James Joyce

Portret al artistului în tinereţe
A PORTRAIT OF THE ARTIST AS A YOUNG MAN

ET IGNOTAS ANIMUM DIMITTIT IN ARTES
(OVIDIU, Metamorfoze, vin, 188)

A FOST ODATĂ pe timpuri şi ce timpuri frumoase o vacă mu‑muu care venea pe drum şi vaca aceasta mu‑uu care venea pe drum s‑a‑n‑tâlnit c‑un băieţel drăgălaş pe care‑l chema băieţelu' tu‑tu.
Povestea asta i‑o spunea tata; tata se uita la el printr‑o bucată de sticlă; avea o faţă păroasă.
El era băieţelu' tu‑tu. Vaca mu‑uu venea pe drumul unde locuia Betty Poyrne: care vindea pistil de lămâie.

O, măceşu‑i plin de floare 
În poiana mică, verde.

El cânta cântecul ăsta. Era cântecul lui. O, măţesu mică verde
Când faci pipi în pat, întâi e cald şi apoi se face rece. Mama punea muşamaua. Care mirosea aşa ciudat.
Mama mirosea mai frumos decât tata. Ea‑i cânta la pian dansul marinarilor şi el dansa. Aşa dansa:

Tralala lala,
Tralala tralalila,
Tralala lala,
Tralala lala.

Unchiul Gharles şi cu Dante băteau din palme. Ei erau mai bătrâni ca tata şi mama, dar unchiul Charles era mai bătrân ca Dante.
Dante avea două perii în dulapul ei. Peria îmbrăcată pe dos cu catifea castanie era pentru Michael Davitt şi peria îmbrăcată în catifea verde era pentru Parnell. Dante îi dădea o pastilă de mentă ori de câte ori îi aducea un şerveţel de hârtie.
Copiii Vance locuiau la numărul şapte. Dânşii aveau alt tată şi altă mamă. Erau tata şi mama lui Eileen.
Se ascundea sub masă. Mama spunea:
— O, Stephen are să ceară iertare. Dante spunea:
— Sigur, dacă nu, vine vulturul mare şi‑i scoate ochii.

Îţi scoate ochii vulturul mare,
Cere repede iertare,
Cere repede iertare,
Îţi scoate ochii vulturul mare,

Cere repede iertare, 
Îţi scoate ochii vulturul mare, 
Îţi scoate ochii vulturul mare, 
Cere repede iertare.

Terenurile mari de joc roiau de băieţi. Toţi ţipau şi prefecţii îi îndemnau cu strigăte puternice. Amurgea şi aerul era palid şi răcoros şi, după fiecare atac şi bufnitură de‑a jucătorilor, balonul unsuros, de piele, zbura ca o pasăre grea prin lumina cenuşie. El se ţinea la marginea terenului, ferindu‑se să nu‑l vadă prefectul, ferindu‑se din calea picioarelor brutale, prefăcându‑se din când în când că aleargă. Îşi simţea trupul mic şi neputincios în îmbulzeala jucătorilor şi ochii îi erau neputincioşi şi‑i lăcrimau. Rody Kickham nu era aşa: el avea să conducă echipa secţiunii a treia, toţi băieţii spuneau asta.
Rody Kickham era băiat de treabă, dar Nasty Roche era un scârbos. Rody Kickham avea în dulăpiorul lui moletiere şi, la refectoriu, îşi păstra alimentele într‑un paneraş. Nasty Roche avea nişte mâini mari. Budincii de pâine de vineri îi zicea budincă de câine. Şi într‑o zi îl întrebase pe Stephen:
— Cum te cheamă?
Stephen răspunsese:
— Stephen Dedalus.
Şi Nasty Roche atuncea zisese:
— Ce nume mai e şi ăsta?
Şi cum Stephen nu ştiuse ce să‑i răspundă, Nasty Roche îl întrebase:
— Ce e tatăl tău?
Stephen răspunsese:
— Un domn.
Atunci Nasty Roche întrebase:
— E magistrat?
Se târa din loc în loc pe la marginea terenului zbughind‑o din când în când la fugă. Dar i se învineţiseră mâinile de frig. Le băgă în buzunarele vestonului cenuşiu, încins cu o curea. Purta o curea peste buzunare. Cureaua se mai foloseşte şi pentru a trage o bătaie cuiva. Într‑o zi, un băiat îi spusese lui Cantwell:
— Îţi trag o curea cât ai zice pâs.
Cantwell răspunsese:
— Du‑te şi joacă‑ţi meciu'. Trage‑i o curea lui Cecil Thunder. Aş vrea să te văd. Îţi dă el ţie un şut în fund să‑l ţii minte.
Nu era frumos să vorbeşti aşa. Mama îi spusese să nu stea de vorbă la şcoală cu băieţii care vorbesc urât. Drăguţă, mama! în ziua întâi în holul castelului, când îşi luase rămas bun, îşi ridicase voaleta pe nas ca să‑l sărute: şi nasul şi ochii îi erau roşii. Dar el se făcuse că nu vede că‑i venea să plângă. Era drăguţă mama, dar când plângea nu mai era aşa drăguţă. Şi tata îi dăduse două monede de câte cinci şilingi bani de buzunar. Şi tata îi spusese că, orice i‑ar mai trebui, să‑i scrie lui, acasă, şi, fie ce‑o fi, niciodată să nu pârască pe vreun camarad. Apoi, în poarta castelului, rectorul dăduse mâna cu tata şi cu mama şi sutana îi fluturase în vânt, şi apoi trăsura pornise luându‑i pe tata şi pe mama. Strigaseră către el din trăsură, fluturând mâinile:
— Rămâi cu bine, Stephen, rămâi cu bine!
Fu prins în iureşul unei învălmăşeli şi, temându‑se de ochii scânteietori şi de ghetele noroioase, se chinci şi privi printre picioare. Băieţii se luptau şi icneau, iar picioarele lor frecau, izbeau, tropăiau. Apoi ghetele galbene ale lui Jack Lawton scoaseră cu dibăcie balonul, şi toate celelalte ghete şi picioare se repeziră pe urma lui. Alergă şi el pe urma lor puţintel şi‑apoi se opri. În curând venea vacanţa şi‑aveau să plece acasă. După cină, în sala de studiu, avea să schimbe numărul şaptezeci şi şapte, lipit înăuntrul pupitrului lui, cu numărul şaptezeci şi şase.
Are să fie mai plăcut în sala de studiu decât aici afară, în frig. Cerul era palid şi rece, dar la castel se vedeau câteva ferestre luminate. Se întrebă de la ce fereastră îşi va fi zvârlit Hamilton Rowan pălăria în şanţul de gardă al parcului şi dacă‑n vremea aceea or fi fost straturi de flori sub ferestre. Într‑o zi când fusese chemat la castel, portarul îi arătase urmele lăsate de gloanţele soldaţilor în lemnul porţii şi‑i dăduse o bucată de pesmet de care mâncau la masa comunităţii. Luminile din castel erau plăcute şi calde. Parcă erau dintr‑o carte. Poate cam aşa o fi Leicester Abbey. Ce propoziţiuni nostime erau în cartea de citire scrisă de doctor Cornwell! Parc‑ar fi fost poezii, dar nu erau decât propoziţiuni ca să înveţi să scrii corect:

Wolsey a murit la Schitul Leicester;
Acolo îl îngropară schivnicii.
Tăciunele este o boală a plantelor,
De cancer suferă animalele.

Ar fi plăcut să stai întins pe covorul din faţa căminului, cu capul proptit în mâini, şi să te gândeşti la propoziţiunile astea. Se cutremură de parcă ar fi simţit pe piele o apă rece şi lipicioasă. Era o ticăloşie din partea lui Wells să‑l îmbrâncească în groapa cu lături fiindcă nu vrusese să schimbe tabachera lui mititică pe castana aromată, de tuse, a lui Wells, câştigătorul la patruzeci de seturi. Ce rece şi lipicioasă fusese apa! Un băiat văzuse într‑o zi un şobolan mare sărind în spumele băltoacei. Mama şedea acum cu Dante în faţa focului şi aştepta să vină Brigid cu ceaiul. Îşi ţinea picioarele pe apărătoarea din faţa căminului şi papucii ei cu pietricele sclipitoare erau atât de fierbinţi şi aveau un miros atât de bun şi cald! Dante ştia o mulţime de lucruri. Ea îl învăţase unde era Canalul Mozambic şi care era cel mai lung râu din America şi cum se chema cel mai înalt munte din lună. Părintele Arnall ştia şi mai multe decât Dante, fiindcă dânsul era preot, dar şi tata şi unchiu' Charles ziceau că Dante e o femeie deşteaptă şi o femeie citită. Şi când scotea Dante zgomotul ăla după masă şi pe urmă îşi punea mâna la gură, se chema că are arsură la stomac.
O voce strigă de se auzea pe toate terenurile de joc:
— Toată lumea în clasă!
Apoi alte voci strigară dinspre celelalte echipe:
— Toată lumea în clasă! Toată lumea în clasă!
Jucătorii se adunară la un loc, înfierbântaţi şi plini de noroi, şi el se duse printre dânşii, bucuros că intrau. Rocy Kickham ţinea mingea de şiretul unsuros. Un băiat îi spuse să‑i mai tragă un şut, dar el merse înainte fără măcar să‑i răspundă. Simon Moonan îi spuse să nu dea că se uită prefectul. Băiatul se întoarse către Simon Moonan şi zise:
— Ştim toţi de ce te‑ai găsit tu să vorbeşti. Fiindcă‑i eşti giugiuc lu' McGlade.
Giugiuc era o vorbă ciudată. Băiatul îi zicea aşa lui Simon Moonan fiindcă avea obicei să‑i lege prefectului mânecile sutanei la spate şi prefectul se făcea că se supără. Dar vorba asta avea un sunet urât. Odată se spălase pe mâini la toaletă la hotelul Wicklow şi după aia tata scosese dopul cu lanţ şi apa murdară se scursese prin gaura chiuvetei. Şi când se scursese toată încet, gaura chiuvetei făcuse un zgomot ca ăsta: giu‑giuc. Da' mai tare.
Amintindu‑şi asta, şi ce albă era toaleta, i se făcu frig şi apoi foarte cald. Erau două robinete — le învârteai şi ieşea apa rece şi cea caldă. Simţi o răceală şi apoi o fierbinţeală: şi parcă vedea numele robinetelor scrise pe ele. Era foarte ciudat.
Şi aerul din coridor îi dădea fiori reci. Era ciudat şi jilav. Dar curând o să se aprindă gazul şi când ardea făcea un zgomot micuţ, ca un cân‑tecel, mereu acelaşi: şi când tăceau pentru o clipă băieţii în sala de joc, auzeai cântecul.
Era ora de aritmetică. Părintele Arnall scrise pe tablă o problemă grea şi apoi spuse:
— Ei, ia să vedem, care câştigă? Înainte, York! Înainte, Lancaster!
Stephen se căznea cât putea, dar problema prea era grea — şi se zăpăci. Micuţa emblemă de mătase, cu trandafirul alb pe ea, prinsă cu un ac de pieptul vestonului, începu să tremure. El nu era tare la aritmetică, dar se căznea cât putea, ca să nu piardă York. Faţa Părintelui Arnall arăta foarte întunecată, dar nu era supărat: râdea. Pe urmă Jack Lawton a pornit din degete şi Părintele Arnall s‑a uitat în caietul lui şi‑a zis:
— Bine. Bravo, Lancaster! Trandafirul roşu câştigă. Acu' hai 'nainte, York! Sileşte‑te!
Jack Lawton îi aruncă o privire de unde şedea. Mica emblemă de mătase, cu trandafirul roşu pe ea, se vedea foarte frumos fiindcă Lawton purta un tricou albastru. Stephen simţi că şi el roşeşte la faţă când se gândi ce de mai prin‑sori or să se pună care va fi primul din clasa întâi elementară, Jack Lawton sau el. În unele săptămâni lua Jack Lawton premiul întâi şi într‑altele îl lua el. Fâşiuţa de mătase albă a emblemei tremura, tremura, pe când el se căznea cu problema următoare şi asculta glasul Părintelui Arnall. Apoi i se stinse toată ardoarea şi‑şi simţi faţa rece de tot. Îşi închipui că faţa trebuie să‑i fie albă, fiincă şi‑o simţea aşa rece. Nu izbutea să rezolve problema, dar nu‑i mai păsa. Trandafiri albi şi trandafiri roşii: ce culori frumoase! Era plăcut să ţi le închipui. Şi diplomele pentru premiul întâi şi al doilea şi al treilea aveau culori frumoase: roz şi gălbui şi liliachiu. Era frumos să‑ţi închipui trandafiri liliachii şi gălbui şi roz. Poate că un trandafir sălbatic cum era măceşul ar putea avea o culoare din asta — şi îşi aminti de cântecul cu floarea de măceş in poiana mică, verde. Dar un trandafir verde nu puteai găsi nicăieri. Dar poate că undeva în lume se găsea.
Suna clopotul şi elevii din toate clasele începeau să iasă încolonaţi şi s‑o ia de‑a lungul coridoarelor înspre refectoriu. Şedea şi se uita la cele două scoicuţe de unt din farfuria lui, dar nu putea mânca pâinea cea jilavă. Şi faţa de masă era jilavă şi fleşcăită. Dar bău tot ceaiul slab şi fierbinte pe care i‑l turnase în cană rândaşul cel greoi de la bucătărie, încins cu şorţ alb. Se întrebă dacă şorţul rândaşului era şi el jilav sau dacă toate lucrurile albe erau reci şi jilave.
Nasty Roche şi Laurin beau cacao — le‑o trimiteau de‑acasă în cutii de cositor. Spuneau că ei nu pot bea ceaiul — că e ca lăturile pentru porci. Taţii lor erau magistraţi, aşa spuneau băieţii.
Toţi băieţii îi păreau foarte ciudaţi. Toţi aveau taţi şi mame, şi fiecare avea alte haine şi alt glas. Îi era dor să fie acasă şi să‑şi pună capul în poala mamei. Dar nu se putea, aşa că i se făcu dor să se termine cu jocul şi cu învăţatul şi cu rugăciunile şi să fie în pat.
Mai bău o cană cu ceai fierbinte şi Fleming îl întrebă:
— Ce ţi‑e? Te doare ceva ori ce ţi‑e?
— Nu ştiu, făcu Shephen.
— Te doare la lingurică, spuse Fleming, ţi‑e faţa albă.
— Da, sigur, făcu Stephen.
Dar nu‑l durea acolo. Gândea că‑l doare inima, dacă poate să te doară într‑un asemenea loc. Fleming era foarte de treabă că‑l întrebase. Îi venea să plângă. Îşi propti coatele pe masă şi‑şi astupă şi‑şi destupă urechile. Şi acum auzea zgomotul din refectoriu de îndată ce‑şi destupa urechile. Se auzea un muget ca de tren noaptea. Şi când îşi astupa urechile, mugetul pierea ca trenul când intră într‑un tunel. În noaptea aceea la Dalke aşa mugea trenul, şi când a intrat în tunel a încetat de a mugi. Închise ochii şi trenul urui înainte, mugind şi apoi oprindu‑se, iar mugind, iar oprindu‑se. Era nostim să‑l auzi mugind şi oprindu‑se, şi apoi iar ţâşnind din tunel cu muget şi apoi iar oprindu‑se.
Începură să vină de‑a lungul preşului de iută din mijlocul refectoriului băieţii din cursul superior, Paddy Rath şi Jimmy Magee şi Spaniolul, care avea voie să fumeze, şi Portughezul cel mic, care purta o beretă de lână scămoasă. Şi apoi cei de la mesele secţiei medii şi cei de la mesele secţiei a treia. Şi fiecare în parte avea alt fel de mers.
Şedea într‑un colţ al sălii de joc, făcându‑se că se uită la o partidă de domino, şi o dată sau de două ori putu auzi câte o clipă cântecul micuţ al gazului. Prefectul sta în uşă cu câţiva băieţi şi Simon Moonan îi lega pe la spate mânecile sutanei. Le spunea ceva despre Tullabeg.
Apoi plecă din uşă şi Wells veni înspre Stephen şi întrebă:
— Ia spune‑ne, Dedalus, tu o săruţi pe maică‑ta când mergi la culcare?
Stephen răspunse:
— O sărut.
Wells se întoarse către ceilalţi băieţi, spu‑nând:
— O, i‑auziţi ce zice ăsta, c‑o sărută pe maică‑sa în fiecare seară când merge la culcare.
Băieţii se opriră din joc şi se întoarseră către cei doi, râzând. Stephen roşi sub privirile lor şi spuse:
— Ba n‑o sărut.
Wells spuse:
— O, i‑auziţi ce zice, că n‑o sărută pe maică‑sa când merge la culcare.
Iar râseră toţi. Stephen încercă să râdă şi el. Într‑o clipă îşi simţi tot trupul dogorind, tulburat. Care era răspunsul corect la întrebarea asta? Dăduse două răspunsuri şi Wells tot râdea. Dar Wells trebuie să ştie răspunsul corect, că el e în a treia de gramatică. Încercă să se gândească la mama lui Wells, dar nu îndrăznea să ridice ochii spre faţa lui Wells. Nu‑i plăcea faţa lui Wells. El îl îmbrâncise cu o zi mai înainte în groapa cu lături fiindcă nu vrusese să schimbe tabachera lui mititică pe castana aromată, de tuse, a lui Wells, învingătorul la patruzeci de seturi. Era o ticăloşie; toţi băieţii spuneau aşa. Şi ce rece şi lipicioasă fusese apa! Şi‑un băiat văzuse într‑o zi un şobolan mare sărind pleosc drept în spuma lăturilor.
Spumele reci din groapa cu lături îi învăluiră tot trupul; iar când sună clopotul pentru intrarea în sala de studiu şi băieţii ieşiră încolonaţi din sălile de joc, simţi înăuntrul hainelor aerul rece din coridor şi din casa scării. Tot mai încerca să găsească răspunsul corect. Cum era bine: s‑o săruţi pe mama sau să n‑o săruţi? Ce era aia, să săruţi? Tu ridicai faţa, aşa, ca să spui noapte bună şi atunci mama îşi apleca faţa. Asta era sărutul. Mama îşi punea buzele pe obrazul tău; buzele ei erau moi şi‑ţi umezeau obrazul, şi făceau un zgomot micuţ: ţoc. De ce or fi făcând oamenii aşa cu feţele lor?
Cât şezu în sala de studiu deschise capacul pupitrului lui şi schimbă numărul lipit înăuntru din şaptezeci şi şapte în şaptezeci şi şase. Dar vacanţa de Crăciun era încă foarte departe: însă odată şi odată tot o să vină, fiindcă pă‑mântul se învârteşte mereu.
Era o poză cu pământul pe pagina întâi a cărţii de geografie: o minge mare în mijlocul norilor. Fleming avea o cutie cu creioane colorate şi într‑o seară de studiu liber colorase pământul cu verde şi norii cu cafeniu. Ca cele două perii din dulapul lui Dante, peria cu îmbrăcăminte de catifea verde pentru Parnell şi peria cu îmbrăcăminte castanie pentru Michael Davitt. Dar nu‑i spusese el lui Fleming să le coloreze aşa. Aşa vrusese Fleming să le coloreze.
Deschise cartea de geografie ca să‑şi înveţe lecţia; dar nu putea ţine minte numele locurilor ălora din America. Şi doar erau locuri deosebite cu nume deosebite. Erau toate în ţări deosebite şi ţările erau în continente şi continentele erau în lume şi lumea era în univers. Deschise cartea la pagina albă de după copertă şi citi ce scrisese el acolo: se scrisese pe el, numele lui şi unde se găsea.

