingem pe şaptesprezece, acceptăm pe optsprezece, nouăsprezece, douăzeci, respingem pe douăzeci şi unu, acceptăm pe douăzeci şi doi, respingem pe douăzeci şi trei, acceptăm pe douăzeci şi patru, respingem pe douăzeci şi cinci şi douăzeci şi şase şi acceptăm pe douăzeci şi şapte şi douăzeci şi opt. Asta înseamnă doisprezece, cu posibilitatea de a mai respinge patru.
Jake era uluit. Buckley respinsese din nou negrii şi bărbaţii albi. Parcă îi citise gândurile.
- E rândul dumneavoastră, domnule Brigance.
- Îmi permiteţi o clipă, să mă consult?
- Cinci minute, răspunse Noose.
Jake şi Ellen se retraseră la bufet. Acolo îi aştepta Harry Rex.
- Uită-te la asta, zise Jake, punând lista pe masă. Am ajuns la numărul douăzeci şi nouă. Mai am dreptul la patru respingeri, la fel ca Buckley. A scos din joc toţi negrii. Până acum, avem un juriu format numai din femei albe. Urmează două femei albe, numărul treizeci şi unu e Clyde Sisco şi treizeci şi doi, Barry Acker.
- Atunci, patru din următorii şase sunt negri, zise Ellen.
- Da, dar Buckley n-o să lase lucrurile să ajungă atât de departe. De fapt, sunt surprins că s-a apropiat atât de mult de a patra lojă.
- Ştiu că-l vrei pe Acker. Ce părere ai de Sisco? întrebă Harry Rex.
- Mi-e teamă de el. Lucien mi-a spus că-i un ticălos care se lasă cumpărat.
- Excelent! Să-l alegem, atunci. Şi să-l cumpărăm!
- Ce să-ţi spun! De unde ştii că nu a fost "cumpărat" deja de Buckley?
- Eu l-aş alege.
Jake studie lista. Ellen fu de părere să-i respingă atât pe Acker, cât şi pe Sisco.
Se întoarseră în birou şi se aşezară.
- Domnule judecător, respingem numerele douăzeci şi doi şi douăzeci şi opt. Ne mai rămân două respingeri.
- Dumneavoastră, domnule Buckley? Douăzeci şi nouă şi treizeci.
- Îi acceptăm pe amândoi. Mai avem dreptul la patru respingeri.
- Să revenim la dumneavoastră, domnule Brigance.
- Respingem numerele douăzeci şi nouă şi treizeci.
- Nu mai aveţi dreptul la nici o respingere, nu-i aşa? întrebă Noose.
- Aşa e.
- Foarte bine. Domnule Buckley, treizeci şi unu şi treizeci si doi.
- Îi acceptăm, zise procurorul, uitându-se repede la numele negrilor care urmau după Sisco.
- Bine. Asta înseamnă doisprezece. Să alegem acum două rezerve. Amândoi aveţi dreptul să vă opuneţi de două ori. Domnule Buckley, treizeci şi trei şi treizeci şi patru.
Juratul treizeci şi trei era un bărbat negru. Treizeci şi patru, o femeie albă, pe care o voia Jake. Următorii doi - negri.
- Îl respingem pe treizeci şi trei şi îi acceptăm pe treizeci şi patru şi treizeci şi cinci.
- Apărarea e de acord cu amândoi.
Domul Pate făcu linişte, în vreme ce judecătorul şi avocaţii luară loc în faţa sălii. Noose citi lista şi juraţii fură conduşi la locurile lor de Jean Gillespie. Zece femei şi doi bărbaţi, albi cu toţii. Negrii din sală priviră unii la alţii, murmurând. Nu le venea să creadă.
- Tu ai ales juriul ăsta? îl întrebă Carl Lee pe Jake, în şoaptă.
- Am să-ţi explic mai târziu, zise Jake.
Noose îşi drese vocea şi privi la noul juriu.
- Domnilor şi doamnelor, dumneavoastră aţi avut cinstea de a fi aleşi pentru juriul care va judeca acest caz. Aţi jurat că veţi cumpăni drept şi veţi urma legea, după indicaţiile pe care vi le voi da. Acum, după cum ştiţi, veţi fi "sechestraţi", adică veţi fi cazaţi la un motel şi nu veţi avea voie să mergeţi acasă, până nu se termină procesul. Îmi dau seama că e greu, dar aşa cere legea. În câteva minute vă veţi retrage până mâine dimineaţă şi veţi avea voie să telefonaţi acasă pentru a vi se aduce haine şi articole de toaletă. Veţi dormi la un motel în afara oraşului, care rămâne secret pentru marele public. Mai aveţi vreo întrebare?
Cei doisprezece rămaseră uluiţi la aflarea veştii că nu se vor duce acasă atâtea zile. Se gândeau la familie, la copii, la slujba lor, la treaba pe care o aveau de făcut fiecare. De ce tocmai ei? Doar erau atâţia propuşi!
Pentru a nu reacţiona careva, Noose bătu cu ciocănelul în masă şi sala începu să se golească. Jean Gillespie escortă primul jurat în biroul judecătorului, de unde acesta sună acasă şi ceru să i se aducă haine şi o periuţă de dinţi.
- Unde mergem? o întrebă femeia pe Jean.
- E secret.
- E secret, îi repetă ea, soţului.
Pe la şapte, familiile veniră cu geamantane şi cutii. Aleşii se suiră într-un autobuz Greyhound care părăsi oraşul escortat de două maşini de patrulare şi de un jeep al armatei.

Stump Sisson muri marţi noaptea, la spitalul de arşi din Memphis. Îşi neglijase sănătatea ani de zile şi acum nu rezistase arsurilor care produseseră o mulţime de complicaţii. Moartea aceasta era a patra care avea legătură cu violul lui Tonya Hailey: Cobb, Willard, Bud Twitty şi, acum, Sisson.
Vestea ajunse repede la urechile celor din cabana din pădure, acolo unde se stabilise locul de întâlnire după fiecare înfăţişare. Răzbunare, ziseră ei, dinte pentru dinte! Mai recrutaseră încă cinci localnici şi acum erau unsprezece membri ai Klan-ului în comitatul Ford. Erau plini de energie şi gata de acţiune.
Până în momentul acela, procesul fusese prea liniştit. Era timpul să se întâmple ceva.

Jake se plimba de colo-colo prin faţa canapelei, rostindu-şi discursul de deschidere pentru a suta oară. Ellen asculta cu atenţie; îl întrerupse de câteva ori, îl contrazise, îl critică şi se certară vreo trei ore. Acum, obosise. Discursul era perfect. Margaritas îl calmase şi cuvintele îi ieşeau uşor din gură. Avea talent, mai ales după un păhărel.
Când termină, se aşezară în balcon, uitându-se la lumânările care se mişcau încet în întunericul din scuar. Dinspre pavilioanele militare se auzeau râsete. Nu era lună.
Ellen plecă să mai pregătească un rând de margaritas. Se întoarse şi aşeză halbele pe masă şi rămase în spatele şefului său. Începu să-i maseze gâtul uşor. El se simţi relaxat şi închise ochii. Fata îşi apăsă sânii de spatele lui.
- Ellen, e zece şi jumătate şi mi-e somn. Unde stai în noaptea asta?
- Unde crezi c-ar fi mai bine să stau?
- Cred că locul tău e în apartamentul pe care-l ai la Ole Miss.
- Sunt prea beată ca să conduc.
- O să te ducă Nesbit.
- Şi tu, unde vei sta?
- În casa mea şi a soţiei mele, de pe strada Adams.
Încetă să-l mai maseze şi îşi luă halba cu margaritas. Jake se ridică şi se aplecă peste balcon:
- Nesbit! Trezeşte-te! Pleci la Oxford!

35

Carla găsi articolul pe pagina a doua a ziarului de dimineaţă, cu titlul "Un juriu complet alb pentru Hailey". Citi cu atenţie, uitând să-şi mai bea cafeaua.
Casa de pe plajă era destul de izolată. Cei mai apropiaţi vecini se aflau la vreo două sute de metri. Tatăl Carlei o construise cu zece ani în urmă, când îşi vânduse firma din Knoxville şi se retrăsese, bogat, din afaceri. Avusese numai o fiică şi n-avea alţi nepoţi în afară de Hanna. Casa, cu numeroase camere şi cu trei etaje, putea să adăpostească o duzină de copii.
Carla termină de citit articolul şi se apropie de fereastra salonului, pierzându-şi privirea pe întinderile oceanului. Soarele tocmai se ridicase într-o splendoare portocalie, din valuri. Pe vremuri, îi plăcea să stea în pat până după ivirea zorilor, dar viaţa alături de Jake îi schimbase obiceiul. Se obişnuise să se scoale automat la, cel târziu, cinci şi jumătate. El îi spusese cândva că i-ar plăcea să se ducă la lucru înainte de a se face ziuă şi să se întoarcă după lăsarea serii. În mare măsură, îşi împlinise acest vis. Trăia cu mândria că muncea mai mult decât oricare avocat din Clanton. Era un bărbat ciudat, dar ea îl iubea.
Milburn se afla la vreo şaizeci de kilometri nord de Clanton, în comitatul Temple, pe malul râului Tippah. Avea o populaţie de trei mii de locuitori şi două moteluri. Unul din ele, Temple Inn, era gol, cu excepţia a opt camere rezervate, păzite straşnic de soldaţi. Cele zece femei fură repartizate în cinci încăperi, iar Barry Acker avea să stea cu Clyde Sisco. Cei doi juraţi de rezervă, negrul Ben Lester Newton şi Francie Pitts, primiră camere separate. Nu aveau televizoare, iar citirea ziarelor era interzisă. Masa de seară de marţi le fu servită în cameră, iar a doua zi, la şapte şi jumătate, li se aduse şi micul dejun, în vreme ce autobuzul îi aştepta afară, cu motorul pornit. După treizeci de minute, erau în drum spre Clanton.
În autobuz, stătură de vorbă despre familiile şi slujbele lor. Doi-trei se cunoşteau dinainte, dar majoritatea atunci se vedeau pentru prima dată. Evitară timizi orice referire la sarcina lor. Judecătorul Noose le atrăsese în mod special atenţia să nu discute despre caz. Le-ar fi plăcut să sporovăiască o mulţime de lucruri; despre viol, despre cele două victime, despre inculpat, avocaţi şi despre Klan. Toţi ştiau că plasaseră cruci în flăcări în grădina câtorva candidaţi la juriu, dar nu aduseră vorba despre asta în autobuz. Cu siguranţă, însă, că discutaseră destul, în camerele din motel.
Autobuzul sosi în faţa tribunalului la nouă fără cinci, iar juraţii se uitară prin geamurile întunecate la grupul de negri şi la oamenii Klan-ului separaţi de cordonul soldaţilor. Cotiră în spatele clădirii, unde îi aşteptau poliţiştii, pentru a-i escorta. Urcară în camera juriului. Li se pregătiseră cafea şi gogoşi calde. Apoi, aprodul îi informă că e ora nouă şi că erau aşteptaţi în sala de judecată. Îi conduse prin mulţime în boxa juriului, unde fiecare îşi ocupă locul ştiut.
- Ridicaţi-vă, intră Curtea! tună domnul Pate.
- Vă rog să luaţi loc, zise Noose, lăsându-se greu în jilţul lui, de piele. Bună dimineaţa, domnilor şi doamnelor, îi salută el cald pe juraţi. Sper că vă simţiţi bine şi că sunteţi gata să începem.
Oamenii dădură din cap, aprobând.
- Bun. Iată ce vă voi întreba în fiecare dimineaţă: a încercat cineva să ia legătura cu dumneavoastră, să vă vorbească şi să vă inflenţeze în vreun fel, noaptea trecută?
Dădură din cap, a negaţie.
- Bun. Aţi discutat despre caz?
Minţiră că nu.
- Atunci e-n ordine. Dacă încearcă cineva să ia legătura cu dumneavoastră pentru a vă influenţa, vă rog să mă anunţaţi imediat. Acum suntem gata să începem procesul. Primul punct pe ordinea de zi îl constituie pledoariile de deschidere ale avocaţilor. Vă atrag atenţia că ceea ce vor spune ei nu constituie mărturie şi nici nu se va consemna. Domnule Buckley, vreţi să luaţi cuvântul?
Procurorul se ridică şi se încheie la haina lui lucitoare, de poliester.
- Da, onorată instanţă.
- Vă rog.
Buckley se urcă pe podiumul mic de lemn din faţa juriului, unde respiră adânc şi răsfoi câteva hârtii. Îi plăcea intervalul acesta de timp, când toţi erau cu ochii pe el, aşteptând în linişte să-i audă cuvintele. Începu prin a mulţumi juriului pentru prezenţă, pentru sacrificiu, pentru comportamentul lor civic. ("Ca şi când ar fi avut de ales", gândi Jake). Era mândru de ei şi fericit că avea ocazia să conlucreze într-un caz atât de important. Doar îi reprezenta pe toţi cetăţenii din Mississippi. Sarcina pe care i-o dăduseră acum era împovărătoare, el nefiind decât un amărât de procuror de provincie, din Smithfield. Pălăvrăgi despre dorinţa lui fierbinte de a-şi face datoria faţă de cei care avuseseră atâta încredere în el.
Teatrul acesta se repeta la începutul fiecărui proces, dar acum se întrecu pe sine însuşi. Îl luase gura pe dinainte şi existau destule argumente pentru a fi oprit. Dar Jake ştia din experienţă că Ichabod nu lua în seamă opoziţiile, în discursurile de deschidere, decât dacă jignirile depăşeau o anumită limită, iar Buckley se abţinuse, cel puţin deocamdată. Această sinceritate prefăcută îl irita pe Jake, mai ales că juriul îl asculta cu atenţie şi, de cele mai multe ori, se lăsa convins. Procurorul era personajul pozitiv care lupta pentru dreptate şi pentru pedepsirea răufăcătorilor, care trebuiau anihilaţi pentru totdeauna. Buckley era maestru în a convinge un juriu, încă de la începutul proceselor. El, împreună cu Cei Doisprezece Aleşi, se vor strădui să afle adevărul, uniţi împotriva răului. Ceea ce urmăreau ei, ca echipă, era dreptatea, care, alături de adevăr, va ieşi învingătoare. El, avocatul poporului, îi va conduce pe drumul cel bun.
Sigur, violul fusese un lucru îngrozitor. Şi el avea o fiică de vârsta lui Tonya Hailey, iar când auzise de întâmplare, i se făcuse rău. Fusese cu totul alături de Carl Lee şi de Gwen, pentru că se gândise la propriii lui copii. O clipă crezuse, atunci, în necesitatea răzbunării.
Jake îi zâmbi fugar lui Ellen. Era un lucru interesant. Buckley alesese varianta prezentării deschise a violului, în faţa juriului. Brigance se aşteptase la o confruntare critică în legătură cu dorinţa lui de a vorbi despre viol în proces. Ellen citise că detaliile lugubre nu erau admise. Evident, însă, că Buckley simţise că trebuie să vorbească deschis. Era o mişcare bună, gândi Jake, o dată ce, oricum, toată lumea cunoştea detaliile.
Ellen zâmbi şi ea. În sfârşit, violul lui Tonya Hailey avea parte de un proces!
Buckley le explică şi că era absolut normal ca orice părinte să vrea să se răzbune pentru aşa ceva. Şi el s-ar fi gândit la asta. Dar, zise el ridicând vocea, de la gând la faptă era cale lungă.
Se mişca de colo-colo pe podium, lansându-se într-un discurs de douăzeci de minute despre felul în care acţiona sistemul juridic în Mississippi şi despre cum condamnase el, personal, zeci de violatori, la închisoare pe viaţă. Acest sistem funcţiona pentru că, în statul lor, existau atâţia cetăţeni lucizi şi, cu siguranţă, s-ar prăbuşi, dacă oamenilor de teapa lui Carl Lee li s-ar permite să-şi facă singuri dreptate, fără a fi pedepsiţi. Imaginaţi-vă o societate lipsită de lege, în care răzbunătorii ar mişuna pe toate drumurile! Nici tu poliţie, nici închisoare, nici tribu-nale. Fiecare de capul lui.
Era o ironie a sorţii, adăugă el dând din cap. Carl Lee stătea acolo, aşteptând un proces cinstit, când el însuşi nu credea în astfel de lucruri. Trebuiau întrebate şi mamele lui Cobb şi Willard asupra corectitudinii procesului la care fuseseră supuşi fiii lor.
Se opri o clipă, pentru a lăsa timp juriului şi publicului să se gândească la această ultimă aserţiune a sa. Toată lumea se uita crunt la Carl Lee. Jake îşi curăţa unghiile cu un cuţitaş privind, din când când, în jur, plictisit. Buckley se prefăcu că îşi aranjează hârtiile, apoi se uită la ceas. Reîncepu discursul, într-o manieră ceva mai profesională, subliniind faptul că procuratura va demonstra că omorul fusese premeditat. Inculpatul aşteptase o oră într-o debara de lângă scară, pe unde ştia că vor trece băieţii aceia, la sfârşitul şedinţei. Reuşise, prin mijloace obscure, să strecoare un automat M-16 în tribunal. Buckley se apropie de o măsuţă pe care se afla arma:
- Iat-o, zise el, ridicând-o deasupra capului.
O aşeză jos, pe podium, şi le explică de ce Carl Lee alesese tocmai o astfel de armă: era obişnuit să tragă cu ea, din Vietnam. Desigur, era ilegal să ai aşa ceva. N-o putuse cumpăra de la orice magazin. Deci, fusese necesar să umble după ea. Îşi planificase totul.
Dovada era concludentă: omor premeditat, plănuit cu grijă, făptuit cu sânge rece.
Se referi apoi la poliţistul DeWayne Looney. Lucra în această funcţie de paisprezece ani şi era un familist desăvârşit. Era unul din cei mai cinstiţi apărători ai ordinii pe care îi cunoscuse. Cariera lui fusese însă brutal întreruptă de Carl Lee Hailey. I se amputase piciorul. Cu ce greşise el? Sigur, apărarea va spune că a fost un accident, dar asta n-avea nici o importanţă. Nu constituia un argument în Mississippi.
Nu exista nici o scuză pentru violenţele comise. Verdictul trebuia să fie "vinovat".
Fiecare avea la dispoziţie o oră, pentru discursul de deschidere. Era prea mult pentru procuror, care începu să se repete. Juraţii se plictisiseră şi se uitau la public. Desenatorii nu mai schiţau nimic, reporterii se opriseră din scris, iar Noose îşi şterse ochelarii de nenumărate ori. Se ştia că judecătorul făcea lucrul acesta când se plictisea, pentru a nu adormi, în timpul proceselor. Jake îl văzuse adesea ştergându-şi ochelarii cu batista, cu cravata sau cu un colţ al cămăşii, în vreme ce martorii şi avocaţii ţipau înfierbântaţi, ameninţându-se unii pe alţii. Nu pierdea nimic din vedere, atunci, dar se plictisea îngrozitor. Nici nu se întâmplase să adoarmă, deşi, de multe ori, ar fi făcut-o cu plăcere. În loc de asta, îşi scotea ochelarii, şi-i ştergea de parcă ar fi fost unşi cu untură, apoi şi-i plasa din nou deasupra negului, pe nas. Repeta operaţiunea din cinci în cinci minute.
În sfârşit, după o oră şi jumătate, Buckley termină şi lumea răsuflă uşurată.
- Pauză, zece minute, anunţă Noose şi se îndreptă iute spre toaletă.
Jake se gândise să ţină un discurs scurt, dar, după maratonul lui Buckley, şi-l concentră şi mai mult. Oamenilor nu le plăceau avocaţii tocmai pentru pisălogeala asta a lor, făcându-i să asculte de zece ori acelaşi lucru. Juraţilor le părea rău că nu puteau să-i facă să tacă şi se simţeau frustraţi. În afara tribunalului îi puteau înjura, dar ca juraţi deveneau neputincioşi în această privinţă. Aşa că erau nevoiţi să recurgă la tot felul de tertipuri pentru a-şi omorî timpul: se uitau la ceas, se scărpinau, se uitau în jur plictisiţi. Nu agreau pălăvrăgeala avocaţilor şi pentru că voiau să scape cât mai repede de proces. Le-ar fi plăcut să li se ofere, pe scurt, toate datele, apoi să dea verdictul, rapid.
Brigance îi explicase toate aceste lucruri clientului său.
- Sunt de acord. Scurtează-l cât poţi, zise Carl Lee.
Aşa şi făcu. Ţinu un discurs de paisprezece minute şi juriul reuşi să fie atent la fiecare cuvânt. Începu să vorbească despre fetiţe şi cât sunt ele de sensibile. Cât de mult se deosebesc de băieţaşi, de câtă protecţie au nevoie. Le povesti despre propria lui fiică, de legătura specială care se creează între tată şi fetiţă - o legătură inexplicabilă şi indestructibilă. Îşi exprimă admiraţia pentru domnul Buckley, că era în stare să se dovedească atât de iertător, faţă de orice pervers beţiv care i-ar fi putut viola fiica. Într-adevăr, era mare. Dar, oare, ei, juraţii, ar mai fi fost atât de înţelegători, dacă propriii lor copii ar fi păţit aşa ceva? Adică, dacă doi ticăloşi drogaţi le-ar fi violat cu bestialitate fiicele, lovindu-le cu piciorul, legându-le...
- Mă opun! strigă Buckley.
- Se admite! ţipă Noose, la rându-i.
Jake nu luă în seamă ţipetele şi continuă cu voce blândă. Le ceru să-şi imagineze, în timpul procesului, că era vorba de fiicele lor. Îi sfătui să nu-l condamne pe Carl Lee, ci să-l trimită acasă, la familie. Nu se referi la iresponsabilitate, dar fiecare ştia că avea s-o facă mai târziu.
Îşi termină repede discursul, lăsând juriul într-o mare dilemă.
- Asta-i tot? întrebă Noose uluit.
Jake dădu din cap şi se aşeză lângă clientul său.
- Foarte bine! Domnule Buckley, puteţi chema primul martor.
- Procuratura o solicită pe Cora Cobb.
Aprodul se duse în camera martorilor şi o aduse pe doamna Cobb. Aceasta depuse jurământul cu Jean Gillespie şi se aşeză.
- Vorbiţi în microfon, fu ea instruită.
- Sunteţi Cora Cobb? întrebă Buckley, cu voce tunătoare.
- Da, domnule.
- Unde locuiţi?
- Pe strada a treia, din Lake Village, comitatul Ford.
- Sunteţi mama decedatului Billy Ray Cobb?
- Da, domnule, răspunse ea şi începu să plângă. Era o femeie de la ţară pe care o părăsise bărbatul de pe vremea când copiii nu împliniseră zece ani. Băieţii ei crescuseră singuri, ea fiind nevoită să lucreze, în schimburi, la o fabrică de mobilă dintre Karaway şi Lake Village. Îi pierduse din mână încă de mici. Avea aproape cincizeci de ani, dar încerca să pară mai tânără, vopsindu-şi părul şi fardându-se. Cu toate acestea, arăta de şaizeci.
- Câţi ani avea fiul dumneavoastră când a murit?
- Douăzeci şi trei.
- Când l-aţi văzut pentru ultima oară, în viaţă?
- Cu câteva clipe înainte de a fi omorât.
- Unde l-aţi văzut?
- Aici, în sală.
- Unde a fost omorât?
- Jos.
- Aţi auzit împuşcăturile?
Începu iar să plângă.
- Da, domnule.
- Şi ultima oară, unde l-aţi văzut?
- La capela funerară.
- Cum era?
- Mort.
- Nu mai am nimic de întrebat, conchise Buckley.
- Aveţi de spus ceva, domnule Brigance?
Doamna Cobb era un martor inofensiv, fusese chemată doar să confirme moartea fiului ei şi să trezească mila celor prezenţi. Nu avea nimic de câştigat supunând-o unui interogatoriu şi, oricum, trebuia lăsată în pace. Dar Jake îşi dădu seama că avea acum o şansă care nu putea fi pierdută. Putea să stârnească interesul judecătorului şi al juriului. De fapt, nu era chiar aşa de afectată. Se vedea că se cam preface. Probabil că Buckley o instruise să verse două-trei lacrimi.
- Numai câteva întrebări, zise Jake, plimbându-se pe podium, în spatele lui Buckley şi al lui Musgrove.
- Doamnă Cobb, e adevărat că fiul dumneavoastră a fost condamnat pentru trafic cu marijuana?
- Mă opun! urlă Buckley, sărind în picioare. E interzis să fie prezentat aici cazierul victimei.
- Se admite!
- Mulţumesc, domnule judecător, spuse Jake frumos, de parcă i s-ar fi făcut o favoare.
Femeia se şterse la ochi, plângând din ce în ce mai tare.
- Spuneţi că fiul dumneavoastră avea douăzeci şi trei de ani când a murit?
- Da.
- În aceşti douăzeci şi trei de ani, câţi copii a violat?
- Mă opun! Mă opun! ţipă Buckley, dând din mâini şi privindu-l disperat pe Noose care urla, la rându-i:
- Se admite! Nu sunteţi la subiect, domnule Brigance!
Doamna Cobb plângea în hohote. Prin microfon se auzeau vaietele ei în toată sala.
- Ar trebui admonestat, domnule judecător! răcnea Buckley, cu ochii ieşiţi din orbite şi roşu ca para.
- Îmi retrag întrebarea, zise Jake tare, întorcându-se la locul lui.
- Trucuri ieftine, Brigance, îi şopti Musgrove.
- Vă rog să-l admonestaţi şi să cereţi juriului să nu ia în considerare, se rugă Buckley.
- Mai aveţi şi alte indicaţii? întrebă Noose.
- Nu, răspunse Buckley, în vreme ce se îndrepta spre doamna Cobb cu o batistă, ca s-o consoleze.
- Puteţi pleca, doamnă Cobb, zise judecătorul. Domnule Pate, vă rog s-o conduceţi.
Aprodul o ajută să se ridice şi o conduse prin faţa juriului, apoi printre cei din sală. Suspina şi se clătina la fiecare pas, hohotele ei răsunând puternic, până ieşiră.
În tot acest timp, Noose îl fixă pe Jake cu privirea, apoi se întoarse către juriu şi zise:
- Vă rog să nu luaţi în considerare această ultimă întrebare a domnului Brigance.
- De ce ai făcut asta? îl întrebă Carl Lee pe Jake.
- Îţi explic eu mai târziu.
- Procuratura cheamă ca martor pe Earnestine Willard, anunţă Buckley pe un ton mai liniştit şi mai şovăitor.
Fu introdusă şi doamna Willard. Jură şi se aşeză.
- Sunteţi Earnestine Willard? întrebă Buckley.
- Da, domnule, spuse ea, cu voce slabă.
Şi viaţa ei fusese dură, dar avea o oarecare decenţă care o făcea mai demnă de milă decât pe doamna Cobb. Hainele îi erau ieftine, dar curate şi frumos călcate. Nu-şi vopsea părul şi nici nu se farda. Când începu să plângă, o făcu cu discreţie.
- Şi unde locuiţi?
- Lângă Lake Village.
- Pete Willard era fiul dumneavoastră?
- Da, domnule.
- Când l-aţi văzut viu ultima oară?
- Aici, în sală, înainte de a fi omorât.
- Aţi auzit rafala care l-a ucis?
- Da, domnule.
- Şi ultima oară, când l-aţi văzut?
- În capela funerară.
- În ce stare?
- Era mort, zise ea ştergându-şi ochii cu un şerveţel.
- Îmi pare rău, o consolă Buckley. Nu mai am nici o întrebare, adăugă el, uitându-se cu teamă, la Jake.
- Apărarea are ceva de întrebat? făcu Noose, uitându-se şi el la Jake, bănuitor.
- Foarte puţin, zise avocatul. Doamnă Willard, sunt Jake Brigance, adăugă el fără compasiune.
Femeia dădu din cap.
- Câţi ani avea fiul dumneavoastră când a murit?
- Douăzeci şi şapte.
Buckley îşi depărtă scaunul de masă şi se aşeză pe marginea lui, gata să sară. Noose îşi scoase ochelarii şi se aplecă puţin în faţă. Carl Lee coborî privirile.
- În timpul acestor douăzeci şi şapte de ani, câţi copii a mai violat?
Buckley ţâşni, ca un resort:
- Mă opun! Mă opun! Mă opun!
- Se admite! Se admite! Se admite!
Strigătele o speriară pe doamna Willard, care începu să plângă şi mai tare.
- Vă rog să-l admonestaţi, domnule judecător! Admonestaţi-l!
- Îmi retrag întrebarea, zise Jake, întorcându-se la locul lui.
Buckley se ruga cu braţele ridicate:
- Asta n-ajunge, domnule judecător! Vă rog să-l admonestaţi!
- Haideţi în birou, le ordonă Noose.
Permise martorei să se retragă şi luă o pauză, până la ora unu.

Harry Rex aştepta în balconul lui Jake, cu sandvişuri şi cu margaritas. Brigance, însă, bău suc de grapefruit. Ellen luă numai puţin, atât cât să-şi liniştească nervii. Pentru a treia zi, consecutiv, masa fusese pregătită şi adusă personal de Dell, de la Coffee Shop.
Mâncară şi se odihniră pe balcon, privind la carnavalul din scuar. Harry Rex întrebă ce se întâmplase în biroul judecătorului. Jake, însă, refuză să vorbească despre proces.
- Spune-mi, domnule, ce s-a întâmplat acolo?
- Roşii sunt eliminaţi trei etape, ştiai, Row Ark?
- Credeam că patru, răspunse ea.
- Ce s-a întâmplat în biroul judecătorului?
- Chiar vrei să ştii?
- Da, da.
- Bine. Trebuie să mă duc la toaletă, zise Jake. Îţi spun când mă întorc.
- Row Ark, ce s-a întâmplat acolo?
- Nu mare lucru. Noose l-a cam frecat pe Jake, da-i trece! Buckley voia război şi prietenul nostru i-a spus că, dacă nu se calmează, o să-l aibă! Rufus a-nceput să ţipe că Jake a stârnit juriul. Acesta i-a răspuns că-i pare rău şi i s-a adresat cu "guvernatorule". Buckley a ţipat la judecător: "Auziţi cum îmi zice! Vă rog să faceţi ceva!" Iar Noose i-a răspuns: "Vă rog, domnilor, comportaţi-vă civilizat". Iar Jake: "Vă mulţumesc, domnule judecător". Apoi, după câteva minute i-a zis iar "guvernatorule".
- De ce le-a făcut pe doamnele acelea bătrâne să plângă?
- Păi, a făcut o mişcare genială, Harry Rex. Le-a arătat tuturor că se află într-o sală de tribunal şi că nu se teme de nimeni. A dat prima lovitură. L-a enervat atât de tare pe Buckley, încât nu cred să-şi mai revină din starea asta. Noose îl respectă pentru că nu se lasă intimidat de el. Juraţii au fost şocaţi, dar i-a trezit şi le-a demonstrat că e vorba de un război. O mişcare foarte inteligentă.
- Da, m-am gândit eu.
- Nu ne-am făcut probleme. Femeile acelea au fost aduse ca să trezească mila, dar Jake a reamintit juriului ce-au făcut băieţeii lor, înainte de a muri.
- Nişte ticăloşi!
- Chiar dacă mai există vreun resentiment din partea juriului, vor uita, până la ultimul martor.
- Jake e bun, nu-i aşa?
- E foarte bun. Pentru vârsta lui, e cel mai grozav pe care l-am văzut în viaţa mea.
- Aşteaptă să vezi argumentaţia finală. E-n stare să stoarcă lacrimi şi din piatră seacă.
Jake se întoarse şi îşi turnă o margaritas mică, ca să-şi liniştească nervii. Harry Rex bău ca un marinar.
După-amiază, Ozzie fu primul martor al procuraturii. Buckley făcuse desene mari şi colorate, pe scările tribunalului, şi trasaseră împreună ultimele mişcări ale lui Cobb şi Willard.
Apoi, procurorul pregăti un set de fotografii color, şaisprezece pe douăzeci şi patru, ale celor doi proaspăt împuşcaţi, întinşi pe scări. Erau înspăimântătoare. Jake văzuse multe poze cu cadavre şi, deşi nu erau plăcute la vedere, nu te înfiorau chiar aşa. De exemplu, îşi amintea de un împuşcat în inimă, pe o terasă. Era un bătrân uriaş şi musculos, iar glonţul nu-i mai ieşise din trup, aşa că nu avea urme de sânge, ci doar o gaură mică, în piept. Arăta de parcă ar fi căzut, în somn, pe terasă sau ca şi cum s-ar fi îmbătat, ca Lucien. Se simţise chiar jenat, când o arătase juriului. Prea era curată, poza aceea! Dar majoritatea fotografiilor de genul acesta te înfricoşau şi te făceau să-ţi vină rău. Pe pereţi se vedea sânge şi bucăţi din trup erau împrăştiate în toate părţile. Cei de la procuratură puneau în evidenţă aceste detalii şi le descriau cu lux de amă-nunte, în faţa Curţii. Buckley obişnuia să ceară voie politicos să arate fotografiile juriului, iar judecătorii consimţeau, fără probleme. Apoi, procurorul şi ceilalţi urmăreau cu atenţie expresiile de pe feţele lor, care deveneau oripilate şi dezgustate, îndată ce se uitau la ele. Uneori, li se făcea chiar rău. Jake văzuse doi juraţi vomitând la vederea unui cadavru măcelărit.
Fotografiile de felul acesta erau foarte periculoase şi provocatoare. Dar constituiau probe importante, cum spuneau cei de la Curtea Supremă. Ele ajutau juriul la luarea deciziilor. În statul Mississippi se luase hotărârea să fie admise, indiferent de reacţia celor prezenţi.
Jake văzuse aceste fotografii cu o săptămână în urmă şi protestele lui, în legătură cu folosirea lor la proces, nu fură ascultate.
Fuseseră înrămate profesional, lucru pe care procuratura nu-l mai făcuse până atunci. Buckley înmână prima fotografie doamnei Reba Betts, din boxa juriului. Era cea cu capul lui Willard, cu creierul împrăştiat.
- Dumnezeule! murmură ea, dând-o următorului, care privi, plin de oroare, şi o pasă celui de lângă el.
Când o văzură toţi, Buckley le dădu alta. Acest ritual dură vreo treizeci de minute. Procurorul luă apoi mitraliera şi i-o arătă lui Ozzie:
- Puteţi identifica această armă?
- Da, este cea găsită la locul faptei.
- Cine a luat-o de acolo?
- Eu.
- Şi ce-aţi făcut cu ea?
- Am împachetat-o într-o pungă de plastic şi-am dus-o la poliţie. Am ţinut-o sub cheie, până când am trimis-o domnului Laird, de la laboratorul de criminalistică din Jackson.
- Domnule judecător, procuratura cere să se ia în considerare această probă, zise Buckley, agitând arma deasupra capului.
- Nu mă opun, zise Jake.
- Nu mai avem nimic de întrebat, rosti Buckley.
Jake îşi răsfoia notiţele. Judecătorul îl întrebă dacă are ceva de adăugat. Se îndreptă agale spre podium şi întrebă:
- Dumneavoastră i-aţi arestat pe Billy Ray Cobb şi pe Pete Willard?
Buckley îşi împinse scaunul înapoi şi se trase pe margine, gata să sară, dacă va fi nevoie.
- Da, eu.
- Din ce motiv?
- Pentru violarea lui Tonya Hailey, răspunse el prompt.
- Şi câţi ani avea fetiţa, în momentul în care a fost violată?
- Zece ani.
- E adevărat că Pete Willard a semnat o declaraţie, din care re...
- Mă opun! Mă opun! Domnule judecător, e inadmisibil şi domnul Brigance ştie lucrul acesta!
Ozzie dădu din cap afirmativ.
- Se admite.
Buckley tremura.
- Cer ca întrebarea să nu fie consemnată şi juriul să n-o ia în considerare!
- Îmi retrag întrebarea, îi spuse Jake lui Buckley, zâmbind.
- Vă rog să nu luaţi în considerare ultima intervenţie a domnului Brigance, le spuse Noose juraţilor.
- Nu mai am nici o întrebare, rosti Jake.
- Mai aveţi ceva, domnule procuror? întrebă Noose.
- Nu, domnule judecător.
- Foarte bine, atunci. Şerif, eşti liber.
Următorul martor al lui Buckley fu un specialist în amprente, de la Washington, care vorbi o oră pentru a informa juriul despre ce acesta ştia de săptămâni de zile. Concluzia lui era aceea că amprentele aparţineau lui Carl Lee Hailey. Veni apoi un expert în balistică, de la laboratorul de criminalistică, a cărui mărturie fu plictisitoare şi banală, la fel ca a predecesorului său. Da, fragmentele găsite proveneau din mitraliera M-16, de la locul faptei. Îi luă şi lui o oră să tragă concluzia, după ce arătase juriului o mulţime de scheme şi de diagrame. "Omorul făptuit a doua oară de procuratură", cum îi zicea Jake acestui teatru inutil. O boală de care sufereau toţi.
Apărarea nu avu întrebări pentru nici unul din experţi, aşa că, la cinci şi un sfert, Noose îşi luă rămas bun de la juraţi, după ce-i instrui bine să nu discute despre caz. Dădură din cap politicoşi şi ieşiră din sală. Apoi Noose bătu cu ciocănelul în masă şi anunţă următoarea şedinţă pentru a doua zi dimineaţa la ora nouă.

36

Obligaţiile cetăţeneşti ale juraţilor deveniră tot mai importante. În a doua noapte petrecută la Temple Inn, rămaseră şi fără telefoane, din ordinul judecătorului. Li se dădură nişte reviste vechi, "The New Yorker", "The Smithsonian" şi "Architectural Digest".
- Nu aveţi cumva şi "Penthouse"? îl întrebă Sisco pe proprietar.
Acesta îi răspunse că nu avea, dar va încerca să-i facă rost.
Închişi în camerele lor, fără televizoare şi fără ziare, nu făceau altceva decât să joace cărţi şi să sporovăiască despre proces. O călătorie până la capătul culoarului pentru a aduce gheaţă şi Cola devenise de-a dreptul o ocazie specială, aşa că se programaseră cu rândul. Plictiseala devenea insuportabilă.
La fiecare extremitate a coridorului stăteau câte doi soldaţi, păzind în întuneric şi în singurătate. Liniştea era întreruptă numai de juraţii care ieşeau şi-i rugau să le schimbe câte-o fisă pentru automatul de sucuri.
Se culcau devreme, iar când santinelele le băteau în uşă la ora şase dimineaţa, erau deja sculaţi, unii din ei chiar îmbrăcaţi. Joi avură cârnaţi şi clătite la micul dejun. Mâncară cu poftă şi se urcară în Greyhound, veseli că se întorc la Clanton.
Pentru a patra zi rotonda tribunalului era înţesată de public încă de la ora opt. Lumea observase că la ora opt şi jumătate nu mai erau locuri libere în sală. Prather deschise uşile şi-i controlă pe toţi cu detectorul de metale. Negrii stăteau în partea stângă, iar albii, pe dreapta. Ca de obicei, rândul din faţă fu rezervat de Hastings pentru Gwen, Lester şi pentru copii. Agee şi membrii Consiliului stăteau în rândul doi, alături de alte rude care nu mai avuseseră loc în faţă. Reverendul îşi împărţea sarcinile între a dirija grupul de agitatori de afară şi a asista la proces. Personal, prefera sala tribunalului, unde se simţea mai în siguranţă, dar nu se îndura nici de mulţimea reporterilor şi a camerelor de luat vederi, din scuar. În dreapta lui, pe partea cealaltă a intervalului, se aflau familiile şi prietenii victimelor. Până acum, se comportaseră cum trebuie.
Cu câteva minute înainte de ora nouă, fu introdus Carl Lee. Unul dintre poliţiştii din escortă îi scoase cătuşele. Inculpatul le zâmbi celor din familie şi se aşeză. Avocaţii luară şi ei loc pe scaunele lor şi sala se linişti. Aprodul aruncă o privire pe uşa de lângă boxa juriului şi o deschise, apoi, larg, lăsându-i să intre pe cei doisprezece. Când totul fu pus la punct, domnul Pate făcu un pas înainte şi rosti:
- Toată lumea în picioare! Intră Curtea.
Ichabod, îmbrăcat în roba lui preferată, plisată şi cam decolorată, îşi făcu apariţia, acordându-le tuturor permisiunea să se aşeze. Îi salută pe juraţi şi îi întrebă dacă se întâmplase ceva sau nu, de când se despărţiseră. Apoi, se uită la avocaţi.
- Unde e domnul Musgrove?
- Întârzie puţin, domnule judecător. Suntem gata, anunţă Buckley.
- Chemaţi următorul dumneavoastră martor, îi ordonă Noose procurorului.
În sală, intră patologul laboratorului de criminalistică. În mod normal nu venea, personal, la procese. Îşi trimitea un subaltern care să explice cauzele morţii. Dar acesta era cazul Hailey şi se simţise obligat să prezinte el însuşi lucrurile. De fapt, din punctul lui de vedere, era cazul cel mai simplu pe care îl avusese în ultima vreme: trupurile fuseseră văzute murind, arma se afla lângă cadavrele ciuruite suficient pentru ca moartea să fi survenit de zece ori. Dar procurorul insistă ca medicul să intre în amănunte, aşa că omul prezentă o mulţime de fotografii de la autopsie, precum şi planşe anatomice.
Mai devreme, în biroul judecătorului, Jake ceruse să se scurteze explicarea cauzelor morţii, dar Buckley nu vru să renunţe.
- Vom fi de acord, dacă vei spune pur şi simplu că au murit din pricina multiplelor leziuni cauzate de gloanţele din mitraliera M-16, spusese Jake.
- Nu, domnule, eu am dreptul să demonstrez în amănunt, spusese Buckley încăpăţînat.
- Dar a zis că va fi de acord, zisese şi Noose.
- Am dreptul s-o demonstrez, nu ceda Buckley.
Aşa că se puse pe treabă. Demonstră cu lux de amănunte, în stilul clasic al procuraturii. Anatomopatologul vorbi timp de trei ore despre câte gloanţe îl străpunseseră pe Cobb şi câte pe Willard, ce făcuse fiecare după ce pătrunsese în trup şi consecinţele asupra organelor vitale. Planşele anatomice fură agăţate de stative speciale, în faţa juriului, iar medicul indica traiectoria fiecărui glonţ în trupul omenesc. Paisprezece, în cazul lui Cobb şi unsprezece, în al lui Willard. Buckley mai punea, din când în când, câte o întrebare şi îşi nota răspunsul.
- Onorată instanţă, am fi fericiţi să ni se dea voie să fim de acord cu cauzele morţii, aşa cum sunt ele prezentate de procuratură, repeta Jake din treizeci în treizeci de minute.
- Aveţi răbdare, replica Buckley tăios.
Jake se foia pe scaun, dădea din cap şi se uita la acei juraţi care nu adormiseră încă.
Doctorul termină pe la amiază, iar Noose, obosit şi ameţit, anunţă două ore de pauză. Juraţii fură treziţi de aprod şi conduşi într-o cameră specială, unde luară masa de prânz. Apoi începură să joace cărţi. Li se interzisese să părăsească tribunalul.

În fiecare orăşel din sud, există câte un puşti născut pentru a câştiga uşor bani. El e cel care la cinci ani îşi deschide o tarabă unde vinde limonadă şi-ţi cere douăzeci şi cinci de cenţi pentru un pahar de apă colorată. Ştie că are un gust mizerabil, dar e conştient de faptul că adul-ţii îl găsesc drăgălaş. El e primul copil de pe stradă care îşi cumpără o maşina de tuns iarba, pe credit, de la Western Auto şi bate la uşa caselor, pentru a le propune oamenilor să le aranjeze grădina, pentru vară. E puştiul care îşi cumpără din propriii lui bani prima bicicletă, pe care o foloseşte pentru a împărţi ziarele, şi cel care vinde felicitări de Crăciun doamnelor bătrâne. Sâmbăta dimineaţa, în vreme ce alţi copii se uită la desene animate, el vinde alune şi seminţe în faţa tribunalului. La doisprezece ani îşi cumpără primul certificat de proprietate şi are cont în bancă. La cincisprezece, îşi cumpără cu bani peşin prima camionetă, chiar în ziua în care îşi ia permisul de conducere. Îşi ia, apoi, o remorcă dotată cu tot ce trebuie pentru îngrijirea gazonului. În timpul competiţiilor sportive interşcolare vinde tricouri cu însemnele echipelor de fotbal. El e descurcăreţul, viitorul milionar.
În Clanton, numele lui era Hinky Myrick şi avea şaisprezece ani. Aşteptă neliniştit în rotondă, până când Noose dădu pauza de masă, apoi trecu printre poliţişti şi intră în sală. Ocuparea unui loc era atât de preţioasă, încât nimeni nu ieşea pentru prânz. Unii se sculau, atrăgeau atenţia tuturor că acela era locul lor şi se duceau apoi la toaletă. Dar majoritatea sufereau cu stoicism pe scaune.
Hincky mirosise ocazia, simţi că oamenii erau la nevoie. Marţi şi miercuri vânduse sandvişuri în faţa tribunalului. La început îşi chemase clienţii, dar apoi pornise el însuşi cu marfa printre rânduri, până în spatele clădirii. Era un profitor înnăscut. O salată cu sos şi pâine costa doi dolari. O farfurie cu pui prăjit şi mazăre, trei dolari. O cutie cu limonadă, un dolar şi jumătate. Acum intrase şi oamenii îi plăteau cât cerea, numai să nu-şi piardă locul. Îşi termină repede marfa şi cei care nu apucaseră începură să-i facă şi comenzi. Hincky era omul zilei.
Alergă până la Claude, îi înmână douăzeci de dolari bucătarului şi-i dădu comenzile. Apoi, aşteptă, uitându-se la ceas. Bucătarul se mişca încet. Hincky îi mai dădu douăzeci de dolari.
Procesul adusese o undă de prosperitate, la care Claude nici nu visase vreodată. Lumea aştepta la coadă să se elibereze câte o masă în local, atât la micul dejun, cât şi la prânz. Luni alergase prin tot oraşul să facă rost de mese pliante. Pentru prânz desfiinţară intervalul, iar chelneriţele abia reuşeau să se strecoare să servească.
Procesul era singurul subiect de conversaţie. Miercuri, toată lumea condamna componenţa juriului. Joi, discuţia se referi mai ales la antipatia crescândă faţă de procuror.
- Se aude că vrea să devină guvernator.
- E democrat sau republican?
- Democrat.
- N-are cum să câştige în statul ăsta fără votul negrilor.
- Ceea ce nu prea se va mai întâmpla, după procesul acesta
- Sper să-ncerce.
- Se comportă mai mult ca un republican.
În Clantonul dinainte de proces, amiaza începea cu zece minute înainte de ora douăsprezece, când secretarele bronzate, frumoase, îmbrăcate provocator, îşi părăseau birourile din bănci, din tribunal, din agenţiile de asigurare şi porneau pe trotuar, spre poştă, spre bănci sau în alte locuri unde aveau ele treabă. Majoritatea îşi cumpărau câte ceva de mâncare de la Chinese Deli şi se aşezau pe băncile din jurul tribunalului. Se întâlneau cu prietenele şi bârfeau. La orele amiezii, pajiştea din scuar atrăgea mai multe fete frumoase decât concursul pentru Miss Mississippi. Tot pe la douăsprezece, apăreau şi băieţii, ca să le vadă pe prietenele lor.
Dar procesul schimbă lucrurile. Arborii şi băncile se aflau în zona de război. Cafenelele erau pline de soldaţi şi de străinii care nu reuşeau să găsească locuri în sală. Meniurile de la Chinese Deli se împachetau pentru vizitatorii veniţi din alte părţi, aşa că funcţionarele renunţaseră la plimbările lor şi mâncau la birou.
La Tea Shoppe, bancherii şi alte oficialităţi analizau felul în care acest proces afectase oraşul, prin publicitatea neobişnuită. Klan-ul reprezenta un subiect incitant de discuţie. Nici un client nu cunoştea personal pe cineva din această organizaţie, de mult uitată în nordul statului Mississippi. Dar şacalii presei iubeau robele albe.
Joia, la prânz, Coffee Shop oferea clienţilor săi costiţă ţărănească de porc, salată, cereale cu smântână şi cartofi prăjiţi. Dell servea aceste bunătăţi într-o înghesuială nemaipomenită de soldaţi, localnici şi străini. Legea nescrisă a localului era să nu stai de vorbă cu nimeni care purta barbă sau avea un accent mai ciudat. Plutea un aer de răceală total diferit de atmosfera prietenoasă din primele zile de după omorul comis de Carl Lee. Prea mulţi din reprezentanţii presei îşi trădaseră gazdele şi scriseseră lucruri ruşinoase şi neadevărate despre localnici. Soseau în haite din toate părţile ţării şi în douăzeci şi patru de ore "ştiau" absolut totul despre oamenii din Clanton. Localnicii îi urmăriseră cum vânează oficialităţile, pentru a le trage de limbă, cum tăbărau asupra lui Carl Lee care însă nu-i băga în seamă şi se făcea că nu aude întrebările lor idioate; cum filmau orice manifestare extremistă a Klan-ului sau a grupului de negri, făcându-le să pară fenomene normale prin partea locului. Din aceste motive, îi urau din tot sufletul.
- Cu ce naiba s-o fi dat pe faţă, de-i aşa portocalie? întrebă Tim Nunley, uitându-se la o ziaristă care stătea într-un separeu de lângă uşă.
Jack Jones mestecă, studiind şi el faţa femeii.
- Cred că e ceva special, pentru filmare. Pe ecran, apare albă.
- Păi, ea nu e albă?
- Ba da, dar la televizor nu se vede albă, decât dacă se dă cu portocaliu.
Nunley nu părea prea convins.
- Atunci ce folosesc negrii, când apar la televizor? întrebă el.
Nu-i răspunse nimeni.
- Ai văzut-o aseară la televizor? întrebă Jack Jones.
- Nu. De unde e?
- Din Memphis, canalul patru. Aseară a luat un interviu mamei lui Cobb şi, bineînţeles, a sâcâit-o atâta, încât biata femeie a izbucnit în plâns. Mi s-a făcut rău. Cu o seară înainte, a prezentat câţiva membri ai Klan-ului, din Ohio, care şi-au exprimat părerea în legătură cu tot ceea ce ar trebui să facem noi, aici, în Mississippi. Femeia asta e o scorpie.

Joi după-amiază, procuratura îl chemă în boxa martorilor pe Murphy. Amărâtul acela se bâlbâise aproape o oră, încercând să răspundă cât mai corect posibil.
- Calmaţi-vă, domnule Murphy, spunea Buckley mereu.
Omul dădea din cap şi sorbea câte o gură de apă. Era însă foarte greu pentru grefieră să-şi dea seama când nega sau când afirma ceva.
- Nu înţeleg ce spuneţi!
Atunci, Murphy încerca să răspundă şi se împotmolea la câte un "p" sau "t". După ce reuşea, cu greu, să treacă de aceste consoane, se lansa într-un şir de bâlbâieli, derutându-i pe toţi cei de faţă.
- N-am înţeles ce aţi spus, spunea, disperată, grefiera.
Buckley suspina. Juraţii erau în culmea furiei. Jumătate din cei prezenţi îşi rodeau unghiile.
- Vreţi să repetaţi? zicea procurorul, cu toată răbdarea de care era în stare.
- Îmi ppppparrre rrrrrrău, se scuza, jalnic, omul de serviciu.
Din toată bălmăjeala, reieşea că Murphy se afla pe scări şi bea Coca Cola. Observase un negru care se strecurase într-o debara, cam la doisprezece metri de el, dar nu-i dăduse importanţă. Apoi, când băieţii începuseră să coboare, negrul ieşise şi începuse să tragă în ei, urlând şi râzând în hohote. La sfârşit, aruncase arma şi fugise. Da, el era omul, cel care stătea acolo, în boxă.
Noose îşi tocise ochelarii, ascultându-l pe Murphy. Când procurorul se aşeză, judecătorul se uită disperat la Jake.
- Aveţi ceva de întrebat? întrebă el chinuit.
Jake se ridică, în mână cu agenda sa de lucru. Grefiera îl privi lung. Harry Rex îl pâsâi. Ellen închise ochii. Juraţii îşi frânseră mâinile şi se uitară la el atenţi.
- Lasă-te păgubaş, îi şopti Carl Lee.
- Nu, domnule judecător, apărarea nu are nici o întrebare.
- Mulţumesc, domnule Brigance, răsuflă Noose, uşurat.
Următorul martor fu poliţistul Rady, anchetatorul de la departamentul şerifului. El informă juriul că găsise o cutie goală de Cola în debaraua de sub scări şi că amprentele se potriveau cu ale lui Carl Lee Hailey.
- Era goală sau plină? întrebă Buckley dramatic.
- Era complet golită.
"Mare lucru" - gândi Jake. Omului îi fusese sete! Vorba ceea, "Oswald a mâncat un pui, aşteptându-l pe Kennedy!" Nu, el nu avea nici o întrebare pentru Rady.
- Şi acum, domnule judecător, ultimul nostru martor, rosti Buckley pe la ora patru. Ofiţerul DeWayne Looney.
Acesta intră sprijinit într-un baston, şi se îndreptă şchiopătând spre boxa martorilor. Îşi scoase pistolul şi i-l dădu lui Pate. Buckley se uita mândru la el.
- Vreţi să vă spuneţi numele, domnule?
- DeWayne Looney.
- Şi adresa?
- Strada Bennington, numărul o mie patru sute şaizeci şi opt, Clanton, Mississippi.
- Câţi ani aveţi?
- Treizeci şi nouă.
- Unde lucraţi?
- La departamentul şerifului, în comitatul Ford.
- Şi ce faceţi acolo?
- Sunt dispecer.
- Unde lucraţi în douăzeci mai?
- Eram poliţist activ, ajutor de şerif.
- Eraţi de serviciu?
- Da. Trebuia să transport doi prizonieri de la închisoare, la tribunal, şi invers.
- Cine erau deţinuţii aceia?
- Billy Ray Cobb şi Pete Willard.
- Pe la ce oră vă pregăteaţi să plecaţi de la tribunal?
- Pe la unu şi jumătate.
- Cine mai era de serviciu cu dumneavoastră?
- Prather. Noi răspundeam de cei doi prizonieri. Mai erau şi alţi poliţişti de faţă, dar noi îi păzeam.
- Ce s-a întâmplat când s-a terminat înfăţişarea?
- Le-am pus cătuşe imediat, şi i-am scos de aici. I-am dus în cămăruţa de-acolo şi am aşteptat câteva momente, apoi Prather a luat-o spre ieşire.
- Şi?
- Am încercat să coborâm scările din spate, Cobb, primul, Willard, al doilea şi eu ultimul. După cum v-am mai spus, Prather plecase înainte. În momentul acela, ieşise deja.
- Da, domnule. Apoi?
- Apoi, Cobb ajunsese aproape jos, când au început împuşcăturile. Eu mă aflam pe palier, gata să cobor. La început, n-am văzut pe nimeni. După o clipă, însă, mi-a apărut în faţa ochilor Carl Lee Hailey, care trăgea cu mitraliera. Cobb a fost trântit în spate, peste Willard, ţipau amândoi, apoi au căzut grămadă, încercând să se întoarcă.
- Da, domnule. Vă rog să descrieţi tot ce-aţi văzut.
- Se auzea şuieratul gloanţelor, izbindu-se-n perete şi nimicind totul în calea lor. Era cea mai zgomotoasă armă pe care o auzisem vreodată şi părea că răpăielile nu se vor sfârşi niciodată. Cei doi urlau şi se zvârcoleau neputincioşi. După cum ştiţi, aveau cătuşe.
- Da, domnule. Ce vi s-a întâmplat dumneavoastră?
- Aşa cum v-am mai spus, nu trecusem de palier. Cred că unul din gloanţe a ricoşat în perete şi m-a lovit în picior. Încercam să urc scările, când am simţit arsura.
- Şi ce s-a întâmplat cu piciorul dumneavoastră?
- Mi l-au amputat, răspunse Looney cu naturaleţe, de parcă lucrul acesta se întâmplase adesea. De la genunchi în jos.
- L-aţi văzut bine pe cel care trăgea?
- Da, domnule.
- Îl puteţi arăta juriului?
- Da, domnule. E vorba de domnul Hailey, aici de faţă.
În mod logic, mărturia lui Looney ar fi trebuit să se termine cu această întrebare. Omul se exprimase clar şi concis, trezind simpatia tuturor. Juriul îl ascultase cuvânt cu cuvânt. Dar Buckley şi Musgrove îşi aduseră aminte de diagramele colorate şi îl făcură pe Looney să se plimbe puţin prin faţa lor, să se vadă mai bine cum şchiopătează.
Jake îşi masa fruntea şi nasul. Noose îşi tot ştergea ochelarii. Juraţii erau agitaţi.
- Domnule Brigance, aveţi vreo întrebare? întrebă judecătorul, într-un târziu.
- Numai câteva, răspunse Jake, în vreme ce Musgrove scotea materialele din sală.
- Domnule Looney, la cine se uita Carl Lee când trăgea?
- La băieţii aceia, după câte-mi dau seama.
- S-a uitat si la dumneavoastră?
- Păi, să vă spun sincer, nu prea m-am uitat în ochii lui. De fapt, mă mişcăm în direcţia opusă.
- Aşadar, nu v-a ochit pe dumneavoastră.
- O, bineînţeles că nu. I-a ochit pe băieţii ăia doi. Şi i-a şi nimerit de fapt.
- Ce făcea când trăgea?
- Ţipa şi râdea, de parcă era nebun. A fost tare ciudat, parcă scăpase de la ospiciu. Şi ceea ce n-am să uit niciodată este că, în tot vacarmul acela infernal, râsul lui se auzea mai tare ca şuieratul gloanţelor şi ca urletele celor doi.
Răspunsul fusese perfect. Jake reuşi cu greu să-şi înăbuşe un zâmbet. Îl repetase cu Looney de nenumărate ori şi ieşise excelent. Fiecare cuvânt îşi avusese rostul lui. Avocatul se uită la juraţi. Aceştia rămăseseră cu gura căscată. Jake scrise sau se prefăcu a scrie ceva în agendă, ca să mai amâne cu câteva secunde întrebarea cea mai importantă din proces.
- Aşadar, domnule Looney, Carl Lee v-a împuşcat în picior.
- Da, domnule.
- Credeţi că a fost cu intenţie?
- O, nu! A fost un accident.
- Vreţi să-l vedeţi pedepsit, pentru că v-a împuşcat?
- În nici un caz, domnule. Nu am nimic împotriva lui. A făcut exact ce-aş fi făcut şi eu.
Lui Buckley îi căzu pixul din mână şi se prăbuşi pe scaun. Se uită întunecat la martorul lui cel mai important.
- Ce vreţi să spuneţi?
- Vreau să spun că nu-l condamn pentru ce-a făcut. Tinerii ăia i-au violat fata. Am şi eu o fiică. Dacă îndrăzneşte cineva să mi-o violeze, e un om mort. Îl fac ţăndări, exact cum a procedat şi Carl Lee. Ar merita să-l decorăm.
- Vreţi ca juriul să-l condamne pe Carl Lee?
Buckley sări în picioare, răcnind:
- Mă opun! Mă opun! Întrebare nepotrivită!
- Nu! urlă Looney. Nu vreau să fie condamnat! E un erou. El...
- Domnule Looney, nu răspundeţi! zise Noose tare. Nu răspundeţi!
- Mă opun! Mă opun! ţipa Buckley, în vârful picioarelor.
- E un erou! Daţi-i drumul! strigă Looney la Buckley.
- Faceţi linişte! zise Noose, bătând cu ciocănelul în masă.
Buckley amuţi. Looney la fel. Jake se întoarse la locul lui şi spuse:
- Îmi retrag întrebarea.
- Vă rog să nu luaţi în considerare intervenţia aceasta, le spuse Noose juraţilor.
Looney le zâmbi şi ieşi din sală şchiopătând.
- Chemaţi următorul martor, rosti Noose, scoţându-şi ochelarii.
Buckley se ridică încet şi teatral:
- Procuratura se opreşte aici.
- Bun, zise Noose, uitându-se la Jake. Presupun că dumneavoastră aveţi vreo două moţiuni.
- Da, domnule judecător.
- Foarte bine. Vorbim despre ele la mine, în birou.
Judecătorul le permise juraţilor să plece, dându-le aceleaşi instrucţiuni, ca de obicei, şi amână întrevederea pentru vineri, la ora nouă.

37

Jake se trezi în întuneric, cu o uşoară indispoziţie, o durere de cap datorată oboselii şi berii "Coors" şi auzi sunetul inconfundabil al soneriei, de parcă cineva ar fi apăsat continuu pe buton, cu un deget mare şi ferm. Deschise uşa din faţă, aşa cum era, în cămaşă de noapte, şi încercă să identifice cele două siluete care aşteptau în întuneric. Îşi dădu seama că erau Ozzie şi Nesbit.
- Cu ce vă pot ajuta? îi întrebă el.
Intrară după el, în hol.
- Astăzi au de gând să te omoare, zise Ozzie.
Jake se aşeză pe canapea şi îşi masă tâmplele.
- Poate c-au să şi reuşească.
- Jake, e treabă serioasă. Au plănuit să te omoare.
- Cine?
- Cei din Klan.
- Ţi-a spus Mickey Mouse?
- Da. M-a sunat ieri să mă anunţe că se pune ceva la cale. A revenit acum două ore şi mi-a spus că tu eşti fericitul. Astăzi e o zi mare. Îl vor îngropa pe Stump Sisson, în dimineaţa aceasta, la Lodysville, şi e momentul răzbunării.
- De ce eu? De ce nu-l omoară pe Buckley sau pe Noose, doar merită mai mult, nu-i aşa?
- N-am avut ocazia să discutăm despre asta.
- Ce metodă au ales pentru executarea mea? întrebă Jake, simţindu-se vulnerabil, aşa cum stătea acolo, în cămaşă de noapte.
- Nu mi-a spus.
- Dar ştia?
- N-a intrat prea mult în detalii. A spus doar că vor încerca să te omoare astăzi.
- Şi eu ce să fac? Să mă predau?
- Le ce oră te duci la birou?
- Păi, acum cât e ceasul?
- Aproape cinci.
- Atunci, fac un duş, mă bărbieresc şi sunt gata.
- Te-aşteptăm.
La cinci şi jumătate, îl duseră la birou şi încuiară uşile. La ora opt, veni un pluton de soldaţi, care se aşeză sub balcon, aşteptând. Harry Rex şi Ellen priveau de la etajul al doilea al tribunalului. Jake ieşi flancat de Ozzie şi de Nesbit. O luară pe strada Washington. Şacalii presei mirosiseră ceva şi se ţineau ca scaiul.