Stephen Dedalus
Clasa întâi elementară
Colegiul Clongowes Wood
Sallint
Comitatul Kildare
Irlanda
Europa
Lumea
În Univers

Asta era scris de el, iar Fleming, într‑o seară, scrisese în joacă pe pagina de‑alături:

Stephen Dedalus mă cheamă, 
Şi Irlanda‑i ţara mea,
Stau la Clongowes deocamdată 
Sper să merg în cer cândva.

Citi versurile de‑a‑ndăratelea, dar aşa nu mai erau poezie. Apoi citi pagina netipărită de jos în sus până ajunse la numele lui. El era ăsta: şi citi iar pagina de sus în jos. După univers ce era? Nimic. Dar oare era ceva împrejurul universului care să arate unde se isprăvea înainte să înceapă nimicul? Un zid nu putea să fie, dar se putea să fie o linie subţire, subţire, care înconjura jur‑împrejur tot. Ce gând mare, să te gândeşti la tot şi la peste tot! Numai Dumnezeu putea face asta. Încercă să‑şi închipuie cât de mare trebuie să fie gândul acela, dar se putea gândi doar la Dumnezeu. Dumnezeu era numele lui Dumnezeu întocmai cum al lui era Stephen. Dieu era Dumnezeu pe franţuzeşte şi tot numele lui Dumnezeu era; şi de câte ori se ruga cineva la Dumnezeu şi spunea Dieu, Dumnezeu numaidecât ştia că se roagă un francez. Dar cu toate că existau nume diferite pentru Dumnezeu în toate limbile diferite din lume, şi că Dumnezeu înţelegea ce spuneau toţi cei care se rugau în limbile lor diferite, Dumnezeu tot rămânea totdeauna acelaşi Dumnezeu şi numele adevărat al lui Dumnezeu era Dumnezeu. 
Când se gândea aşa obosea foarte tare. I se părea că i‑a crecut capul mare de tot. Întoarse pagina netipărită şi privi obosit pământul verde, rotund, în mijlocul norilor cafenii. Se întreba ce era bine, să fii de partea culorii verzi sau a culorii cafenii, fiindcă Dante într‑o zi tăiase cu foarfecă îmbrăcămintea de catifea verde de pe peria care era pentru Parnell şi o aruncase şi‑i spusese lui că Parnell era un om rău. Oare acasă tot se mai certau în privinţa asta? Asta se chema politică. Erau două tabere care nu se înţelegeau: Dante era de o parte şi tata şi domnul Casey de cealaltă parte, dar mama şi cu unchiul Charles nu erau de nici o parte. În fiecare zi era ceva în jurnal despre asta.
Se necăjea că nu ştia bine ce înseamnă politica şi că nu ştia unde se isprăveşte universul. Se simţea mic şi neputincios. Când o să fie şi el ca băieţii din clasele de poetică şi retorică? Ei aveau glasuri groase şi ghete mari şi învăţau trigonometria. Mai era foarte departe până acolo. Întâi venea vacanţa şi pe urmă trimestrul următor şi pe urmă iar vacanţa şi pe urmă iar alt trimestru şi pe urmă iar vacanţa. Era ca un tren care intră în tunele şi iese din tunele şi trenul era ca zgomotul băieţilor când stăteau la masă în refectoriu, pe care‑l auzeai dacă‑ţi destupai şi‑ţi astupai urechile. Trimestru, vacanţă; tunel, ieşire, zgomot, oprire. Ce departe era! E mai bine să meargă să se culce. Doar rugăciunile în capelă şi apoi patul. Se înfioră şi căscă. Ce minunat o să fie în pat după ce se încălzeau puţin cearceafurile. La început erau aşa reci când te băgai în pat. Se înfioră când se gândi ce reci erau la început. Dar pe urmă se încălzeau şi atunci putea să adoarmă. Era minunat să fii obosit. Căscă iar. Rugăciunile de seară şi apoi patul: se înfioră şi‑i veni să caşte. O să fie minunat peste câteva minute. Simţea un val de căldură invadându‑i trupul din cearceafurile reci, care‑l făceau să tremure, — cald, tot mai cald — până simţi că‑i era cald din cap până‑n picioare — cald de tot — şi cu toate astea, tot mai tremura puţin şi tot îi mai venea să caşte.
Suna clopotul pentru rugăciunile de seară; ieşi din sala de studiu încolonat printre ceilalţi, coborî prin casa scării şi merse de‑a lungul coridoarelor spre capelă. Coridoarele erau slab luminate, întunecate, şi capela era întunecată. Curând totul are să fie cufundat în întuneric şi în somn. În capelă aerul era rece ca noaptea şi marmurile erau de culoarea mării noaptea. Marea era rece şi ziua şi noaptea: dar mai rece era noaptea. Era rece şi întu-necată sub cheiul de piatră de lângă casa tatei. Dar desigur că în nişa căminului sfârâia ceainicul cu apă fierbinte pentru punci.
Prefectul capelei se ruga cu mâinile deasupra capului lui Stephen şi memoria lui cunoştea răspunsurile:

O Doamne, deschide‑ne buzele 
Şi gurile noastre vor vesti slava Ta. 
Apleacă‑te întru ajutorul nostru, o Dumnezeule! 
O Doamne, grăbeşte‑te a ne ajuta!

Mirosea a noapte rece în capelă. Dar era un miros sfânt. Nu era ca mirosul ţăranilor bătrâni care îngenuncheau în fundul capelei la slujba de duminică. Acolo era un miros de aer şi de ploaie şi de turtă şi de catifea groasă dungată. Dar erau nişte ţărani foarte cucernici. Îi suflau în ceafă când stau îndărătul lui şi oftau pe când se rugau. Locuiau la Clane, aşa spunea un băiat; acolo erau nişte colibe mici şi el văzuse o femeie stând în deschizătura mică a uşii unei colibe, cu un copil în braţe, pe când treceau trăsurile venind de la Sallins. Ce minunat ar fi să dormi o noapte în coliba aceea, în faţa focului de turbă fumegândă, în întunericul luminat de foc, în întunericul cald, respirând mirosul ţăranilor, de aer şi ploaie şi turbă şi catifea groasă dungată. Dar, vai, era un întuneric pe drumul acela printre copaci! Puteai să te rătăceşti în întuneric! I se făcu frică gândindu‑se cum era pe‑acolo.
Auzi glasul prefectului capelei spunând ultima rugăciune. O spuse şi el împotriva întunericului acela de afară, de sub copaci.
O Doamne, Te rugăm fierbinte, coboară în această casă şi goneşte din ea toate vicleşugurile vrăjmaşului. Sălăşluiască într‑însa sfinţii Tăi îngeri pentru a ne ţine pe noi în pace şi fie binecuvântarea Ta pururi asupră‑ne, prin Iisus Cristos, Domnul nostru, Amin.
Îi tremurau degetele pe când se dezbrăca în dormitor. Le spuse degetelor să se grăbească. Trebuia să se dezbrace şi apoi să îngenuncheze şi să‑şi spună rugăciunile şi să fie în pat mai înainte de a se micşora lumina gazului, ca să nu meargă în iad când avea să moară. Îşi răsfrânse ciorapii, şi‑i scoase şi‑şi puse repede cămaşa de noapte şi îngenunche tremurând lângă patul lui şi spuse repede rugăciunile, temându‑se să nu se stingă arzătorul de gaz. Îşi simţea umerii tremurând pe când murmura:

Doamne, binecuvântează
pe tatăl şi pe mama mea
şi ţine‑mi‑i!
Doamne, binecuvântează
pe frăţiorii mei şi pe surioarele mele
şi ţine‑mi‑i!
Doamne, binecuvântează‑i
pe Dante şi pe unchiul Charles
şi ţine‑mi‑i!