Moara abandonată de lângă silozuri se afla pe vechea cale ferată dezafectată, cam la jumătatea celui mai înalt deal din Clanton, nu departe de scuar. Alături era o stradă asfaltată pe porţiuni, neîngrijită, care cobora şi se intersecta cu Cedar Street, apoi devenea mai bună şi mai lată, până când se unea cu Quincy Street - graniţa de est a scuarului din Clanton.
Din locul pe care îl alesese, în acel siloz părăsit, omul cu masca avea o perspectivă clară, dar şi cam depărtată, a tribunalului. Bâjbâi pe întuneric şi ochi printr-o gaură pe care, era sigur, n-o remarcase nimeni. Încrederea îi fu întărită şi de porţia zdravănă de whisky. Exersase mişcarea de la ora şapte şi jumătate. Deodată, văzu agitaţie în jurul biroului avocatului.
Unul din camarazii lui îl aştepta într-o camionetă, ascunsă într-un depozit vechi de lângă siloz. Motorul mergea, iar şoferul fuma "Lucky Strike", una după alta, nerăbdător să audă împuşcătura carabinei.
În vreme ce grupul ajunsese pe Washington Street, ochitorul intră în panică. Abia putea vedea prin lunetă capul avocatului, săltând încolo şi încoace pe fundalul verde al ierbii, înconjurat de reporteri. Hai, spunea alcoolul, fă puţină agitaţie. Îşi calculă timpul şi acţionă trăgaciul când ţinta se apropiase de uşile din spate ale tribunalului. Împuşcătura se auzi cu claritate. Jumătate din soldaţi se aruncară la pământ, iar ceilalţi îl înşfăcară pe Jake şi îl traseră sub verandă. Un soldat din pază ţipă sfâşietor. Reporterii şi echipele televiziunii se culcară şi ei la pământ, dar îşi ţineau aparatele în sus, ca să prindă orice imagine sângeroasă. Soldatul strigă din nou. Altă împuşcătură. Apoi, încă una.
- A fost împuşcat! strigă cineva.
Soldaţii alergau din toate părţile spre cel împuşcat. Jake intrase la adăpost, pe uşile tribunalului. Căzu pe podea şi îşi îngropă capul în mâini. Ozzie se opri lângă el, uitându-se la soldaţi, pe uşa întredeschisă.
Puşcaşul ieşi repede din siloz, îşi aruncă arma pe locul din spate al camionetei şi dispăru, împreună cu tovarăşul său, în întinderea câmpiei. Mai aveau de asistat şi la înmormântarea din sudul statului Mississippi.
- L-au împuşcat în gât! strigă cineva.
Camarazii celui căzut îl ridicară şi îl duseră spre un jeep.
- Cine-a fost împuşcat? întrebă Jake, fără să-şi ia mâinile de la ochi.
- Unul din soldaţii de pază, îi răspunse Ozzie. Tu n-ai nimic?
- Cred că nu, răspunse el, punându-şi mâinile la ceafă şi uitându-se în pământ. Unde e servieta mea?
- E acolo, pe stradă. Ţi-o aducem imediat.
Ozzie îşi luă aparatul de transmisie de la brâu şi dădu ordine dispecerului, în legătură cu oamenii lor din tribunal.
Când fu clar că împuşcăturile încetaseră, şeriful ieşi, alăturându-se soldaţilor de-afară. Nesbit se apropie de Jake:
- Eşti teafăr?
Colonelul apăru de după colţ, înjurând şi strigând:
- Ce dracu s-a-ntâmplat? Am auzit nişte împuşcături.
- Mackenvale a fost lovit.
- Şi unde e acum?
- La spital, răspunse un soldat, arătându-i jeep-ul care se pierdea în depărtare.
- E grav?
- Părea destul de rău. L-au nimerit în beregată.
- În beregată? De ce l-au mişcat?
Nu răspunse nimeni.
- A văzut cineva ceva? întrebă colonelul.
- Se pare că s-a tras de pe deal, zise Ozzie uitându-se pe strada Cedar, în sus.
- Ia trimite un jeep acolo, să vedem ce-i.
- E o idee.
Colonelul dădu oamenilor săi nişte ordine, presărate pe ici-colo cu înjurături obscene. Soldaţii se împrăştiară în toate direcţiile, cu puştile încărcate, gata de luptă, în căutarea asasinului. Dar acesta ajunsese deja în comitatul vecin.
Ozzie puse servieta pe podea, lângă Jake.
- Cum se simte? îl întrebă el în şoaptă pe Nesbit.
Harry Rex şi Ellen se opriseră pe scările unde fuseseră împuşcaţi Cobb şi Willard.
- Nu ştiu. Nu s-a mişcat de zece minute, zise Nesbit.
- Jake, te simţi bine? îl întrebă şeriful.
- Da, zise el moale, fără să deschidă ochii, gândindu-se la soldatul care fusese împuşcat alături de el. Îşi amintea că, înainte de a fi doborât, îi spusese lui Jake: "Ce prostie!" Căzuse apoi ţipând, cu sângele gâlgâind.
- A murit, nu-i aşa? întrebă încet avocatul.
- Nu ştim încă, răspunse Ozzie. E la spital.
- A murit, ştiu eu sigur. Am auzit cum i-a pârâit gâtul.
Ozzie se uită la Nesbit, apoi la Harry Rex. Pe costumul gri deschis al avocatului se vedeau două-trei picături de sânge. El nu le observase încă, dar erau vizibile şi destul de mari.
- Jake, ai sânge pe haine, zise Ozzie într-un târziu. Hai la birou să te schimbi.
- Ce importanţă are? mormăi el cu nasul în pământ.
Ceilalţi se priviră unii pe alţii.
Dell se uita din mulţime la Jake, în vreme ce îl scoteau din tribunal. Trecură pe lângă reporteri, neluând în seamă întrebările lor absurde. Harry Rex încuie uşile, lăsând gărzile la intrare, pe trotuar. Jake urcă şi îşi scoase haina.
- Row Ark, prepară nişte margaritas, spuse Harry Rex. Eu mă duc sus, să stau cu el.

- Domnule judecător, am avut nişte probleme, îi spuse Ozzie, în vreme ce Noose îşi deschidea servieta.
- Ce s-a-ntâmplat? întrebă Buckley.
- În dimineaţa aceasta, au încercat să-l omoare pe Jake.
- Poftim?!
- Când?
- Acum vreo oră. Cineva a tras asupra lui, când venea la tribunal. Era o puşcă cu bătaie lungă. Habar n-avem cine a făcut-o. Nu l-au nimerit pe Jake, în schimb au rănit un soldat din gardă, care e acum la chirurgie.
- Jake unde e? întrebă judecătorul.
- La el în birou. E cam şocat.
- Şi eu aş fi la fel, zise Noose înţelegător.
- Mi-a spus să-l sunaţi, când ajungeţi aici.
- Sigur că da.
Ozzie formă numărul şi-i dădu receptorul judecătorului.
- E Noose, zise Harry Rex, întinzându-i telefonul lui Jake.
- Alo?
- Te simţi bine, Jake?
- Nu tocmai. Astăzi nu mai vin acolo.
Noose se strădui să spună şi el ceva.
- Ce n-ai să faci?
- Am zis că nu vin azi la tribunal. Nu am chef.
- Păi, Jake, cu noi cum rămâne?
- Nu-mi pasă, zise Jake, sorbind din paharul cu margaritas.
- Eşti drăguţ să repeţi?
- Am spus că nu-mi pasă. Nu mă interesează ce faceţi acolo, oricum n-o să fiu de faţă.
Noose dădu din cap şi se uită la receptor.
- Ai fost rănit? întrebă el, vădit îngrijorat.
- A tras cineva vreodată în dumneavoastră, domnule judecător?
- Nu, Jake.
- Aţi văzut vreun om împuşcat, care ţipă de durere?
- Nu, Jake.
- Aţi văzut sângele cuiva ţâşnind şi murdărindu-vă hainele?
- Nu, Jake.
- Nu vin la tribunal.
Noose tăcu şi se gândi câteva clipe.
- Vino aici, Jake, să stăm puţin de vorbă.
- Nu. Nu ies din birou. Afară e periculos.
- Hai să stăm în pauză, până la ora unu. Crezi că te vei simţi mai bine, atunci?
- La ora aia o să fiu beat pulbere.
- Ce spui?!
- Am zis că voi fi criţă.
Harry Rex îşi acoperi ochii. Ellen se duse în bucătărie.
- Când crezi c-ai să te trezeşti? întrebă Noose sever.
Ozzie şi Buckley se uitară unul la altul.
- Luni.
- Dar mâine?
- Mâine e sâmbătă.
- Ştiu, dar m-am gândit să ţinem procesul şi mâine. E vorba de juriu.
- Bun. Voi fi gata mâine dimineaţă.
- Mă bucur! Ce să le spun celor din juriu, acum? Stau şi ne aşteaptă în camera specială. Sala e plină-ochi. Clientul tău stă şi te aşteaptă singur. Ce să le spun oamenilor ăstora?
- Găsiţi dumneavoastră ceva, domnule judecător. Am încredere în dumneavoastră.
Jake puse receptorul jos. Lui Noose nu-i venea să creadă că avocatul îi închisese telefonul în nas. Până la urmă i-l întinse lui Ozzie.
Judecătorul se uită pe fereastră şi îşi scoase ochelarii.
- Zice că nu vine astăzi.
Contrar obiceiului, Buckley rămase tăcut.
- L-a şocat foarte tare, zise Ozzie, împăciuitor.
- A băut?
- Nuuu. Jake nu bea, răspunse Ozzie. Dar e foarte impresionat din cauza băiatului aceluia împuşcat. Era chiar lângă el, şi-a fost străpuns de glonţul hărăzit lui Jake. Asta ar tulbura pe oricine, domnule judecător.
- Vrea să rămânem în pauză până mâine dimineaţă, îi spuse Noose lui Buckley, care dădu din cap, fără să zică nimic.

Vestea se împrăştie repede şi în faţa biroului lui Jake năvăli presa, făcând un circ de nedescris. Îşi plasaseră toate aparatele acolo, aşteptând pe cineva care le-ar fi putut furniza vreo noutate. Se mai oprea câte un prieten îngrijorat şi voia să stea de vorbă cu Jake, dar ziariştii îl informau că s-a încuiat acolo şi că nu deschide nimănui. Da, era nevătămat, răspundeau ei celor care se interesau de soarta lui.
Doctorul Bass fusese programat să apară în faţa instanţei vineri dimineaţă. El şi Lucien intrară în clădire prin spate, puţin după ora zece, iar Harry Rex plecă să aducă ceva de băut.
Discuţia cu Carla fu extrem de dificilă, din cauza hohotelor de plâns. O sunase după ce băuse vreo trei pahare şi vorbise şi cu tatăl ei, căruia îi spusese s-o liniştească, pentru că nu i se întâmplase nimic şi era protejat de toată Garda Naţională. Promise să sune şi mai târziu, după ce Carla se va fi liniştit.
Lucien era furios. Se luptase toată noaptea de joi cu Bass să nu bea, ca să fie treaz a doua zi de dimineaţă. Acum, pentru că trebuia să depună mărturie sâmbătă, nu exista nici o cale să-l ţină de la băutură două zile la rând. Se gândea şi la câte ore plăcute pierduseră, abţinându-se.
Harry Rex aduse băutură din belşug. Se certă cu Ellen în legătură cu ingredientele care trebuiau folosite la amestecuri. Ea spălă ibricul de cafea, îl umplu cu Bloody Mary, în care turnă o cantitate apreciabilă de vodcă suedeză. Harry Rex adăugă Tabasco, din belşug. Îi servi pe toţi.
Doctorul Bass bău cu poftă şi mai ceru. Lucien şi Harry Rex îşi dădeau cu presupusul în legătură cu identitatea celui care trăsese în avocat. Ellen îl privea tăcută pe Jake, care stătea într-un colţ şi rămăsese cu ochii aţintiţi asupra rafturilor de cărţi.
Sună telefonul. Ridică Harry Rex şi ascultă cu atenţie. Apoi zise, punând receptorul jos:
- Era Ozzie. Soldatul a ieşit din sala de operaţie. Glonţul s-a înfipt în şira spinării. Medicii cred că va rămâne paralizat.
Băură cu toţii, fără să spună nimic. Făceau eforturi să nu se uite la Jake, care îşi masa fruntea, sorbindu-şi băutura. O bătaie uşoară în uşa din spate întrerupse acest moment de reculegere.
- Du-te să vezi cine e, îi ordonă Lucien lui Ellen, care plecă imediat.
- E Lester Hailey, zise ea, intrând în sala de şedinţe.
Lester fu cooptat în rândurile lor şi îi dădură un pahar cu Bloody Mary. Refuză şi ceru ceva cu whisky.
- Bună idee! zise Lucien. M-am săturat de poşirca asta. Hai să cumpărăm nişte "Jack Daniel's".
- De-acord cu tine, rosti Bass.
Jake reuşi să-i zâmbească palid lui Lester, apoi îşi întoarse privirea spre rafturile de cărţi. Lucien aruncă o hârtie de o sută de dolari pe masă şi Harry Rex plecă după whisky.

Când se trezi, după câteva ore, Ellen îşi dădu seama că dormise pe canapeaua din biroul lui Jake. Încăperea era goală şi în întuneric plutea un miros greu. Se mişcă cu atenţie, fără să facă zgomot. Îşi găsi şeful în camera secretă sforăind liniştit, pe podea. Toate luminile erau stinse, aşa că porni uşor pe scări. Ajunse în sala de şedinţe plină de sticle goale, de cutii de bere şi pahare de plastic, de resturi ale mesei de prânz. Era nouă şi jumătate seara. Dormise cinci ore.
Ar fi putut să se ducă la Lucien, dar trebuia să se schimbe. Prietenul ei, Nesbit, putea s-o ducă până la Oxford, dar nu era nevoie. Îşi revenise. În plus, Jake avea nevoie de cât mai multă protecţie. Ieşi şi încuie uşa din faţă. Se urcă apoi în maşina ei şi porni.
Aproape că ajunsese la Oxford, când văzu farurile albastre în urma ei. Ca de obicei, conducea cu o sută pe oră. Parcă pe marginea drumului şi aprinse becul, căutându-şi portmoneul.
Se apropiară doi oameni în uniformă.
- Sunteţi beată, doamnă? zise unul dintre ei, stropind-o cu salivă mirosind a tutun.
- Nu, domnule. Încerc să-mi găsesc permisul de conducere.
Se întinse să-şi ia actele, dar, în momentul acela, fu lovită puternic şi trântită la pământ. O acoperiră cu o pătură groasă şi o legară cu o funie, în jurul pieptului şi al taliei. Ea se zbătu şi înjură, dar nu se putea mişca. Cei doi bărbaţi strânseră funia mai tare.
- Stai cuminte, târfă!
Unul dintre ei scoase cheile de contact şi deschise portbagajul. O aruncară înăuntru şi trântiră capacul. Remorcară Lincoln-ul de BMW-ul fetei şi se pierdură în noapte. Ajunseră pe un drum de ţară şi se înfundară în pădure, până într-o poiană, unde o mână de adepţi ai Klan-ului stăteau în jurul unei cruci aprinse.
Cei doi răpitori îşi puseră repede robele şi măştile şi o scoaseră pe fată din portbagaj. Fu aruncată pe jos, înlăturând pătura cu care o înfăşuraseră. O loviră şi o traseră spre un par, alături de cruce, unde o legară, cu spatele la adunare.
Ea văzu robele albe şi glugile ţuguiate. Încercă zadarnic să scuipe căluşul de vată uleios, pe care i-l băgaseră în gură. Nu reuşi decât să tuşească.
Crucea în flăcări lumina întreaga poiană, emanând o undă de fierbinţeală care începu s-o deranjeze pe fata legată de stâlp.
O siluetă cu mască porni spre ea. Îl auzi apropiindu-se.
- Căţea iubitoare de negri! zise el şi-i smulse bluza de mătase, sfâşiindu-i-o. Mâinile îi erau strâns legate de stâlp. Bărbatul scoase un cuţit cu vârful curbat de sub robă şi începu să taie resturile bluzei.
- Căţea iubitoare de negri! Căţea iubitoare de negri!
Ellen îl înjură, dar nu se auzi decât un geamăt.
Bărbatul îi desfăcu fermoarul fustei. Fata vru să-l lovească cu piciorul, dar funia îi strângea gleznele puternic. El îi tăie fusta cu cuţitul, până jos, la tiv. I-o scoase uşor, cu gesturi de magician. Ceilalţi se apropiară.
- Frumos, foarte frumos! zise bărbatul plesnind-o peste fese.
Se depărtă puţin ca să-şi admire opera. Ea se zbătea şi scotea sunete guturale. Slipul îi căzuse până pe coapse. Cu gesturi măreţe, bărbatul îi tăie şi sutienul şi îl aruncă în flăcări. Semicercul tăcut se apropiase la vreo trei metri.
Focul ardea acum cu putere. Spatele şi picioarele goale ale fetei şiroiau de transpiraţie. Părul părea spălat, într-atât era de ud. Bărbatul scoase de sub robă un bici. Se depărtă puţin şi începu să pocnească în aer, apoi se pregăti s-o lovească. În clipa aceea, se desprinse dintre cei care priveau un bărbat mai înalt, care dădu din cap. Nu spuse nimic, dar biciul dispăru.
Cel mai înalt se apropie şi o apucă de păr tăindu-i-l, urâţind-o. Lângă picioarele ei apăru o grămăjoară mătăsoasă şi roşcată. Fata gemu, dar nu mişcă.
După ce terminară, se îndreptară spre maşinile lor. În drum, cineva aruncă un chibrit aprins în BMW-ul care fusese împroşcat cu benzină.
Când fu sigur că plecaseră, Mickey Mouse se strecură afară din tufişuri, o dezlegă şi o aşeză într-un luminiş, lângă poiană. Strânse resturile hainelor ei şi încercă s-o acopere. Apoi plecă la Oxford, unde îl sună pe şeriful comitatului Lafayette, de la un telefon public.

38

Şedinţele de sâmbătă erau rare dar nu neobişnuite, în cazul unor procese importante, când juriul nu avea voie să ia contact cu restul lumii. Participanţii nu protestau, pentru că asta însemna scurtarea cu o zi a procesului. Nici localnicii nu aveau nimic împotrivă. Era ziua lor liberă şi, pentru unii dintre ei, singura posibilitate de a participa la şedinţă. Cine ştie, poate vor mai avea loc şi alte evenimente sângeroase.
Pe la şapte, localurile din centrul oraşului erau pline de străini. Se aştepta la coadă pentru ocuparea unui loc. Mulţi se foiau pe lângă biroul avocatului, doar-doar l-or zări pe cel care încercaseră să-l împuşte. Unii mai flecari se lăudau că fuseseră clienţii acestui om de vază.
Deasupra lor, în clădire, "ţinta" stătea la masă şi sorbea ce mai rămăsese în pahar din seara trecută, înghiţind o mulţime de prafuri pentru dureri de cap. Fuma "Roi-Tan" şi încerca să-şi şteargă pânzele de păianjen de pe creier. Îşi repeta de trei ore că trebuia să uite de soldatul împuşcat şi de Klan, de ameninţări şi de orice altceva care nu avea implicaţii directe asupra procesului. Rosti o rugăciune scurtă prin care cerea ca Bass să se prezinte treaz la înfăţişarea din dimineaţa aceea. Toată după-amiaza trecută, doctorul se certase cu Lucien, acuzându-se reci-proc că îşi pierduseră slujbele din cauza băuturii. Plecară în momentul în care violenţa discuţiilor ajunsese la apogeu. Nesbit îi dusese acasă pe amândoi. În maşină, se certară tot drumul, ţipând şi înjurându-se.
Reciti capodopera lui Ellen, privitor la apărarea pe bază de iresponsabilitate. Schema generală a întrebărilor pentru Bass trebuia foarte puţin revizuită. Studie şi rezumatul expertului său în psihiatrie şi, deşi nu părea impresionant, era bun pentru comitatul Ford, mai ales că specialistul cel mai apropiat se afla la peste o sută de kilometri.

Judecătorul Noose îi aruncă procurorului o privire fugară şi se uită apoi cu compasiune la Jake, care stătea lângă uşă, cu ochii la portretul decolorat al unui judecător mort de mult, agăţat chiar deasupra umărului lui Buckley.
- Cum te simţi în dimineaţa aceasta, Jake? îl întrebă Noose cu căldură.
- Bine.
- Soldatul ce face?
- A paralizat.
Noose, Buckley, Musgrove şi domnul Pate se uitară toţi în jos, dând din cap mohorâţi, păstrând un moment de tăcere respectuoasă.
- Unde ţi-e funcţionarul juridic? întrebă Noose.
Jake se uită la ceas.
- Nu ştiu. Trebuia să fie aici.
- Eşti gata?
- Sigur că da.
- Curtea e pregătită? îl întrebă el pe domnul Pate.
- Da, domnule.
- Foarte bine. Hai să începem.
Noose îşi ceru scuze, timp de zece minute, faţă de juriu, pentru amânarea întâlnirii de ieri. Ei erau singurii paisprezece oameni care nu ştiau ce se întâmplase vineri dimineaţa şi nu considera potrivit să le spună. Noose invocă anumite urgenţe care apăreau adesea în decursul unui proces, din cauza cărora se iveau întârzieri. Când termină, în sfârşit, juraţii răsuflară uşuraţi.
- Puteţi să invitaţi primul dumneavoastră martor, se adresă el lui Jake.
- Doctorul W. T. Bass, anunţă Jake, îndreptându-se spre podium. Buckley şi Musgrove îşi făcură cu ochiul, zâmbindu-şi prosteşte.
Bass stătea alături de Lucien, în rândul al doilea. Se ridică zgomotos şi îşi croi drum pe culoarul din mijloc, călcându-i pe picioare şi deranjându-i pe oameni cu servieta lui de piele mare şi goală. Jake auzi rumoarea creată în spatele lui, dar continuă să zâmbească juriului.
- Jur, jur! făcea Bass către Jean Gillespie.
Domnul Pate îl conduse către boxa martorilor spunându-i să vorbească tare şi la microfon. Deşi epuizat şi mahmur, expertul părea treaz şi arogant. Era îmbrăcat cu cel mai bun costum pe care îl avea, gri închis şi lucrat de comandă. Trecând peste protestele lui Jake, se încălţase cu o pereche de cizme din piele fină, de struţ, care îl costaseră mai bine de o mie de dolari. Le purtase foarte rar. Cu doisprezece ani în urmă, Lucien insistase să le încalţe într-un caz de iresponsabilitate. Bass îl ascultase şi inculpatul scăpase de pedeapsa cu moartea. Le purtase la încă un caz de omor şi acuzatul, deşi vinovat, fusese condamnat la închisoare. Lucien conchise că aceste cizme aduc noroc.
Jake se opusese să le poarte, insistând că sunt prea scumpe. Lucien zisese însă că juraţii erau proşti şi nu-şi vor da seama şi că vor avea încredere în cineva care poartă obişnuitele cizme.
Bass îşi încrucişă picioarele, cu cizma dreaptă pe genunchiul stâng. Rânji, uitându-se la juriu. Struţul ar fi fost mândru de el.
Jake îşi ridică privirea şi văzu cizma care se arăta în toată splendoarea ei. Bass şi-o admira, juraţii o priveau, cântărindu-i valoarea. Avocatul tuşi şi se întoarse la notele lui.
- Vă rog să vă spuneţi numele.
- Dr. W. T. Bass, zise el şi nimeni nu mai dădu atenţie cizmei. Îl privi pe Jake rânjind cu importanţă.
- Ce adresă aveţi?
- West Canterbury, nouă sute opt, Jackson, Mississippi.
- Profesiunea?
- Sunt medic.
- Aveţi licenţa pentru Mississippi?
- Da.
- Când aţi obţinut licenţa?
- Pe opt februarie, 1963.
- Aveţi licenţă şi pentru alte state?
- Da.
- Pentru care?
- Pentru Texas.
- Când aţi obţinut-o?
- Pe trei noiembrie, 1962.
- Unde aţi studiat?
- Mi-am luat bacalaureatul la Millsaps College, în 1956, şi am primit diploma de doctor în medicină la Universitatea din Dallas, în 1960.
- Este o şcoală de medicină oficială?
- Da.
- Susţinută de cine?
- De Consiliul Spitalelor şi al Educaţiei Medicale al Asociaţiei Americane de Medicină şi de autorităţile statului Texas.
Bass se relaxă puţin, mutând piciorul şi expunându-şi vederii cizma stângă. Se legăna uşor în scaunul confortabil, întorcându-se spre juriu.
- Unde v-aţi făcut internatul?
- După ce mi-am luat diploma, am petrecut douăsprezece luni ca intern la Centrul Medical "Rocky Mountain", din Denver.
- Ce specialitate aveţi?
- Psihiatru.
- Explicaţi-ne ce înseamnă aceasta.
- Psihiatria este ramura medicinii care se ocupă cu tratarea tulburărilor mentale. Adesea are în vedere şi malfuncţiile creierului, cu etiologie necunoscută.
Pentru prima oară de când îl văzuse, Jake răsuflă uşurat. Bass era la înălţime.
- Acum, domnule doctor, zise el făcând câţiva paşi spre juriu, explicaţi-ne cum v-aţi specializat în psihiatrie.
- Specializarea mea în psihiatrie constă în doi ani petrecuţi la Spitalul de Boli Nervoase din Texas, un centru de perfecţionare oficial. Am studiat la secţiile de psihopaţi şi neuropsihiatrie. M-am aplecat cu interes asupra tratatelor de psihologie, de psihiatrie, de psihopatologie, precum şi asupra celor de tratament al acestor boli. Practica mi-a fost îndrumată de profesori competenţi şi a vizat şi medicina generală, comportamentală, la copii, adolescenţi şi adulţi.
Jake se îndoia că era cineva în sală care să înţeleagă ce spune Bass, dar vorbele ieşeau din gura unui expert de mare clasă, a unui om inteligent. În ciuda cizmelor, credibilitatea îi creştea cu fiecare răspuns.
- V-aţi luat diploma în psihiatrie?
- Bineînţeles.
- Când?
- În aprilie 1967.
- Şi în ce a constat atestarea dumneavoastră?
- Am dat o serie de examene orale şi scrise.
Jake aruncă o privire în hârtiile sale, şi văzu că Musgrove îi face lui Buckley cu ochiul.
- Domnule doctor, aparţineţi vreunui grup profesional?
- Da.
- Numiţi-l, vă rog.
- Sunt membru al Asociaţiei Medicale Americane, al Asociaţiei Americane de Psihiatrie şi al Asociaţiei Medicilor din Mississippi.
- De când practicaţi psihiatria?
- De douăzeci şi doi de ani.
Jake se apropie de Noose şi îl privi intens:
- Domnule judecător, apărarea îl prezintă pe doctorul Bass, ca expert în psihiatrie.
- Foarte bine, zise Noose. Doriţi să interogaţi acest martor, domnule Buckley?
Procurorul se ridică cu notiţele în mână:
- Da, domnule judecător. Vreau să-i pun câteva întrebări. Surprins, dar nu îngrijorat, Jake se aşeză lângă Carl Lee.
Ellen tot nu venise.
- Domnule Bass, sunteţi expert în psihiatrie?
- Da.
- Aţi predat vreodată această disciplină?
- Nu.
- Aţi publicat vreun articol în psihiatrie?
- Nu.
- Dar vreo carte?
- Nu.
- Aşadar, sunteţi membru al mai multor asociaţii medicale din America, pe care le-aţi numit mai înainte?
- Da.
- Aţi avut vreo funcţie militară, în cadrul acestor organizaţii?
- Nu.
- Ce poziţie aveţi acum în spital?
- Nici una.
- Aţi lucrat vreodată sub auspicii guvernamentale?
- Nu.
Aroganţa şi încrederea începură să dispară de pe chipul medicului. Îi aruncă o privire fugară lui Jake, care se uita prin documentele lui.
- Domnule doctor, acum practicaţi psihiatria în mod curent?
Expertul ezită şi se uită la Lucien.
- Consult pacienţii, în mod regulat.
- Câţi pacienţi aveţi şi cât de des îi vedeţi? întrebă Buckley, dându-şi importanţă.
- Văd câte cinci până la zece pacienţi pe săptămână.
- Unul sau doi pe zi, nu-i aşa?
- Cam aşa.
- Şi asta numiţi dumneavoastră practică regulată?
- Consult cât vreau eu !
Buckley trânti agenda pe masă şi se uită la Noose:
- Onorată instanţă, procuratura nu e de acord ca acest om să depună mărturie, ca expert în psihiatrie. E clar că nu e în măsură să o facă.
Jake rămăsese în picioare, cu gura căscată.
- Se respinge, domnule Buckley. Puteţi continua, domnule Brigance.
Jake îşi strânse hârtiile şi se întoarse spre podium, conştient că procurorul aruncase cu noroi în martorul lui cel mai de seamă, trezind suspiciunea. Bass îşi schimbă poziţia cizmelor.
- Aşadar, domnule doctor, dumneavoastră l-aţi examinat pe acuzatul Carl Lee Hailey?
- Da.
- De câte ori?
- De trei ori.
- Când l-aţi examinat prima oară?
- Pe zece iunie.
- Cu ce scop l-aţi examinat?
- Cu scopul de a stabili care este starea lui mentală obişnuită, precum şi cea din douăzeci mai, când i-a împuşcat pe Billy Ray Cobb şi pe Pete Willard.
- Unde l-aţi examinat?
- La închisoarea din comitatul Ford.
- Aţi făcut singur această examinare?
- Da.
- Cât a durat?
- Trei ore.
- I-aţi făcut anamneza?
- Chiar foarte amănunţit. Am vorbit mult despre trecutul lui.
- Şi ce-aţi aflat?
- Nimic deosebit, cu excepţia Vietnamului.
- Ce-i cu Vietnamul?
Bass îşi încrucişă mâinile pe burta lui uşor bombată şi se încruntă cu importanţă.
- Păi, domnule Brigance, ca orice veteran de război din Vietnam, şi domnul Hailey a avut câteva experienţe oribile acolo.
Carl Lee se gândi la ororile războiului. A omorât acolo, în Vietnam, atâta lume, chiar şi copii care luptau înarmaţi, cu grenade în mâini. Îşi pierduse atâţia prieteni! A fost tare rău. Îşi dorea să nu fi trecut niciodată pe-acolo. Avea, uneori, coşmaruri, în legătură cu perioada aceea, dar nu era nebun. Se simţea satisfăcut că-i omorâse pe cei doi, exact ca în Vietnam.
Îi explicase toate acestea lui Bass, care nu păru impresionat. De fapt, nu discutaseră niciodată mai mult de-o oră.
Carl Lee urmărea reacţiile juraţilor şi îl asculta pe doctor cum vorbeşte despre experienţele trăite de el în război. Vocabularul lui Bass depăşea puterea de înţelegere a unor neprofesionişti. Suna foarte bine. Toate visele şi coşmarurile pe care le avusese Carl Lee de-a lungul anilor îşi găseau acum semnificaţia în vorbele psihiatrului.
- A povestit fără reţineri despre Vietnam?
- Nu tocmai, răspunse Bass, explicând cât de greu fusese să afle toate ascunzişurile din mintea lui instabilă.
Carl Lee nu-şi amintea să fi avut o astfel de discuţie. Dar asculta cuminte, cu o expresie îndurerată.
După o oră, tot războiul fu trecut în revistă, la fel ca şi efectele pe care le avusese asupra inculpatului. Jake se hotărî să facă următoarea mişcare.
- Domnule doctor Bass, zise el, scărpinându-se-n cap, în afară de Vietnam, ce-aţi mai consemnat, în legătură cu anamneza?
- Nimic, cu excepţia violului.
- Aţi discutat despre acest lucru cu Carl Lee?
- Pe larg, în timpul celor trei întrevederi.
- Explicaţi juriului ce influenţă a avut violul asupra lui Carl Lee.
Bass îşi mângâie bărbia. Părea cam încurcat.
- Ca să fiu sincer, domnule Brigance, mi-ar lua foarte mult timp să explic implicaţiile violului asupra domnului Hailey.
Jake se gândi o clipă, ca şi cum ar fi analizat spusele medicului.
- Aţi putea face un rezumat pentru juriu?
Bass dădu din cap, cu gravitate.
- Voi încerca.
Lucien se săturase să-l asculte pe Bass şi începu să se uite la juriu, doar-doar o întâlni privirea lui Clyde Sisco, care părea la fel de plictisit şi admira cizmele doctorului.
În sfârşit, Sisco îşi întoarse ochii spre Carl Lee, apoi spre Buckley, apoi spre unul din reporterii din primul rând. Raza lui vizuală se opri pe chipul unui bătrân bărbos, care îi înmânase, cândva, optzeci de mii de dolari, pentru a-şi îndeplini sarcinile civice şi a da un verdict drept, într-un proces mai vechi. Amândoi rânjiră imperceptibil. Cât? Spuneau, parcă, ochii lui Lucien. Sisco se uită din nou la martor, dar, după câteva secunde, îşi întoarse privirea spre bătrânul avocat. Cât? zise Lucien, mişcând buzele, fără să scoată nici un sunet.
Sisco începu să se gândească la un preţ rezonabil. Deodată, în vreme ce se uita la Bass, îşi răsfiră cinci degete pe faţă, mimând o tuse subită.
Cinci sute sau cinci mii? se întrebă Lucien. Aşa cum îl ştia, însă, pe Sisco, era vorba de cinci mii. N-avea importanţă, oricum va plăti. Merita.
Până la zece şi jumătate, Noose îşi ştersese ochelarii de o sută de ori şi băuse vreo zece cafele. Simţea nevoia imperioasă să se ducă la toaletă.
- E timpul pentru pauza de dimineaţă. Ne vedem la ora unsprezece.
Bătu cu ciocănelul în masă şi dispăru.
- Cum vi s-a părut? întrebă Bass agitat.
Îi urmase pe Jake şi pe Lucien în biblioteca de la etajul trei.
- A fost foarte bine, zise Jake. Dar nu-ţi mai tot arăta cizmele.
- Păi, cizmele sunt punctul cel mai important, protestă Lucien.
- Simt nevoia să beau ceva, spuse Bass desperat.
- Nici să nu te gândeşti! rosti Jake.
- Şi eu aş vrea, îl susţinu Lucien. Hai până la tine la birou.
- Bună idee! exclamă Bass.
- Nici să nu te gândeşti! repetă Jake. Te descurci excelent, aşa treaz.
- Avem treizeci de minute la dispoziţie, zise Bass, urmându-l pe Lucien care pornise pe scări.
- Nu! Să nu faci aşa ceva, Lucien! îi ceru Jake.
- Una mică doar, zise Lucien.
- Ştii bine că nu te poţi opri numai la una mică!
- Hai cu noi, Jake. Ai să-ţi calmezi şi tu puţin nervii.
- Numai un păhărel! strigă Bass coborând scările.

La ora unsprezece, Bass stătea pe scaunul martorilor şi se uita ca prin ceaţă la juriu. Zâmbi şi se abţinu cu greu să nu chicotească. Era conştient de existenţa desenatorilor din primul rând, aşa că încercă să pară cât mai expert posibil. Reuşise să-şi calmeze nervii.
- Domnule Bass, cunoaşteţi testul referitor la regula M'Naghten? întrebă Jake.
- Bineînţeles! replică Bass cu un aer de superioritate.
- Vreţi să explicaţi juriului această regulă?
- Bineînţeles. Regula M'Naghten este valabilă în ceea ce priveşte iresponsabilitatea criminală, atât în Mississippi, cât şi în încă cincisprezece state. Datează din 1843, când un bărbat pe nume Daniel M'Naghten a încercat să asasineze pe primul ministru, Sir Robert Peel. Nu l-a nimerit, dar l-a împuşcat pe secretarul lui, Edward Drummond. În timpul procesului, s-a constatat că M'Naghten suferea de schizofrenie paranoidă. Juriul a votat "nevinovat", pe motive de iresponsabilitate. Începând cu acel moment, a fost fondată regula M'Naghten. Funcţionează încă în Anglia şi în şaisprezece state de la noi.
- Şi ce înseamnă această regulă?
- Foarte simplu. Orice om se presupune a fi normal; atunci când se face o apărare pe bază de iresponsabilitate, trebuie să se demonstreze clar că acuzatul a făptuit crima în condiţiile unei boli psihice, că nu şi-a dat seama ce-a făcut, sau, dacă a ştiut, n-a realizat că greşeşte.
- Mai simplu.
- Da. Dacă un inculpat nu poate distinge răul de bine, atunci e nebun, din punct de vedere legal.
- Vă rog să definiţi nebunia.
- Din punctul de vedere medical, nu are nici o semnificaţie. Termenul desemnează starea mentală a individului, din punctul de vedere al legii.
Jake respiră adânc şi sondă mai profund:
- Aşadar, domnule doctor, după examinarea pe care aţi făcut-o, vă puteţi pronunţa în legătură cu starea mentală a lui Carl Lee Hailey, în ziua de douăzeci mai, a acestui an, în momentul omorului?
- Da, pot.
- Şi care este părerea dumneavoastră?
- Părerea mea este că acuzatul, zise Bass rar, a avut o ruptură totală cu realitatea când i-a fost violată fiica. Imediat după tragica întâmplare, n-a recunoscut-o; iar când cineva i-a spus că a fost violată, bătută şi aproape spânzurată, ceva s-a întâmplat în creierul lui. În acel moment a pierdut legătura cu realitatea. O dată, mi-a spus că trebuia să fie omorâţi şi nu putea înţelege de ce erau protejaţi de poliţie, în timpul procesului. Aştepta mereu ca unul din gardieni să scoată pistolul şi să le zboare creierii. Cum aşa ceva nu s-a întâmplat, a considerat de datoria lui să acţioneze. Vreau să spun că se aştepta la o execuţie oficială, pentru o asemenea faptă. Într-un fel, din punct de vedere mental, acuzatul ne părăsise. El trăia într-o altă lume. Era deziluzionat şi a clacat.
Bass ştia că tot ceea ce spunea suna foarte bine. Răspundea juriului şi nu avocatului care îi punea întrebările.
- În ziua de după viol, a stat de vorbă cu fiica lui, la spital. Abia putea să deschidă gura, din cauza maxilarului rupt, dar i-a spus că-l văzuse atunci, în pădure, fugind spre ea, s-o salveze şi i-a reproşat că a dispărut. Vă puteţi imagina ce înseamnă asta pentru un părinte? Apoi i-a spus că l-a strigat în ajutor, iar cei doi i-au râs în nas, spunându-i că ea n-are tată.
Jake aşteptă puţin, ca vorbele acestea să-şi facă efectul. Studie planul făcut de Ellen şi văzu că nu mai rămăseseră decât două întrebări.
- Aşadar, ţinând cont de observaţiile pe care le-aţi făcut în legătură cu Carl Lee Hailey şi cu diagnosticul stabilit asupra condiţiei sale mentale, credeţi că putea face diferenţa între bine şi rău?
- Pot afirma cu certitudine că inculpatul a fost incapabil să distingă între bine şi rău, în momentul comiterii omorului.
- Aveţi vreo opinie în legătură cu capacitatea lui Carl Lee Hailey de a înţelege ceea ce făcea?
- Da.
- Şi care este această opinie?
- Ca psihiatru, afirm cu certitudine că inculpatul nu şi-a dat seama ce face.
- Mulţumesc, domnule doctor. Nu mai am nici o întrebare pentru acest martor.
Jake îşi strânse hârtiile şi se duse la locul lui. Îi aruncă o privire lui Lucien, care zâmbea şi dădea din cap. Apoi se uită la juriu. Toţi erau cu ochii aţintiţi asupra lui Bass şi se gândeau la mărturia lui. Wanda Womack, o femeie tânără, cu un oarecare farmec, îl privi pe Jake şi-i zâmbi imperceptibil. Fu primul semn încurajator din partea juriului, de când începuse procesul.
- Până acum, e bine, şopti Carl Lee.
Jake îi zâmbi clientului său.
- Eşti un psihopat adevărat!
- Aveţi ceva de întrebat? îl întrebă Noose pe Buckley.
- Da, zise procurorul, îndreptându-se spre podium. Jake nu şi-l putea imagina pe Buckley contrazicând un psihiatru, chiar dacă acesta se numea W. T. Bass.
- Domnule doctor, care este numele dumneavoastră întreg?
Jake îngheţă. Întrebarea ascundea ceva.
- William Tyler Bass.
- Cum vi se spune?
- W.T. Bass.
- Aţi fost vreodată cunoscut sub numele de Tyler Bass?
- Nu, răspunse expertul pierit.
Lui Jake i se făcu teamă. Întrebarea nu putea să însemne decât necaz.
- Sunteţi sigur?
Buckley pusese întrebarea ridicând o sprânceană.
- Poate când am fost mai tânăr, sugeră Bass.
- Înţeleg. Mi se pare că aţi studiat la Universitatea din Texas.
- Aşa e.
- Aţi fost student acolo?
- Din 1956 până în 1960.
- Sub ce nume?
- William T. Bass.
Jake era pierit de frică. Buckley ştia un secret din trecutul psihiatrului.
- Aţi folosit vreodată numele de Tyler Bass, în vremea studenţiei?
- Nu.
- Sunteţi sigur?
- Bineînţeles.
- Care este numărul dumneavoastră de cod?
- 410-96-8585.
Buckley bifă ceva în agenda sa.
- Şi în ce zi v-aţi născut?
- Paisprezece septembrie, 1934.
- Cum se numea mama dumneavoastră?
- Jonnie Elizabeth Bass.
- Şi numele ei de fată?
- Skidmore.
Buckley mai făcu un semn în agendă.
- Unde v-aţi născut?
- Carbondale, Illinois.
Alt semn.
Era momentul să se opună, dar Jake nu fu în stare. Se temea că se va pierde, dacă va lua acum cuvântul.
Buckley tăcu vreo câteva momente. Ciuliră toţi urechile, ca să asculte următoarea întrebare, care, cu siguranţă, avea să fie dură. Bass se uită la procuror, ca la plutonul de execuţie. În sfârşit, Buckley îi zâmbi:
- Domnule doctor, aţi fost vreodată acuzat de crimă gravă?
Întrebarea răsună cu ecou, în sală. Însăşi faţa lui Bass era un răspuns. Carl Lee se uita la avocatul lui.
- Bineînţeles că nu! răspunse Bass disperat.
Buckley dădu din cap şi se îndreptă spre masă, unde Musgrove îi înmână nişte hârtii.
- Sunteţi sigur? tună Buckley.
- Sigur că da, răspunse Bass cu ochii la actele acelea, cu aspect important.
Jake ştia că trebuia să se ridice şi să oprească chinul acela, dar se simţea paralizat.
- Chiar sunteţi sigur? întrebă Buckley.
- Da, răspunse Bass printre dinţi.
- N-aţi fost niciodată acuzat de o crimă gravă?
- Sigur că nu.
- Sunteţi la fel de sigur ca şi de ceea ce aţi afirmat până acum despre Carl Lee Hailey?
Aceasta fusese întrebarea capcană şi, când o auzi, Jake îşi dădu seama că Bass era terminat. La fel, Carl Lee.
- Bineînţeles, răspunse doctorul prefăcându-se arogant. Buckley continuă:
- Ziceţi că n-aţi fost acuzat de crimă gravă, în 1956, pe şaptespre-zece octombrie, în Dallas, Texas, sub numele de Tyler Bass?
Buckley puse întrebarea, în vreme ce se uita la juriu.
- E o minciună, răspunse Bass neconvingător.
- Sunteţi sigur că e o minciună?
- O minciună sfruntată.
- Ştiţi să deosebiţi adevărul de minciună, domnule Bass?
- La dracu, cum să nu?
Noose îşi puse ochelarii şi se aplecă în faţă. Juraţii înţepeniră. Reporterii nu mai scriseră nimic. Poliţiştii de pe margini ascultau atenţi.
Buckley scoase un document şi îl studie, o clipă:
- Ziceţi că pe şaptesprezece octombrie 1956 nu aţi fost acuzat de viol?
Jake îşi dăduse seama că era vorba de ceva important. Tot aşa li se părea şi juraţilor, cărora nu le scăpa nimic. Dar că era vorba de viol, nu s-ar fi gândit nimeni.
- Aţi fost sau nu acuzat de viol dovedit?
Nu primi nici un răspuns.
Noose se întoarse spre martor.
- Vă rog să răspundeţi, domnule doctor.
Bass nu-l luă în seamă pe judecător, ci se uită lung la procuror:
- V-aţi greşit omul.
Buckley se îndreptă din nou spre Musgrove, care îi dădu un plic, de unde scoase o fotografie.
- Ei bine, domnule Bass, am aici nişte fotografii făcute de poliţia din Dallas, pe unsprezece septembrie, 1956. Vreţi să le vedeţi?
Nici un răspuns.
Buckley veni spre martor.
- Vreţi să vă uitaţi la astea, domnule Bass? Poate vă reîmprospătează memoria.
Doctorul lăsă privirea.
- Domnule judecător, procuratura pune la dispoziţia instanţei aceste documente care dovedesc că sentinţa finală împotriva numitului Tyler Bass a fost aceea de "vinovat", pentru comiterea unui viol dovedit. Putem aduce argumente convingătoare că Tyler Bass este aceeaşi persoană cu martorul aici de faţă.
- Aveţi vreo obiecţie să punem aceste probe la dosar? întrebă Noose, privindu-l pe Jake.
Acum era nevoie de un discurs emoţionant, care să-i facă să plângă pe juraţi, atât de mila lui Bass cât şi pentru Carl Lee Hailey. Dar regulile de procedură nu permiteau, în momentul acela, aşa ceva. Sigur, proba se putea pune la dosar. Jake nu fu în stare să se ridice. Făcu, doar, un semn cu mâna. Nu avea nici o obiecţie.
- Nu mai avem nici o întrebare, spuse Buckley.
- Dumneavoastră, domnule Brigance? zise Noose.
- Nu, spuse Jake liniştit.
- Foarte bine. Domnule Bass, puteţi pleca.
Doctorul ieşi repede. Jake îl urmări cu privirea plină de ură. Era important ca juriul să vadă cât de şocaţi sunt acuzatul şi avocatul lui. Când uşa se închise, Brigance aruncă o privire în sală doar-doar o vedea o expresie de încurajare. Dar îi fu imposibil. Lucien îşi mângâia barba şi se uita în pământ. Lester stătea cu braţele încrucişate, plin de dezgust. Gwen plângea.
- Următorul martor, zise Noose.
Jake continua să se uite în sală. În rândul al treilea, între reverendul Ollie Agee şi Luther Roosevelt stătea Norman Reinfeld. Privirile li se întâlniră. Evreul se încruntă, dând din cap, ca şi cum ar fi spus: "Ţi-am spus eu?" De partea cealaltă, toţi albii răsuflară uşuraţi. Câţiva îi rânjiră lui Jake.
- Domnule Brigance, puteţi să vă chemaţi următorul martor.
Jake încercă să se ridice. Se aplecă peste masă şi zise:
- Domnule judecător, ne-am putea retrage până la ora unu?
- Dar e abia unsprezece şi jumătate.
- Da, numai că următorul martor nu a sosit încă, minţi el.
- Bine atunci. Ne retragem până la ora unu. Vreau să stau de vorbă cu avocaţii, în biroul meu.
Jake se închise în toaleta de lângă bufetul din tribunal. Îşi scoase haina şi o aruncă pe jos. Se puse în genunchi, lângă W.C. şi vomită.
Ozzie stătea în faţa judecătorului şi încerca să converseze cu Buckley şi cu Musgrove, care zâmbeau. Îl aşteptau pe Jake. În sfârşit, acesta intră şi se scuză pentru întârziere.
- Jake, am veşti proaste, zise Ozzie.
- Stai să m-aşez.
- Acum o oră am primit un telefon de la şeriful din comitatul Lafayette. Funcţionarul tău juridic, domnişoara Ellen Roark, e în spital.
- Ce s-a întâmplat?
- Nu ştim sigur. Au oprit-o pe drum şi au dus-o în pădure. I-au tăiat hainele şi părul. Are capul plin de contuzii şi de tăieturi, aşa că se presupune că a fost bătută.
Lui Jake îi veni din nou să vomite. Nu fu în stare să scoată nici un cuvânt. Îşi masa tâmplele şi se gândea ce bine ar fi fost să-l vadă pe Bass bătut! Noose se uită la avocatul apărării cu milă.
- Domnule Brigance, vă simţiţi bine?
Nu primi nici un răspuns.
- Facem pauză până la ora două. Cred că avem cu toţii nevoie de puţină odihnă, zise Noose.

Jake urcă scările încet, cu o sticlă goală de bere în mână, pe care-i venea s-o arunce în capul lui Lucien. Îşi dădu seama însă că, oricum, n-ar fi simţit nimic.
Lucien stătea cu paharul în mână şi se uita în depărtare, spre scuarul care se golise. Nu mai rămăseseră decât soldaţii şi adolescenţii care-şi făceau rondul de sâmbătă seara.
Tăceau amândoi. Bass plecase din Clanton.
- Unde e doctorul? întrebă Jake, după o vreme.
- A plecat.
- Unde?
- Acasă.
- Unde locuieşte?
- De ce vrei să ştii?
- Vreau să-i fac o vizită. Vreau să-i trag o mamă de bătaie la el acasă.
- Nu te condamn, zise Lucien, amestecându-şi gheaţa în pahar.
- Ştiai?
- Ce?
- De condamnarea aceea?
- Nu. Nimeni n-a ştiut. Nu avea cazier.
- Nu înţeleg.
- Bass mi-a spus că înregistrarea acuzaţiei fusese ştearsă din acte, la trei ani după ce fusese pronunţată.
Jake îşi puse sticla de bere pe un scaun şi luă un pahar pe care îl umplu cu cuburi de gheaţă. Apoi îşi turnă whisky.
- Vrei să-mi explici şi mie?
- Din ceea ce mi-a spus Bass, era fiica unui judecător din Dallas, care i-a prins făcând dragoste, pe canapea. A fost acuzat de viol. Dar fata era îndrăgostită de el. Au continuat să se vadă şi ea a rămas gravidă. Bass s-a căsătorit cu ea şi a avut un băiat. Bătrânul s-a înmuiat şi a şters mărturia din acte.
Lucien bea şi se uita la luminile din zare.
- Ce s-a întâmplat cu fata?
- Din ceea ce mi-a spus, cu o săptămână înainte de a termina facultatea, soţia lui, care era iarăşi gravidă, şi băieţelul, au pierit într-un accident de tren, în Fort Worth. Atunci a început să bea şi nu i-a mai păsat de viaţă.
- Şi nu ţi-a povestit asta niciodată?
- Nu mă interoga atâta! Dacă aş fi ştiut, nu l-aş fi chemat ca martor.
- De ce nu ţi-a spus asta, mai demult?
- A crezut că nu mai ştie nimeni nimic de asta. Nu ştiu exact. Într-un fel, are dreptate. Acte nu mai sunt. Dar a fost condamnat.
Jake bău o gură de whisky. Avea un gust îngrozitor. Stătură în întuneric, fără să vorbească. Sallie veni şi îl întrebă pe Jake dacă nu vrea o gustare. El refuză.
- Ce s-a mai întâmplat în după-amiaza aceasta?
- A depus mărturie şi Carl Lee şi s-a terminat la patru, pentru că psihiatrul lui Buckley nu sosise. Aşa că s-a amânat pentru luni.
- Şi cum s-a descurcat Carl Lee?
- Bine. A mers pe urmele lui Bass, dar a fost privit cu ură. Nu cred că a avut prea mult de câştigat.
- Buckley ce-a făcut?
- S-a înfuriat. A strigat o oră la Carl Lee, care a făcut pe deşteptul şi i-a răspuns în acelaşi fel. Cred că s-au simţit amândoi jigniţi. La interogatoriul meu, cred că am mai salvat ceva. I-am făcut să plângă, până la urmă.
- Asta-i bine.
- Da, dar au să-l condamne, nu-i aşa?
- Aşa cred.
- După ce s-a încheiat înfăţişarea, a încercat să renunţe la serviciile mele. A zis că am pierdut şi că vrea alt avocat.
Lucien se duse la marginea terasei şi-şi descheie şliţul. Dădu drumul jetului în tufişuri. Aşa desculţ cum era, părea o victimă a potopului. Sallie îi mai aduse de băut.
- Row Ark cum se simte?
- Nimic nou. Am sunat şi sora mi-a spus că nu poate să vorbească. Mă duc mâine s-o văd.
- Sper să nu fie nimic grav. E o fată bună.
- E o ticăloasă de radicală, dar e deşteaptă. Mă simt vinovat pentru ce i s-a întâmplat.
- Nu e vina ta, Jake. Lumea asta e nebună, plină de demenţi. Jumătate din comitatul Ford e aşa.
- Acum două săptămâni mi-au pus dinamită la fereastră. L-au omorât în bătaie pe soţul secretarei mele. Ieri au tras în mine şi-au rănit un soldat. Acum au răpit-o pe Ellen şi i-au tăiat hainele de pe ea. Mă întreb ce mai urmează.
- Cred c-ar trebui să te dai bătut.
- Aş face-o. M-aş duce chiar acum la tribunal, le-aş da servieta cu acte şi le-aş spune că mă predau. Dar cui? Duşmanul e invizibil.
- Nu ai cum să te retragi acum, Jake. Clientul tău are nevoie de tine.
- Să-l ia naiba pe clientul meu. A încercat din nou să-mi dea papucii.
- Are nevoie de tine.
Nesbit atârna, pe jumătate afară din maşină. Saliva îi curgea pe la colţul gurii şi se prelingea pe portiera Ford-ului poliţiei. Se obişnuise să doarmă în maşină, după două săptămâni de pază.
Puţin după ora douăsprezece, sâmbătă spre duminică, fu trezit de dispecer. Apucă microfonul, în vreme ce-şi ştergea bărbia cu mâneca stângă.
- S.O. 8, răspunse el.
- Unde e 10-20?
- În acelaşi loc, ca şi acum două ore.
- La Wilbanks?
- 10-4.
- Brigance e tot acolo?
- 10-4.
- Ia-l şi adu-l acasă, pe strada Adams. E urgent.
Nesbit călcă peste sticlele goale de pe terasă, intră şi-l găsi pe Jake dormind pe canapeaua din camera din faţă.
- Trezeşte-te! E urgent. Trebuie să mergem acasă la tine.
Jake sări în picioare şi-l urmă pe Nesbit. Se opriră pe scări şi se uitară spre tribunal. În depărtare se vedea o trâmbă de fum, pornind dintr-o pălălaie portocalie, urcând uşor spre luna nouă.
Strada Adams era blocată de o mulţime de camionete care veniseră în ajutor. Se învârteau de colo-colo, într-un cor de faruri.
Maşinile pompierilor parcaseră în dezordine în faţa casei. Împreună cu voluntarii, pompierii acţionau cu frenezie, făcând cordoane şi organizându-se. Ozzie, Prather şi Hastings stăteau lângă cisterne. Câţiva soldaţi adăstau neputincioşi pe lângă jeep-uri.
Focul era strălucitor. De la fiecare fereastră ieşeau flăcări, iar adăpostul pentru maşini ardea ca o torţă. Cutlass-ul Carlei scotea un fum gros, de la cauciucuri, şi nu se mai vedea aproape deloc. În mod ciudat, lângă el se mai vedea un automobil arzând.
Zgomotul flăcărilor, sirenele maşinilor de pompieri şi vociferările atrăseseră toţi vecinii, care se buluciseră în faţa clădirii şi priveau ca simpli spectatori.
Jake venea în fugă, împreună cu Nesbit. Şeful îi văzu şi le veni în întâmpinare.
- Jake, e cineva în casă?
- Nu.
- Atunci e bine. Aşa m-am gândit şi eu.
- Doar un căţel.
- Un căţel!
Jake dădu din cap, uitându-se la flăcări.
- Îmi pare rău, zise şeful.
Se strânseră lângă maşina lui Ozzie, în faţa casei doamnei Pickle.
- Ăla nu e Volkswagen-ul tău, nu-i aşa?
Jake dădu din cap negativ.
- Se pare că de la el a pornit focul.
- Nu înţeleg.
- Dacă nu e maşina ta, înseamnă că altcineva a parcat-o acolo. Vezi cum arde adăpostul? Betonul nu ia foc, de obicei. Înseamnă că cineva a pus benzina în Volkswagen, l-a parcat şi a fugit. Au montat, probabil, un dispozitiv de aprindere automată.
Prather şi doi voluntari aprobară.
- De când arde?
- Noi am sosit aici de vreo zece minute şi focul se întinsese deja. Cred că arde de o jumătate de oră. După cum au decurs lucrurile, e vorba de un profesionist.
- De ce crezi asta?
- Păi, uită-te şi tu: toată casa e cuprinsă de flăcări. E incredibil ca în câteva minute focul să ajungă până la acoperiş.
Două plutoane de pompieri se ocupau de furtunurile de apă. Jeturi puternice ţâşneau până la ferestrele de la etaj, dar efectul era nul.
- Va arde până-n temelii, zise şeful pompierilor, alergând şi dând ordine în dreapta şi în stânga. Jake se uită la Nesbit:
- Îmi faci un serviciu?
- Sigur că da.
- Du-te până la Harry Rex şi adu-l încoace. N-aş vrea să piardă spectacolul.
- Plec acum.
Timp de două ore Jake, Ozzie, Harry Rex şi Nesbit stătură în maşina poliţiei şi se uitară la flăcări. Din când în când se apropia câte un vecin care îşi exprima compasiunea şi întreba de Carla şi de Hanna. Doamna Pickle izbucni în plâns când Jake îi spuse că Max, căţelul, a fost mistuit în flăcări.
Pe la ora trei, curioşii şi poliţiştii se retraseră, iar la patru nu se mai vedeau decât nişte ruine care fumegau. Numai hornul şi siluetele celor două maşini carbonizate mai rămăseseră în picioare. Pe la răsăritul soarelui, pompierii îşi strânseră furtunurile şi plecară şi ei.
Jake şi Harry Rex se plimbau printre ruine.
- Ce să zic? Până la urmă, nu e decât o casă, făcu Harry Rex.
- Vrei s-o suni tu pe Carla şi să-i spui asta?
- Nu. Cred că va trebui s-o suni tu.
- Nu e nici o grabă.
Harry Rex se uită la ceas.
- E cazul să luăm micul dejun.
- La ora asta, nu e deschis nici un local, duminica.
- Aa, Jake, nu ştii că eu pot găsi mâncare caldă la orice oră din zi şi din noapte?
- În parcarea aia de camioane?
- Da.
- Bine. Şi după ce terminăm, ne ducem s-o vedem pe Row Ark.
- Excelent! Abia aştept s-o văd fără păr.

Sallie apucă receptorul şi, după ce răspunse, i-l întinse lui Lucien, care căuta să-şi găsească o poziţie comodă pentru a vorbi.
- Da. Cine e?
- Sunteţi Lucien Wilbanks?
- Da. Cine e la telefon?
- Îl cunoaşteţi pe Clyde Sisco?
- Da.
- Cincizeci de mii.
- Sună-mă dimineaţă.