Îşi făcu cruce şi se caţără iute în pat şi, trăgându‑şi poala cămăşii de noapte sub labele picioarelor, se ghemui sub cearceafurile reci, înfiorându‑se şi tremurând. Dar n‑avea să meargă în iad când o să moară, şi tremuratul o să‑nceteze. Un glas le spuse noapte bună băieţilor din dormitor. Scoase o clipă capul de după pled şi privi perdelele galbene din faţa şi de jur‑împrejurul patului, care‑l închideau din toate părţile. Lumina scăzu domol.
Ghetele prefectului se îndepărtară. Coborau treptele de‑a lungul coridoarelor sau înspre camera lui din capăt? Se uita în întuneric. Oare era adevărat ce se spunea despre câinele negru care umbla pe‑acolo noaptea cu ochi mari cât nişte felinare de trăsură? Ziceau că ar fi stafia unui ucigaş. Un fior lung de groază i se revărsă prin tot trupul. Vedea întunecata sală de intrare a castelului. Servitori bătrâni în veşminte de pe vremuri se aflau în odaia de călcat de deasupra casei scării. Era cu multă vreme în urmă. În odaie ardea un foc, dar în sală tot întuneric era. Cineva suia scara venind din sală. Purta mantie albă de mareşal; chipul îi era palid şi straniu, îşi apăsa coastele cu mâna. Se uita cu ochi stranii la bătrânii servitori. Şi ei se uitară la el şi văzură chipul stăpânului lor şi mantia lui şi ştiură că fusese rănit de moarte. Dar numai întuneric era unde priveau ei; numai aer întunecos şi mort. Stăpânul lor fusese rănit de moarte pe câmpul de bătălie de la Praga, departe peste mare. El sta pe câmpul de bătălie, îşi apăsa coastele cu mâna; chipul îi era palid şi straniu; purta mantie albă de mareşal.
O, ce rece şi straniu era să te gândeşti la asta! Tot întunericul era rece şi straniu. Erau prin preajmă chipuri palide, stranii, ochi mari cât nişte felinare de trăsură. Erau strigoi de ucigaşi, feţe de mareşali răniţi de moarte pe câmpuri de bătaie departe peste mare. Ce voiau să spună de le erau atât de stranii feţele?
O Doamne, Te rugăm fierbinte, coboară în această casă şi goneşte din ea toate...
Plecarea acasă în vacanţă! Ce minunat o să fie! Îi spuseseră băieţii. Se urcau în trăsuri devreme, într‑o dimineaţă de iarnă, în faţa porţii castelului. Trăsurile treceau scrâşnind peste pietriş. Urale pentru rector!
Hurraa! Hurraa! Hurraa!
Trăsurile treceau prin faţa capelei şi toţi îşi descopereau capetele. Treceau voioşi de‑a lungul drumurilor de ţară. Vizitiii arătau cu bicele către Bodenstown. Băieţii strigau: Hurraa! Treceau pe lângă curţile Veselului Fermier. Urale, urale şi iar urale. Treceau prin satul Clane, strigând: urra! şi răspunzându‑li‑se urraa! Femeile ţăranilor ieşeau toate în uşile scunde, bărbaţii stăteau ici şi colo în drum. Mirosul cel plăcut stăruia în aerul iernatic: mirosul satului Clane: de ploaie şi de aer iernatic şi de turbă arzând mocnit şi de catifea groasă dungată
Trenul era plin de băieţi: un tren lung, lung, de culoarea ciocolăţii cu garnituri de frişca. Conductorii trec de colo până colo, deschid, închid, încuie, descuie uşile. Sunt nişte oameni îmbrăcaţi în albastru închis şi în argint, au nişte fluierase argintii şi cheile lor cântă zglobiu şi zic: clic, clic; clic, clic.
Şi trenul gonea înainte peste câmpii şi trecea de Măgura Allen. Stâlpii de telegraf treceau, treceau pe lângă tren. Şi trenul alerga înainte, înainte. Trenul ştia. Şi‑n holul casei erau lampioane luminoase şi ghirlande de ramuri verzi, ramuri cu boabe roşii de ilice şi vrejuri de iederă verde încununau oglinda cea mare, ilice şi iederă, verde şi roşu, împletite în jurul candelabrelor. Ilice roşii şi iederă verde încadrau portretele vechi de pe pereţi. Boabe roşii de ilice şi frunze verzi de iederă pentru el şi pentru sărbătoarea Crăciunului.
Ce frumos...
Toţi erau acasă. Bine‑ai venit, Stephen! Zgomote de bun‑venit. Mama îl sărută. Oare e bine că‑l sărută? Tata acum e mareşal: mai mare ca magistrat. Bine‑ai venit acasă, Stephen! Zgomote...
Zgomotul inelelor de perdea trase de‑o parte pe bare, zgomotul apei plescăind în lighene. Zgomotul sculatului şi îmbrăcatului şi spălatului în dormitor; zgomotul bătăii din palme în timp ce prefectul umblă în lung şi în lat şi le spune băieţilor să dea zor. O lumină palidă de soare cade asupra perdelelor galbene trase în lături şi‑a paturilor răvăşite. Patul lui dogoreşte şi faţa şi trupul îi dogoresc.
Se scoală şi şade pe marginea patului. Simte o slăbiciune. Încearcă să‑şi tragă ciorapul. Ce urâcios e de aspru! Şi lumina soarelui e stranie şi rece.
Fleming îl întrebă:
— Nu ţi‑e bine?
Nu ştia; şi Fleming zise:
— Bagă‑te înapoi în pat. Îi spun lui McGlade că nu ţi‑e bine.
— E bolnav.
— Cine‑i bolnav?
— Spune‑i lu' McGlade.
— Bagă‑te înapoi în pat.
— E bolnav?
Un băiat îl sprijinea de braţe pe când lepăda ciorapul ce‑i rămăsese spânzurat de picior şi se căţăra înapoi în patul încins.
Se ghemui printre cearceafuri, bucuros de căldura lor învăluitoare. Îi auzea pe băieţi stând de vorbă pe când se îmbrăcau pentru liturghie. Era o ticăloşie să‑l îmbrâncească în groapa cu lături, aşa ziceau.
Apoi glasurile lor pieriră; plecaseră. Un glas lângă patul lui spuse:
— Dedalus, să nu mă dai de gol, nu‑i aşa că nu?
Era faţa lui Wells lângă el. Se uită la ea şi văzu că lui Wells îi era frică.
— N‑am vrut. Nu mă spui, nu‑i aşa?
Tata îi spusese că, fie ce‑o fi, niciodată să nu pârască pe‑un camarad. Dădu din cap, răspunse nu şi‑i păru bine.
Wells mai zise o dată:
— N‑am vrut, pe onoarea mea. Am glumit. Îmi pare rău.
Faţa şi glasul plecară. Îi părea rău fiindcă‑i era frică. Frică să nu fie vreo boală. Tăciunele e o boală a plantelor, de cancer suferă animalele; sau de altceva. Era mult de atunci, atunci când amurgea afară pe terenurile de joc şi el se târa de colo până colo de‑a lungul liniei demarcatoare şi o pasăre grea zbura jos prin lumina cenuşie. La Schitul Leicester se aprindeau luminile. Acolo a murit Wolsey. Schivnicii l‑au îngropat chiar ei.
Nu era faţa lui Wells, era a prefectului. Nu se prefăcea. Nu, nu: era bolnav de‑advărat. Nu se prefăcea. Simţi pe frunte mâna prefectului şi îşi simţi fruntea caldă şi umedă sub mâna rece şi umedă a prefectului. Aşa e când te‑atingi de‑un şobolan, e lipicios şi umed şi rece. Orice şobolan are doi ochi cu care se uită la tine. Are o blană linsă şi lucioasă, picioruşe mici mici şi le ţine strânse gata să sară şi se uită la tine cu ochi mici, negri şi umezi. Şobolanii se pricep cum să sară. Dar trigonometrie nu pot pricepe cu capetele lor. Când mor, zac pe‑o rână. Atunci se usucă. Nu mai sunt decât nişte făpturi moarte.
Prefectul era iar lângă el şi al lui era glasul care zicea că trebuie să se scoale, că Părintele Superior a spus că trebuie să se scoale şi să se îmbrace şi să meargă la infirmerie. Şi în timp ce se îmbrăca pe cât putea de repede, prefectul spunea:
— Trebuie să ne mutăm la Fratele Michael, până ne trece dârdâliciul!
Era foarte de treabă că vorbea aşa cu el. Ca să‑l facă să râdă. Dar el nu putea să râdă, fiindcă‑i tremurau fălcile şi buzele, şi prefectul trebuia să râdă numai el singur.
Prefectul striga:
— Înainte marş! Piciorul cu fân! Piciorul cu paie!
Coborâră împreună scările şi merseră de‑a lungul coridorului şi pe lângă baie. Când trecu prin faţa uşii, îşi aminti cu o vagă teamă apa mâloasă de culoarea turbei, aerul cald şi jilav, zgomotul de sărituri în apă, mirosul prosoapelor, ca de doctorie.
Fratele Michael sta în uşa infirmeriei şi din uşa cabinetului întunecos din dreapta lui venea un miros ca de doctorie. De la sticlele de pe rafturi venea. Părintele Prefect îi vorbea Fratelui Michael şi Fratele Michael răspundea şi‑i spunea sir prefectului. Avea păr roşcat amestecat cu păr cărunt, şi arăta ciudat. Era ciudat că el avea să fie totdeauna frate călugăr. Era ciudat şi că lui nu‑i puteai spune sir pentru că era frate călugăr şi arăta altfel. Oare nu era destul de sfânt ori de ce nu‑i putea ajunge pe ceilalţi?
Erau două paturi în odaie şi într‑unul sta culcat un băiat şi, când intrară, băiatul strigă:
— Hello! Micul Dedalus! Ce mai e pe sus?
— Cerul e pe sus, făcu Fratele Michael.
Era un băiat dintr‑a treia de gramatică cel care întrebase şi, pe când se dezbrăca Stephen, el îi ceru Fratelui Michael să‑i aducă o felie de pâine prăjită, cu unt.
— Hai, te rog! zicea.
— Îţi dau eu unt! îi răspunse Fratele Michael. Mâine dimineaţă o să‑ţi aducă doctorul hârtia de ieşire, când are să vină.
— Nu zău? zicea băiatul. Da' încă nu m‑am făcut bine.
Fratele Michael repetă:
— O să‑ţi aducă hârtia de ieşire. Îţi spun eu.
Se aplecă să zgândăre focul cu vătraiul. Avea o spinare lungă, neagră, ca spinarea lungă a unui cal de tramvai. Clătină grav din vătrai şi dădu din cap către băiatul dintr‑a treia de gramatică.
Apoi Fratele Michael plecă şi după câtăva vreme băiatul dintr‑a treia de gramatică se întoarse înspre perete şi adormi.
Asta era infirmeria. Va să zică era bolnav. Oare scriseseră acasă, ca să ştie mama şi tata? Dar mai repede era să meargă vreunul dintre preoţi să le spună. Sau are să scrie el o scrisoare ca s‑o ducă preotul.

Dragă mamă,
Sunt bolnav. Vreau să vin acasă. Te rog, vino şi ia‑mă acasă. Sunt la infirmerie. Băiatul tău
care te iubeşte,
Stephen

Ce departe erau! Dincolo de fereastră lucea o lumină de soare rece. Se întreba de va muri oare. Puteai să mori şi pe‑o zi cu soare. Putea să moară înainte de‑a veni mama. Atunci or să‑i facă o slujbă a morţilor în capelă, aşa cum i‑au spus băieţii c‑a fost când a murit Little. Toţi băieţii or să fie la slujbă, îmbrăcaţi în negru, toţi cu feţe triste. Şi Wells are să fie, da' n‑o să se uite nici un băiat la el. Rectorul o să vină îmbrăcat într‑o capă neagră cu aur şi au să fie luminări înalte, galbene, pe altar şi împrejurul catafalcului. Şi‑au să poarte încet coşciugul afară din capelă şi‑au să‑l îngroape în cimitirul cel mic al comunităţii, dincolo de aleea mare cu tei. Şi atuncea o să‑i pară rău lui Wells de ce făcuse. Şi o să dăngănească rar clopotul. Parcă auzea dangătul. Îşi spuse singur de la început până la sfârşit cântecul pe care‑I învăţase de Ia Brigid.

Ding‑dong! Clopote sună! 
Maică bună, mă duc — 
Îngroapă‑mă‑n ţintirimu' vechi 
Lângă frate‑miu‑ăl mare, sub nuc. 
Coşciugu' negru îmi va fi, 
Îngeri şase m‑or păzi, 
Doi cu cântările, doi în rugă 
Doi la ceruri să mă ducă.