39

Sheldon Roark stătea pe pervazul ferestrei, cu picioarele sprijinite de speteaza unui scaun, şi citea despre procesul Hailey în ziarele de dimineaţă din Memphis. Pe unul din ele, văzu fotografia fiicei lui şi un articol despre prima ei întâlnire cu Klan-ul. Ellen se odihnea în pat, cu capul bandajat. Urechea stângă avea douăzeci de copci. Contuziile se mai vindecaseră, iar medicul îi promisese că va pleca acasă miercuri.
Nu fusese violată şi nici biciuită. Când îl sunaseră la Boston, medicii nu-i dăduseră detalii. Zburase cu avionul timp de şapte ore, fără să ştie starea reală a fetei, dar aşteptându-se la ce era mai rău. I se făcură radiografii şi, după aflarea rezultatelor, medicii îi spuseseră să nu mai fie îngrijorat. Contuziile se vor vindeca şi părul îi va creşte la loc. O speriaseră şi o bruscaseră, dar putea fi mult mai rău.
Sheldon auzi rumoare în hol. Cineva se certa cu asistenta. Aşeză ziarul pe pat şi deschise uşa. Jake şi Harry Rex se strecuraseră pe coridor şi fuseseră prinşi. Asistenta le explica supărată că vizitele încep la două, deci, peste şase ore, aşa că va chema paza, dacă nu plecau. Harry Rex îi spunea că nu-i pasă lui de orele de vizită, nici de alte regulamente din spital, că Ellen e logodnica lui şi că voia s-o mai vadă o dată, înainte de a muri. O mai ameninţă că, dacă nu tace din gură, o dă în judecată, pentru că era avocat şi n-a mai avut un proces de-o săptămână.
- Ce se-ntâmplă? întrebă Sheldon.
Jake se uită la omuleţul acela cu părul roşu şi ochii verzi.
- Cred că sunteţi Sheldon Roark.
- Da.
- Eu sunt Jake Brigance. Cel...
- Da, am citit despre dumneata. Nu e nici o problemă, soră. Dânşii au venit la mine.
- Da, zise Harry Rex. Am venit la dânsul. Acum, vrei să ne laşi în pace?
Ea jură că va chema garda şi plecă.
- Eu sunt Harry Rex Vonner, zise el, dând mâna cu Sheldon Roark.
- Poftiţi înăuntru, zise acesta.
Intrară şi rămaseră cu ochii aţintiţi asupra fetei, care dormea.
- Cât e de grav? întrebă Jake.
- Traumatism uşor. Are douăzeci de copci la urechea stângă şi unsprezece, la cap. Se va face bine. Doctorul a zis că va ieşi miercuri din spital. Am discutat mult aseară.
- Părul îi arată groaznic, remarcă Harry Rex.
- I l-au ciopârţit cu un cuţit bont, aşa mi-a spus. I-au tăiat şi hainele şi-au ameninţat-o c-o biciuiesc. Loviturile de la cap şi le-a făcut singură. Credea c-au s-o violeze şi-au s-o omoare, aşa că şi-a izbit capul de stâlpul unde o legaseră. Probabil că lucrul acesta i-a speriat.
- Vreţi să spuneţi că n-au bătut-o?
- Nu. Dar au băgat-o-n sperieţi cumplit.
- Ce-a văzut?
- Nu mare lucru. Cruci în flăcări, robe albe şi vreo doisprezece bărbaţi. Şeriful mi-a spus că întâmplarea s-a petrecut într-o poiană, la vreo cincisprezece kilometri de-aici, spre răsărit. Aparţine unei fabrici de hârtie.
- Cine a găsit-o? întrebă Harry Rex.
- Şeriful a primit un telefon anonim de la un tip pe nume Mickey Mouse.
- Aa, da! Vechiul meu prieten.
Ellen gemu uşor şi se întinse.
- Hai să ieşim, zise Sheldon.
- Au vreun bufet pe-aici? întrebă Harry Rex. Mi se face foame când intru-ntr-un spital.
- Da. Hai să bem o cafea.
Bufetul de la etajul întâi era gol. Jake şi domnul Roark băură câte o cafea neagră. Harry Rex începu cu trei chifle şi o cană de lapte.
- După cum scriu ziarele, lucrurile nu merg prea bine, zise Sheldon.
- Ziarele sunt vacs! zise Harry Rex, cu gura plină. Jake a primit nişte şuturi serioase. Când îl lasă în pace pe el personal, îi răpesc funcţionarul juridic sau îi dau foc la casă.
- Ţi-au incendiat casa?!
Jake dădu din cap.
- Azi-noapte. Mai fumegă încă.
- Mi s-a părut că mirosiţi a fum.
- Ne-am uitat cum a ars până în temelii. A durat patru ore.
- Îmi pare rău că aud asta. Şi eu am fost ameninţat de multe ori, dar cea mai mare pagubă pe care mi-au făcut-o a fost să-mi taie cauciucurile. Nici nu s-a tras asupra mea.
- Asupra mea s-a tras de câteva ori.
- La Boston există vreo filială a Klan-ului? întrebă Harry Rex.
- După câte ştiu eu, nu.
- Păcat! Băieţii ăştia îţi umplu viaţa!
- Aşa se pare. Am văzut încăierarea de săptămâna trecută, la televizor. Am fost foarte atent, pentru că ştiam că e şi Ellen implicată. E un caz celebru, chiar şi la noi. Mi-ar fi plăcut să mă ocup de el.
- E al dumneavoastră, dacă vreţi! zise Jake. Mi se pare că omul meu îşi caută alt avocat.
- Câţi psihiatri va aduce procuratura?
- Unul singur. Va depune mărturie mâine dimineaţă, apoi vom rosti pledoariile finale. Cred că juriul îşi va da verdictul după-amiază.
- Îmi pare rău că n-o să fie şi Ellen acolo. M-a sunat în fiecare zi şi m-a ţinut la curent cu evoluţia lucrurilor.
- Unde a greşit Jake? întrebă Harry Rex.
- Cred că Jake a făcut treabă bună. A pornit cu dezavantaje foarte mari. Hailey a comis omorurile, le-a plănuit cu atenţie şi nu s-a putut baza decât pe o amărâtă pledoarie de iresponsabilitate. Nici în Boston juriul nu ar fi fost favorabil.
- Cu atât mai puţin în Ford, adăugă Harry Rex.
- Sper să ai un as în mânecă, pentru la urmă, zise Sheldon.
- Nu mai are mâneci! zise Harry Rex. I-au ars toate. Împreună cu izmenele.
- Ce-ar fi să veniţi şi dumneavoastră mâine să asistaţi la proces? zise Jake. Vă prezint judecătorului şi-i voi cere să aveţi acces şi în biroul lui.
- Pentru mine n-ar face un lucru ca ăsta! exclamă Harry Rex.
- Nici nu mă mir, spuse Sheldon cu un zâmbet. Cred c-am să vin. Stau aici până marţi. Nu e nici un pericol?
- Asta nu vă pot garanta.

Soţia lui Woody Mackenvale stătea pe o bancă lângă salonul soţului ei şi plângea încet, încercând să se abţină cât mai mult, în faţa copiilor. Băieţeii îşi ştergeau ochii cu şerveţele şi îşi suflau nasul. Jake îngenunchease în faţa ei şi asculta ce aflase şi ea de la medici. Glonţul se înfipsese în măduvă şi îl paralizase pentru totdeauna. Woody era maistru la o uzină din Booneville. Avea o slujbă bună. Şi viaţa lor fusese liniştită. Până acum, ea nu avusese serviciu. Au să se descurce ei cumva, dar nu ştia deocamdată cum. Soţul ei fusese antrenor la echipa de juniori, unde jucau şi fiii lor. Era un om activ. Începu să plângă şi mai tare.
- Mi-a salvat viaţa, zise Jake, uitându-se la băieţi.
Ea închise ochii şi dădu din cap:
- Şi-a făcut datoria. Ne descurcăm noi.
Jake luă un şerveţel şi îşi şterse ochii. Lângă el se afla un grup de rude, care ascultau în linişte. Harry Rex se plimba nervos de colo-colo.
Jake o îmbrăţişă şi îi mângâie pe băieţi. Îi dădu numărul de telefon de la birou şi-i spuse să-l sune oricând avea nevoie de ceva. Promise că va mai veni, după terminarea procesului.

Magazinele unde se vindea bere deschiseră duminică pe la prânz, când ieşea lumea de la biserică. Oamenii se opreau şi cumpărau câte un carton şi porneau mai departe să ia masa la o bunică, la o mătuşă sau în familie. Ciudat, închideau la şase, când aceiaşi oameni se duceau la slujba de seară. În celelalte şase zile, berea se vindea de dimineaţa până la miezul nopţii. Dar duminica procedau astfel, din respect pentru Dumnezeu.
Jake cumpără un carton cu şase cutii de la băcănia lui Bates şi porniră spre lac în automobilul murdar al lui Harry Rex. Cauciucurile erau tocite, iar parbrizul crăpat şi plin de insecte moarte. Pe jos, zăceau zeci de cutii goale de bere şi de sticle sparte. Aerul condiţionat nu mai funcţiona de şase ani. Jake îi sugerase să meargă cu Saab-ul, dar Harry Rex îl înjură, pe motive de prostie. În Bronco-ul lui, nu-i va lua nimeni la ochi.
Mergeau încet spre lac. Willie Nelson lălăia pe casetă, iar Harry Rex cânta şi el bătând ritmul pe volan. Când vorbea, avea un timbru aspru şi gutural. Când cânta, era şi mai rău. Jake sorbea din cutia cu bere şi privea prin parbriz. Spre sud-vest, norii se îngrămădeau ameninţători. Când trecură pe lângă spelunca lui Huey, ploaia începu să biciuiască în rafale puternice pământul uscat. Praful fu spălat, iar tufele de pe marginea drumului deveniră verzi şi proaspete. Şoseaua se răcori şi deasupra autostrăzii se ridică un abur greu. Ploaia se îmbibă în bumbac şi în tecile de soia şi, printre rânduri, se formară mici pârâiaşe.
Neaşteptat, dar ştergătoarele de parbriz funcţionau. Se mişcau furioase într-o parte şi-ntr-alta, înlăturând noroiul şi insectele. Furtuna se înteţea. Harry Rex dădu casetofonul mai tare.
Negrii cu pălării de pai şi cu undiţe se adăposteau pe sub poduri, aşteptând să se liniştească furtuna. Pârâiaşele se umflară şi curgeau mai repede. Negrii mâncau saleuri şi biscuiţi şi spuneau poveşti pescăreşti.
Lui Harry Rex i se făcu foame. Opri la băcănia lui Treadway, lângă lac, şi mai cumpără nişte bere, două porţii de somn şi o pungă de şorici cu boia iute de ardei. I le aruncă lui Jake pe genunchi. Traversară barajul sub un ropot puternic de ploaie. Harry Rex parcă lângă un refugiu. Se aşezară la o masă de beton şi priviră şiroaiele care biciuiau suprafaţa lacului Chatulla. Jake bea bere, în vreme ce Harry Rex mânca ambele porţii de somn.
- Când ai de gând s-o anunţi pe Carla? întrebă el, sorbind cu zgomot din cutia cu bere.
Ploaia bătea darabana pe acoperişul de tablă sub care se adăpostiseră.
- Ce s-o anunţ?
- Despre casă.
- N-am de gând să-i spun. Cred c-am s-o reconstruiesc înainte de a se întoarce.
- Vrei să spui până la sfârşitul săptămânii?
- Da.
- Te-ai ţăcănit de tot, Jake. Bei prea mult şi-ţi pierzi minţile.
- Am ce merit. În curând, dau faliment. Sunt pe cale să pierd cel mai mare caz al carierei mele, pentru care am fost plătit cu nouă sute de dolari. Casa mea frumoasă pe care o fotografiau toţi turiştii a ajuns cenuşă. Nevasta m-a părăsit, iar când va auzi de casă, va divorţa. Nu există nici o îndoială. O voi pierde. Iar când fiică-mea va afla că Max a murit ars, mă va urî toată viaţa. Aşa văd eu lucrurile, în clipa de faţă. Mai sunt şi cei din Klan care se ţin de capul meu şi care au încercat să mă împuşte. Soldatul ăla zace în spital, cu un glonte în măduva spinării. N-o să se mai poată mişca toată viaţa şi mă voi gândi la el până în clipa morţii. Soţul secretarei mele s-a prăpădit din cauza mea. Ultima mea angajată este internată cu părul ciopârţit şi traumatizată, pentru că lucra la mine. Juriul crede că sunt un mincinos ordinar, din cauza expertului pe care l-am adus. Clientul meu vrea să renunţe la serviciile mele. Toată lumea va da vina pe mine, când va fi condamnat. Va face apel şi va angaja alt avocat, unul din aclu, care mă va acuza că n-am fost în stare să-l scap. Aşa că mă vor da afară pentru incompetenţă. Nu voi mai avea nici nevastă, nici copil, nici casă, nici slujbă, nici bani, nimic!
- Cred că ai avea nevoie de un psihiatru, Jake. Hai să-l chemăm pe Bass. Ia o bere!
- Mă voi muta la Lucien şi-o să stăm împreună pe terasă toată ziua.
- Îmi dai mie biroul tău?
- Crezi că divorţează?
- Tot ce e posibil. Eu am trecut prin aşa ceva de patru ori, aşa că ştiu cum se leagă ele de orice.
- Carla nu e aşa. Sunt în stare să sărut pământul pe care calcă, şi ea ştie asta.
- Oricum, va dormi pe pământul gol când se va întoarce.
- Nu. Vom locui într-o rulotă cochetă şi confortabilă, până ne revenim. Apoi voi găsi eu altă casă veche, pe care s-o cumpărăm, şi-o să începem o viaţă nouă.
- Probabil ai să găseşti altă soţie, ca să începi o viaţă nouă. Ce-ar face-o să părăsească o vilă pe malul mării şi să vină să stea într-o rulotă, la Clanton?
- În rulotă voi fi eu.
- Nu-i un argument, Jake. Tu vei fi un beţiv falit, dat afară din barou, căzut în dizgraţie. Toţi prietenii, în afară de mine şi de Lucien, te vor uita. Ea n-o să se mai întoarcă niciodată. S-a terminat, Jake. Ca expert în divorţuri, te sfătuiesc să faci tu primul pas. Acţionează acum, mâine. Nici n-o să-şi dea seama ce s-a întâmplat.
- Pe ce motiv să dau divorţ?
- Pentru părăsire de domiciliu, în momentul în care aveai mare nevoie de ea.
- Asta-i un motiv de divorţ?
- Nu. Dar vom susţine şi că suferi de o iresponsabilitate temporară. Lasă-mă să mă ocup eu de toate, după regula M'Naghten. Eu sunt cel mai mare ticălos în materie de divorţuri, nu uita!
- Cum aş putea să uit?
Jake aruncă sticla începută, pentru că berea se încălzise prea tare, şi destupă alta. Ploaia se mai potolise şi, dinspre lac, începu să bată un vânt răcoros.
- Au să-l condamne, nu-i aşa, Harry Rex? zise Jake, uitându-se în zare.
Vonner termină de mâncat şi bău zdravăn dintr-o sticlă de bere. Vântul îi umplu faţa de picături de ploaie. Se şterse cu mâneca.
- Da, Jake. Omul tău o s-o păţească. Am citit asta în ochii lor. Circul cu iresponsabilitatea n-a ţinut. Oricum, Bass n-a fost primit cu simpatie, iar după ce Buckley şi-a ridicat poalele, orice speranţă s-a dus pe copcă. Nici Carl Lee nu a făcut nimic pentru a ieşi din rahat. Tot discursul lui a părut regizat, iar, uneori, a fost prea sincer. Ca şi cum cerea milă. A fost un martor deplorabil. M-am uitat la juriu în timp ce vorbea. N-am văzut nici un pic de înţelegere în ochii lor. Au să-l condamne, Jake, şi asta foarte repede.
- Mulţumesc pentru sinceritate!
- Sunt prietenul tău şi vreau să fii pregătit pentru orice, mai ales pentru apel.
- Ştii ce, Harry Rex? Mi-ar plăcea să nu fi auzit niciodată de Carl Lee Hailey.
- Cred că e prea târziu pentru asta, Jake.

Îi deschise Sallie şi-i spuse că-i pare rău pentru casă. Lucien era sus, în birou, lucrând. Nu se îmbătase. Îi arătă un scaun şi Jake se aşeză. În jurul lui se aflau o mulţime de tratate.
- Mi-am petrecut toată după-amiaza lucrând la discursul final, zise el, făcând un semn către dezordinea de pe masă. Singura ta speranţă este această pledoarie de încheiere. Trebuie să fie fără precedent.
- Presupun că ai realizat o astfel de capodoperă.
- De fapt, da. E, oricum, mai bună decât ai putea tu s-o faci în momentul ăsta. Presupun că ţi-ai petrecut după-amiaza de duminică jelind după casa ta şi înecându-ţi necazul în bere. Aşa că am lucrat eu pentru tine.
- Mi-ar plăcea să am ambiţia ta, în materie de abstinenţă alcoolică.
- Şi beat sunt mai bun ca tine, ca avocat.
- Cel puţin, eu mă pot numi avocat.
Lucien îi întinse un teanc de hârtii.
- Iată-l! E o compilaţie din cele mai bune discursuri de încheiere pe care le-am ţinut eu, la viaţa mea. Lucien Wilbanks la apogeu, în slujba ta şi a clientului tău. Te sfătuiesc să-l memorezi şi să-l spui cuvânt cu cuvânt. Nu încerca să improvizezi sau să-l modifici. Ai să strici tot.
- Am să mă mai gândesc. Nu ştii c-am mai făcut-o o dată?
- Cine ştie, poate merge.
- La naiba, Lucien! Lasă-mă în pace!
- Linişteşte-te, Jake! Hai să bem ceva. Sallie! Sallie!
Jake aruncă discursul pe canapea şi se îndreptă spre fereastră. Când sosi Sallie, Lucien comandă whisky şi bere.
- N-ai dormit deloc, în noaptea asta?
- Ba da, de la unsprezece la douăsprezece.
- Arăţi groaznic. Ai nevoie de odihnă.
- Mă simt groaznic! Iar somnul n-o să mă ajute cu nimic. Nu mă poate ajuta nimic altceva, decât sfârşitul acestui proces. Eu nu înţeleg, Lucien! Nu înţeleg de ce lucrurile au luat o astfel de întorsătură! Oare chiar nu meritam să am puţin noroc? Cazul ăsta n-ar fi trebuit să fie judecat în Clanton. Ne-am ales cu un juriu îngrozitor, clar influenţat. Dar n-am cum s-o dovedesc. Martorul nostru forte a fost discreditat. Acuzatul a depus o mărturie deplorabilă. Iar juriul nu are încredere în mine. Nu ştiu ce putea fi mai rău.
- Încă mai poţi câştiga acest caz, Jake. E nevoie de un miracol, dar se mai întâmplă şi de-astea uneori. Mi s-a-ntâmplat adesea să câştig, numai datorită discursului final. Aminteşte-ţi că ajunge ca unul singur să nu fie de acord cu ceilalţi şi victoria-i a ta.
- Vrei să fac juriul să plângă?
- Dacă poţi... Dar nu-i uşor. Eu unul cred în lacrimile lor. Asta înseamnă foarte mult.
Sallie aduse băuturile şi o urmară pe terasă. După căderea serii, le dădu sandvişuri şi cartofi prăjiţi. La ora zece, Jake se scuză şi se retrase în camera lui. O sună pe Carla şi discutară o oră. Nu-i spuse nimic de casă. Simţi o durere ascuţită în stomac, dându-şi seama că într-o zi sau alta va afla. Puse receptorul jos şi se rugă ca ea să nu fi citit în ziare despre asta.

40

Clanton reintră în normal luni dimineaţă, când baricadele fură din nou puse la locul lor, în jurul scuarului, iar soldaţii se adunară, să menţină ordinea în oraş. Patrulau în grupuri, urmărindu-i pe cei din Klan, care îşi ocupară locul. Veniră apoi şi negrii. Ziua de odihnă le conferise un plus de energie, aşa că pe la opt şi jumătate corurile se auzeau puternic. Căderea lui Bass dăduse noi speranţe celor din Klan. În plus, ştiau că incendiul fusese o lovitură reuşită. Acum, strigau mai tare ca de obicei.
Pe la nouă, Noose îi convocă pe avocaţi în biroul lui.
- Am vrut doar să vă văd că sunteţi bine, sănătoşi, zise el rânjind.
- De ce nu mă pupi în cur, domnule judecător? îşi zise Jake în barbă, destul de tare, însă, pentru a fi auzit.
Procurorii îngheţară. Domnul Pate tuşi. Noose se aplecă într-o parte, nevenindu-i să creadă:
- Ce-aţi spus, domnule Brigance?
- Am zis că putem să-ncepem.
- Aşa mi s-a părut şi mie. Ce-ţi mai face funcţionarul juridic?
- O să-i treacă.
- A fost Klan-ul?
- Da, domnule judecător. Acelaşi Klan care a încercat să mă omoare. Acelaşi Klan care a aprins cruci în curţile candidaţilor la juriu. Acelaşi Klan care i-a intimidat, probabil, deja, şi pe cei aleşi. Da, domnule, e acelaşi Klan.
Noose îşi scoase ochelarii:
- Poţi susţine aceste afirmaţii?
- Vreţi să spuneţi, dacă am declaraţii semnate şi legalizate, din partea membrilor Klan-ului? Nu, domnule, nu sunt prea cooperanţi!
- Dacă nu poţi dovedi, mai bine las-o baltă.
- Da, domnule judecător.
Jake ieşi din birou trântind uşa. După câteva secunde, domnul Pate chemă sala la ordine şi se ridicară toţi în picioare. Noose salută juriul şi le promise că nu mai e mult până ce chinul acesta se va încheia. Nu-i zâmbi nimeni. Avuseseră un sfârşit de săptămână foarte plicticos, la Temple Inn.
- Procuratura mai are ceva de zis? îl întrebă judecătorul pe Buckley.
- Mai avem un martor, domnule judecător.
Fu adus doctorul Rodeheaver, din camera martorilor. Se aşeză cu grijă pe scaun şi făcu un gest cald de salut, către juriu. Avea înfăţişarea unui adevărat psihiatru: costum negru, pantofi. Buckley veni pe podium şi zâmbi juriului.
- Sunteţi doctorul Rodeheaver? tună el, uitându-se la juriu, ca şi cum ar fi vrut să spună: "Acum aveţi în faţă un psihiatru adevărat".
- Da, domnule.
Buckley puse zeci de întrebări, în legătură cu instruirea lui profesională. Rodeheaver era sigur pe sine, relaxat, pregătit şi obişnuit să depună mărturie. Vorbi pe larg despre experienţa pe care o avea pe plan profesional. Buckley îl întrebă dacă a scris articole de specialitate, iar el a răspuns că da. Timp de zece minute, îşi prezentă rezultatele cercetărilor ştiinţifice. Primise premii pentru realizările sale atât în Mississippi, cât şi în alte state. Era membru al tuturor organizaţiilor pe care le menţionase Bass şi încă al câtorva. I se recunoscuse competenţa în studiile asupra creierului omenesc. Era rafinat şi sobru. Buckley îl prezentă ca expertul lui, iar Jake nu avu nici o întrebare. Procurorul îl întrebă:
- Domnule doctor, când l-aţi examinat prima oară pe Carl Lee Hailey?
Expertul se uită în notele sale.
- Pe nouăsprezece iunie.
- Unde l-aţi examinat?
- În cabinetul meu de la Whitfield.
- Cât timp l-aţi examinat?
- Vreo două ore.
- Cu ce scop l-aţi examinat?
- Pentru a stabili starea lui mentală atunci, precum şi în momentul în care i-a omorât pe domnii Cobb şi Willard.
- I-aţi făcut anamneza?
- Anamneza a fost făcută de unul din asociaţii mei. Eu i-am verificat-o, doar.
- Şi ce a reieşit din această investigare?
- Nimic deosebit. Mi-a vorbit mult despre Vietnam, dar nimic deosebit.
- A povestit degajat despre Vietnam?
- Sigur că da. El a vrut s-o facă. De parcă i se spusese dinainte acest lucru.
- Ce-aţi mai discutat în cadrul primei întrevederi?
- Am abordat foarte multe subiecte: copilăria, familia, educaţia, slujbele avute, aproape tot.
- V-a povestit despre violarea fiicei lui?
- Da, cu multe detalii. Îl durea acest subiect, cum, de altfel, m-ar fi afectat şi pe mine.
- A povestit despre ceea ce l-a determinat să-i omoare pe Cobb şi Willard?
- Da, am vorbit şi despre acest lucru. Eu am încercat să stabilesc gradul de înţelegere al inculpatului, cu privire la fapta sa.
- Ce v-a spus?
- La început, nu mare lucru. Dar, mai târziu, şi-a deschis inima şi mi-a povestit cum a inspectat tribunalul cu trei zile înainte şi cum a găsit încă de atunci un loc potrivit de pândă.
- Dar despre omorul propriu-zis?
- Nu s-a exprimat în această privinţă. Mi-a spus că nu-şi prea aminteşte, dar eu nu cred.
Jake sări în picioare:
- Mă opun! Martorul trebuie să spună ceea ce ştie, nu ce crede, nici să facă speculaţii.
- Se admite. Vă rog să continuaţi, domnule Buckley.
- Ce altceva aţi mai constatat, în legătură cu starea lui sufletească, cu atitudinea şi cu felul său de a vorbi?
Rodeheaver îşi încrucişă picioarele şi începu să se legene uşor. Îşi încruntă sprâncenele, în semn că gândeşte adânc.
- La început, n-a prea avut încredere în mine şi se ferea să mă privească în ochi. Îmi răspundea scurt la întrebări. Nu se simţea în largul său, pentru că era păzit şi, uneori, avea cătuşe la mâini. Dar mai târziu şi-a deschis sufletul şi a vorbit degajat aproape despre tot. A refuzat să răspundă la câteva întrebări, dar altfel aş putea spune că a colaborat foarte bine.
- Când şi unde l-aţi examinat din nou?
- A doua zi în acelaşi loc.
- În ce stare era şi ce atitudine a avut?
- Aproape la fel ca în ziua precedentă. La început, distant, în final, deschis. A vorbit, în general, despre aceleaşi subiecte ca în ziua precedentă.
- Cât a durat această examinare?
- Aproximativ, patru ore.
Buckley se uită în actele sale, apoi îi şopti ceva lui Musgrove, care aprobă.
- Aşadar, domnule doctor, aţi putea să daţi un diagnostic în legătură cu starea psihică a inculpatului, în urma examenului efectuat în zilele de nouăsprezece şi douăzeci iunie?
- Da, domnule.
- Şi care este diagnosticul?
- În nouăsprezece şi douăzeci iunie, domnul Hailey părea perfect normal.
- Vă mulţumesc. Acum, pe baza examenului făcut, aţi putea stabili starea lui mentală în ziua omorului?
- Da.
- Şi care era aceea?
- În momentul acela a fost perfect normal.
- Pe ce vă bazaţi aserţiunea?
Rodeheaver se întoarse spre juriu şi deveni profesoral:
- Trebuie stabilit nivelul de premeditare implicată în acest caz. Bineînţeles, a avut un motiv pentru a acţiona. Şi, ca să fiu înţeles, domnul Hailey şi-a plănuit cu atenţie fapta.
- Domnule doctor, cunoaşteţi regula M'Naghten, ca test pentru stabilirea iresponsabilităţii criminale?
- Desigur.
- Şi ştiţi că un alt psihiatru, domnul doctor Bass, a comunicat juriului că inculpatul nu era în stare să deosebească răul de bine şi, ca urmare, nu e capabil să înţeleagă natura faptelor sale?
- Da, ştiu.
- Sunteţi de acord cu mărturia aceea?
- Nu. O găsesc tendenţioasă şi, personal, mă simt jignit. Domnul Hailey însuşi a depus mărturie că şi-a plănuit acţiunea. Deci, a admis că situaţia lui mentală în acel moment nu l-a împiedicat să gândească. Acest lucru se numeşte premeditare, în orice tratat de medicină şi de drept. N-am auzit niciodată spunându-se, despre cineva care plănuieşte o crimă, şi recunoaşte că aşa a făcut, că a fost inconştient. E absurd.
În momentul acela, Jake fu convins că era absurd. Rodeheaver avea credibilitate. Jake se gândi la Bass şi înjură în gând.
Lucien stătea lângă negri şi aproba fiecare cuvânt al lui Rodehevear. În comparaţie cu prietenul lui, era infinit mai credibil. Sisco încerca să-i prindă privirea, dar Lucien i-o evita sistematic. Mesagerul nu-l sunase luni dimineaţă, aşa cum îi spusese. Un gest afirmativ din partea bătrânului avocat ar fi însemnat încheierea târgului. Sisco ştia regula şi aştepta un răspuns. Dar nu-l primi. Lucien voia să discute mai întâi cu Jake.
- Aşadar, domnule doctor, în urma examinării, aveţi vreo opinie în legătură cu disponibilitatea inculpatului de a deosebi răul de bine?
- Da, am.
- Şi care e această opinie?
- Că starea mentală era normală şi că ştia să deosebească răul de bine.
- Dar în legătură cu capacitatea de înţelegere a faptelor sale, aveţi vreo părere?
- Da.
- Şi ce părere aveţi?
- Că a înţeles foarte bine ce a făcut.
Buckley îşi strânse hârtiile şi se înclină politicos.
- Vă mulţumesc domnule doctor. Nu mai am întrebări.
- Domnule Brigance, aveţi de întrebat ceva? zise Noose.
- Da.
- Mi-am închipuit. Să luăm, un sfert de oră, pauză.
Jake nu îl băgă în seamă pe Carl Lee şi alergă pe scări, în biblioteca de la etajul trei. Acolo îl aştepta Harry Rex, zâmbind.
- Fii liniştit, Jake. Am sunat la toate ziarele din Carolina de Nord şi n-a apărut nimic despre casă. Nici despre Row Ark. Carla nu ştie nimic.
- Minunat! Îţi mulţumesc, Harry Rex.
- Pentru puţin. Uite ce-i, Jake. Nu-mi face plăcere să aduc discuţia despre asta, dar trebuie.
- Spune repede.
- Ştii bine că-l urăsc pe Buckley. Mai mult chiar decât tine. Dar cu Musgrove mă înţeleg. Aş putea să vorbesc cu el, şi să încerce cumva să exploreze posibilitatea unei pledoarii la înţelegere.
- Nu!
- Ascultă, Jake. Omul tău mai are aproximativ patruzeci şi opt de ore, până va fi condamnat la moarte. Dacă vorbesc cu Musgrove, i-am putea comuta pedeapsa în închisoare pe viaţă. I-ai salva, în felul acesta, viaţa. Dacă nu pricepi, însemnă că eşti orb, prietene.
- De ce să accepte Buckley un târg? Ne are, doar, la degetul mic.
- Poate că nu acceptă. Dar lasă-mă, măcar, să încerc.
- Nici să nu te gândeşti, Harry Rex.
Rodeheaver se întoarse la locul lui. Jake se uită la el şi se gândea că, în toată cariera lui, nu ieşise niciodată învingător în lupta cu un expert. Aşa că nu avea de gând să se contrazică nici cu acesta.
- Domnule doctor, psihiatria se ocupă de studiul minţii omeneşti, nu-i aşa?
- Da.
- Şi nu este o ştiinţă exactă, nu-i aşa?
- Corect.
- Dumneavoastră puteţi examina o persoană şi să trageţi o concluzie, care poate să fie diferită de a altui psihiatru, nu-i aşa?
- Da, e posibil.
- De fapt, zece psihiatri pot da zece verdicte diferite, nu-i aşa?
- E puţin probabil.
- Dar posibil, nu-i aşa, domnule doctor?
- Da. La fel ca în cazul opiniilor legale.
- Dar acum nu discutăm despre lege.
- Aşa e.
- Adevărul este că, în multe cazuri, psihiatria nu ne poate spune cu exactitate ce probleme mentale are persoana.
- Adevărat.
- Şi psihiatrii se contrazic adesea, nu-i aşa?
- Bineînţeles.
- Dumneavoastră pentru cine lucraţi, domnule doctor?
- Pentru statul Mississippi.
- De când?
- De unsprezece ani.
- Şi cine îl acuză pe domnul Hailey?
- Procuratura statului Mississippi.
- În cei unsprezece ani, de câte ori aţi depus mărturie, pentru stabilirea iresponsabilităţii?
Rodeheaver se gândi un moment.
- Cred că acesta este al patruzeci şi treilea proces.
Jake se uită în hârtiile lui, apoi zâmbi maliţios, privindu-l pe doctor.
- Sunteţi sigur că nu e al patruzeci şi şaselea?
- S-ar putea. Nu ştiu exact.
Sala amuţi. Buckley şi Musgrove se prefăceau că răsfoiesc dosarele, dar îşi îndreptară atenţia asupra martorului.
- Deci, aţi depus mărturie, pentru procuratură, de patruzeci şi şase de ori?
- Dacă aşa spuneţi dumneavoastră!
- Şi, de patruzeci şi şase de ori, aţi spus că acuzatul nu e iresponsabil, din punctul de vedere legal?
- Nu sunt sigur.
- S-o spunem mai clar: de patruzeci şi şase de ori aţi stabilit că acuzatul nu era nebun. Corect?
Rodeheaver se foi o clipă şi în priviri îi apăru o undă de îngrijorare.
- Nu sunt sigur.
- N-aţi văzut niciodată un acuzat iresponsabil, din punctul de vedere legal, nu-i aşa, domnule doctor?
- Ba da, am văzut.
- Bine, atunci să ne spuneţi numele acelui acuzat şi locul în care a fost judecat?
Buckley se ridică şi îşi încheie haina.
- Onorată instanţă, procuratura se opune acestor întrebări. Domnul doctor nu e obligat să-şi amintească numele şi locurile proceselor în care a apărut ca martor.
- Se respinge. Staţi jos. Vă rog să răspundeţi la întrebare, domnule doctor.
Rodeheaver inspiră adânc şi se uită în tavan. Jake aruncă o privire spre juriu. Aşteptau atenţi răspunsul.
- Nu-mi amintesc, răspunse el, într-un târziu.
Jake ridică un teanc de hârtii, pe care le flutură în faţa martorului.
- Oare, nu vă puteţi aminti, din cauză că, în toţi aceşti unsprezece ani, nu aţi depus niciodată mărturie în favoarea acuzatului?
- Sincer, nu-mi amintesc.
- Cinstit, atunci. Vă puteţi aminti de vreun proces în care acuzatul să fi fost găsit iresponsabil?
- Sunt sigur că au fost câteva.
- Da, sau nu, domnule doctor?
Doctorul îi aruncă o privire fugară procurorului.
- Nu. Memoria îmi joacă o festă. Nu-mi amintesc de nici unul.
Jake se îndreptă încet spre masa apărării şi luă un dosar gros.
- Domnule doctor, vă amintiţi că aţi depus mărturie în procesul unui cetăţean numit Danny Booker, din comitatul McMurphy, în decembrie 1975?
- Da, îmi amintesc de cazul acesta.
- Şi aţi depus mărturie că nu era iresponsabil, din punctul de vedere legal, nu-i aşa?
- Corect.
- Vă mai amintiţi câţi psihiatri au depus mărturie, atunci, pentru el?
- Exact, nu. Erau mai mulţi.
- Dar numele Noel McClacky, MD; O. G. McGuire, M D. şi Lou Watson, M D., vă spun ceva?
- Da.
- Sunt cu toţii psihiatri, nu-i aşa?
- Da.
- Şi sunt cu toţii calificaţi, nu-i aşa?
- Da.
- Şi ei toţi l-au examinat pe domnul Booker şi şi-au exprimat părerea că bietul om era nebun, nu-i aşa?
- Corect.
- Iar dumneavoastră aţi spus că era sănătos.
- Corect.
- Câţi medici au fost de părerea dumneavoastră?
- După câte îmi amintesc, nici unul.
- Prin urmare, aţi fost unu contra trei.
- Da, dar eu sunt convins şi acum că aveam dreptate.
- Înţeleg. Ce-a făcut juriul atunci?
- L-au găsit nevinovat, pe motive de iresponsabilitate.
- Vă mulţumesc. Aşadar, domnule doctor Rodeheaver, dumneavoastră sunteţi şeful psihiatrilor, la Whitfield, nu-i aşa?
- Da.
- Sunteţi direct sau indirect responsabil de tratamentul fiecărui pacient de acolo?
- Sunt direct responsabil, domnule Brigance. Chiar dacă nu văd personal fiecare pacient, ceilalţi medici acţionează sub supravegherea mea.
- Vă mulţumesc. Domnule doctor, unde se află astăzi Danny Booker?
Rodeheaver îi aruncă lui Buckley o privire desperată, pe care, însă, o mască imediat într-un zâmbet cald, adresat juriului. Ezită vreo câteva secunde.
- E la Whitfield, nu-i aşa? întrebă Jake, lăsându-se clar să se înţeleagă că răspunsul era da.
- Cred că da, zise Rodeheaver.
- Deci, se află în îngrijirea dumneavoastră directă.
- Presupun.
- Şi ce diagnostic are?
- Nu ştiu exact. Am atâţia pacienţi doar.
- Schizofrenic paranoidă?
- Posibil.
Jake se întoarse la bară. Ridică vocea.
- Şi acum, domnule doctor, vreau să fie clar pentru juriu. În 1975, dumneavoastră aţi depus mărturie că Danny Booker era sănătos, din punctul de vedere legal, şi că a înţeles exact ce face atunci când a comis crima, iar juriul nu a fost de acord cu dumneavoastră şi l-a găsit nevinovat. De atunci, este pacient al spitalului din Whitfield sub supravegherea dumneavoastră şi e tratat de schizofrenie paranoidă. Corect?
Expresia de pe faţa lui Rodeheaver confirmă acest lucru. Jake mai luă o hârtie şi păru că o citeşte.
- Vă amintiţi de procesul unui om pe nume Adam Couch, din comitatul Dupree, care a avut loc în mai 1977?
- Îmi amintesc.
- Era vorba de un viol.
- Da.
- Şi dumneavoastră aţi depus mărturie, din partea procuraturii, împotriva domnului Couch?
- Corect.
- Şi aţi spus juriului că e sănătos?
- Da.
- Ţineţi minte câţi doctori au depus mărturie că e un om extrem de bolnav, că, din punctul de vedere legal, era iresponsabil?
- Au fost vreo câţiva.
- Aţi auzit de următorii doctori: Felix Perry, Gene Shumate şi Hobby Wicker?
- Da.
- Sunt psihiatri?
- Da.
- Şi au depus mărturie pentru domnul Couch, nu-i aşa?
- Da.
- Şi-au spus cu toţii că, din punctul de vedere legal, era iresponsabil?
- Aşa au spus.
- Iar dumneavoastră aţi fost singurul medic de altă părere?
- Da, după câte-mi amintesc.
- Şi juriul ce-a făcut, domnule doctor?
- L-a găsit nevinovat.
- Pe motive de iresponsabilitate?
- Da.
- Unde se află acum domnul Couch?
- Cred că e la Whitfield.
- De când?
- Cred că de la proces.
- Înţeleg. Admiteţi în spital pacienţi sănătoşi, dacă se poate spune aşa?
Rodeheaver începu să fiarbă. Se uita la avocatul lui, avocatul poporului, ca şi cum i-ar fi spus că s-a săturat şi că ar trebui să facă ceva să se termine o dată.
Jake mai luă nişte hârtii.
- Domnule doctor, vă amintiţi de procesul numitului Buddy Wooddall din comitatul Cleburne, din mai 1979?
- Da, sigur.
- Omor, nu-i aşa?
- Da.
- Aţi depus mărturie ca expert în psihiatrie şi aţi spus că nu e nebun?
- Da.
- Vă amintiţi câţi psihiatri l-au mai consultat?
- Mi se pare că erau cinci.
- Exact, domnule doctor. Cinci la unu. Ce verdict a dat juriul?
Mânia creştea pe chipul lui Rodeheaver. Înţeleptul bunic-profesor începu să-şi piardă firea.
- A fost găsit nevinovat, pe motive de iresponsabilitate.
- Cum vă explicaţi asta, domnule doctor?
- Nu trebuie să ai totdeauna încredere în decizia juriului, izbucni el, apoi îşi reveni şi încercă să zâmbească.
Jake se uita la el cu o expresie răutăcioasă, apoi îi privi pe juraţi. Îşi încrucişă braţele, aşteptând puţin, pentru ca vorbele să-şi facă efectul.
- Puteţi să continuaţi, domnule Brigance, zise Noose, într-un târziu.
Jake se uită calm prin hârtii, le strânse şi rosti:
- Cred că am auzit destule de la martorul acesta, domnule judecător.
- Mai aveţi întrebări, domnule Buckley?
- Nu, domnule. Procuratura se abţine.
Noose se adresă juriului:
- Doamnelor şi domnilor, procesul e pe sfârşite. Nu mai avem nici un martor. Mă voi întâlni acum cu avocaţii, pentru a pune la punct unele detalii, apoi vom asculta pledoariile finale. Aceasta se va întâmpla la ora două şi va dura vreo două ore. Dacă nu ajungeţi să daţi astăzi un verdict, atunci vă veţi retrage şi îl veţi da mâine. Acum, facem o pauză. Ne vedem la ora două.
Carl Lee se aplecă şi se adresă pentru prima oară, după atâtea zile, avocatului său:
- L-ai cam pus cu botul pe labe, Jake.
- Şi asta nu-i nimic. Stai să auzi pledoaria finală.

Jake îl evită pe Harry Rex şi plecă la Karaway. Casa copilăriei sale era o clădire veche din mijlocul oraşului, înconjurată de arţari, de ulmi şi de stejari bătrâni, care ţineau răcoare, indiferent de arşiţa verii. În spate, dincolo de copaci, era un câmp ce se întindea până la poalele unui deal. Într-un colţ, se afla o curticică pentru păsări. Aici, Jake făcuse primii paşi, mersese pentru prima oară cu bicicleta şi se jucase cu mingea. Sub un stejar de la marginea câmpului îşi îngropase trei câini, un raton, un iepuraş şi nişte bobocei de raţă. Lângă micul cimitir, zăcea un cauciuc de la un Buick, model 54.
Casa fusese încuiată şi părăsită de două luni. Un copil din vecini tăia iarba şi aranja gazonul din faţă. Jake venea să controleze lucrurile o dată pe săptămână. Părinţii lui plecaseră undeva, în Canada, pe timpul verii. Şi-ar fi dorit să fie cu ei.
Descuie uşa şi urcă în camera lui de la etaj. Era neschimbată. Pereţii rămăseseră împodobiţi cu fotografii făcute împreună cu echipa, cu trofee, cu postere de-ale lui Pete Rose, Archie Manning şi Hank Aaron. Deasupra dulapului atârna un şir de mănuşi de baseball. Pe scrin, era o cască. Mama lui o mai ştergea şi acum, săptămânal, de praf. O data îi spusese că, de câte ori intra în cameră, se aştepta să-l găsească acolo, făcându-şi temele. Atunci se uita prin albumele sale, cu ochii înlăcrimaţi.
Se gândi la camera Hannei, plină de animale de puf, cu pereţii tapetaţi şi i se puse un nod în gât.
Se uită pe fereastră şi se văzu legănându-se pe roata aceea de lângă mormintele câinilor. Îşi aminti de fiecare "procesiune" funerară şi de promisiunile tatălui său că-i va cumpăra alt câine. Se gândi la Hanna şi la Max şi ochii începură să-i lăcrimeze.
Patul i se păru tare mic, acum. Îşi scoase pantofii şi se întinse. Din tavan atârna o cască de fotbal. Mustangii din Karaway. Înscrisese de şapte ori în cinci meciuri. Avea totul filmat, undeva, într-un raft de bibliotecă. Simţi o durere ascuţită în stomac.
Se sculă şi îşi aranjă hârtiile cu grijă pe scrin. Erau notele sale, nu ale lui Lucien. Apoi se studie în oglindă.

Se adresă juriului. Începu cu clarificarea celui mai sensibil punct: doctorul Bass. Îşi ceru iertare. Avocatul intră în sala de judecată şi se trezeşte deodată în faţa unui juriu străin, căruia nu-i poate oferi decât sinceritatea lui absolută. Iar dacă ceea ce spune nu e credibil, atunci îşi compromite clientul. Îi rugă să-l creadă că, niciodată, nu se gândise să aducă în faţa lor un martor cu antecedente penale. Le spuse că nu ştiuse de condamnarea lui Bass, jură chiar, ridicând mâna dreaptă. Lumea e plină de psihiatri şi i-ar fi fost uşor să găsească altul, dacă ar fi ştiut că Bass avusese probleme. Îi părea tare rău.
Şi-acum, în legătură cu doctorul. În urmă cu treizeci de ani, acesta avusese o legătură sentimentală cu o fată sub optsprezece ani, în Texas. Oare asta însemna că, acum, la proces, minţise? Că se puteau îndoi de competenţa lui profesională? Le ceru să-l judece cinstit pe Bass şi pe pacientul acestuia. Oricum, el nu ştia nimic despre trecutul doctorului.
Dar ar fi vrut ca juriul să afle mai multe. Să le spună ceva ce nu fusese menţionat aici. Fata cu care se încurcase avea şaptesprezece ani. Mai târziu, s-au căsătorit şi au avut un băiat. Apoi, însărcinată a doua oară fiind, a suferit un accident de tren şi a pierit împreună cu fiul lor.
- Mă opun! strigă Buckley. Domnule judecător, nu există acte la dosar, în acest sens.
- Se aprobă. Domnule Brigance, vă rog să nu vă referiţi la lucruri care nu au acoperire.
Jake nu îi băgă în seamă nici pe Noose, nici pe Buckley, ci se uita îndurerat la juriu. Continuă. În legătură cu Rodeheaver, se întreba dacă nu cumva şi el avusese vreodată o legătură cu o fată sub optsprezece ani. Ce mai conta asta? În tinereţe se puteau întâmpla multe, dar nu avea nici o importanţă pentru procesul lor. Doctorul prezentat de procuratură este, desigur, o personalitate, un specialist care tratase o mulţime de cazuri grele. Totuşi, când era vorba să depună mărturie în procesele penale, dăduse greş adesea. Mărturia lui trebuia privită cu precauţie.
Juraţii îl priveau şi-i ascultau fiecare cuvânt. Nu era un predicator juridic ca adversarul său. Părea liniştit, sincer. Avea o expresie obosită, aproape suferindă.
Lucien era treaz şi urmărea reacţiile juriului. Numai la Sisco nu se uita. Îşi dădu seama că nu se folosise de însemnările lui, dar se descurca minunat. Tot ce spunea venea din suflet.
Jake îşi ceru iertare pentru lipsa lui de experienţă. Nu avusese niciodată procese ca domnul Buckley, aşa că dacă mai făcuse greşeli, îi ruga să nu se lase influenţaţi, în atitudinea lor faţă de Carl Lee. El nu avea nici o vină.
Avea şi el o fiică şi alţi copii nu-i va mai da Dumnezeu. El era singurul ei sprijin, la cei cinci anişori, într-o lume nebună. Deci, între el şi fetiţă se stabilise o legătură pe care nu o putea explica.
Carl Lee are şi el o fiică. O cheamă Tonya. Jake le-o arătă juraţilor, întinzând mâna. E o fetiţă de zece ani, drăguţă şi inocentă. Dar ea, la rândul ei, nu va mai putea avea niciodată copii, pentru că...
- Mă opun! zise Buckley, fără să mai ţipe.
- Se acceptă, rosti Noose.
Jake îi ignoră din nou. Vorbi despre viol şi explică de ce era mai rău decât crima. Prin omor, victima dispare şi nu mai e obligată să sufere. Durerea e a familiei. Dar violul e mult mai rău. Victima are o viaţă întreagă înainte, timp în care nu va înceta să se întrebe, să încerce să înţeleagă de ce agresorii ei mai sunt în libertate. În fiece oră din zi şi din noapte se va gândi la ceea ce i s-a întâmplat. Amintirea nu se estompează niciodată.
Probabil, cea mai mare crimă o constituie violarea brutală a unui copil. Când lucrul acesta i se întâmplă unei femei, aceasta înţelege, cel puţin, de ce. Dar un copil? Presupuneţi că sunteţi părinţii unui astfel de minor. Cum aţi putea să-i explicaţi ce i s-a-ntâmplat?
- Mă opun.
- Se acceptă. Vă rog să nu luaţi în considerare aceste aserţiuni.
Dar Jake nu pierdu ocazia. Hai să presupunem, zise el, că aţi fi veterani din războiul din Vietnam, familiarizaţi cu mitralierele M-16 şi că fiica v-ar fi fost violată, apoi internată în spital, între viaţă şi moarte. Iar după câteva zile violatorul ar fi prins şi l-aţi vedea la trei paşi de dumneavoastră, în tribunal. Ce-aţi face dacă aţi avea la dispoziţie o mitralieră M-16?
Domnul Buckley v-a spus cum ar fi procedat: ar suferi pentru fetiţa lui, ar întoarce şi celălalt obraz şi ar aştepta ca justiţia să ia o hotărâre. Ar spera că ticălosul va fi trimis la Parchman, de unde nu va mai scăpa niciodată. Aşa ar face domnul procuror şi pentru asta ar fi admirat. Ce suflet iertător şi înţelegător! Dar cum ar proceda un tată obişnuit? El însuşi, ce-ar face, dacă ar avea un M-16 în mână? Bineînţeles că le-ar zbura creierii!
Era simplu. Se făcea, în felul acesta, dreptate.
Jake se opri, ca să bea o gură de apă, apoi schimbă placa. Atitudinea umilă, îndurerată, fu înlocuită de indignare. Vorbi despre Cobb şi Willard. Ei erau cei care începuseră acest şir de necazuri. Pentru vieţile lor se zbătea procuratura. Dar cine le va simţi lipsa, în afară de mamele lor? Violatori de copii! Traficanţi de droguri! Va suferi, oare, societatea, pentru că au dispărut? Nu era viaţa, aici, în comitatul Ford, mai sigură, fără ei? Copiii sunt mai feriţi de pericolul violului, acum. Toţi părinţii pot răsufla uşuraţi. Carl Lee merita o medalie sau, cel puţin, un ropot de aplauze, pentru că e un erou. Aşa a spus şi Looney. Premiaţi-l şi trimiteţi-l acasă, la familie. Le mai spuse să-l ierte, aşa cum o făcuse şi poliţistul fără picior. Le ceru să dea curs dorinţei lui Looney.
Vocea îi deveni mai calmă şi anunţă că se apropie de sfârşit. Voia să le rămână în minte o singură imagine: aceea a unei fetiţe legate de doi arbori, cu picioarele desfăcute, plină de sânge şi bătută, privind desperată în pădure şi părându-i-se că vede pe cineva, apropiindu-se. Era tatăl ei, alergând s-o salveze. Îl vedea în visurile ei când se afla la ananghie. L-a strigat şi atunci, dar a dispărut. Acum, avea la fel de mare nevoie de el, ca şi atunci. Îi ruga să nu i-l ia. Ea îşi aştepta tatăl acolo, în primul rând. Trebuia să fie lăsat să se întoarcă la familia lui.
În sală se făcuse linişte, în vreme ce Jake se aşeză lângă clientul său. Se uită la juriu şi o văzu pe Wanda Womack cum îşi ştergea, pe furiş, o lacrimă. Pentru prima oară în ultimele două zile, simţi o licărire de speranţă.

La patru, Noose îşi luă rămas bun de la juriu, nu înainte, însă, de a le spune că au timp să delibereze până la şase, poate chiar şapte, iar dacă nu se ajungea la un verdict, şedinţa se amâna până marţi, la ora nouă. Oamenii ieşiră încet. Judecătorul se retrase până la şase şi-i sfătui pe avocaţi să nu plece prea departe sau să-şi lase numerele de telefon la secretariat.
Spectatorii îşi păstraseră locurile şi vorbeau liniştiţi. Lui Carl Lee i se dădu voie să stea în primul rând, alături de familia lui. Buckley şi Musgrove aşteptau în biroul lui Noose. Harry Rex, Lucien şi Jake plecară "să mănânce". Nimeni nu se aştepta la un verdict rapid.
Aprodul îi încuiase pe juraţi în camera lor specială şi le spuse rezervelor să ia loc într-un hol micuţ. Barry Acker fu ales conducătorul juriului. Toţi stăteau în jurul a două măsuţe, aşteptând neliniştiţi.
- Vă propun să facem o repetiţie pentru votare, zise Acker. Ca să vedem cum stăm. Aveţi ceva împotriva acestui lucru?
Nimeni nu protestă.
- Votaţi "vinovat", "nevinovat" sau "încă nu m-am decis". Puteţi, pentru moment, să vă abţineţi.
- Reba Betts.
- Nu m-am decis.
- Bernice Toole.
- Vinovat.
- Carol Corman.
- Vinovat.
- Donna Lou Peck.
- Nu m-am decis.
- Suc Williams.
- Mă abţin.
- Jo Ann Gates.
- Vinovat.
- Rita Mae Plunk.
- Vinovat.
- Frances McGowan.
- Vinovat.
- Wanda Womack.
- Nu m-am decis.
- Eula Dell Yates.
- Deocamdată, nu m-am decis. Vreau să discutăm.
- Vom discuta. Clyde Sisco.
- Nu m-am decis.
- Deci aţi votat unsprezece. Eu sunt Barry Acker şi verdictul meu este "nevinovat". Aceasta înseamnă cinci "vinovat", cinci "nu m-am decis", o abţinere de moment şi un "nevinovat". Se pare că mai avem de lucru.
Începură să cerceteze documentele, fotografiile şi amprentele. La şase îl informară pe judecător că nu reuşiseră să dea un verdict. Le era foame şi voiau să se retragă. Şedinţa fu amânată pentru a doua zi la ora nouă.

41

Stăteau de ore întregi pe terasă, fără să vorbească prea mult, privind oraşul de la picioarele lor şi apărându-se de ţânţari. Se făcuse din nou foarte cald. Aerul umed le lipea cămăşile de trupuri. Sallie vru să le dea de mâncare, dar Lucien ceru whisky, iar Jake "Coors". Din când în când, Nesbit venea pe terasă şi aducea bere rece, fără să scoată nici un cuvânt.
Sallie scoase capul pe uşă, oferindu-se pentru ultima oară să le dea de mâncare. Amândoi refuzară.
- Jake, am primit un telefon în după-amiaza aceasta. Clyde Sisco vrea douăzeci şi cinci de mii, ca să influenţeze juriul, şi cincizeci pentru obţinerea achitării.
Avocatul dădu din cap.
- Înainte de a spune "nu", ascultă-mă. Ştie că nu e sigur că va obţine achitarea, dar poate să blocheze juriul. Ajunge să se opună de unul singur. Asta înseamnă douăzeci şi cinci de mii. E mult, dar ştii bine că am bani. Plătesc eu şi mi-i dai tu înapoi în câţiva ani. Nu-mi fac griji! Ştii că mie nu-mi pasă de bani. Dacă aş fi în locul tău, aş accepta imediat.
- Eşti nebun, Lucien.
- Bineînţeles! Da' nici cu tine nu mi-e ruşine. Oricum, profesiunea te va înnebuni, până la urmă. Uită-te ce ţi-a făcut procesul ăsta. Nu mai ai casă, nu mai ai masă. În schimb, bei de stingi.
- Da, dar n-am încălcat încă principiile etice.
- Puţin îmi pasă de etică, de morală şi de conştiinţă. Dar am câştigat totdeauna, mai mult decât oricine de pe-aici.
- Asta se numeşte corupţie, Lucien.
- Bănuiesc că tu crezi că Buckley nu e corupt. Ar minţi, ar da mită şi-ar fura, numai să câştige acest caz. Nu-şi face el probleme cu etica şi cu părerea celorlalţi. N-are treabă cu morala. Singurul lucru care îl preocupă e să câştige! Şi ai şansa unică să-l baţi pe teren propriu. Eu nu m-aş da în lături, Jake.
- Nici să nu-ţi treacă prin minte, Lucien. Te rog foarte mult.
Trecu o oră, fără ca vreunul din ei să mai scoată vreun cuvânt. Încet-încet luminile oraşului pieriră pe rând. În întuneric, se auzea sforăitul lui Nesbit. Sallie aduse de băut pentru ultima oară şi le spuse noapte bună.
- Asta-i partea cea mai grea: să aştepţi ca doisprezece oameni obişnuiţi să dea un sens luptei de până acum.
- E un sistem tâmpit, nu-i aşa?
- Da, este. Dar, de obicei, merge. Juriul are dreptate în nouăzeci la sută din cazuri.
- Nu prea mă simt tare pe poziţie. Aştept un miracol.
- Jake, fiule, miracolul acesta se va petrece mâine.
- Mâine?
- Da. Mâine dimineaţă, devreme.
- Vrei să-mi explici?
- Jake, mâine pe la amiază, în scuar se vor afla peste zece mii de negri.
- De ce?
- Ca să strige "Eliberaţi-l pe Carl Lee!". Ca să bage spaima-n toţi şi să intimideze juriul. Vor fi atât de mulţi negri, încât albii se vor ascunde pe unde pot. Guvernatorul va fi nevoit să trimită şi mai multe trupe.
- De unde ştii?
- Pentru că eu am pus la cale totul.
- Tu?
- Ascultă, Jake. În primii mei ani de practică, cunoşteam fiecare predicator negru din cincisprezece comitate. Mă rugam împreună cu ei, mărşăluiam şi cântam. Ei îmi trimiteau clienţi, eu le dădeam bani. Eram singurul avocat radical alb din Mississippi. Erau oamenii mei. Acum, am dat câteva telefoane. Vor începe să sosească mâine dimineaţă. Pe la amiază, n-o să mai ai loc de negri.
- De unde vor veni?
- De peste tot. Ştii bine că negrilor le place să protesteze şi să facă marşuri. Pentru ei, va fi nemaipomenit. Abia aşteaptă!
- Eşti nebun, Lucien. Prietenul meu nebun.
- Vei câştiga, puştiule.

În camera 163, Barry Acker şi Clyde Sisco îşi terminaseră ultima partidă de gin rummy şi se pregăteau de culcare. Acker făcu rost de câteva monede şi spuse că voia să bea o Cola. Sisco răspunse că lui nu îi e sete.
Acker trecu, în vârful picioarelor, pe lângă gardianul adormit. Automatul nu funcţiona însă aşa că deschise uşa uşor şi urcă la etajul al doilea. Introduse monedele şi primi o cutie de Coca Cola dietetică. Se aplecă să o ia, când se simţi trântit de două siluete care apăruseră din întuneric. Îl târâră într-un colţ mai întunecat.
- Tu eşti Barry Acker? întrebă cel mai înalt, printre dinţi.
- Da! Lăsaţi-mă în pace!
Acker încercă să se elibereze, dar agresorul îl luă de beregată şi îl împinse în perete. Cu mâna cealaltă scoase un cuţit de vânătoare şi i-l puse sub nas.
- Ascultă-mă bine! şuieră agresorul. Ştim că eşti căsătorit şi că locuieşti pe Forrest Drive, la 1161. Mai ştim şi că ai trei copii care se joacă şi merg la o şcoală pe care o cunoaştem. Soţia ta lucrează la bancă.
Lui Acker i se muiară picioarele.
- Dacă negrul ăsta scapă, o să-ţi pară rău, şi ţie şi familiei tale. Te vom urmări ani de zile.
Îl trânti la pământ.
- Dacă sufli un cuvânt cuiva, îţi terminăm un copil. Ai înţeles?
Cei doi dispărură. Acker inspiră adânc. Rămase acolo, în întuneric, prea speriat ca să mai poată mişca.