Ce frumos şi trist era! Ce frumoase erau cuvintele alea unde spunea Îngroapă‑mă‑n ţintirimu' vechi! îi trecu un fior prin tot corpul. Ce trist şi ce frumos! Îi venea să plângă încet, da' nu de mila lui, ci din pricina cuvintelor ăstora aşa frumoase şi triste, ca o muzică. Clopote sună! Clopote sună! Maică bună! O, Maică bună!
Lumina rece de soare pălise şi Fratele Michael sta la căpătâiul iui cu un castronaş cu supă. Îi păru bine fiindcă‑i era gura încinsă şi uscată. Îi auzea pe băieţi jucându‑se afară pe terenurile de ioc. Şi ziua mergea înainte la colegiu de parcă el nici n‑ar fi lipsit.
Apoi Fratele Michael se pregăti să plece şi băiatul dintr‑a treia de gramatică îi spuse că să vină neapărat înapoi şi să‑i spună toate noutăţile din gazetă. Îi spuse lui Stephen că pe el îl cheamă Athy şi că tatăl lui ţinea o groază de cai de curse care săreau obstacole formidabil şi că tatăl lui are să‑i dea un bacşiş bun Fratelui Michael dacă‑i spune el — fiindcă Fratele Michael era foarte de treabă şi‑i spunea totdeauna noutăţile din gazeta pe care‑o primeau zilnic la castel. Erau noutăţi de tot felul în gazetă: accidente, scufundări de vapoare, sport şi politică.
— Acuma mereu scrie de politică şi iar de politică în gazetă. Şi ai tăi vorbesc despre asta?
— Da, îi răspunse Stephen.
— Ai mei tot aşa, făcu băiatul.
Apoi se gândi o clipă şi zise:
— Ai un nume curios, Dedalus, şi eu am un nume curios, Athy. Numele meu e un nume de oraş. Al tău parcă‑i pe latineşte.
Apoi întrebă:
— Te pricepi la ghicitori?
Stephen răspunse:
— Nu prea bine.
Apoi îl întrebă:
— Poţi să dezlegi asta? De ce seamănă comitatul Kildare cu o jumătate de nădrag?
Stephen se gândi care să fie răspunsul şi apoi zise:
— Nu ştiu.
— Fiindcă are în el o coapsă. Pricepi gluma? O coapsă este Athy, oraş în comitatul Kildare, şi cealaltă coapsă este a doua.
— Aha, înţeleg, făcu Stephen.
— Asta‑i o ghicitoare veche, zise celălalt. 
După o pauză adăugă:
— Auzi?
— Ce? întrebă Stephen.
— Ştii că ghicitoarea asta poţi s‑o mai spui şi în alt fel?
— Da?
— Aceeaşi ghicitoare, da. Ştii cum poţi s‑o mai spui?
— Nu ştiu, făcu Stephen.
— Nu‑ţi dă‑n gând cum se mai poate spune?
Se uita la Stephen pe deasupra aşternuturilor paturilor, în timp ce vorbea. Apoi se rezemă iar de pernă şi zise:
— Se mai poate spune într‑un fel, da' nu‑ţi spun cum.
De ce nu‑i spunea? Taică‑său, care ţinea cai de curse, trebuie să fie şi el magistrat ca tatăl lui Saurin şi ca tatăl lui Nasty Roche. Se gândi la tatăl lui, cum cânta din gură, cu maică‑sa la pian, şi cum îi dădeau totdeauna un şiling când îi cerea şase peni, şi‑i păru rău că nu era şi el magistrat ca taţii altor băieţi. Atunci de ce‑l trimiseseră la şcoala asta, cu aşa băieţi? Doar taică‑său îi spusese că nu va fi printre străini acolo, că va fi bine văzut, fiindcă acolo moşu‑său, cu cincizeci de ani în urmă, îi înmânase o jalbă eliberatorului. Pe oamenii de pe vremea aceea îi cunoşteai după îmbrăcăminte. I se părea o vreme foarte solemnă, când stai să te gândeşti. Se întreba dacă aceea era vremea când şcolarii de la Clongowes purtau tunici albastre cu nasturi de alamă şi tichii de blană de iepure şi beau bere ca oamenii mari şi ţineau ogari, cu care mergeau să vâneze iepuri.
Se uită spre fereastră şi văzu că lumina scăzuse. Trebuie să fie acum o lumină cenuşie, noroasă, deasupra terenurilor de joc. Nu mai auzea nici un zgomot dintr‑acolo. Colegii lui probabil că‑şi făceau lecţiile sau poate că Părintele Arnall le citea din vreo carte.
Ce ciudat că nu‑i dăduseră nici o doctorie. Poate c‑o să‑i aducă Fratele Michael când mai vine. Băieţii ziceau că la infirmerie îţi dădeau să bei nişte chestii care put. Dar acum se simţea mai bine. Ar fi plăcut dacă s‑ar însănătoşi încetul cu încetul. Ar putea atunci să ceară o carte. Era o carte, la bibliotecă, despre Olanda. Avea în ea nume frumoase, străine, şi poze de oraşe şi de corăbii ciudate. Când te uitai la ele erai fericit.
Ce palidă se făcuse lumina de afară! Dar era frumos. Umbra focului suia şi cobora pe perete. Parcă erau valuri. Cineva pusese cărbuni pe foc şi se auzeau glasuri. Vorbeau. Era ca zgomotul valurilor. Sau poate că valurile vorbeau între ele pe când suiau şi coborau.
Văzu marea de valuri, lungi şi întunecate valuri, suind şi coborând, întunecate sub noaptea fără lună. O luminiţă clipea la capătul digului, pe unde intra vaporul; şi văzu o mulţime mare adunată la marginea apei ca să vadă vaporul care intra în port. Un bărbat înalt sta pe punte, scrutând cu privirea uscatul întins şi întunecat; şi la lumina din capătul digului îi văzu faţa, faţa îndurerată a Fratelui Michael. Îl văzu ridicând mâna către oamenii adunaţi şi‑l auzi strigând peste ape cu glas plin de mâhnire:
— E mort. L‑am văzut pe catafalc.
Un geamăt de durere se ridică din mulţime.
— Parnell! Parnell! E mort!
Căzură toţi în genunchi, gcmând de durere.
Şi o văzu pe Dante, într‑o rochie de catifea castanie şi cu o mantie de catifea verde atârnându‑i pe umeri, cum trecea mândră şi tăcută pe lângă mulţimea îngenuncheată la marginea apei.
Un foc mare ardea în cămin. Din maldărul de lemne stivuite pe grătar se înălţau flăcări înalte şi roşii, iar sub braţele împletite cu iederă ale candelabrului era aşternută masa de Crăciun. Sosiseră acasă destul de târziu şi, totuşi, masa încă nu era gata: dar va fi gata acuşica, spusese mama. Aşteptau să se deschidă uşa şi să intre slujnicele ţinând în mâini tăvile mari, acoperite cu capace grele de metal.
Cu toţii aşteptau: unchiul Charles, care stătea deoparte, în umbra ferestrei, Dante şi domnul Casey, odihnindu‑se în jilţurile din faţa căminului, Stephen, aşezat pe un scaun între ei doi, odihnindu‑şi picioarele pe floarea de fier dintre zăbrele, rumenită de flăcări. Domnul Dedalus se privi în oglinda ovală de deasupra căminului, îşi răsuci vârfurile mustăţilor pomădate şi apoi, desfăcându‑şi cozile redingotei, se aşeză cu spatele la focul vesel: iar în răstimpuri mai scotea o mână de după coada redingotei, ca să‑şi răsucească un vârf de mustaţă. Domnul Casey plecase capul într‑o parte şi, zâmbind, se bătea uşurel cu degetele sub bărbie. Iar Stephen zâmbea şi el, fiindcă acum ştia că nu era adevărat că domnul Casey are o pungă de arginţi în guşă. Zâmbea când se gândea cum îl amăgise clinchetul argintiu pe care obişnuia să‑l scoată domnul Gasey. Iar când încercase să‑i descleşteze mâna ca să vadă dacă nu cumva ascunsese acolo punga cu argint, văzuse că degetele nu se lăsau întinse; iar domnul Casey i‑a spus că se alesese cu astea trei degete înţepenite de când i‑a făcut reginei Victoria un dar de ziua ei.
Domnul Casey îşi lovea uşurel gâtul şi‑i zâmbea lui Stephen cu ochi somnoroşi; iar domnul Dedalus spuse:
— Daa, asta e, e‑n regulă. Da' ce plimbare bună am făcut, nu‑i aşa, John?... Stau şi mă‑ntreb dacă pân' la urmă o să fie rost de cină în seara asta sau nu. Hm... da' azi ştiu c‑am înghiţit o porţie bună de ozon, afară, pe la Promontoriu. Da, zău.
Se întoarse spre Dante şi o întrebă:
— Dumneavoastră n‑aţi ieşit de loc, doamnă Riordan?
Dante îşi încreţi fruntea şi răspunse scurt:
— Nu.
Domnul Dedalus dădu drumul cozilor redingotei şi se duse la bufet. Scoase din bufet un ulcior mare de piatră, plin cu whisky, şi umplu încet carafa, aplecându‑se în răstimpuri ca să vadă cât turnase. Apoi, după ce puse ulciorul la loc, turnă puţin whisky în două pahare, adăugă câte puţină apă şi se întoarse cu paharele la cămin.
— Uite‑aici un degetar de whisky, John, zise el, cât să‑ţi ascută puţin pofta de mâncare.
Domnul Casey luă paharul, sorbi, şi‑l aşeză lângă el pe cămin. Apoi spuse:
— Hm — nu pot să‑l uit pe amicul nostru Cristopher fabricând...
Izbucni într‑un acces de râs şi de tuse şi adăugă:
— ...fabricând şampania pentru tipii ăia.
Domnul Dedalus râse zgomotos.
— De Christy vorbeşti? zise. Are mai multă şiretenie într‑un neg din ăla de pe chelia lui, decât o haită întreagă de vulpoi.
Lăsă capul în jos, închise ochii şi, lingându‑şi abundent buzele, începu să vorbească cu glasul hotelierului:
— Şi ce mai limbă dulce când îţi vorbeşte, îl ştii. Îl trec năduşelile pe la guşă, nu alta — binecuvânteze‑l cerul.
Domnul Casey tot se mai lupta să‑şi potolească tusea şi râsul. Stephen, văzându‑l şi auzindu‑l pe hotelier în figura şi glasul tatălui său, râdea şi el.
— Da' tu de ce râzi, căţeluşule?
Intrară slujnicele şi puseră tăvile pe masă. În urma lor veni şi doamna Dedalus şi pofti lumea să se aşeze.
— Luaţi loc, zise.
Domnul Dedalus se duse la capul mesei şi spuse:
— Haideţi, doamnă Riordan, luaţi loc. John, dragule, şezi şi tu.
Se uită să vadă unde e unchiul Charles şi‑l chemă:
— Hai, domnule, că te aşteaptă aici o pasăre.
După ce luară loc toţi, puse mâna pe capac şi‑apoi, retrăgând‑o, zise repede:
— Haide, Stephen.
De la locul lui, Stephen se ridică în picioare ca să spună rugăciunea dinainte de masă:
— Binecuvlniează‑ne, Doamne, pe noi şi aceste ale Tale daruri, ce din bunătatea Ta suntem pe cale a primi prin Domnul nostru Isus Hristos, Amin.
Toţi se închinară, iar domnul Dedalus, oftând de plăcere, ridică de pe tavă capacul greu, căruia aburii îi aninaseră mărgeluşe sclipitoare de jur împrejur.
Stephen se uita la curcanul rotofei care stătuse pe masa din bucătărie priponit şi cu aripile răsucite spre spate, gata de fript. Ştia că taică‑său plătise pentru el o guinee la magazinul Dunn din Boller Street şi că negustorul îl tot împunsese în furca pieptului ca să arate cât era de bun: şi‑şi aminti glasul negustorului când spusese:
— Luaţi‑l pe ăsta, domnule! Astă zic şi eu curcan de sărbători! Bun de plocon, nu alta!
De ce‑şi numea oare domnul Barrett de la Clongowes „curcan" băţul cu care le trăgea la palmă băieţilor? Dar Clongowes era departe; şi mireasma caldă şi săţioasă de curcan, şi de şuncă, şi de ţelină se ridica din farfurii şi din tăvi, iar pe grătarul căminului se înălţau dintr‑un maldăr de lemne flăcări înalte şi roşii, şi iedera verde şi boabele roşii de ilice te făceau să te simţi atât de bine, şi când s‑o termina cina, o să fie adusă acea mare budincă cu stafide, garnisită cu migdale cojite şi cu rămurele de ilice, cu limbi de flăcări albăstrui jucând împrejuru‑i şi cu un steguleţ mic, verde, înfipt în vârf.
Era prima lui cină de Crăciun şi se gândea la fraţii şi surorile lui mai mici care aşteptau în odaia copiilor, cum aşteptase şi el adesea, să vină budinca. Gulerul răsfrânt şi tunica de licean de la Eton îl făceau să se simtă ciudat, bătrânicios, şi în dimineaţa aceea, când îl adusese maică‑sa jos, în hol, îmbrăcat pentru liturghie, lui taică‑său îi dăduseră lacrimile. Asta fiindcă‑şi adusese aminte de tatăl lui. Şi unchiul Charles spusese aşa.
Domnul Dedalus acoperi tava şi începu să mănânce cu poftă. Apoi zise:
— Bietul Christy, nu mai are mult şi‑o să se dea peste cap de escroc ce e.
— Simon, îi aminti doamna Dodalus, n‑ai servit‑o cu sos pe doamna Riordan.
Domnul Dedalus apucă sosiera.
— Într‑adevăr? exclamă. Doamnă Riordan, fie‑vă milă de‑un biet orb.
Dante îşi acoperi farfuria cu mâinile şi zise:
— Nu, mulţumesc.
Domnul Dedalus se întoarse spre unchiul Charles.
— Dumneata cum stai, domnule?
— Cum nu se poate mai bine, Simon.
— Şi tu, John?
— Eu am tot ce‑mi trebuie. Ai grijă şi de tine.
— Mary?... Ia, Stephen, uite ceva care‑o să‑ţi placă la nebunie.
Turnă sos din belşug în farfuria lui Stephen şi puse iar sosiera pe masă. Apoi îl întrebă pe unchiul Charles dacă era fraged curcanul. Unchiul Charles nu putea vorbi fiindcă avea gura plină; dar dădu din cap că da, era fraged.
— Bine i‑a răspuns amicul nostru canonicului. Nu‑i aşa? zise domnul Dedalus.
— Nu l‑aş fi crezut în stare, spuse domnul Casey.
— O să plătesc ce se cuvine bisericii, părinte, când o să‑ncetaţi să faceţi din casa lui Dumnezeu local de vot.
— Frumos răspuns de dat preotului său de către un om care se pretinde catolic — spuse Dante.
— Vina‑i numai a lor, zise cu glas suav domnul Dedalus. Şi un prost ar putea să‑i înveţe să se ţină numai de religie.
— Şi asta‑i religie, zise Dante. Îşi fac datoria când îi previn pe oameni.
— Noi ne ducem în casa Domnului să ne rugăm Creatorului cu toată smerenia, şi nu să auzim cuvântări electorale, spuse domnul Casey.
— Şi asta e religie, spuse iar Dante. Au dreptate. Trebuie să arate enoriaşilor drumul.
— Şi să predice politică de la altar, da? întrebă domnul Dedalus.
— Desigur, zise Dante. E o chestiune de moralitate publică. Un preot n‑ar mai fi preot dacă n‑ar spune enoriaşilor săi ce e bine şi ce e rău.
Doamna Dedalus puse jos cuţitul şi furculiţa, zicând:
— Vă rog şi vă implor, să nu mai discutăm politică într‑o zi ca asta.
— Chiar aşa, doamnă, întări unchiul Charles. Haide, Simon, e de‑ajuns. Nici o vorbă mai mult.
— Da, da, încuviinţă domnul Dedalus grăbit.
Descoperi cu un gest larg tava şi întrebă:
— Ei, cine mai doreşte curcan? 
Nu răspunse nimeni. Dante zise:
— Frumos fel de a vorbi din partea unui catolic!
— Doamnă Riordan, vă rog, spuse doamna Dedalus, să încetăm acum discuţia asta! 
Dante se întoarse supărată către ea:
— Şi vreţi să stau s‑ascult nepăsătoare cum sunt batjocoriţi preoţii bisericii mele?
— Nu spune nimeni nici o vorbă împotriva lor cât timp nu se amestecă în politică.
— Episcopii şi preoţii Irlandei şi‑au spus cuvântul, zise Dante, şi trebuie ascultaţi.
— Să se lase de politică, repetă domnul Casey, căci altfel s‑ar putea să se lase oamenii de biserică.
— Auziţi? spuse Dante, întorcându‑se spre doamna Dedalus.
— Domnule Casey! Simon! se rugă doamna Dedalus, terminaţi odată!
— Vai! Vai! făcu unchiul Charles.
— Cum? strigă domnul Dedalus. Trebuia să‑l părăsim la porunca englezilor?
— Nu mai era vrednic să conducă, zise Dante. Era un păcătos în ochii oamenilor.
— Cu toţii suntem păcătoşi, păcătoşi înrăiţi, răspunse domnul Casey cu răceală.
— Vai de acela a cărui fărădelege îi scârbeşte pe oameni! cită doamna Riordan. Ar fi mai bine să i se lege o piatră de moară de grumaz şi să fie lepădat în adâncurile mării, decât să fie prilej de scârbă pentru copiii mei. Aşa vorbeşte Duhul Sfânt.
— Şi foarte prost vorbeşte, dacă mă‑ntrebaţi pe mine, zise cu răceală domnul Dedalus.
— Simon! Simon! interveni unchiul Charles. Băiatul!
— Da, da..., bâigui domnul Dedalus. Mă gândeam la... Mi‑am adus aminte ce urât vorbea hamalul acela de la gară. Ei, hai acu' las'... e‑n regulă. Ia, Stephen, ia să văd farfuria ta! Hai şi mănâncă acu'! Uite‑aici.
Mai îngrămădi mâncare pe farfuria lui Stephen şi‑i servi pe unchiul Charles şi pe domnul Casey cu bucăţi mari de curcan, stropite din belşug cu sos. Doamna Dedalus mânca puţin, iar Dante şedea cu mâinile în poală. Se roşise la faţă. Domnul Dedalus înfipse furculiţa şi cuţitul de tranşat la un capăt al tăvii şi vesti:
— Uite aici o bucăţică gustoasă căreia îi zicem „nasul papei". Dacă vreo doamnă sau vreun domn doreşte...
Ţinea o bucată de carne în vârful furculiţei de servit. Nimeni nu spuse nimic. Atunci o puse în farfuria sa, zicând:
— Bine, să nu spuneţi că nu v‑am întrebat. Gândesc c‑aş face mai bine s‑o mănânc eu, fiindcă tot nu prea mă simt bine de câtva timp.
Făcu cu ochiul către Stephen, apoi aşezând la loc capacul începu iar să mănânce.
Cât timp mâncă, tăcură cu toţii. Apoi tot el spuse:
— Ei, pân' la urmă a fost frumos toată ziua. Au venit şi‑o mulţime de străini.
Nu vorbi nimeni. Spuse iar:
— Cred că acum au venit mai mulţi străini în oraş decât de Crăciunul trecut.
Îi privi pe toţi, de jur împrejur; şedeau ui‑tându‑se în farfuriile din faţa lor. Neprimind nici un răspuns, mai aşteptă o clipă, apoi spuse cu amărăciune:
— Ei... va să zică n‑am noroc de‑o masă de Crăciun ca lumea.
— Nici noroc, nici mila lui Dumnezeu, spuse Dante, nu poate fi într‑o casă unde nu există respect pentru păstorii bisericii.
Domnul Dedalus îşi zvârli zgomotos cuţitul şi furculiţa peste farfurie.
— Respect! strigă. Poate pentru Billy buzatul, sau pentru hârdăul acela cu maţe, de sus, din Armagh? Respect!
— Prinţi ai bisericii! zise domnul Casey, cu domol dispreţ.
— Da, vizitiul lordului Leitrim, adăugă domnul Dedalus.
— Sunt unşi cu harul Domnului, zise Dante. Fac cinste ţării lor.
— Hârdău cu maţe, repetă aspru domnul Dedalus. Frumoasă mutră când doarme, auziţi? Ar trebui să‑l vedeţi cum îşi înfulecă afumătura cu varză, pe‑o zi geroasă de iarnă. Mamă!
Îşi schimonosi trăsăturile într‑o grimasă animalică şi plescăi din buze.
— Zău, Simon, n‑ar trebui să vorbeşti aşa de faţă cu Stephen. Nu se cade.
— Vai, are să ţină minte toate astea, când o să fie mare, spuse Dante înfierbântată, vorbele pe care le‑a auzit în casa părintească împotriva lui Dumnezeu şi împotriva religiei şi a preoţilor ei.
— Să ţină minte de asemenea, îi strigă domnul Casey de‑a curmezişul mesei, şi vorbele cu care preoţii şi cei în puterea lor i‑au zdrobit inima lui Parnell şi l‑au gonit în mormânt. Să ţină minte şi asta când o să fie mare.
— Pramatiile! strigă domnul Dedalus. Când era la pământ, s‑au năpustit asupra lui, să‑l trădeze şi să‑l sfâşie, ca şobolanii în şanţurile cu lături. Câini mârşavi! Aşa şi arată! le Hristosul meu, aşa şi arată!
— S‑au purtat după dreptate, strigă Dante. Au ascultat de episcopi şi de preoţi. Cinste lor!
— Ah, e îngrozitor că nici o singură zi pe an nu putem scăpa de certurile astea oribile! zise doamna Dedalus.
Unchiul Charles înălţă cu blândeţe mâinile şi spuse:
— Lăsaţi, lăsaţi acuma, lăsaţi! Nu putem s‑avem părerile noastre, oricare ar fi ele, fără nervi şi făiă să vorbim urât? O, Doamne, Doamne!
Doamna Dedalus îi spuse ceva cu glas scăzut lui Dante, dar aceasta ripostă tare:
— Nu vreau să tac! Vreau să‑mi apăr biserica şi religia când e insultată şi scuipată de catolici renegaţi.
Domnul Casey îşi împinse cu bruscheţe farfuria către mijlocul mesei şi, proptindu‑şi coatele de masă, îşi întrebă cu glas răguşit gazda:
— Ascultă, ţi‑am istorisit vreodată povestea cu scuipatul ăla faimos?
— Nu, John, nu mi‑ai istorisit‑o, zise domnul Dedalus.
— Păi, începu domnul Casey, e o poveste bună de ştiut. S‑a întâmplat nu de mult, în comitatul Wicklow unde suntem acum.
Se întrerupse şi, întorcându‑se către Dante, zise cu indignare calmă:
— Şi dumneavoastră vă pot spune, doamnă, dacă la mine v‑aţi referit, că eu nu sunt un catolic renegat. Sunt catolic, precum a fost şi tatăl meu şi, înaintea lui, tatăl său şi, înaintea lujl, tatăl aceluia, pe când mai bine ne dădeam vieţile decât să ne vindem credinţa.
— Cu atât mai ruşinos, zise Dante, că vorbiţi acum aşa cum vorbiţi.
— Povestea, John! interveni domnul Dedalus zâmbind. Spune‑ne, oricum, povestea.
— Catolic, nu zău! repetă Dante ironică. Cel mai ticălos protestant din ţară n‑ar rosti ce‑am auzit aici în seara asta.
Domnul Dedalus începu să‑şi legene capul încoace şi încolo, îngânând încet, asemenea unui cânţăret de la ţară.
— Eu nu‑s protestant, vă spun încă o dată, zise domnul Casey roşindu‑se la faţă.
Domnul Dedalus, care tot mai fredona şi‑şi legăna capul încoace şi încolo, începu să cânte mormăit şi pe nas:

Veniţi, vot, Catolici întru Roma, 
Ce nicicând la slujbă n‑aţi mers.