42

Credincioşii se strânseră cu sutele pe la bisericuţele negrilor şi aduseră cu ei coşuri pline cu mâncare, scaune pliante pentru picnic, răcitoare şi căni cu apă. Lângă ei aşteptau zeci de autobuze şcolare şi de dubiţe ale comunităţii. Oamenii se salutau şi discutau despre proces. Săptămâni de zile analizaseră situaţia lui Carl Lee. Sosise timpul să dea o mână de ajutor. Erau printre ei bătrâni ieşiţi la pensie, dar şi familii întregi, cu căţel şi purcel. Urcară în autobuze şi porniră. Cântau şi se rugau. Pe drum, li se alăturară şi alte grupuri. La ivirea zorilor, autostrăzile erau pline de caravane ale pelerinilor. Când ajunseră, blocară toate străzile care duceau spre scuar. Parcară acolo şi coborâră.
Colonelul cel gras tocmai îşi terminase micul dejun şi acum privea atent, din chioşcul de vară. Văzu mulţimea de autobuze şi de maşini care se îndreptau spre tribunal. Baricadele erau însă solide. Începu să dea comenzi, iar soldaţii intrară în alertă. La şapte şi jumătate îl sună pe Ozzie şi îi spuse de invazie. Acesta sosi imediat şi stătu de vorbă cu Agee, care îl asigură că nu e decât un marş paşnic. Ozzie întrebă câţi au venit, iar reverendul îşi dădu cu părerea că erau mii. Mii de negri.
Îşi făcură tabăra sub stejarii bătrâni şi începură să mişune în toate părţile, cercetând împrejurimile. Îşi despachetară mesele şi scaunele. Erau, într-adevăr, liniştiţi. Dar când se auzi primul strigăt de "Eliberaţi-l pe Carl Lee!" se auzi un tunet de voci care repeta lozinca. Şi încă nu era ora opt!
Marţi de dimineaţă, un post de radio al negrilor din Memphis lansase chemarea de ajutor. Li se spusese că era nevoie de ei la Clanton, pentru a demonstra şi a susţine cauza lui Carl Lee. Toţi activiştii pentru drepturi civile şi politicienii negri din marele oraş porniră la drum.
Agee preluă conducerea. Se folosi de un corn pentru a se face auzit. Îi organiza pe nou veniţi, indicându-le locul unde să se aşeze. Îi asigură pe Ozzie şi pe colonel că totul era în ordine.
Lucrurile merseră bine, până la apariţia grupului care reprezenta Klan-ul. Mulţi dintre negri nu erau obişnuiţi cu robele acelea albe şi începură să se manifeste zgomotos. Se apropiară strigând şi ameninţând. Trupele de soldaţi înconjurară grupul de robe, apărându-l. Cei din Klan, de frică, rămaseră tăcuţi.
Pe la opt şi jumătate, străzile oraşului erau înţesate. Mijloacele de transport fuseseră abandonate peste tot, într-o dezordine cumplită. Spre scuar continua să se scurgă un şuvoi de negri. Circulaţia era paralizată. Primarul îl imploră pe Ozzie, în pavilionul de vară, să facă ceva. În jurul lui colcăia o masă întunecată care vuia la unison. Şeriful îl întrebă pe primar dacă voia să aresteze pe cineva din faţa tribunalului.
Noose parcă maşina la un service, cam la opt sute de metri de închisoare şi se duse la tribunal, însoţit de un grup de negri. Îl priveau curioşi, fără însă să spună ceva. Nimeni nu-şi dădu seama că era o persoană oficială. Buckley şi Musgrove parcară pe o alee din strada Adams. Porniră înjurând spre scuar. Trecură pe lângă ruinele casei lui Jake, dar nu făcură nici o remarcă. Erau prea ocupaţi cu înjurăturile.
Greyhound-ul cu juriul însoţit de trupele de pază sosi în scuar pe la nouă şi douăzeci. Cei paisprezece pasageri se uitau prin ferestrele întunecate ale autobuzului la carnavalul de-afară. Nu le venea să-şi creadă ochilor.
Domnul Pate făcu ordine în sală, iar Noose salută juriul. Se scuză pentru vacarmul de afară, dar nu-l putuse împiedica. Dacă nu avea nimic de raportat, puteau începe deliberările.
- Foarte bine. Vă puteţi retrage în camera juriului. Ne întâlnim la prânz.
Juraţii se conformară. Copiii lui Hailey se aşezaseră la masa apărării, lângă tatăl lor. Spectatorii, de data aceasta în majoritate negri, începură să discute. Jake se întoarse la birou.
Şeful juraţilor, Barry Acker, se aşeză în capul unei mese lungi şi prăfuite şi se gândi la sutele, poate miile de localnici care îşi făcuseră datoria în această cameră, în ultimul secol. Mândria pe care o resimţise pentru că fusese ales în rezolvarea unui caz atât de important se risipise ca fumul după întâmplarea din noaptea trecută. Se întrebă câţi din predecesorii lui fuseseră ameninţaţi.
Ceilalţi îşi făcură câte o cafea şi se aşezară liniştiţi în jurul mesei. Camera aceasta îi trezi amintiri plăcute lui Clyde Sisco. Data trecută când mai fusese aici, se dovedise că funcţia de jurat putea fi extrem de profitabilă. Savura gândul că va fi din nou recompensat pentru un verdict corect şi cinstit. Mesagerul lui nu-l contactase încă.
- Cum aţi vrea să procedăm? întrebă şeful.
Rita Mae Plunk era extrem de ameninţătoare. Era o femeie aspră care locuia într-o rulotă, fără bărbat. Avea doi băieţi certaţi cu legea. Aceştia îşi exprimaseră deschis ura faţă de Carl Lee Hailey. Mae avea de spus câteva cuvinte, ca să-şi descarce sufletul.
- Aş vrea să iau cuvântul, îl informă ea pe Acker.
- Bun. Atunci, să începem cu dumneata. Apoi, să vorbim pe rând.
- Ieri, când am făcut o repetiţie de votare, am dat verdictul "vinovat" şi îmi menţin părerea. Nu văd cum ar putea cineva să facă altfel. Aş dori să-mi explicaţi şi mie, ce argumente aţi avea ca să votaţi în favoarea unui cioroi.
- Să nu îndrăzneşti să mai rosteşti acest cuvânt! ţipă Wanda Womack.
- Am să spun "cioroi" de câte ori vreau eu! Şi n-ai să mă împiedici tu s-o fac! replică Rita Mae.
- Te rog să nu mai foloseşti cuvântul acesta, zise Frances McGowan.
- Consider că îmi faci o ofensă personală, adăugă Wanda Womack.
- Cioroi, cioroi, cioroi, cioroi, cioroi, cioroi! ţipă Rita Mae.
- Potoleşte-te! făcu Clyde Sisco.
- Doamne! zise şeful. Uite ce e, doamnă Plunk, hai să fim cinstiţi. Fiecare dintre noi folosim acest cuvânt, câteodată. Unii mai mult, alţii mai puţin. Dar sunt oameni care îl consideră jignitor, aşa că, vă rog, nu-l mai folosiţi în timpul dezbaterilor. Avem destule pe cap, oricum. Sunteţi de acord cu această sugestie?
Toată lumea aprobă cu excepţia doamnei Plunk.
Se hotărî să ia cuvântul Sue Williams. Era bine îmbrăcată, frumoasă, de vreo patruzeci de ani. Lucra la protecţia socială, din comitat.
- Eu nu mi-am exprimat, ieri, votul. Dar sunt tentată să fiu alături de domnul Hailey. Am şi eu o fiică şi aş înnebuni dacă ar fi violată. Pot foarte bine să înţeleg un părinte care îşi pierde minţile, într-o astfel de situaţie. Aşa că sunt de părere că am greşi dacă l-am judeca pe domnul Hailey ca pe o persoană perfect raţională.
- Crezi că a fost iresponsabil, din punctul de vedere legal? întrebă Reba Betts, o indecisă.
- Nu sunt sigură. Dar ştiu că nu avea cum să fie echilibrat, după un asemenea şoc.
- Deci, îl crezi pe tâmpitul ăla de doctor, care a depus mărturie în favoarea lui? întrebă Rita Mae.
- Da. A fost la fel de credibil ca doctorul procuraturii.
- Mi-au plăcut cizmele lui, zise Sisco.
Nu râse nimeni.
- Dar e un tip cu cazier, spuse Rita Mae. A minţit şi a încercat să ne ducă. Nu are cum să fie de încredere.
- S-a culcat cu o minoră, zise Clyde Sisco. Dacă asta-i o crimă, atunci jumătate din noi ar trebui să facem închisoare.
Nici acum nu-i aprecie nimeni gluma. Clyde se hotărî să-şi ţină gura, pentru moment.
- Mai târziu, s-a căsătorit cu fata, spuse Donna Lou Peck, altă indecisă.
Îşi spuseră, pe rând, opiniile şi răspunseră la întrebări. Cei care voiau condamnarea nu mai rostiră cuvântul "cioroi". Lucrurile deveniră mai clare, acum. Majoritatea indecişilor înclinau să dea verdictul "vinovat". Li se părea că totuşi, fapta lui Carl Lee fusese premeditată. Dacă i-ar fi prins când îi violau fetiţa şi i-ar fi omorât, ar fi fost de înţeles. Dar el îşi plănuise fapta timp de şase zile, ceea ce nu putea face o minte înfierbântată.
Wanda Womack, Sue Williams şi Clyde Sisco înclinau spre achitare. Ceilalţi voiau condamnarea. Barry Acker era clar nehotărât.

Agee desfăşură o pânză mare albastră cu alb, pe care scria "Eliberaţi-l pe Carl Lee". Cincisprezece predicatori se pregătiră să o poarte în fruntea marşului. Se postaseră în mijlocul străzii Jackson, cu faţa spre tribunal, în timp ce Agee dădea ordine mulţimii. Mii de negri îi urmară spre partea vestică a scuarului, strigându-şi lozinca atât de cunoscută în oraş, într-un cor nesfârşit. Pe măsură ce se apropiau de tribunal, li se mai adăugau şi alţi participanţi.
Mirosind pericolul, negustorii încuiară magazinele şi se retraseră la casele lor, în siguranţă. Îşi verificară poliţele de asigurare, să vadă dacă erau valabile şi în caz de tulburări sociale. Soldaţii cei verzi se pierdură într-o mare neagră. Colonelul, transpirat şi nervos, ordonă trupelor sale să înconjoare tribunalul şi să fie ferme. În vreme ce Agee şi ai lui intrau pe strada Washington, Ozzie se întâlni cu un grup de membri ai Klan-ului. Încercă să-i convingă că lucrurile puteau lua o întorsătură neplăcută şi că nu le mai putea garanta securitatea. Le recunoscu dreptul la întrunire, dar le ceru, cu tact, să părăsească scuarul, înainte de a începe vreun necaz. Aceştia dispărură repede, fără să comenteze.
Când negrii trecură pe sub fereastra camerei juriului, toţi cei doisprezece se repeziră să se uite afară. Vuietul continuu făcea să vibreze ferestrele. Cornul portavoce părea un difuzor. Jurii se uitară uluiţi la mulţimea aceea de negri care umpluse strada şi continua după colţ. Toţi cereau, prin placarde făcute de ei, eliberarea lui Carl Lee.
- N-am ştiut că sunt atâţia cioroi în comitatul Ford, zise Rita Mae.
Ceilalţi gândiră la fel.

Buckley era furios. Se uita, împreună cu Musgrove, de la o fereastră de la etajul al treilea. Rumoarea de afară le întrerupsese conversaţia.
- N-am ştiut că sunt atâţia negri în comitatul Ford, zise Musgrove.
- Nici nu sunt. Cineva i-a asmuţit încoace. Mă întreb cine.
- Probabil că Brigance.
- Da, e posibil. E convenabil să facă circul ăsta, în vreme ce juriul deliberează. Sunt vreo cinci mii de negri acolo, jos.
- Cel puţin.

Noose şi domnul Pate priveau şi ascultau din birou. Judecătorul nu părea fericit. Era îngrijorat pentru juriul lui.
- Nu văd cum se vor concentra cu zgomotul acesta.
- Şi-au ales bine momentul, nu-i aşa, domnule judecător? zise domnul Pate.
- Cam aşa.
- Nu ştiam că sunt atât de mulţi negri în comitat.

Le luă douăzeci de minute domnului Pate şi lui Jean Gillespie până îi găsiră pe avocaţi şi până restabiliră ordinea în sală. Când toate fură aranjate, fu invitat juriul. Oamenii intrară şi se aşezară la locurile lor, fără să zâmbească. Noose îşi drese vocea:
- Doamnelor şi domnilor, e vremea să mergem la masă. Sunt sigur că nu aţi terminat încă deliberările.
Barry Acker aprobă.
- Haideţi să luăm o pauză de prânz, până la unu şi jumătate. Îmi dau seama că nu puteţi părăsi tribunalul, dar vreau să staţi la masă liniştiţi, fără să vă mai gândiţi la caz. Îmi cer iertare pentru ceea ce se petrece afară, dar nu pot face nimic.
În birou, Buckley se înfuriase.
- E o nebunie, domnule judecător! În asemenea condiţii, juriul n-are cum să se concentreze. E clar că e o încercare deliberată de intimidare.
- Nu-mi place deloc! zise Noose.
- Cineva a pus totul la cale, domnule judecător. Se vede de la o poştă că e cu intenţie! strigă Buckley.
- Nu e bine deloc, adăugă Noose.
- Sunt gata pentru reluarea procesului.
- Nu sunt dispus să fac aşa ceva. Tu ce spui, Jake?
Jake rânji şi spuse:
- Eliberaţi-l pe Carl Lee!
- Foarte amuzant! grohăi Buckley. Probabil că tu ai plănuit toate astea.
- Nu. Dacă vă amintiţi, domnule Buckley, eu am încercat să previn o asemenea întâmplare. Am cerut mereu o schimbare de instanţă, încercând să vă conving că procesul acesta nu trebuie să aibă loc aici. Dumneavoastră l-aţi dorit la Clanton, domnule judecător, nu-i aşa? Sunteţi amândoi caraghioşi, dacă vă plângeţi acum.
Jake rămase uimit de propria lui aroganţă. Procurorul bombănea şi se uita pe fereastră.
- Uită-te la ei! Negri sălbatici! Trebuie să fie vreo zece mii!
În timpul prânzului, numărul lor crescu la cincisprezece mii. Veniseră maşini din toate părţile. Unele aveau număr de înmatriculare de Tennessee. Oamenii făcură autostopul ca să ajungă la Clanton. Agee le dădu o pauză pentru masă şi scuarul se calmă.
Negrii erau liniştiţi. Îşi scoaseră alimentele din coşuri şi din răcitoare şi îşi împărţiră mâncarea. Se strânseră sub copaci, dar umbra nu ajungea pentru toată lumea. Intrară cu zecile în tribunal, să ia apă şi să se ducă la toaletă. Alţii se plimbau pe stradă, uitându-se prin vitrinele magazinelor închise. De teama neplăcerilor, Coffee Shop şi Tea Shoppe îşi ferecaseră uşile în timpul prânzului. Aşa că în faţa localului lui Claude se formă o coadă imensă.
Jake, Harry Rex şi Lucien se odihneau pe balcon şi se amuzau privind circul din stradă. Nivelul dintr-o cană mare cu margaritas scădea văzând cu ochii. Din când în când se alăturau şi ei corului, strigând: "Eliberaţi-l pe Carl Lee!" sau cântând "Vom fi învingători". În afară de Lucien, nici unul nu ştia versurile. El le învăţase în vremurile de glorie din anii şaizeci, când lupta pentru drepturi civile şi pretindea că e singurul alb din tot comitatul care cunoaşte toate strofele. Pe atunci, se ducea chiar şi la bisericile negrilor, după ce într-a lui se hotărâse excluderea oamenilor de culoare. Totuşi, continuase să-şi plătească dările.
Din când în când, sub balcon se oprea câte o echipă de televiziune. Reporterii încercau să-i adreseze întrebări, dar Jake se prefăcea că nu-i aude, strigând în continuare: "Eliberaţi-l pe Carl Lee!"
La unu şi jumătate, Agee îşi luă cornul, îşi aranjă oamenii şi porniră în jurul scuarului. Veneau tot mai mulţi să li se alăture.

În camera juriului se lăsă o tăcere care dură mai bine de cincisprezece minute, după ce Reba Betts trecu de la "indecişi", la "nevinovat". Spusese că dacă ar fi violat-o un bărbat, i-ar fi zburat creierii, dacă ar fi avut posibilitatea. Scorul era acum de cinci la cinci, cu doi indecişi. Biata Eula Dell Yates fusese când de o parte, când de alta şi toţi erau conştienţi că ea va vota cu majoritatea. Izbucnise în lacrimi la fereastră şi fusese condusă la locul ei de Clyde Sisco. Voia să plece acasă. Zicea că se simte ca o prizonieră.
Strigătele şi marşul erau în toi. Când cornul se auzi sub fereastră, frica ajunse la apogeu în camera juriului. Acker încercă să facă linişte, iar ceilalţi aşteptau impacientaţi să treacă valul. Dar, nu mult timp după aceea, se auziră alte glasuri sălbatice. Carol Corman fu prima care se interesă de securitatea lor.
Cele trei ore de vacarm le distruseră complet nervii. Conducătorul le sugeră să schimbe subiectul şi să vorbească despre familiile lor. Bernice Toole, una din acuzatoarele moderate, le sugeră ceva la care se gândiseră cu toţii, dar nu avuseseră curajul să spună.
- Hai să-i spunem judecătorului că am ajuns într-un punct mort.
- O să anuleze procesul, nu-i aşa? spuse Jo Ann Gates.
- Da, răspunse conducătorul. Şi se va judeca peste câteva luni. Mai bine cerem o păsuire până mâine.
Toată lumea fu de acord. Nu erau pregătiţi să renunţe. Eula Dell plângea încetişor.

Pe la patru, Carl Lee se apropie de unul din geamurile laterale împreună cu copiii. Acţionă un buton şi fereastra se deschise automat spre un balconaş. Îi făcu semn poliţistului şi sări afară, ţinând-o pe Tonya în braţe. Mulţimea îl văzu şi începu să-l strige pe nume. Dădură buzna în clădire, dispărând de sub balcon. În fruntea demonstranţilor, Agee ieşi din stradă şi traversă spaţiul verde. O viermuială neagră de oameni năpădi locul, până sub balcon, împingând înainte, să-şi vadă eroul mai de-aproape.
- Eliberaţi-l pe Carl Lee! Eliberaţi-l pe Carl Lee! Eliberaţi-l pe Carl Lee!
Hailey îşi salută fanii cu gesturi largi, apoi o sărută pe Tonya şi îşi îmbrăţişă băieţii. Îi îndemnă şi pe ei să salute mulţimea.
Jake se îndreptă, împreună cu trupa lui, spre tribunal. Jean Gillespie le spusese că-i aşteaptă judecătorul, la el în birou. Noose era tulburat. Buckley spumega.
- Cer rejudecarea procesului! Cer rejudecarea procesului! ţipa el la Noose, în momentul în care Jake intră pe uşă.
- Poate vrei să zici că propui rejudecarea procesului, guvernatorule! Nu dai tu ordine aici! zise Jake, cu ochii scăpărând.
- Du-te dracului, Brigance! Tu ai pus totul la cale! Tu ai complotat răzmeriţa asta! Ăia de-afară sunt cioroii tăi!
- Unde-i grefiera? Vreau să se consemneze tot! ţipă şi Jake.
- Domnilor, vă rog! rosti Noose. Să fim civilizaţi.
- Domnule judecător, procuratura propune rejudecarea procesului, zise Buckley, ceva mai civilizat.
- Se respinge.
- Bineee. Atunci, procuratura propune să permiteţi ca juriul să delibereze în altă parte.
- Să ştii că asta-i o idee bună, spuse Noose.
- Nu văd de ce nu s-ar duce la motel. Acolo e linişte şi foarte puţini ştiu unde se află.
- Ce părere ai, Jake?
- Nu e legal ca juriul să delibereze în altă parte decât în tribunal, răspunse Jake, scoţând din buzunar nişte hârtii şi punându-le pe birou. Iată aici cazul Dubose, din 1963, comitatul Linwood. S-a întâmplat să se defecteze instalaţia de aer condiţionat, în timpul caniculei. Judecătorul local a permis juriului să delibereze într-o bibliotecă din oraş. În ciuda protestelor apărării, juriul a dat un verdict, acela de "vinovat". La apel, judecătorul de la Curtea Supremă a considerat decizia ilegală, din această cauză. Le-a atras atenţia că inculpatul trebuie judecat numai la tribunal şi că juriul ia decizii doar în camera destinată lui, special.
Noose studie cazul şi îi înmână hârtiile lui Musgrove.
- Pregăteşte sala, îi ordonă judecătorul domnului Pate. Cu excepţia reporterilor, acolo se aflau numai negri. Juraţii păreau timoraţi.
- Bănuiesc că nu aţi ajuns încă la un verdict.
- Aşa e, domnule judecător, răspunse conducătorul.
- Fără a-mi da amănunte în legătură cu votarea, nu-i aşa că aţi ajuns într-un punct mort?
- Am discutat şi noi acest lucru, domnule judecător şi am hotărât să plecăm şi să ne odihnim o noapte, iar mâine să încercăm din nou. Nu suntem încă în măsură să luăm o hotărâre.
- Mă bucur că gândiţi astfel. Îmi cer iertare pentru situaţia ivită, dar, repet, eu unul nu pot face nimic. Va trebui să treceţi peste asta. Mai aveţi ceva?
- Nu, domnule.
- Foarte bine. Amânăm şedinţa pentru mâine, la ora nouă.
Carl Lee îl bătu pe Jake pe umăr.
- Asta ce-nseamnă?
- Înseamnă că au ajuns într-un punct mort. S-ar putea să fie şase la şase, sau unsprezece la unu împotriva ta, ori în favoarea ta. Aşa că, stai liniştit.
Barry Acker prinse un moment şi-i înmână lui Pate un bileţel pe care scria:
"Luana, ia copiii şi du-te la mama ta. Nu spune nimănui. Stai acolo până se termină procesul. Fă cum îţi spun. Lucrurile au luat o întorsătură periculoasă. Barry."
- Poţi să-i dai asta soţiei mele? Numărul nostru de telefon e 881- 0774.
- Bineînţeles, îl asigură Pate.

Tim Nunley, mecanic la uzinele "Chevrolet", fost client de-al lui Jake şi un obişnuit de la Coffee Shop, stătea pe o canapea din cabana din mijlocul pădurii, şi bea o bere. Îi asculta pe camarazii lui care se îmbătaseră şi înjurau. Observase că, de vreo două nopţi, se cam fereau de el şi simţea că i se pregăteşte ceva. Era numai ochi şi urechi.
Se ridică şi mai luă o bere. Deodată, săriră toţi asupra lui. Trei dintre camarazii lui îl împinseră la perete şi începură să-i care la pumni. Îl bătură cumplit, apoi îl legară şi îl scoaseră afară, până în locul în care fusese uns membru al Klan-ului. În vreme ce îl legau de un stâlp, fu aprinsă o cruce. Apoi îl biciuiră, până deveni o masă de carne vie. Cei care stăteau pe margine văzură cu oroare cum bătăuşii turnară benzină pe el şi pe stâlpul de care era legat. Şeful lor, cel cu biciul, îi pronunţă condamnarea la moarte. Apoi, aruncă un chibrit aprins. Mickey Mouse fu, astfel, redus la tăcere.
Îşi împachetară tot ce mai aveau pe acolo şi plecară acasă. Mulţi nu aveau să se mai întoarcă vreodată în comitatul Ford.

43

Era miercuri. Pentru prima oară, de săptămâni de zile, Jake dormise mai mult de opt ore. Căzuse lat pe canapeaua din biroul lui şi se trezise în zgomotul preparativelor militare, care prevesteau ceva rău. Se odihnise, dar bătăile inimii îi spuneau că aceasta era ziua hotărâtoare. Făcu un duş şi se bărbieri, apoi luă nişte întăritoare, pe care le cumpărase de la farmacie. Se îmbrăcă într-unul din cele mai elegante costume ale lui Stan Atcavage, puţin cam scurt şi o idee prea larg, dar, luând în considerare situaţia, mergea. Îi veni în minte dezastrul de pe strada Adams, apoi se gândi la Carla şi i se puse un nod în gât. Alergă după ziare.
Toate cotidianele din Memphis, Jackson şi Tupelo publicau aceeaşi fotografie a lui Carl Lee, stând în picioare în balcon, deasupra mulţimii, cu fetiţa în braţe, făcând semne cu mâna. Nu era nimic despre casa lui. Răsuflă uşurat şi, deodată, i se făcu foame.
Dell îi sări de gât, ca un copilaş. Îşi scoase şorţul şi se aşeză lângă el, într-un separeu din colţ. Pe măsură ce veneau clienţi, se apropiau şi îl băteau pe umăr. Se bucurau că îl vedeau din nou. Le fusese dor de el şi ţinură să-i spună că erau de partea lui. Comandă tot ce aveau în restaurant.
- Ce spui, Jake, mai vin negrii ăia? întrebă Bert West.
- S-ar putea, îi răspunse el, tăind o clătită din farfurie.
- Am auzit că vor chema şi mai mulţi, astăzi, spuse Andy Rennick. Toate staţiile de radio din Memphis, cele ale negrilor, bineînţeles, îi îndeamnă să vină la Clanton.
"Nemaipomenit!" gândi Jake, turnându-şi Tabasco în ouăle jumări.
- Cum poate suporta juriul să audă tot zgomotul ăla? întrebă Bert.
- Păi, tocmai de-aia fac negrii gălăgie, ca să tulbure juriul.
- Cred că sunt speriaţi.
Jake spera din tot sufletul să fie aşa.
- Ce-ţi face familia? întrebă Dell cald.
- Bine, bănuiesc. Vorbesc cu Carla în fiecare seară.
- E speriată?
- Înspăimântată.
- Ce ţi-au mai făcut, în ultima vreme?
- Nimic, de duminică dimineaţă.
- Carla ştie?
Jake dădu din cap.
- Mi-am închipuit. Bietul de tine!
- Mă descurc eu cumva. Pe-aici, ce se mai vorbeşte?
- Ieri, am închis localul, la prânz. Erau prea mulţi negri şi ne-a fost teamă de vreo încăierare. S-ar putea să procedăm la fel şi astăzi, dacă e cazul. Jake, ce se întâmplă dacă îl condamnă?
- S-ar putea să iasă urât de tot.
Le răspunse la tot felul de întrebări. Când îşi făcură apariţia străinii, Jake se scuză şi plecă.
Nu putea decât să aştepte. Stătea pe balcon, bând cafea, fumând şi uitându-se la soldaţi. Se gândi la clienţii pe care îi avusese până atunci. Îşi imagină un birou de avocatură liniştit, cu o secretară zâmbitoare. Ce viaţă tihnită de familie avusese până atunci! Nu era făcut pentru lucruri măreţe.
Primul autobuz sosi la şapte şi jumătate şi fu oprit de soldaţi. Din el se revărsă un şuvoi de negri purtând în mâini scaune pliante şi coşuri cu mâncare. Se îndreptară spre părculeţ. Timp de o oră, Jake fumă privind satisfăcut cum locul se umplea de demonstranţi gălăgioşi dar paşnici. Reverenzii ieşiseră cu toţii să-şi dirijeze enoriaşii şi să-i convingă pe Ozzie şi pe colonel că nu erau violenţi. Ozzie însă nu se lăsa convins, iar colonelul era nervos. Pe la nouă, străzile erau înţesate de demonstranţi.
- Iată-i că vin! strigă Agee în microfon.
Mulţimea înaintă până la colţul străzii Jackson cu strada Quincy. Soldaţii şi poliţiştii, formând o baricadă vie în jurul autobuzului, îl însoţiră la pas, printre lumea adunată, până în spatele tribunalului.
Eula Dell Yates dădu un ţipăt. Clyde Sisco, aşezat lângă fereastră, o ţinea de mână, iar ceilalţi priveau, încremeniţi de spaimă, tot timpul cât autobuzul se târî prin piaţă. Militarii înarmaţi formară un culoar între autobuz şi clădirea tribunalului şi astfel Ozzie putu urca nestingherit. Peste zgomotul gloatei, acesta îi asigură pe noii sosiţi că situaţia e sub control şi că n-aveau decât să-l urmeze în pas vioi.

Se adunară cu toţii în jurul ibricului de cafea, lăsându-l pe aprod să închidă uşa. Într-un colţ, Eula Dell şedea singură plângând mocnit. O treceau fiorii de câte ori auzea strigătul gloatei de afară: "Eliberaţi-l pe Carl Lee!"
- Nu-mi pasă ce facem aici, zise ea. Zău că nu-mi mai pasă, dar nu mai suport. Nu i-am văzut pe ai mei de opt zile, şi-am intrat acum şi-n toată nebunia asta. N-am pus geană pe geană azi-noapte, cred c-o să fac un şoc nervos. Haideţi să ieşim cumva de-aici, mai zise ea plângând mai tare.
Clyde îi întinse o batistă de hârtie şi o mângâie pe umăr. Jo Ann Gates, care rostise verdictul de vinovăţie fără prea multă tragere de inimă, era pe punctul de a ceda.
- Nici eu n-am dormit azi-noapte, şi dacă mai am o zi cum a fost cea de ieri nu mai rezist. Vreau acasă, la copii.
Lângă fereastră, Barry Acker se gândea la proporţiile scandalului ce-ar urma unui verdict de vinovăţie. Nici o clădire n-ar mai rămâne în picioare în partea aceasta a oraşului, şi nici tribunalul. Se îndoia că şi-ar asuma cineva riscul de a asigura protecţia juraţilor după o astfel de sentinţă. Probabil că n-ar mai apuca nici unul din ei să ajungă măcar până la autobuz. Bine că-şi trimisese nevasta şi copiii în Arkansas, acolo erau în siguranţă.
- Mă simt ca o ostatică, spuse şi Bernice Toole, a cărei sentinţă sunase ferm. Dacă-l condamnăm, ăştia de afară or să facă ţăndări clădirea cât ai clipi. Asta e intimidare.
Clyde îi întinse şi ei un pachet cu batiste de hârtie.
- Nu mă interesează nimic, scânci desperată Eula Dell. Nu vreau decât să ieşim de aici. Zău că nu-mi pasă dacă-l condamnăm ori îi dăm drumul, dar haideţi să facem odată ceva, că nu mă mai ţin nervii.
Aşezată în capul mesei, Wanda Womack îşi drese glasul, crispată:
- Am o propunere care ar putea rezolva cazul ăsta, rosti ea molcom.
Suspinele încetară brusc. Barry Acker se întoarse la locul lui. Wanda putea fi sigură că erau cu toţii numai urechi.
- Azi-noapte, pentru că tot nu puteam să dorm, m-am gândit la ceva. S-ar putea să doară, dar e bine să vă gândiţi şi dumneavoastră. S-ar putea să vă facă să scormoniţi în străfundul inimii şi să vă luaţi la-ntrebări sufletul. Ei bine, faceţi treaba asta, totuşi; şi dacă fiecare va fi cinstit cu sine însuşi, cred c-o să putem împacheta cazul acesta înainte de vremea prânzului.
În sală nu se mai auzeau decât zgomotele care pătrundeau de-afară.
- La ora asta, părerile sunt împărţite aproape egal. I-am putea spune domnului judecător Noose că am ajuns într-un impas, iar el ar fi nevoit să ceară rejudecarea procesului. Şi uite-aşa, ne-am putea întoarce liniştiţi acasă, iar după câteva luni s-ar repeta toată tevatura asta: domnul Hailey va fi rejudecat chiar în această sală, acelaşi judecător va prezida un alt juriu, un juriu din comitatul nostru, format din prietenii, soţii, soţiile, părinţii noştri. Sala va fi plină din nou cu oameni ca noi, cei de-aici, cei de-acum. Membrii juriului vor fi puşi în faţa aceloraşi probleme în care ne zbatem acum, şi nu vor fi cu nimic mai deştepţi decât noi... Ei bine, cazul trebuie scos la liman acum! Ar fi o greşeală de neiertat să ne fofilăm, aruncând mâţa moartă în curtea vecinului. Îmi daţi sau nu dreptate, pân-aici?
Tăcerea din încăpere însemnă consimţământul tuturor.
- Bine. Şi acum, uite ce vreau să faceţi: vreau să mă însoţiţi, în imaginaţia dumneavoastră; să închideţi ochii, să mă ascultaţi, şi-atât.
Închiseră, cuminţi, ochii. În fond, ce mai conta dacă o-ncercau şi pe-asta?...

Tolănit pe sofaua din biroul său, Jake asculta poveştile lui Lucien despre faimosul lui tată şi măreţul lui bunic şi prestigioasa lor firmă de avocatură şi despre toţi fraierii pe care-i secaseră ei de parale şi de pământuri.
- Toată moştenirea mea e construită pe matrapazlâcurile înaintaşilor, strigă el, în culmea unui entuziasm cinic; au stors tot ce-au putut, n-au iertat pe nimeni!
Harry Rex râse spart, nestăpânit. Şi lui Jake îi plăcea s-asculte poveştile acestea, deşi le mai auzise de-atâtea ori; aveau un farmec nou, de fiecare dată.
- Dar cum e cu fiul lui Ethel, ăla nedospit la minte? întrebă Jake.
- Să nu-mi zici d-astea despre frate-meu, protestă Lucien. E cel mai deştept din familie. Nu mi-e ruşine să spun că e frate cu mine. Tata a angajat-o pe maică-sa când avea şapte'şpe ani, şi poţi să mă crezi că era o mândreţe de fată la vremea aceea. Da, da, Ethel Twitty era cea mai faină bucăţică din tot comitatul Ford. Cred şi eu că i s-au lipit labele de ea lui taică-meu! M-apucă greaţa când mă gândesc acum, dar asta e...
- E dezgustător, zise Jake.
- Umpluse casa de ţîngăi, şi doi dintre ei semănau leit cu mine, mai ales tontul ăla. Îmi venea să intru în pământ, pe-atunci.
- Şi maică-ta? îl întrebă Rex.
- Ei, ea era o cucoană d-aia tipică din Sud, cu bărbia la nas, pe care o interesa doar cât de albastru îţi e sângele. Şi cum n-a aflat prea mult sânge albastru pe-aici, şi-a petrecut mai toată viaţa la Memphis, căznindu-se să-şi dea aere ca să fie primită în sânul familiilor de bumbăcari de pe-acolo. M-a ţinut o bună parte din copilărie la hotelul "Peabody" şi mă scrobea de sus până jos şi eu, cu un papion proptit sub bărbie, era mic şi roşu, înţelegi, eu mă străduiam să mă-nvârt la patru ace printre puştimea poleită din Memphis. Tare nu-mi plăcea chestia asta, şi nici pe maică-mea nu dădeam prea multe parale. Ea ştia despre Ethel, dar nu zicea nimic; i-a spus bătrânului să fie discret, să nu tulbure apele-n familie. Ei, şi el a fost discret, şi uite-aşa m-am ales eu cu un frate vitreg cretin.
- Şi ea când a murit? întrebă Harry Rex.
- Cu şase luni înainte să moară taică-meu în accidentul de avion.
- Şi cum a murit?
- De gonoree; a luat-o de la un argat.
- Dă-o naibii, Lucien, nu se poate!
- Mă rog, de cancer; l-a dus trei ani, dar s-a ţinut demnă până la capăt.
- Şi tu, cum ai luat-o pe căi greşite?
- Păi, cred c-a-nceput când eram în clasa întâi. Unchiul meu era proprietarul plantaţiei mari din sudul oraşului şi al mai multor familii de negri. Asta se petrecea pe vremea recesiunii, parcă. Mai toată copilăria am stat pe-acolo, fiindcă taică-meu era foarte ocupat, chiar în biroul ăsta, de-aici, iar maică-mea era şi ea ocupată până peste cap la cluburile alea de sorbitori de ceai. Toţi tovarăşii mei de joacă erau negri; servitorii care m-au crescut erau negri; prietenul meu cel mai bun se numea Willie Ray Wilbanks. Fără mişto: străbunicul meu l-a cumpărat pe străbunicul lui şi, când au fost eliberaţi sclavii, cei mai mulţi şi-au păstrat numele familiei de care aparţinuseră. În fond, ce-aţi fi vrut să facă, săracii? De-asta avem aşa de mulţi negri cu numele de Wilbanks pe-aici: toţi sclavii din comitatul Ford au fost ai noştri, şi majoritatea şi-au luat nu-mele ăsta, Wilbanks.
- Cred că ai şi rude printre ei, zise Jake.
- Dacă ar fi să mă gândesc la apucăturile înaintaşilor mei, cred că sunt neam cu toţi.
Când sună telefonul, câteşitrei încremeniră cu ochii la el. Jake se ridică în picioare, ţinându-şi respiraţia. Harry Rex ridică receptorul, îl puse la loc.
- A greşit numărul, zise.
Se uitară atent unul la altul. Zâmbiră.
- Mă rog, să ne-ntoarcem în clasa întâi, sparse Jake tăcerea.
- Aşa ... Ei, şi când a fost să-ncep şcoala, Willie Ray şi ceilalţi din gaşcă s-au urcat în autobuzul care mergea la şcoala pentru negri. M-am urcat şi eu, dar şoferul m-a luat de mână, foarte delicat, şi m-a dat jos. Eu am început să urlu, unchiul meu m-a dus acasă şi i-a spus mamei: "Lucien s-a urcat în autobuzul negrilor". Maică-mea s-a făcut albastră şi-a-nceput să-mi măsoare poponeţul cu palma. M-a altoit şi bătrânul, dar mai târziu, peste ani, a recunoscut c-a fost mişto. Prin urmare m-am dus la şcoala albilor, unde n-am încetat niciodată să trec drept puştiulică de bani gata. Toţi îl urau pe puştiulică de bani gata, mai ales într-un orăşel amărât cum e Clanton. Acum, nu c-aş fi fost eu vreun simpatic - însă toţi se-ntreceau în a mă detesta, pur şi simplu pentru că ai mei aveau bani. De-asta nu mă prea uit eu cu ochi buni la bani. De-atunci a început nonconformismul meu, din clasa întâi. M-am hotărât atunci să nu semăn cu maică-mea, căreia parcă-i putea tot timpul şi se uita de sus la toţi, şi nici cu bătrânul, care era prea ocupat ca să-i mai placă ceva. Aşa că mi-am băgat picioarele în toată afacerea şi mi-am zis că eu unul vreau să mă distrez un pic.
Jake se întinse, închise ochii.
- Eşti nervos? îl întrebă Lucien.
- Vreau să se termine, atât.
Telefonul sună din nou. De data asta, Lucien fu cel care înşfăcă receptorul, ascultă, apoi îl puse în furcă.
- Care-i treaba? vru să ştie Harry Rex.
Jake se ridică, privindu-l pe Lucien. Sosise clipa.
- Era Jean Gillespie. Juriul şi-a terminat dezbaterile.
- O, Doamne, făcu Jake, frecându-se la tâmple.
- Ascultă, Jake, începu Lucien, sfătos. Milioane de oameni vor fi cu ochii pe noi; fii calm, şi mare atenţie la ce-ţi iese din gură.
- Şi eu ce fac? se văită Harry Rex. Îmi vine să vărs...
- Ciudat mai sună sfatul ăsta din gura ta, Lucien, zise Jake în timp ce-şi încheia haina luată de la Stan.
- Am învăţat şi eu multe. Arată ce poţi. Dacă câştigi, vezi ce le spui ziariştilor. Nu uita să mulţumeşti juraţilor. Şi dacă pierzi...
- Dacă pierzi, se băgă Harry Rex în vorbă, ia-o la fugă cât poţi de tare, fiindcă negrii ăia or să facă ravagii în tribunal.
- Mă cam suflă vântul, recunoscu Jake.

Agee anunţă, din capul scărilor, că juriul e gata. Ceru să se facă linişte, iar mulţimea amuţi dintr-odată. Se îndreptară spre coloanele din faţă, unde Agee le porunci să se roage în genunchi. Ascultătoare, gloata îngenunche; de la primul până la ultimul, bărbaţi, femei, copii, se rugară cu multă râvnă la Dumnezeu să-i dea libertate omului lor. Până şi soldaţii, adunaţi la un loc, se rugau pentru achitare.
Ozzie şi Moss Junior îi aşezară pe oameni în sală şi pe soldaţi şi poliţişti pe lângă ziduri şi de-a lungul culoarului din mijloc. Jake îşi făcu apariţia din antecameră; îl privi lung pe Carl Lee, aşezat la masa apărării, apoi trecu cu privirea peste asistenţă. În sală, mulţi erau cufundaţi în rugăciune; mulţi îşi muşcau unghiile; Gwen se ştergea la ochi; Lester se uita la Jake, cuprins de spaimă. Copiii erau năuciţi şi speriaţi.
Când Noose îşi luă în primire locul, curtea se cufundă într-o tăcere încordată. Nici un sunet nu mai pătrundea de afară, unde douăzeci de mii de negri încremeniseră îngenuncheaţi, ca musulmanii. O linişte grea, profundă, înghiţise tribunalul şi împrejurimile.
- Am fost anunţat că juriul a luat o hotărâre. Aşa este, domnule aprod? Prea bine. Vom invita juriul imediat, dar mai înainte vreau să fac câteva precizări. Nu voi tolera ieşiri necontrolate, iar şeriful are ordin să scoată din sală pe oricine ar provoca neorânduială. La nevoie, voi evacua sala. Şi acum, să poftească juraţii.
Se deschise uşa, prin care se scurse un veac de tăcere până când îşi făcu apariţia, mai întâi, Eula Dell Yates, cu ochii înlăcrimaţi. Jake lăsă ochii în pământ. Carl Lee se agăţă cu privirea, vitejeşte, de portretul lui Robert E. Lee, atârnat deasupra capului lui Noose. Intrară pe rând, ocupând cu sfială boxa juraţilor. Arătau speriaţi, ofiliţi, împuţinaţi. Jake simţea că i se face rău. Barry Acker ţinea în mână o foaie de hârtie care captiva privirile tuturor.
- Doamnelor şi domnilor, aţi stabilit un verdict?
- Da, domnule judecător, răspunse conducătorul juriului cu un glas piţigăiat, nervos.
- Vă rog să-l înmânaţi grefierei.
Jean Gillespie luă hârtia şi o duse, la rândul ei, judecătorului. După ce o studie o veşnicie, acesta rosti:
- Din punct de vedere al procedurii, totul este în ordine.
Eula Dell înota în lacrimi; neajutorată, îşi trăgea nasul - singurul sunet în încăperea ticsită. Jo Ann Gates şi Bernice Toole îşi tamponau ochii cu batista. Plânsul nu putea să însemne decât un singur lucru. Jake se jurase să nu se mai uite în direcţia juriului înainte de a se da citire verdictului, dar îi era imposibil. La primul proces penal, îşi amintea cum juraţii zâmbeau în timp ce-şi ocupau locurile, ceea ce-l făcuse pe Jake să spere într-un verdict de achitare. Câteva clipe mai târziu avea să afle că surâsul acela însoţea de fapt satisfacţia că un răufăcător n-avea să mai bată străzile în libertate. De atunci, îşi făgăduise să nu-i mai privească niciodată pe juraţi. Şi, totuşi, niciodată nu s-a putut abţine să spere într-un semn complice cu ochiul, într-un deget ridicat în semn de clemenţă. De fiecare dată, însă, speranţele sale erau îngropate.
Noose îl fixă pe Carl Lee:
- Acuzatul este rugat să se ridice.
Jake nu se îndoia că limba engleză nu-i străină de porunci mult mai înfricoşătoare - şi totuşi, pentru un avocat criminalist, această poruncă, rostită într-un astfel de moment, era grea de cele mai sinistre implicaţii. Îi tremurau mâinile şi-l durea burta.
Noose îi înapoie lui Jean Gillespie hârtia care consemna verdictul:
- Doamnă grefier, vă rog să daţi citire.
Femeia despături foaia, cu faţa spre acuzat.
- Referitor la toate capetele de acuzare, noi, juriul, am stabilit că inculpatul este nevinovat, pe considerent de iresponsabilitate.
Carl Lee se întoarse, ţâşnind spre balustradă. Tonya şi băieţii săriră de pe locurile lor din primul rând şi se agăţară de el. Sala se dezlănţui, cuprinsă de delir. Gwen dădu un ţipăt şi izbucni în lacrimi, îngropându-şi capul în braţele lui Lester. Reverenzii se ridicară în picioare şi, cu ochii spre cer, porniră să strige: "Aleluia!", "Iisus fie lăudat!" şi "Doamne! Doamne! Doamne!"
În zadar încerca Noose să-i cheme la ordine, ce-i drept, fără prea mare tragere de inimă:
- Linişte, linişte, linişte în sală!...
Nu-l mai auzea nimeni în mijlocul vacarmului şi se consolă repede la gândul că un pic de bucurie nu strică.
Jake se simţea stors, fără vlagă, paralizat. Un surâs obosit în direcţia juriului, atât putu schiţa. Ochii i se sparseră în lacrimi, buza prinse să-i tremure, dar mai avu putere să hotărască să nu se dea în spectacol. Dădu din cap către Jean Gillespie, care plângea de-a binelea, şi rămase aşezat la masa apărării, inert, dând din cap, sleit de orice putere. Cu coada ochiului îi vedea pe Musgrove şi Buckley adunând dosare, formulare, tot soiul de hârtii impunătoare, într-un vraf înghiţit apoi cu lăcomie în pântecele servietelor. Poartă-te cu eleganţă, îşi spuse în sinea lui.
Un băiat ţâşni printre doi poliţişti, dispăru pe uşă şi traversă în goană rotonda, strigând cât îl ţineau puterile:
- Nevinovat! Nevinovat!...
Atunci se rupseră toate zăgazurile acolo, afară. Reacţia întârziată a celor de sub cerul liber se adăugă tumultului, strivind glasul neînsemnat al lui Noose:
- Linişte, linişte în sală!...
Judecătorul mai îngădui un minut de bucurie revărsată, după care ceru şerifului să restabilească ordinea. Ozzie îşi ridică mâinile şi vorbi. Vacarmul se muie, se nărui, se stinse. Carl Lee le dădu drumul copiilor, se întoarse la masa apărării, se aşeză lângă avocatul lui şi-l luă în braţe, râzând printre sughiţuri de plâns. Noose îl privi, surâzând:
- Domnule Hailey, ai fost judecat de un juriu alcătuit din oameni ai comunităţii în care trăieşti. În urma deliberării, ai fost găsit nevinovat. Nu-mi amintesc de vreo probă care să menţioneze că eşti şi în prezent un om periculos ori că ai nevoie în continuare de tratament psihiatric. Prin urmare, eşti un om liber. Dacă nu mai e nimic de adăugat, continuă judecătorul, declar şedinţa suspendată, urmând să ne întâlnim pe 15 august.
Carl Lee dispăru înăbuşit sub un morman de îmbrăţişări. Familia, prietenii îl strângeau în braţe, se strângeau în braţe, îl strângeau pe Jake în braţe, plângeau trecând peste stăvilarul ruşinii, lăudând pe Domnul, spunându-i lui Jake cât e de iubit.
Dădură buzna ziariştii, asediindu-l pe Jake cu o artilerie de întrebări. Acestuia nu-i rămase decât să ridice mâinile, să spună că n-are de făcut comentarii, până la conferinţa de presă pe care le-o oferi, cu elegantă generozitate, pentru ora paisprezece, în biroul său.
Buckley şi Musgrove ieşiră printr-o uşă laterală, iar juraţii fură încuiaţi în camera juriului, în aşteptarea autobuzului care urma să-i ducă, pentru ultima dată, la motel. Barry Acker obţinu promisiunea şerifului de a-l escorta până acasă şi de a-i asigura protecţie permanentă peste zi.
La rândul lui, Carl Lee fu asaltat de reporteri. "Eu vreau acasă", repeta el, cu încăpăţânare. "Acasă, vreau acasă..."
Sărbătoarea înflori pe de-a-ntregul pe pajiştea din faţa tribunalului. Cântece, dansuri, bătăi prieteneşti pe spate, lacrimi, îmbrăţişări, felicitări, mulţumiri înălţate la cer într-o cascadă răsturnată nestăpânit, nemăsurat.
Strânşi în faţa tribunalului, îşi aşteptau eroul care urma să-şi primească binemeritata baie de laude şi simpatie. Cu fiecare minut deveneau mai nerăbdători. După o jumătate de oră de strigăte neîntrerupte, "Îl vrem pe Carl Lee! Îl vrem pe Carl Lee!", mult dorita siluetă apăru în cadrul uşii. Strigătul de întâmpinare sparse piepturile şi timpanele. Carl Lee îşi făcu drum cu greu prin îmbulzeală, împreună cu avocatul şi familia lui. Se opriră pe ultima treaptă, la umbra coloanelor, înfruntând o mie de microfoane. Douăzeci de mii de glasuri bubuiră în tot atâtea salve când îl îmbrăţişă pe avocat şi când făcură semn cu mâna spre unduirea de chipuri încremenite în strigare.
Cotcodăceala armatei de gazetari nici că se mai putea distinge. Din când în când, Jake îşi cobora mâna pe care o flutura ca să mai ţipe câte ceva, despre nu-ştiu-ce conferinţă de presă în biroul lui, la ora două. Într-un târziu, Jake se strecură în clădirea tribunalului şi-i găsi acolo pe Lucien şi pe Harry Rex, aşteptând cuminţi într-un colţ, departe de nebunia mulţimii.
- Hai de-aici! urlă Jake.
Îşi croiră drum printre oameni, traversară holul şi ieşiră prin uşa din spate. Jake observă un grup de gazetari în faţa biroului său, pe trotuar.
- Unde ţi-ai parcat maşina? îl întrebă pe Lucien. Acesta arătă spre o stradă lăturalnică şi se făcură nevăzuţi în spatele cafenelei.

Pe verandă, Sallie le servi cotlete de porc şi gogonele. Lucien dădu la iveală o sticlă de şampanie scumpă, jurându-se că o ţinuse special pentru ocazia asta. Murdar pe degete, Harry Rex rodea la oase de parcă nu mâncase de o lună. Jake se răsfăţa mâncând alene şi bând pe-ndelete din şampania rece ca gheaţa. După două pahare, lăsă să-i scape un zâmbet nedefinit.
- Măi, ce faţă tâmpă ai, îi aruncă Harry Rex, cu gura plină.
- Taci, Harry Rex, îl luă Lucien la rost; lasă-l să-şi guste clipa.
- Păi şi-o gustă, cum de nu! Uită-te la rânjetul ăla şi nu-ţi mai trebuie nimic.
- Ce să le spun ziariştilor? întrebă Jake.
- Spune-le că eşti în pană de clienţi, îi sugeră Harry Rex.
- Clienţii n-or să mai fie o problemă, observă Lucien. Or să facă coadă la uşa lui, de-acum.

44

Se ciondăniră din cauza maşinilor; să ia jaful ăla de Bronco sau obrăznicătura de Porsche? Jake zise că el nu conduce. Harry Rex înjura cu gura până la urechi. În cele din urmă se aruncară în Bronco. Lucien se ghemui pe bancheta din spate, iar Jake, aşezat lângă şofer, dădea indicaţii. O luară pe străduţele lăturalnice, evitând şuvoiul de trafic care se întorcea revărsându-se dinspre scuar. Cum şoseaua principală era şi ea aglomerată, Jake îşi băgă şoferul într-un labirint de uliţe cu pietriş. În cele din urmă ieşiră la lumină, şi Harry Rex se desfăşură în voie, gonind spre lac.
- Lucien, vreau să te-ntreb ceva, zise Jake.
- Ce?
- Dar vreau să fii sincer.
- Ce?
- L-ai uns pe Sisco?
- Nu, băieţel, ai câştigat pe spezele tale.
- Juri c-aşa e?
- Jur în faţa lui Dumnezeu, cu mâna pe-un teanc de Biblii.
Jake voia să-l creadă, aşa că nu mai insistă. Îşi continuară drumul în linişte, prin zăpuşeala cruntă, ascultându-l pe Harry Rex cum cântă împreună cu radioul maşinii. Pe neaşteptate, Jake arătă cu mâna într-o parte, iar strigătul său răsună ca un foc de pistol. Harry Rex strivi frâna, smuci volanul spre stânga şi intră cu maşina pe o altă uliţă pietruită.
- Încotro mergem? vru să ştie Lucian.
- Ai răbdare, zise Jake urmărind cu privirea un şir de case pe partea dreaptă, de care se apropiau. O arătă pe a doua, iar Harry Rex trase maşina în apropiere, sub un copac. Jake coborî, aruncă o privire prin curte, urcă pe verandă şi bătu la uşă. Ieşi un bărbat, un necunoscut.
- Da, ce vrei?
- Eu sunt Jake Brigance, şi ...
Uşa se deschise larg, omul se năpusti pe verandă, apucă mâna lui Jake şi o strânse:
- Mă bucur mult, Jake. Eu sunt Mack Loyd Crowell, am fost în marele juriu care mai că nu l-a acuzat de nimic pe amărât. Bună treabă ai făcut; sunt mândru de tine!
Jake îi scutură mâna, repetându-i numele în gând, până îşi aduse aminte: Mack Loyd Crowell, omul care i-a spus lui Buckley să tacă din gură şi să stea jos, în şedinţa marelui juriu de acuzare...
- Aha, Mack Loyd, mi-aduc aminte. Mersi, bătrâne.
- O cauţi pe Wanda? întrebă Crowell, văzând cum Jake se tot uita spre uşă.
- Păi, da... Eram în trecere şi mi-am amintit adresa ei, de la ancheta juriului.
- Ei da, aici locuieşte, ca şi mine de altfel, mai tot timpul. Nu suntem căsătoriţi, dar ne-am lipit şi noi. Acum doarme, e cam dusă de oboseală.
- Lasă, n-o trezi, zise Jake.
- Mi-a spus cum s-a-ntâmplat; a tras cot la cot cu tine.
- Cum adică? Ce s-a întâmplat?
- I-a convins pe cei din juriu să închidă ochii şi s-o asculte. După aia le-a spus să-şi închipuie că puştoaica era blondă cu ochi albaştri, şi că siluitorii erau negri, şi că au legat-o cu un picior de un copac şi cu altul de un gard, c-au violat-o de nu ştiu câte ori şi c-o-njurau pentru că era albă. Le-a zis să-şi închipuie cum zăcea amărâta acolo şi cum ţipa după taică-său în vreme ce ăia-i cărau la picioare în gură şi-i zburau dinţii şi-i crăpau fălcile şi-i spărgeau nasul. Le-a zis să-şi închipuie doi negri beţi turnând bere peste ea şi pişându-se pe faţa ei şi râzând ca idioţii. Şi după aia le-a spus să-şi închipuie că fetiţa era a lor - că era fiica lor, înţelegi. Le-a cerut să fie cinstiţi cu ei înşişi, să scrie pe o foaie de hârtie dacă i-ar fi omorât sau nu pe nenorociţii ăia, în caz că le-ar fi căzut la îndemână. Şi au trecut la vot secret, şi toţi doisprezece au scris că da, ar fi făcut moarte de om. Preşedintele juriului a numărat voturile, erau douăsprezece la zero. Wanda le-a zis că ea una, să ştie c-o ajunge Crăciunul în camera juraţilor şi tot n-ar vota condamnarea lui Carl Lee, şi le-a spus că, dacă sunt sinceri cu ei înşişi, nici ei n-au cum să simtă altceva. Zece au fost de acord, s-a mai abţinut o cucoană, dar au sărit pe capul ei şi-au luat-o la înjurături în aşa hal, că pân' la urmă a votat şi ea ca lumea. A fost dură treaba, Jake, zău.
Jake îi sorbea cuvintele, respiraţia tăiată. Chiar atunci auzi un zgomot şi o văzu pe Wanda Womack în uşă. Femeia îi zâmbi, apoi izbucni în plâns. El se uită la ea prin plasa de ţânţari de la uşă. Nu fu în stare să spună nimic. Îşi muşcă buza, dădu din cap.
- Mulţumesc, reuşi el să bâiguie într-un târziu.
Femeia îşi şterse ochii, dădu şi ea din cap.

Pe Craft Road, o sută de automobile adăstau bară la bară, de-o parte şi de alta a aleii care ducea la casa lui Hailey. Curtea din faţă gemea de maşini, copii încinşi în joacă şi părinţi tolăniţi la umbra pomilor sau pe capotele automobilelor. Harry Rex parcă maşina într-un şanţ, lângă cutia de scrisori. Oamenii năvăliră să-l întâmpine pe avocatul lui Carl Lee. Lester îl înşfăcă de braţ şi-i zise:
- Ai reuşit încă o dată, iar ai reuşit!
Strângeri de mâini, bătăi pe spate, de la poartă şi până pe verandă. Agee îl luă în braţe, lăudând pe Dumnezeu. Carl Lee coborî din hamac ieşindu-i înainte, cu toată familia după el şi-un cârd de admiratori. Jake şi Carl Lee, eroii zilei, fură înconjuraţi. Îşi căutau amândoi cuvintele, strângându-şi mâinile. Se îmbrăţişară, în urletele şi aplauzele mulţimii.
- Mulţumesc, Jake, bâigui Carl Lee, copleşit.
Avocatul şi clientul său stăteau tolăniţi în hamacuri. Dădeau răspunsuri la întrebările care cădeau ca grindina. Lucien şi Harry Rex se duseră cu Lester şi alţi prieteni sub un copac, să bea o duşcă. Tonya alerga şi ţopăia înconjurată de un iureş de copii.

La ora două şi jumătate, Jake şedea la birou, vorbind la telefon cu Carla. Rex şi Lucien munceau de zor la ultimele înghiţituri de margaritas, şi în curând fură beţi criţă. Jake, în faţa unei ceşti de cafea, îi spunea nevesti-sii că peste trei ore pleacă din Memphis şi c-o să ajungă în Carolina de Nord pe la zece. Da, se simţea bine. Da, toate erau în ordine, se terminase totul. Erau zeci de ziarişti în sala de conferinţe, aşa că să nu piardă ştirile de seară, cumva. Îi mai spuse c-o iubeşte, că-i e dor de ea şi c-o să vină repede. Apoi închise.
Mâine o s-o sune pe Ellen.
- De ce pleci azi?! îl luă la rost Lucien.
- Eşti tâmpit, Jake, tâmpit rău de tot. Ai o mie de gazetari la picioarele tale şi pleci din oraş. Tâmpit, cum îţi spuneam, se răsti Harry Rex la el.
Jake se sculă în picioare.
- Ei, cum arăt, băieţi?
- Ca un cur, dacă pleci, zise Harry Rex.
- Mai stai câteva zile, îl rugă Lucien. N-o să mai ai nicicând altă ocazie ca asta. Te rog, Jake.
- Liniştiţi-vă, băieţi. Mă duc acum la ei, îi las să-mi tragă chipu-n poză, le servesc câteva răspunsuri la întrebările lor tâmpite şi după aia o şterg din oraş.
- Te-ai scrântit, Jake, zise Harry Rex.
- Subscriu, zise Lucien.
Jake se privi în oglindă, îşi potrivi cravata lui Stan şi zâmbi amicilor lui.
- Îmi sunteţi dragi, băieţi. Zău că da. Nouă sute de dolari mi-au dat pentru procesul ăsta, şi vreau să-i împart cu voi toţi.
Îşi turnară ultimele picături de margaritas, dădură băutura pe gât şi îl însoţiră pe Jake Brigance către sala de conferinţe.

NOTA AUTORULUI

Pentru că sunt, în general, o persoană înclinată să-şi facă planuri pe care nu le poate duce niciodată la bun sfârşit, atunci când am început să scriu această carte, singurul meu gând era să o termin.
Îmi şi imaginam teancul bine aranjat de pagini dactilografiate, pe-un colţ al biroului, mândria care m-ar fi cuprins când le-aş fi spus clienţilor şi prietenilor mei că acela e un roman scris de mine. Bineînţeles, visam, undeva, în subconştient, că avea să vadă şi lumina tiparului, dar, vă mărturisesc cinstit, nu-mi amintesc să fi conştientizat aceste gânduri, cel puţin nu atunci când m-am apucat de scris. Şi totuşi, aceasta avea să fie prima mea încercare serioasă de a face literatură.
Am început în toamna anului 1984, exact la trei ani după terminarea Facultăţii de drept, pe când eram complet lipsit de experienţă. Atunci, în zorii carierei mele juridice, petreceam ore-n şir la judecătorie, urmărind pledoariile unor avocaţi de vază.
Am fost şi sunt şi acum fascinat de sălile de tribunal. Oamenii spun în faţa Curţii lucruri pe care, în alte condiţii, n-ar îndrăzni să le dezvăluie. Adevăratele drame au loc zi de zi, în nenumăratele săli de tribunal din toată ţara asta, şi nicidecum pe ecrane sau scene.
Am asistat odată, întâmplător, la un proces în care o fată depunea mărturie împotriva bărbatului care o violase cu brutalitate. Pentru mine a fost o experienţă copleşitoare, deşi mă aflam acolo doar ca spectator. La început, fetiţa părea foarte curajoasă, apoi, însă, a devenit vulnerabilă şi jalnică. Parcă eram hipnotizat. Nu-mi venea să cred că tot acel coşmar prin care trecuseră ea şi familia ei era adevărat. Mă întrebam ce-aş fi făcut dacă ar fi fost vorba de propria mea fiică. Văzând-o cum suferă în faţa completului de judecată, am simţit în mine impulsul de a-l împuşca eu însumi pe agresor. Mi-am dorit, o clipă ce mi s-a părut nesfârşită, să-i fiu tată, să fac eu însumi dreptate. Pentru că ceea ce auzeam era un adevărat roman. Încet-încet, a început să mă obsedeze ideea răzbunării paterne. Ce hotărâre ar lua un juriu format din indivizi obişnuiţi şi mediocri faţă de un asemenea părinte? Fără îndoială, l-ar înţelege cu toţii, dar ar fi, oare, suficientă simpatia lor pentru obţinerea achitării?
Ideea acestui roman a prins contur la capătul a trei luni de frământări, timp în care nu m-am mai putut gândi aproape deloc la altceva. Aşa că am scris primul capitol de mână, pe tot felul de foi găsite prin dosarele de la tribunal. Când l-am terminat, am rugat-o pe soţia mea, Renée, să-l citească. A impresionat-o atât de puternic, încât mi-a mărturisit că abia aşteaptă să continuu. Peste o lună, i-am mai dat două capitole. Renée s-a arătat cu totul captivată, ea, care citea săptămânal cinci-şase romane poliţiste, de groază, de spionaj şi altele de genul acesta. Nu-şi prea pierdea vremea cu fleacuri!
Pe vremea aceea, consideram scrisul un fel de hobby pe care mi-l satisfăceam pe ici-colo, când-cum, impunându-mi, totuşi, un ritm de cel puţin o pagină pe zi. N-am abandonat nici o clipă, cu excepţia unei perioade de vreo lună, când am avut nişte treburi importante. Apoi însă, rareori mi s-a mai întâmplat să-mi scape o zi. Trudeam înainte cu încredere oarbă. Povestea era minunată, dar mă îndoiam de felul în care reuşeam s-o pun pe hârtie. Totuşi, nu m-am oprit, mai ales la insistenţele soţiei mele.
După un an, am observat cu uimire că teancul de foi scrise crescuse considerabil şi că jumătate din carte era gata. Uitasem scopul pe care mi-l propusesem la început şi m-am surprins gândindu-mă la contracte, la drepturi de autor şi la festinuri cu diverşi agenţi şi editori - visuri de romancier nepublicat!
La capătul a trei ani, când Renée termină de citit ultimul capitol, l-am trimis şi pe acesta la New York. Intitulasem cartea, total neinspirat, Dangăt funebru. Dar titlul a fost anulat îndată ce manuscrisul a ajuns în mâinile noului meu agent, Jay Garon. Acesta văzuse primele trei capitole şi mi-a trimis imediat un contract de reprezentare. Cartea fusese acceptată de mulţi alţi agenţi şi editori. Jay a luat manuscrisul şi mi-a spus să mă apuc, între timp, de alt roman. I-am urmat sfatul.
A trecut un an, fără să se întâmple nimic. Eram cu totul cufundat în scrierea celui de-al doilea roman, Firma, când Jay m-a sunat într-una din zilele lunii aprilie 1988, să-mi spună că, în sfârşit, cartea va fi publicată. Bill Thompson de la Wynwood Press îmi citise manuscrisul şi îl cumpărase imediat. La îndrumarea lui, am revăzut textul de nenumărate ori şi i-am găsit un titlu nou, ...Şi vreme e ca să ucizi. Cred că a fost al şaselea sau al şaptelea la care m-am gândit. În general, nu mă prea pricep la titluri.
Wynwood a tipărit cartea în cinci mii de exemplare şi a publicat-o în 1989. S-a vândut bine aproape de casă, dar restul lumii a ignorat-o complet. Nu mi s-au propus nici reeditări, nici traduceri în alte limbi. Aşa cum se întâmplă de obicei cu primul roman, şi acesta a trecut neobservat. Oamenii aveau altceva mai bun de făcut.
Am terminat Firma în 1989 şi i-am trimis-o lui Jay. Cartea a fost cumpărată de editura Doubleday / Dell, iar când a apărut, în martie 1991, cariera mea scriitoricească a luat-o pe un făgaş nesperat. Succesul Firmei a trezit interesul şi pentru ...Şi vreme e ca să ucizi
Sunt multe elemente autobiografice în acest roman. Acum nu mai practic avocatura, dar timp de zece ani am făcut-o în stilul lui Jake Brigance. Am fost un avocat al străzii, adică am pledat pentru oameni, nu pentru cine ştie ce mari corporalii sau bănci. Am cam aceeaşi vârstă cu Jake, iar în liceu am jucat pe post de apărător în echipa de fotbal a şcolii, deşi nu cu prea mult succes. Multe lucruri pe care le spune sau le face Jake sunt similare cu cele pe care le-aş spune sau le-aş face eu însumi, în împrejurări asemănătoare. Avem acelaşi tip de automobil, Saab, şi ne simţim amândoi copleşiţi de tensiunea pe care o provoacă un proces de omor. Am vomat în toaletele tribunalului şi am suferit de insomnii, la fel ca Jake. Toate aceste lucruri am încercat să le redau cât mai fidel în naraţiunea mea.
Acest roman a fost scris din suflet şi, deşi i se pot reproşa multe, n-aş schimba nici un cuvânt, chiar de-aş putea.
Oxford, Mississippi
30 ianuarie 1992