Apoi, bine dispus, îşi luă iar cuţitul şi furculiţa şi se apucă să mănânce, îmbiindu‑l pe domnul Casey:
— Spune‑ne povestea, John. O să ne ajute la digestie.
Stephen se uita cu afecţiune spre faţa domnului Casey, care, cu mâinile împreunate, îşi pironise privirea dincolo de masă. Îi plăcea să stea cu el lângă foc şi să‑şi ridice ochii către faţa lui oacheşă şi pătimaşă. Dar ochii lui negri nu erau niciodată pătimaşi, iar glasul lui domol suna plăcut. Dar atunci de ce era oare împotriva preoţilor? Fiindcă dacă‑i aşa, Dante avea dreptate. Îl auzise însă pe tatăl său spunând că ea fusese călugăriţă, dar că plecase de la mănăstirea ei din Allegheny, după ce fratele ei se căpătuise de pe urma sălbaticilor, vânzându‑le brelocuri şi lănţişoare. Poate că de asta era atât de aspră cu Parnell. Şi nu‑i plăcea să‑l vadă pe el că se joacă cu Eileen, fiindcă Eileen era protestantă. Şi când fusese dânsa tânără, cunoscuse copii care se jucaseră cu protestanţi şi protestanţii aveau obiceiul să râdă de Litania Prea Fericitei Fecioare. Turn de Ivoriu! ziceau ei. Zidire de Aur! Cum putea o femeie să fie turn de ivoriu sau zidire de aur? Atunci cine avea dreptate? Şi‑şi aminti seara în infirmeria de la Clongowes, apele întunecate, lumina de la capătul digului şi geamătul de durere al oamenilor când aflaseră.
Eileen avea mâini lungi, albe. Într‑o seară când se jucau, ea‑i acoperise ochii cu mâinile ei: mâini lungi şi albe, subţiri şi reci şi moi. Asta era ivoriu: ceva rece şi alb. Asta însemna Turn de Ivoriu.
— Povestea e foarte scurtă şi drăguţă, spuse domnul Casey. Era într‑o zi, jos, la Arklow, nu cu mult înainte să moară şeful. Dumnezeu să‑l ierte!
Închise ochii obosit şi tăcu. Domnul Dedalus luă din farfuria lui un os şi smulse de pe el cu dinţii puţină carne, zicând:
— Înainte să fie ucis, vrei să zici.
Domnul Gasey deschise ochii, oftă şi continuă:
— Era într‑o zi, jos, la Arklow. Fusesem acolo la o întrunire şi după ce s‑a terminat întrunirea a trebuit să ne croim drum prin mulţime până la gară. Atâta „huo" şi „huo", dom'le, mai rar. Ne ocărau cum le venea la gură. Ei, şi era pe‑acolo o cucoană — o scorpie şi‑o beţivă se vedea a fi — care mă onora pe mine c‑o deosebită atenţie. Tot tropăia în jurul meu prin noroi şi‑mi urla şi‑mi zbiera în faţă Hăituitor de preoţi! Fonduri de la Paris! Mister Fox! Kitty O'Shea!
— Şi tu ce‑ai făcut, John? întrebă domnul Dedalus.
— Am lăsat‑o să zbiere 'nainte, zise domnul Casey. Era o zi friguroasă şi ca să mai prind putere ţineam în gură — nu vă fie cu supărare, doamnă, — nişte tutun de mestecat, din cel de Tullamore, şi fireşte că tot n‑aş fi putut scoate o vorbă, fiindcă mi‑era gura plină de zeamă de tutun.
— Şi‑apoi, John?
— Aşa. Am lăsat‑o să zbiere după pofta inimii, Kitty O'Shea şi toate celelalte, până când la urmă a rostit un cuvânt de ocară la adresa acelei doamne, pe care n‑am să‑l repet, ca să nu pângăresc acest ospăţ de Crăciun, nici auzul dumneavoastră, doamnă, şi nici buzele mele.
Se opri. Domnul Dedalus, ridicându‑şi privirile de pe os, întrebă:
— Şi ce‑ai făcut, John?
— Ce‑am făcut?! Când a spus vorba aia, şi‑a împins către mine faţa ei hâdă de zgripţuroaică; iar eu aveam gura plină cu zeamă de tutun. M‑am aplecat spre dânsa. Ptiu! i‑am făcut, uite‑aşa.
Întoarse faţa în lături şi se făcu că scuipă.
— Ptiu! i‑am zis, uite‑aşa, drept în ochi. 
Se pocni cu mâna peste ochi şi scoase un vaiet de durere răguşit.
— O, Isuse, Măria şi Iosif! ea de colo. M‑a orbit! M‑a orbit! m‑a‑necat!
Se opri, copleşit de un acces de tuse şi de râs, şi‑apoi iar repetă: M‑a orbit de tot!
Domnul Dedalus râdea zgomotos, lăsându‑se înapoi în scaun, iar unchiul Charles îşi legăna capul încoace şi încolo.
Dante arăta grozav de supărată şi spunea întruna pe când ei râdeau:
— Foarte frumos! Ha! Foarte frumos!
Nu prea era frumos s‑o scuipe în ochi pe femeie. Dar oare ce vorbă spusese dânsa despre Kitty O'Shea de nu voia domnul Casey s‑o repete? Şi‑l închipui pe domnul Casey umblând printre mulţimi de oameni şi ţinându‑le cuvântări de pe un vagonet. Pentru asta stătuse la închisoare; îşi aminti cum într‑o seară venise sergentul O'Neill la ei acasă şi stătuse jos, în hol, vorbind cu glas scăzut tatei şi muşcându‑şi nervos cureluşa chipiului. Şi în seara aceea domnul Casey nu plecase cu trenul la Dublin, ci venise o trăsură până la uşa lor şi‑l auzise pe taică‑său spunând ceva despre Calea Cabineteely.
El era pentru Irlanda şi Parnell, şi taică‑său de asemenea; la fel şi Dante, căci într‑o seară când ascultau fanfara pe esplanadă, pocnise un domn cu umbrela în cap fiindcă‑şi scosese pălăria când muzica intonase la urmă God Save the Queen.
Domnul Dedalus pufni cu dispreţ:
— Ah, John, zise. Adevărul e de partea lor. Suntem un neam nenorocit, dominat de preoţi, asta am fost totdeauna şi vom fi mereu, până s‑o sfârşi povestea.
Unchiul Charles clătină din cap, spunând:
— Proastă treabă! Proastă treabă! 
Domnul Dedalus repetă:
— Un neam dominat de preoţi şi uitat de Dumnezeu!
Arătă cu degetul spre portretul bunicului său, pe peretele din dreapta:
— Îl vezi pe dumnealui de colo, John? zise. A fost un bun irlandez, pe când nu erau bani de câştigat în afacerea asta. A fost condamnat la moarte ca whiteboy. Dar avea el o vorbă cu privire la amicii noştri, clericii; zicea că nici‑când n‑ar lăsa el pe vreunul dintr‑înşii să‑şi vâre picioarele sub masa lui.
Dante îl întrerupse mânioasă:
— Dacă suntem un neam dominat de preoţi, ar trebui să ne mândrim cu asta! Ei sunt lumina ochilor lui Dumnezeu. Nu te atinge de vreunul din ei — a spus Isus — căci ei sunt lumina ochilor mei.
— Şi atunci nu ne e îngăduit să ne iubim ţara? întrebă domnul Casey. Nu trebuie să‑l urmăm pe cel care era născut pentru a ne călăuzi?
— Un trădător al ţării Iui! răspunse Dante. Un trădător, un vinovat de adulter! Preoţii au avut dreptate să‑l părăsească. Preoţii au fost întotdeauna adevăraţii prieteni ai Irlandei.
— Nu zău, nu mai spuneţi! făcu domnul Casey.
Bătu cu pumnul în masă, apoi, încruntându‑se mânios, îşi desfăcu degetele unul câte unul.
— Oare nu ne‑au trădat episcopii Irlandei pe timpul uniunii, când episcopul Lanigan a prezentat Marchizului de Cornwall un mesaj de supunere? Oare n‑au vândut episcopii şi preoţii aspiraţiile ţării lor, la 1829, în schimbul emancipării catolice? N‑au denunţat ei mişcarea feniană de la amvon şi din confesional? Şi n‑au necinstit cenuşa lui Terence Bellew MacManus?
Faţa i se aprinsese de mânie, iar Stephen simţea şi el o văpaie urcându‑i‑se în obraz pe când asculta înfiorat vorbele rostite.
Domnul Dedalus izbucni într‑un hohot aspru de râs dispreţuitor.
— Doamne, — strigă el — l‑am uitat pe micuţul, pe tăicuţul Paul Cullen! Altă lumină a ochilor lui Dumnezeu!
Dante se aplecă peste masă şi‑i strigă domnului Casey:
— Au avut dreptate! Au avut dreptate! Totdeauna au avut dreptate! Dumnezeu şi morala şi religia înainte de toate!
Doamna Dedalus, văzând‑o atât de aţâţată, îi spuse:
— Doamnă Riordan, nu te mai enerva răspunzându‑le.
— Dumnezeu şi religia înainte de orice! strigă Dante. Dumnezeu şi religia înaintea lumii!
Domnul Casey îşi ridică pumnul încleştat şi‑l prăvăli peste masă de se auzi un trosnet.
— Foarte bine, — strigă răguşit — dacă‑i vorba pe aşa, atunci Irlanda n‑are nevoie de Dumnezeu!
— John, John, strigă domnul Dedalus, înşfăcându‑şi oaspetele de mânecă.
Dante rămase cu ochii holbaţi dincolo de masă, iar obrajii îi tremurau. Domnul Casey se luptă să se scoale de pe scaun şi se aplecă peste masă către ea, agitând o mână în faţa ochilor ei, de parcă a fi sfâşiat un păienjeniş.
— Irlanda n‑are nevoie de Dumnezeu! striga. Ne‑ajunge cât am avut parte de Dumnezeu în Irlanda. Să se termine cu Dumnezeu!
— Hulitorule! Diavole! ţipa Dante, stând în picioare şi aproape scuipându‑l în faţă.
Unchiul Charles şi domnul Dedalus îl traseră pe domnul Casey înapoi pe scaunul lui, vorbindu‑i din amândouă părţile ca să‑l liniştească. Iar el, aţintindu‑şi în gol ochii întunecaţi care scoteau văpăi, repeta:
— Să se termine cu Dumnezeu, vă spun!
Dante îşi împinse cu violenţă scaunul în lături şi plecă de la masă, dând pe jos inelul şervetului, care se rostogoli domol pe covor şi se opri în cele din urmă de piciorul unui jilţ. Domnul Dedalus se sculă repede şi o urmă până la uşă. Ajunsă acolo, Dante se întoarse aprigă şi strigă spre odaie, cu ochii învăpăiaţi şi tremurând de furie:
— Diavol din iad! Noi am câştigat! L‑am zdrobit şi l‑am ucis pe ticălos!
Uşa se trânti îndărătul ei.
Domnul Casey, eliberându‑şi braţele din strânsoare, îşi cufundă brusc capul în mâini, într‑un hohot de plâns.
— Parnell, sărmanul de tine! strigă tare. Regele meu mort!
Plângea cu hohote, amarnic. Stephen, ridicându‑şi faţa înspăimântată, văzu că ochii tatei erau plini de lacrimi.
Băieţii stăteau de vorbă în mici grupuri. Un băiat zise:
— I‑a prins lângă Măgura Lyons.
— Cine i‑a prins?
— Domnul Gleeson şi cu vice‑rectorul. S‑au dus c‑o trăsură.
Acelaşi băiat adăugă:
— Mi‑a spus un băiat din cursu' superior.
Fleming întrebă:
— Da' de ce‑au fugit, spune‑ne?
— Eu ştiu de ce, spuse Cecil Thunder. Fiindcă şterpeliseră bani din camera rectorului.
— Cine i‑a şterpelit?
— Fratele lui Kickham. Şi i‑au împărţit cu toţii. Dar asta însemna că furaseră. Cum au putut face aşa ceva?
— A, ştii tu mai mult de‑o groază, Thunder! zise Wells. Eu ştiu de ce s‑au cărăbănit.
— Spune‑ne şi nouă, de ce?
— Mi‑au zis să nu spun.
— Hai, Wells! se rugară toţi. Nouă poţi să ne spui. N‑ai grijă, că nu suflăm.
Stephen întinse capul să audă şi el.
— Ştiţi de vinul pentru altar care se păstrează în dulapul din sacristie?
— Da.
— Ei, au băut vinul ăla şi i‑a dibuit după miros. Şi de asta au tulit‑o, dacă vreţi să ştiţi.
Şi băiatul care vorbise întâi spuse:
— Da, aşa mi‑a spus şi mie băiatul din cursul superior.
Băieţii tăceau, toţi. Stephen sta printre ei, temându‑se să vorbească, ascultând. De spaimă nelămurită, parcă i se făcuse rău, îl apucase un fel de slăbiciune.
Cum putuseră face una ca asta? Se gândea Ia sacristia întunecoasă, cufundată în tăcere. Acolo erau dulapuri întunecoase, de lemn, în care stăteau paşnic împăturite stiharele creţe. Nu era capela şi totuşi vorbeai în şoaptă. Era un loc sfânt. Îşi aminti seara de vară în care fusese acolo ca să‑l îmbrace în purtător de căţuie, seara procesiunii la altarul cel mic din pădure. Un loc straniu şi sfânt. Băiatul care ţinea cădelniţa o legănase săltând‑o de lanţul din mijloc, ca să nu se stingă cărbunii. Cărbunii aceia se chemau mangal, arseseră domol, scoţând un miros acrişor, în timp ce băiatul făcea uşurel vânt cădelniţei. Şi apoi, când fuseseră cu toţii înveşmântaţi, el stătuse cu căţuia întinsă înspre rector şi rectorul pusese înăuntru o lingură de tămâie şi tămâia sfârâise pe cărbunii înroşiţi.
Băieţii stăteau de vorbă în mici grupuri, ici şi colo, pe terenurile de joc. Lui i se părea că băieţii se făcuseră mai mărunţi, asta fiindcă dăduse peste el în ajun unul care venea în viteză pe bicicletă, un băiat dintr‑a doua de gramatică. Bicicleta băiatului îl trântise uşor pe aleea cu zgură şi ochelarii i se spărseseră în trei şi‑i intrase praf de zgură printre dinţi.
De asta îi păreau acum băieţii mai mărunţi şi mai îndepărtaţi, şi stâlpii porţilor atât de subţiri şi atât de departe, şi cerul blând, cenuşiu, atât de înalt. Dar pe terenurile de fotbal nu se juca nimic, fiindcă se făceau pregătiri pentru cricket, şi unii spuneau că monitor va fi Barnes, alţii ziceau c‑o să fie Flowers. Şi pe toate terenurile se antrenau la servitul şi bătaia mingii şi aruncau mingi cu efect şi mingi încete, înalte. Şi de ici şi de colo veneau zgomotele bastoanelor de cricket prin aerul blând, cenuşiu. Făceau pic, poc, poc, pic: stropi de apă, mici, într‑o fântână, picând domol în cupa plină ochi.
Athy, care tăcuse până acum, spuse liniştit:
— N‑aveţi nici unul dreptate.
Toţi se întoarseră spre el, cu aprindere:
— De ce?
— Tu ştii?
— Cine ţi‑a spus ţie?
— Spune‑ne, Athy!
Athy întinse pieziş degetul arătător spre largul terenului, unde umbla singur Simon Moonan dând cu piciorul într‑o piatră.
— Întrebaţi‑l pe el, zise.
Băieţii se uitară într‑acolo şi apoi spuseră:
— De ce pe el?
— E amestecat şi el? 
Athy coborî glasul şi zise:
— Ştiţi de ce au şters‑o ăia? O să vă spun, dar trebuie să vă faceţi că nu ştiţi.
— Spune‑ne, Athy. Haide. Dacă ştii, poţi să ne spui.
Athy tăcu o clipă, apoi rosti misterios:
— Au fost prinşi într‑o seară în curtea din dos cu Simon Moonan şi cu Boyle‑Colţuri.
Băieţii se uitară la el şi întrebară:
— Prinşi?
— Ce făceau?
— Păcătoşenii.
Toţi băieţii tăcură şi Athy încheie:
— D‑aia.
Stephen se uita la feţele băieţilor, dar toţi priveau spre partea cealaltă a terenului. Ar fi vrut să întrebe pe cineva ce‑i cu asta. Ce voise să spună cu păcătoşeniile în curtea din dos? De ce‑au fugit pentru asta cei cinci băieţi din cursul superior? Probabil că era o glumă. Simon Moonan purta haine frumoase şi într‑o seară îi arătase o minge plină cu bomboane fondante — i‑o trimiseseră de‑a rostogolul pe covorul din mijlocul refectoriului băieţii din echipa lui de fotbal, când intrase pe uşă. Era în seara meciului cu echipa celor de la Bective Rangers şi mingea era aidoma unui măr roşu şi verde, atâta că se deschidea şi înăuntru era plină cu bomboane fondante. Şi Boyle spusese într‑o zi că un elefant are două colţuri, în loc să zică doi colţi, şi de aia îi ziceau Boyle‑Colţuri, dar unii băieţi îi ziceau „Domnişoara Boyle" fiindcă toată ziua îşi curăţa şi‑şi pilea unghiile.
Şi Eileen avea mâini lungi şi subţiri, răcoroase şi albe, fiindcă ea era fată. Parcă erau de fildeş, dar moi. Asta însemna Turn de Ivoriu, dar protestanţii nu puteau înţelege şi râdeau, de vorbele astea. Într‑o zi stătuseră amândoi alături uitându‑se în curtea hotelului. Un chelner înălţa un steag pe băţul de pe acoperiş şi un foxterier se zbenguia pe pajiştea însorită. Ea‑şi pusese mâna în buzunarul lui, unde‑şi ţinea şi el mâna, şi el simţise ce răcoroasă şi subţire şi moale era mâna ei. Eileen zisese că ce nostim e să ai buzunare, şi apoi dintr‑o dată o zbughise de lângă el şi râzând fugise la vale pe serpentina drumului. Părul ei blond şiroia fluturând în urmă‑i ca aurul în soare. Turn de Ivoriu, Zidire de Aur. Dacă te gândeai la unele lucruri le înţelegeai.
Dar de ce în curtea din dos? Acolo te duceai ca să‑ţi faci nevoile. Era toată pavată cu plăci groase de argilă şi toată ziua picura acolo apă prin nişte găurele mici cât gămălia acului şi mocnea un miros ciudat de apă trezită. Şi îndărătul uşii uneia dintre despărţituri era un desen în creion roşu care înfăţişa un bărbat bărbos, îmbrăcat în haine de roman, cu câte o cărămidă în fiecare mână şi dedesubt era scris titlul desenului:

Balbus a clădit un zid

Îl desenase careva acolo în glumă. Avea o faţă caraghioasă, dar semăna foarte bine cu un om bărbos. Şi pe peretele altei despărţituri scria frumos cu litere înclinate spre stânga:

Iuliu Cezar a scris de Belu Caliciu.

Poate că de asta s‑or fi dus ei acolo, fiindcă era un loc unde băieţii zmângăleau glume. Dar tot era ciudat ce spunea Athy şi felul cum o spunea. N‑a fost glumă dac‑au fugit. Se uita şi el, ca şi ceilalţi, spre partea îndepărtată a terenului şi începea să se teamă.
În cele din urmă Fleming spuse:
— Şi‑acum o să ne pedepsească pe toţi pentru ce‑au făcut alţii?
— Eu nu mă mai întorc după vacanţă, o să vedeţi voi, spuse Cecil Thunder. Trei zile de tăcere la refectoriu şi una‑două te trimite sus să iei câte şase şi opt la palmă.
— Da, zise Wells. Şi moş Barrett are acuma un fel nou de‑a împături însemnarea de pedeapsă de nu mai poţi s‑o deschizi şi s‑o‑mpătureşti la loc ca să vezi câte o să iei la palmă. Nici eu nu mă mai întorc.
— Da, zise Cecil Thunder. Şi prefectul de studii a fost într‑a doua de gramatică azi‑dimineaţă.
— Hai să facem o rebeliune! propuse Fleming. Ce ziceţi?
Toţi băieţii tăceau. În aer era o tăcere adâncă şi se auzeau bastoanele de cricket, dar mai rar ca adineauri: pic, poc.
Wells întrebă:
— Şi ce‑o să le facă?
— Simon Moonan şi Colţuri or să fie biciuiţi, spuse Athy, iar celor din cursul superior li s‑a dat să aleagă: ori biciuire, ori eliminare.
— Şi ce aleg? întrebă cel care vorbise întâi.
— Toţi aleg eliminarea, afară de Corrigan, răspunse Athy. El o să fie biciuit de domnul Gleeson.
— Eu ştiu de ce, spuse Gecil Thunder. El are dreptate şi băieţii ăilalţi n‑au, fiindcă o bătaie se uită după câtva timp, dar unui băiat care a fost eliminat din colegiu îi merge vestea pentru asta toată viaţa. Şi‑apoi Gleeson n‑o să‑l biciuiască rău.
— Nu i‑ar prinde bine, zise Fleming.
— N‑aş vrea să fiu în locul lui Simon Moonan şi al lui Colţuri, spuse Cecil Thunder. Da' eu nu cred c‑au să fie biciuiţi. Poate le trage de două ori câte nouă la palmă.
— Ba nu, nu, zise Athy. O să‑i atingă pe‑amândoi la partea simţitoare.
Wells se frecă undeva şi spuse cu o voce plângăcioasă:
— Vă rog, domnule, iertaţi‑mă!
Athy rânji şi‑şi suflecă mânecile tunicii zicând:

Nu‑i chip să te iert,
E musai, vezi bine.
Jos nădragii
Şi fundu' la mine.

Băieţii râseră; dar el simţea că‑s cam speriaţi. În tăcerea aerului blând, cenuşiu, auzea de ici, de colo, bastoanele de cricket: poc. Asta era un zgomot pe care‑l auzeai, dar dacă te‑ar lovi, ai simţi o durere. Şi „biciuşca" scotea un zgomot, dar nu ca ăsta. Băieţii ziceau c‑ar fi făcută din os de balenă şi piele, cu plumb pe dinăuntru. Oare cum o fi durerea aceea? Existau feluri diferite de durere pentru fiecare fel de sunet. O nuia lungă, subţire are să facă un zgomot ascuţit, şuierător. Oare cum o fi durerea aceea? Îi venea să tremure şi i se făcea frig când se gândea la asta; la fel şi când îl auzise pe Athy. Ce‑o fi fost de râs aicea? Pe el îl apuca tremuriciul, dar asta fiindcă totdeauna te trecea un fior de frig când îţi lăsai jos pantalonii. Şi la baie la fel când te dezbrăcai. Se întreba cine i‑o fi dând jos pantalonii băiatului care trebuia pedepsit, profesorul sau băiatul singur? O, cum puteau să râdă aşa, despre una ca asta.
Privi mânecile suflecate ale lui Athy şi mâinile lui noduroase, mânjite cu cerneală. Îşi suflecase mânecile ca să arate cum şi le va sufleca domnul Gleeson. Dar domnul Gleeson avea manşete rotunde, lucioase şi încheieturile îi erau curate şi albe, iar mâinile grăsulii şi albe, cu unghii lungi şi ascuţite. Poate că şi le potrivea cu pila şi el, ca „Domnişoara Boyle". Dar erau nişte unghii grozav de lungi şi de ascuţite, într‑atât de lungi şi sălbatice erau unghiile, deşi mâinile albe, "grăsulii, nu erau sălbatice, ci blânde. Şi cu toate că tremura de frig şi de spaimă gândindu‑se la unghiile lungi, sălbatice şi la zgomotul ascuţit, şuierat, al nuielii şi la fiorul de răcoare ce te trecea pe la poalele cămăşii când te dezbrăcai, simţea totuşi înlăuntrul lui o senzaţie de ciudată, calmă plăcere când se gândea la mâinile grăsulii, curate şi puternice şi blânde. Îşi aduse aminte de ce spusese Cecil Thunder: că domnul Gleeson n‑are să‑l biciuiască rău pe Corrigan. Şi Fleming spusese că n‑are s‑o facă fiindcă nu i‑ar prinde bine. Da' nu era adevărat, nu de asta.
O voce de departe, de pe terenul de joc, strigă:
— Toată lumea în clasă! 
Strigară şi alte voci:
— Toată lumea în clasă! Toată lumea în clasă!
În timpul orei de scris şezu cu braţele încrucişate, ascultând scârţâitul domol al peniţelor. Domnul Harford umbla încoace şi încolo făcând semne mici cu creionul roşu şi uneori şezând alături de câte‑un băiat ca să‑i arate cum să ţină peniţa. El încercase să descifreze titlul lecţiei, deşi îl ştia pe dinafară, fiindcă era ultima pagină din carte. Zelul fără chibzuială este ca o corabie în voia valurilor. Dar şirurile de litere erau ca nişte firişoare subţiri, de nevăzut, şi numai dacă închidea strâns ochiul drept şi‑şi încorda ochiul stâng, putea să lămurească curbele pline ale literei mari.
Dar domnul Harford era foarte de treabă şi nu se înfuria niciodată. Toţi ceilalţi profesori se înfuriau grozav. Dar de ce oare trebuiau să sufere cei din clasa lor pentru ceea ce făcuseră băieţii cei mari? Wells spusese că băuseră din vinul pentru altar care se păstra în dulapul din sacristie şi că făptaşii fuseseră descoperiţi după miros. Poate că or fi furat vreun potir de împărtăşanie, cu gândul să fugă cu el şi să‑l vândă pe undeva. Trebuie să fie un păcat cumplit ăsta, să intri acolo noaptea, fără să‑ţi pese, să deschizi dulapul întunecat şi să furi lucrul acela de aur scânteietor în care e aşezat pe altar Dumnezeu, printre flori şi lumânări, la benedicţiune, pe când de amândouă părţile se înalţă nouri de tămâie, când băiatul care ajută preotului leagănă cădelniţa şi de la balconul corului Dominic Kelly cântă de unul singur prima parte. Dar când l‑au furat, Dumnezeu n‑a fost în potir, de bună seamă. Dar tot era straniu şi mare păcat, măcar şi s‑atingi potirul. Se gândea la asta cu adâncă şi înfricoşată sfială; un păcat îngrozitor şi straniu; se înfiora gândindu‑se la asta în tăcerea pătrunsă de scârţâitul uşor al peniţelor. Să bei vinul pentru altar, din dulap, şi să te cunoască după miros, şi asta era un păcat; dar nu era îngrozitor, nici straniu. Doar că gândul la mirosul de vin îţi dădea o uşoară greaţă şi ameţeală. Fiindcă în ziua când luase el prima împărtăşanie în capelă, închisese ochii şi deschisese gura şi împinsese un pic înainte vârful limbii — şi când se aplecase rectorul spre el ca să‑i dea sfânta împărtăşanie, el adulmecase o boare de miros de vin în răsuflarea rectorului, din vinul sorbit la slujbă. Frumos cuvânt: vinul. Te gândeşti la purpuriu închis, fiindcă purpuriu închis erau ciorchinii ce creşteau în Grecia pe lângă casele ca nişte temple albe. Dar boarea de vin din răsuflarea rectorului îi dăduse o uşoară greaţă în dimineaţa primei lui împărtăşanii. Ziua primei împărtăşanii e cea mai fericită zi din viaţa ta. Şi odată nişte generali îl întrebaseră pe Napoleon care a fost ziua cea mai fericită din viaţa lui. Ei credeau c‑o să spună ziua când câştigase vreo bătălie mare ori ziua când îl făcuseră împărat. Dar el a spus:
— Domnilor, cea mai fericită zi din viaţa mea a fost ziua când mi s‑a dat pentru prima oară sfânta împărtăşanie.
Intră părintele Arnall şi începu lecţia de latină, iar el sta liniştit, rezemat de pupitru, cu braţele încrucişate. Părintele Arnall împărţi caietele cu teme şi spuse că era o ruşine şi că trebuiau refăcute toate, pe loc, şi îndreptate. Dar mai proastă ca toate era tema lui Fleming, fiindcă paginile erau lipite între ele, din cauza unei pete mari de cerneală; şi Părintele Arnall, ţinând caietul de‑un colţ, zise că era o ofensă adusă profesorului să i se înfăţişeze o asemenea temă. Apoi îl puse pe Jack Lawton să decline substantivul mare şi Jack Lawton se opri la ablativul singular şi nu putu să meargă înainte cu pluralul.
— Ar trebui să‑ţi fie ruşine, spuse cu severitate Părintele Arnall. Tu, fruntaşul clasei!
Apoi îl întrebă pe următorul şi iarăşi pe următorul. Nici unul nu ştia. Părintele Arnall părea tot mai liniştit, din ce în ce mai liniştit, pe când fiecare dintre băieţi încerca să răspundă şi nu izbutea. Dar faţa îi era întunecată şi ochii priveau fix, cu toate că glasul îi era atât de liniştit. Apoi îl întrebă pe Fleming, şi Fleming spuse că acest cuvânt n‑are plural. Părintele Arnall închise brusc cartea şi strigă la el:
— În genunchi, colo în mijlocul clasei. Eşti dintre cei mai leneşi băieţi pe care i‑am înlâlnit vreodată. Ceilalţi copiaţi din nou temele.
Fleming se urni greoi de la locul lui şi îngenunche între ultimele două bănci. Ceilalţi băieţi se plecară asupra caietelor şi începură a scrie. În clasă se răspândise tăcere. Stephen aruncă o privire sfioasă spre faţa întunecată a Părintelui Arnall şi văzu că se roşise puţin din pricina mâniei care‑l stăpânea.
Oare Părintele Arnall păcătuia mâniindu‑se sau lui îi era îngăduit să se mânie ca să‑i facă pe băieţii leneşi să înveţe mai bine, ori poate că doar se prefăcea mânios? Sigur că lui îi era îngăduit, că doar un preot ştie ce e păcat şi ce nu, şi n‑are să păcătuiască tocmai el. Dar dacă odată tot păcătuieşte din greşeală, cum face el ca să se spovedească? Poate că se spovedeşte vicerectorului. Şi dacă păcătuieşte vicerectorul, se vede că se duce la rector; şi rectorul la capul provinciei; şi capul provinciei la comandantul suprem al iezuiţilor, „generalul". Asta se chema „Ordinul". Şi el auzise pe taică‑său spunând că erau toţi nişte oameni isteţi. Cu toţii ar fi putut ajunge oameni mari în lume dacă n‑ar fi devenit iezuiţi. Se întrebă ce s‑ar fi făcut oare Părintele Arnall şi Paddy Barrett şi ce‑ar fi devenit domnul McGlade şi domnul Gleeson, dacă nu s‑ar fi făcut iezuiţi. Era anevoie să‑ţi închipui ce anume, fiindcă trebuia să te gândeşti la ei cu haine şi cu pantaloni de altă culoare, cu bărbi şi mustăţi, şi cu alt fel de pălării.
Uşa se deschise binişor şi se închise iar. Un şopot iute se răspândi prin clasă: prefectul de studii. Fu o clipă de tăcere adâncă, urmată de şfichiuitura puternică a „biciuştii" pe ultimul pupitru. Inima lui Stephen se zbătu înspăimântată.
— E pe aci vreun băiat care trebuie biciuit, Părinte Arnall? strigă prefectul de studii. Niscaiva trântori codaşi şi pierde‑vară prin clasa asta, care trebuie biciuiţi?
Veni până în mijlocul clasei şi‑l văzu pe Fleming în genunchi.
— Hoho! strigă. Cine‑i băiatul ăsta? De ce‑a fost pus în genunchi? Cum te cheamă, băiete?
— Fleming, domnule.
— Hoho, Fleming! Un codaş, fireşte. Te văd după ochi. De ce‑a fost pus în genunchi, Părinte Arnall?
— A scris o temă proastă la latină, spuse Părintele Arnall, şi a răspuns greşit la toate întrebările de gramatică.
— Fireşte! strigă prefectul de studii, fireşte! Un codaş în toată regula! Îl văd eu după ochi.
Plesni cu biciuşca pupitrul şi strigă:
— Sus, Fleming! Sus, băieţaşul meu!
Fleming se ridică încet.
— Mâna! strigă prefectul de studii. 
Fleming întinse mâna. Biciuşca se abătu asupră‑i, plesnind zgomotos: una, două, trei, patru, cinci, şase.
— Cealaltă mână!
Biciuşca se abătu iarăşi, cu şase plesnituri iuţi şi zgomotoase.
— În genunchi! strigă prefectul de studii. 
Fleming îngenunche, chircindu‑şi mâinile la subţiori, cu faţa schimonosită de durere — şi doar Stephen ştia ce mâini tari avea Fleming, fiindcă şi le freca regulat cu răşină. Dar poate că‑l usturau totuşi rău, căci biciuşca făcuse un zgomot grozav. Inima lui Stephen zvâcnea şi se zbătea.
— Vedeţi‑vă de treabă, toţi! strigă prefectul de studii. N‑avem nevoie aici de trântori, codaşi şi pierde‑vară — mici codaşi şi pierde‑vară care pun la cale răutăţi. La lucru, m‑auziţi? Părintele Dolan are să vină la voi în clasă în fiecare zi să vadă ce faceţi. Părintele Dolan are să vină şi mâine.
Împunse pe unul dintre băieţi cu biciuşca în coaste, zicând:
— Tu, de colo! Când are să vină iar Părintele Dolan?
— Mâine, domnule, se auzi glasul lui Tom Furlong.
— Mâine, şi iar mâine, şi în fiecare zi, spuse prefectul de studii. Să fiţi pregătiţi. În fiecare zi. Părintele Dolan. Scrieţi înainte. Tu, băiete, tu cine eşti?
Lui Stephen îi zvâcni inima, brusc.
— Dedalus, domnule.
— De ce nu scrii, ca şi ceilalţi?
— Eu... mi‑am...
Nu putea vorbi de spaimă.
— El de ce nu scrie, Părinte Arnall?
— Şi‑a spart ochelarii, spuse părintele Arnall, şi l‑am scutit de lecţii.
— I‑a spart? Ce‑aud? Cum ai zis că te cheamă? spuse prefectul de studii.
— Dedalus, domnule.
— Ieşi încoace, Dedalus. Scorneşti blestemăţii, trântor mic ce eşti. Te văd eu după ochi că le scorneşti. Unde ţi‑ai spart ochelarii?
Stephen se împletici până în mijlocul clasei, orbit de spaimă şi grabă.
— Unde ţi‑ai spart ochelarii? repetă prefectul de studii.
— Aleea cu zgură, domnule.
— Hoho! Aleea cu zgură! strigă prefectul de studii. Cunosc eu şiretlicul ăsta.
Stephen ridică ochii mirat şi văzu o clipă faţa alb‑cenuşie, deloc tânără, a Părintelui Dolan şi capul lui chel, alb‑cenuşiu, cu puf în părţi, rama de oţel a ochelarilor şi ochii spălăciţi care priveau prin ei. De ce zicea că el cunoaşte şiretlicul ăsta?
— Trântor mic, codaş lenevos! strigă prefectul de studii. Mi‑am spart ochelarii! Asta‑i un vechi şiretlic de‑al elevilor! Dă mâna încoace imediat!
Stephen închise ochii şi‑şi duse înainte mâna tremurândă, cu palma în sus. Simţi cum prefectul de studii o atinge o clipă în dreptul degetelor, ca să i‑o întindă bine, apoi auzi foşnind mâneca sutanei pe când biciuşca se ridica să lovească. O plesnitură fierbinte, arzând, usturând, furnicând, trosni zgomotos şi‑i făcu mâna tremurândă să se zgârcească asemenea unei frunze zvârlite în foc; iar zgomotul şi durerea îi umplură ochii de lacrimi fierbinţi. Tot trupul îi era zgâlţâit de spaimă, braţul îi tremura, iar mâna chircită, lividă şi încinsă tremura cum tremură în aer o frunză desprinsă. Un ţipăt îi zvâcni spre buze, rugămintea să fie iertat. Dar, deşi lacrimile îi frigeau ochii şi prin toate mădularele îi treceau fiori de durere şi spaimă, îşi ţinu în frâu lacrimile fierbinţi şi ţipătul ce‑i frigea gâtlejul.
— Cealaltă mină! răcni prefectul de studii. 
Stephen îşi trase îndărăt braţul drept, zvâcnind în chinuri, şi întinse mâna stângă. Iarăşi foşni mâneca sutanei pe când se înălţa biciuşca; o plesnitură zgomotoasă şi o durere aprigă, înnebunitoare, arzând şi furnicând, îi făcu mâna să se chircească, palma cu degete cu tot, într‑un boţ livid, zvâcnind. Şiroaie fierbinţi i se revărsară din ochi şi, arzând de ruşine, de chin şi de spaimă, îşi trase îngrozit înapoi braţul ce dârdâia şi izbucni într‑un geamăt de durere. Trupul îi era zgâlţâit de spaimă, ca lovit de epilepsie; cu ruşine şi mânie aprinsă simţi strigătul fierbinte zvâcnindu‑i din gâtlej şi lacrimile fierbinţi picându‑i din ochi şi prelingându‑i‑se pe obrajii învăpăiaţi.
— În genunchi! strigă prefectul de studii. 
Stephen îngenunche iute, apăsându‑şi de coaste mâinile biciuite. Când se gândi cum fuseseră biciuite şi cum se umflaseră într‑o clipă, îi fu atât de milă de ele, de parcă n‑ar fi fost ale lui, ci ale altuia, de care‑i era milă. Şi pe când stătea în genunchi, potolindu‑şi ultimele sughiţuri ce‑i zvâcneau din gâtlej şi simţind în coaste apăsarea durerii arzătoare, furnicătoare, se gândea la mâinile ce le întinsese în aer, cu palmele în sus, şi la atingerea hotărâtă a prefectului de studii când îi îndreptase degetele tremurătoare şi la mâna biciuită, ce se prefăcuse într‑un boţ de palmă şi degete, roşu şi umflat, dârdâind neputincios în aer.
— Vedeţi‑vă de treabă, toţi! strigă din uşă prefectul de studii. Părintele Dolan are să vină în clasă în fiecare zi, să vadă dacă e vreun băiat, vreun mic trântor codaş şi pierde‑vară, care trebuie biciuit. În fiecare zi. În fiecare zi.
Uşa se închise în urma lui.
Elevii înmărmuriţi în tăcere continuau să copieze lecţia. Părintele Arnall se sculă de la locul lui şi se duse printre ei, ajutând băieţilor, cu vorbe blânde, şi spunându‑le unde greşiseră. Glasul îi era foarte blând şi moale. Apoi se întoarse la scaunul lui şi zise către Fleming şi Stephen:
— Puteţi veni înapoi la locurile voastre, voi doi.
Fleming şi Stephen se ridicară, se duseră la locurile lor şi se aşezară. Stephen, stacojiu de ruşine, deschise repede cartea, cu o mână neputincioasă, şi se aplecă asupră‑i, vârându‑şi faţa aproape de pagină.
Era o nedreptate şi o cruzime, fiindcă doctorul îi spusese să nu citească fără ochelari şi el îi scrisese tatei chiar în dimineaţa aceea să‑i trimită altă pereche de ochelari. Şi părintele Arnall spusese că nu‑i nevoie să înveţe până soseau ochelarii cei noi. Şi‑apoi să fie făcut mincinos în faţa clasei şi să fie biciuit, când el luase totdeauna premiul întâi ori al doilea şi era fruntaşul Yorkiştilor! De unde ştia prefectul de studii că era o scorneală? Simţea atingerea degetelor prefectului când îi îndreptase mâna — întâi crezuse că vrea să dea mâna cu el, aşa‑i fuseseră degetele de moi şi hotărâte — dar o clipă după aceea auzise foşnind mâneca sutanei şi trosnind biciuşca. Era o cruzime şi o nedreptate să‑l pună pe urmă să îngenuncheze în mijlocul clasei; şi Părintele Arnall le spusese la amândoi că pot merge la loc, fără să facă nici o deosebire între dânşii. Asculta glasul încet şi blând al Părintelui Arnall corectând temele. Poate că‑i părea rău acum şi voia să fie de treabă. Dar nedreptate şi cruzime fusese. Prefectul de studii era preot, dar asta fusese nedreptate şi cruzime. Şi faţa lui alb‑cenuşie şi ochii incolori dindărătul ochelarilor cu rame de metal arătau plini de cruzime — şi, vezi, mai întâi îi îndreptase mâna cu degetele lui moi şi hotărâte ca să lovească mai bine şi mai cu zgomot.
— E‑o ticăloşie număru unu şi‑o măgărie, asta‑i — zicea Fleming pe coridor, în timp ce elevii din toate clasele treceau în şir spre refectoriu — să biciuiască un băiat pentru ceva de care nu e vinovat.
— Nu‑i aşa că ţi‑ai spart ochelarii din întâmplare? întrebă Nasty Roche.
Stephen, care simţise crescându‑i inima la vorbele lui Fleming, nu răspunse.
— Sigur că da! zise Fleming. Eu n‑aş răbda una ca asta. M‑aş duce şi l‑aş pârî rectorului.
— Da, zise iute şi Cecil Thunder, l‑am văzut cum a ridicat biciuşca până peste umăr şi n‑are voie să facă aşa.
— Te‑a durut tare? întrebă Masty Roche.
— Foarte tare, făcu Stephen.
— Eu n‑aş răbda una ca asta, repetă Fleming, nici de la Cap‑chel şi nici de la vreo altă Căpăţână‑cheală. E‑o ticăloşie şi‑o păcătoşenie şi‑o mârşăvie, asta‑i. Eu m‑aş duce întins la rector după prânz şi i‑aş spune tot.
— Da, aşa să faci, aşa să faci, spuse şi Cecil Thunder.
— Da, aşa să faci. Da, du‑te sus şi spune‑i rectorului ce ţi‑a făcut — zise Nasty Roche — fiindc‑ai auzit ce‑a spus, c‑are să vină iar mâine, să te biciuiască iar.
— Da, da. Spune‑l rectorului, ziseră toţi. 
Şi câţiva băieţi dintr‑a doua de gramatică erau şi ei pe‑acolo şi ascultau, şi unul din ei spuse:
— Senatul şi poporul roman au declarat că Dedalus a fost pe nedrept pedepsit.
Era nedrept; nedreptate şi cruzime era; şi pe când şedea în refectoriu, suferea iarăşi şi iarăşi în gând aceeaşi umilinţă, până începu să se întrebe dacă nu cumva avea el într‑adevăr ceva pe chipul lui care‑l făcea să pară mincinos, în stare să scornească blestemăţii, şi‑ar fi dorit să aibă o oglinjoară ca să vadă. Dar asta nu era cu putinţă — fusese un lucru nedrept şi crud şi incorect.
Nu putea să mănânce crochetele de peşte negricioase ce li se dădeau miercurea în postul mare, iar unul din cartofii din farfuria lui avea urma unde fusese crestat de hârleţ. Da, o să facă aşa cum spuseseră băieţii. O să urce la rector şi‑o să‑i spună că fusese pedepsit pe nedrept. Mai făcuse careva aşa ceva pe timpuri, un bărbat de vază, şi poza lui era în cartea de istorie. Şi rectorul are să spună sus şi tare că el fusese pedepsit pe nedrept, fiindcă senatul şi poporul roman totdeauna îl declarau pedepsit pe nedrept pe cel ce făcea aşa. Aşa făcuseră marii bărbaţi ale căror nume erau trecute în Cartea cu întrebări de Richmal Magnall. Toată istoria scria numai despre asemenea bărbaţi şi ce‑au făcut dânşii, şi numai cu astfel de lucruri erau pline Povestirile despre Grecia şi Roma de Peter Parley. Pe pagina întâi era şi poza lui Peter Parley. Înainta grăbit pe o cărare, printr‑un câmp cu buruieni şi la marginea drumului se vedeau iarbă şi tufişuri mici; iar el purta în cap o pălărie mare, ca de pastor protestant, şi‑n mâini ţinea un toiag gros; se ducea către Grecia şi Roma.
Era lesne ce‑avea de făcut. N‑avea decât, atunci când s‑o termina prânzul şi i‑o veni rândul să iasă, să meargă înainte, dar în loc să iasă afară pe coridor să cotească la dreapta şi să suie scările care duceau la castel. Doar atât avea de făcut: s‑o ia la dreapta şi să suie iute scările — şi‑n jumătate de minut avea să fie în coridorul cel scund, întunecos şi strâmt, care ducea prin castel până la camera rectorului. Toţi băieţii spuseseră c‑a fost o nedreptate, până şi băiatul dintr‑a doua de gramatică, acela care vorbise de senat şi de poporul roman.
— Ce‑o să se întâmple?
Îi auzi pe cei din cursul superior sculându‑se la capătul de sus al refectoriului şi le auzi paşii pe când se apropiau de‑a lungul preşului de iută. Paddy Rath şi Jimmy Magee, şi Spaniolul, şi Portughezul, iar al cincilea era Corrigan cel gros, care avea să fie biciuit de domnul Gleeson. Uite pentru ce spusese prefectul de studii că el scornea blestemăţii şi pentru ce‑l pedepsise degeaba; şi încordându‑şi vederea slabă, istovită de plâns, îl privea pe Corrigan cel gros cum trecea în coloană, cu umerii lui laţi şi cu capul lui mare şi negru lăsat în jos. Dar acesta făcuse într‑adevăr ceva, şi‑apoi domnul Gleeson n‑avea să‑l biciuiască rău; şi îşi aminti cum arăta Corrigan cel gros când se scăldau. Pielea îi era de culoarea apei nămoloase şi mocirloase din capătul, cu apă scăzută, al bazinului scăldătoarei, şi când umbla, picioarele îi pleoscăiau tare pe lespezile ude şi la fiece pas i se scuturau niţel pulpele, fiindcă era gras.
Refectoriul se golise pe jumătate şi băieţii tot mai ieşeau, încolonaţi. Putea să urce scările, fiindcă nu era niciodată vreun preot sau vreun prefect la uşa refectoriului. Dar tot nu putea să se ducă. Rectorul are să ia partea prefectului de studii şi are să creadă că fusese o scorneală de şcolar — şi‑atunci prefectul de studii tot are să vină în fiecare zi — atâta c‑o să fie şi mai rău, fiindcă o să fie grozav de mânios pe‑un băiat care s‑a dus să‑l pârască rectorului. Îi spuseseră lui băieţii să se ducă, dar ei singuri nu s‑ar fi dus. Uitaseră toată chestia. Nu, mai bine era să uite şi el toată chestia — şi poate că prefectul de studii doar spusese el aşa, c‑are să vină. Nu, cel mai bun lucru era să te piteşti, să stai mai deoparte ca să nu dea peste tine, fiindcă dacă eşti mărunt şi mic de ani, se‑ntâmplă să scapi aşa.
Băieţii de la masa lui se ridicară. Se ridică şi el şi ieşi o dată cu ei, încolonându‑se. Trebuia să se hotărască. Se apropie de uşă. Dacă mergea înainte cu băieţii n‑are să poată nicicând să suie la rector, fiindcă nu putea să plece de pe terenul de joc pentru asta. Şi dacă pleacă şi tot mai e biciuit, toţi băieţii or să‑şi bată joc şi‑or să vorbească de micul Dedalus, care‑a urcat sus la rector să‑l pârască pe prefectul de studii.
Înaintă pe preşul de iută şi se văzu în faţa uşii. Era imposibil: nu putea. Se gândi la capul chel al prefectului de studii privindu‑l cu ochii lui răi, incolori, auzi glasul prefectului de studii întrebându‑l în două rânduri cum îl cheamă. De ce n‑a ţinut minte când i‑a spus întâia oară? Nu fusese atent întâia oară sau a mai întrebat o dată ca să râdă de nume? De numele lui să fi râs, dacă avea chef să râdă. Dolan — un nume ca de spălătoreasă.
Ajunsese la uşă şi, cotind repede sus, spre dreapta, urcă treptele şi, mai înainte de a se putea hotărî să se întoarcă, intrase în coridorul ce] scund, întunecos şi strâmt, care ducea la castel. Şi cum trecea pragul uşii coridorului văzu, fără să fi întors capul să se uite, că toţi băieţii priveau după el pe când treceau încolonaţi.
Trecu de‑a lungul coridorului strâmt şi întunecos, pe lângă uşi mici, care erau uşile obştii Părinţilor. Îşi încorda ochii în penumbra coridorului şi gândi că ce zărea mijind înaintea‑i şi‑n dreapta şi‑n stânga trebuie să fie portrete. Era întuneric şi tăcere, şi ochii îi erau obosiţi şi slăbiţi de lacrimi, încât nu vedea. Dar gândea că trebuie să fie portretele sfinţilor şi marilor bărbaţi ai ordinului, care‑şi coborau privirile asupră‑i pe când trecea: sfântul Ignaţiu de Loyola ţinând o carte deschisă, cu degetul îndreptat spre cuvintele: Ad Majorem Dei Gloriam!; sfântul Francisc Xavier, cu degetele îndreptate spre piept; Lorenzo Ricci, cu bereta pe cap, de parcă era vreunul din prefecţii de studii, cei trei patroni ai sfintei juneţi — sfântul Stanislaus Kostka, sfântul Aloysius Gonzaga şi binecuvântatul John Berchmans — toţi cu feţe tinere, fiindcă muriseră tineri, şi Părintele Peter Kenny şezând într‑un jilţ şi înfăşurat într‑o mantie mare.
Ieşi pe palierul de deasupra holului de intrare şi privi în juru‑i. Pe aici trecuse Hamilton Rowan; se vedeau semnele glonţelor soldaţilor. Şi tot aici văzuseră servitorii cei bătrâni stafia în mantie albă de mareşal.
Un servitor bătrân mătura la capătul coridorului, îl întrebă unde era camera rectorului şi bătrânul întinse mâna spre cea mai îndepărtată uşă a coridorului şi privi după dânsul pe când se duse până acolo şi bătu.
Nu se auzi răspuns. Bătu iar, mai tare, şi‑i sări inima când auzi un glas înăbuşit: „Intră!"
Suci mânerul, deschise şi bâjbâi după mânerul uşii interioare, de postav verde. Îi găsi, împinse şi uşa se deschise; intră.
Îl văzu pe rector şezând la un birou şi scriind. Pe birou era un craniu şi‑n odaie un miros straniu, solemn, ca mirosul scaunelor vechi, de piele.
Îi bătea inima tare din pricina locului solemn în care se găsea şi‑a tăcerii din această odaie: se uita la craniu şi la faţa rectorului, ce‑l privea cu bunătate.
— Ei, băieţaş, zise rectorul, ce s‑a întâmplat? 
Stephen înghiţi ceva ce‑i sta în gâtlej şi spuse:
— Mi‑am spart ochelarii, sir. 
Rectorul deschise gura: „O!" Apoi zâmbi şi spuse:
— De, dacă ne‑am spart ochelarii trebuie să scriem acasă să ne trimită alţii.
— Am scris acasă, sir, zise Stephen, şi Părintele Arnall a spus că până vin ochelarii nu trebuie să învăţ.
— Sigur c‑aşa! zise rectorul.
Stephen iar înghiţi nodul din gât şi încercă să‑şi stăpânească tremurul picioarelor şi‑al glasului.
— Dar..., sir.
— Da?
— Părintele Dolan a intrat azi în clasă şi m‑a bătut cu biciuşca fiindcă nu scriam tema.
Rectorul îl privi în tăcere, pe când el îşi simţea sângele năvălindu‑i în obraz şi lacrimile gata să‑l podidească.
Rectorul zise:
— Te cheamă Dedalus, nu‑i aşa?
— Da, sir.
— Şi unde ţi‑ai spart ochelarii?
— Pe aleea cu zgură, sir. Ieşea un băiat din garajul bicicletelor şi‑am căzut şi s‑au spart. Nu ştiu cum îl cheamă pe băiat.
Rectorul îl privi iar în tăcere. Apoi zâmbi şi spuse:
— A, a fost o greşeală, sunt sigur că părintele Dolan nu ştia.
— Da' i‑am spus că‑i spărsesem, sir, şi el m‑a bătut cu biciuşca.
— I‑ai spus c‑ai scris acasă să‑ţi trimită alţi ochelari? întrebă rectorul.
— Nu, sir.
— Păi, vezi, făcu rectorul; Părintele Dolan n‑a înţeles. Poţi să spui că te scutesc eu de lecţii pentru câteva zile.
Stephen se grăbi, temându‑se că n‑are să mai poată vorbi de tare ce tremura:
— Da, sir, da' Părintele Dolan a zis că mâine vine iar să mă bată cu biciuşca fiindcă nu‑mi fac lecţiile.
— Foarte bine, spuse rectorul, e o neînţelegere şi voi vorbi eu însumi cu părintele Dolan. Aşa e bine?
Stephen îşi simţi ochii umezi şi murmură:
— O — da, sir, vă mulţumesc.
Rectorul îşi întinse mâna peste birou, de partea unde sta craniul, şi Stephen, punându‑şi o clipă mâna în mâna lui, simţi o palmă răcoroasă şi umedă.
— Aşa, acum bună ziua, spuse rectorul, trăgându‑şi mâna înapoi şi înclinându‑se.
— Bună ziua, sir, spuse Stephen.
Făcu o plecăciune şi ieşi binişor din cameră, închizând uşile cu grijă, încet.
Dar după ce trecu de servitorul cel bătrân de pe palier şi se văzu iarăşi în coridorul scund şi strâmt şi întunecos, începu să meargă mai repede, tot mai repede. Mai repede, tot mai repede, zorea agitat prin întunecime. Se pocni cu cotul de uşă, în capăt, şi, coborând iute scările, stăbătu apoi repede cele două coridoare şi ieşi la aer.
Auzea de acolo strigătele băieţilor pe terenurile de joc. O luă la fugă şi, fugind din ce în ce mai tare, străbătu alergând aleea cu zgură şi ajunse la terenul de joc al echipei a treia, gâfâind.
Băieţii îl văzuseră alergând. Îl înconjurară în cerc, împingându‑se unul pe altul ca să audă.
— Spune‑ne! Spune‑ne!
— Ce‑a zis?
— Ai intrat la el?
— Ce‑a zis?
— Spune‑ne! Spune‑ne!
Le spuse ce zisese el şi ce zisese rectorul şi când auziră, toţi băieţii îşi zvârliră beretele în sus de‑a‑nvârtitelea şi strigară:
— Urra!
Îşi prinseră beretele şi iar le zvârliră până‑n înaltul cerului de‑a‑nvârtitelea, strigând iar:
— Urra! Urra!
Făcură un leagăn din mâinile lor împreunate şi‑l ridicară pe braţe, şi‑l purtară aşa, până ce se zbătu să scape.
Şi după ce scăpă din mâinile lor, băieţii o zbughiră în toate părţile, zvârlindu‑şi iar în aer beretele, fluierând, pe când ele se roteau Pe sus ca nişte sfârleze, şi strigând:
— Urra!
Şi strigară de trei ori: „Huo!" pentru Cap‑chel Dolan şi de trei ori: „Trăiască!" pentru Conmee şi spuseră că era cel mai de treabă rector care‑a fost cândva la Clongowes.
Chiotele se stinseră în aerul blând, cenuşiu. Era singur. Era liber şi fericit. Dar el n‑o să fie mândru cu Părintele Dolan. Are să fie foarte tăcut şi ascultător; i‑ar fi plăcut să‑i poată face un mic bine ca să‑i arate că nu e mândru.
Aerul era blând şi cenuşiu şi molcom, şi se lăsa seara. Mirosea a seară în aer, mirosea ca ţarinile din care scurmau gulii ca să le cureţe apoi de coajă şi să le mănânce, când se duceau în plimbare până la ferma Maiorului Barton, mirosea ca‑n păduricea dinăuntrul pavilionului unde erau gogoşile de ristic.
Băieţii se antrenau servind, făcând pase lungi şi fente joase. În tăcerea blândă, cenuşie, auzea bufniturile mingilor: de colo şi de colo prin aerul molcom auzea zgomotul bastoanelor de cricket: pic, pac, poc, pâc: ca nişte stropi de apă‑ntr‑o fântână, domol picând în cupa plină ochi.

UNCHIUL CHARLES fuma o mahorcă atât de neagră, încât în cele din urmă nepotul său îi dădu ideea să se delecteze cu pipa de dimineaţă în magazioara din capătul grădinii.
— Foarte bine, Simon. E foarte frumos acolo, Simon, zise bătrânul liniştit. Unde vrei tu. Magazioara îmi convine de minune: are să fie mai salubru.
— Afurisit să fiu, făcu domnul Dedalus cu sinceritate, dacă înţeleg cum poţi fuma un asemenea tutun groaznic, dezgustător. Parcă‑i praf de puşcă, zău aşa!
— E foarte plăcut, Simon, răspunse bătrânul. E foarte răcoros şi nu e aspru.
În fiece dimineaţă, aşadar, unchiul Charles se îndrepta spre magazioara lui, dar nu mai înainte de a‑şi fi uns şi periat cu scrupulozitate părul de pe ceafă şi de a‑şi fi periat şi pus pe cap jobenul. În timp ce fuma şi nu i se zăreau printre tocurile uşii magazioarei decât marginea jobenului şi butoiaşul pipei. Pavilionul lui, cum numea el magazia duhnitoare ce‑o împărţea cu pisica şi cu uneltele de grădinărie, îi slujea şi de cutie de rezonanţă: în fiece dimineaţă fredona mulţumit câte unul din cântecele lui favorite: Împleteşte‑mi un chioşc din verdeaţă sau Ochi albaştri, păr de aur sau Crângul din Blarney, pe când spiralele de fum cenuşii şi albastre se înălţau domol din pipă şi se mistuiau în văzduhul pur.
În prima parte a verii de la Balckrock, mai mult în tovărăşia unchiului Charles îşi petrecea timpul Stephen. Unchiul Charles era un bătrân robust, cu pielea foarte bronzată şi cu faţa cioplită gros, încadrată de favoriţi albi. In zilele săptămânii, făcea pe mesagerul între casa din Aleea Carysfort şi prăvăliile de pe Strada Mare, de la care se aproviziona familia. Stephen era bucuros să‑l însoţească în aceste drumuri, fiindcă unchiul Charles îi oferea cu multă liberalitate pumni întregi din orişice bunătăţi s‑ar fi aflat expuse în lădiţe sau putini, dincoace de tejghea. Înşfăca de pildă un pumn plin de struguri amestecaţi cu talaj sau trei‑patru mere de soi şi le vâra generos în mâna micului său nepot, pe când negustorul zâmbea stânjenit; şi când Stephen se prefăcea că pregetă să le ia, dânsul se încrunta stăruind:
— Ia‑le, domnule. N‑auzi ce‑ţi spun, domnule? Sunt sănătoase pentru stomacul tău.
După ce era predată lista de comenzi, cei doi se duceau în parc, unde un bătrân prieten de‑al tatălui lui Stephen, Mike Flynn, îi aştepta şezând pe‑o bancă. Apoi începea alergarea lui Stephen de jur împrejurul parcului. Mike Flynn se posta la poarta din dreptul gării, cu ceasornicul în mână, în timp ce Stephen parcurgea traseul alergând în stilul preferat al lui Mike Flynn, cu capul foarte sus, cu genunchii destul de sus şi cu mâinile întinse bine pe lângă corp. După terminarea exerciţiului matinal, antrenorul îşi făcea comentariile şi le ilustra uneori târându‑şi în chip comic, pe o distanţă de vreun metru, picioarele sale încălţate cu o pereche de pantofi vechi, de pânză albastră. Se aduna un mic cerc de copii şi dădace, care‑l urmăreau cu priviri uluite şi zăboveau şi după ce el şi unchiul Charles se aşezau iarăşi pe bancă şi conversau despre atletism şi politică. Deşi îl auzise pe taică‑său spunând că prin mâinile lui Mike Flynn trecuseră câţiva dintre cei mai buni alergători ai epocii moderne, Stephen strecura adesea câte o privire spre faţa fleşcăită, cotropită de ţepi, a antrenorului său, când se pleca asupra degetelor sale lungi şi gălbejite, răsucind o ţigară, şi se uita cu milă la ochii albaştri, blânzi şi stinşi, care se ridicau pe neaşteptate de la îndeletnicirea lor pentru a se pierde în depărtarea albastră, pe când degetele lungi, umflate, îşi încetau răsuci tul, şi bobiţe şi firicele cădeau înapoi în săculeţul de tutun.
În drum spre casă, unchiul Charles se oprea adeseori la capelă şi cum Stephen nu ajungea până la vasul cu agheazmă, bătrânul îşi muia degetele înăuntru pentru a stropi energic hainele lui Stephen şi pardoseala porticului. Cât se ruga, îngenunchea pe batista lui roşie şi citea în şoaptă dintr‑o carte de rugăciuni înnegrită de pecetea degetului mare şi cu vorbe de referinţă tipărite în josul fiecărei pagini. Stephen sta îngenuncheat lângă el, respectându‑i pietatea fără s‑o împărtăşească. Adesea se întreba cu mirare ce îi cerea oare cerului cu atâta gravitate bătrânul său unchi. Poate se ruga pentru sufletele din purgatoriu sau pentru harul unei morţi uşoare sau poate se ruga lui Dumnezeu să se îndure a‑i da înapoi o parte din averea cea mare pe care o risipise la Cork.
Duminicile, Stephen îi însoţea pe taică‑său şi pe unchiul Charles într‑o plimbare lungă „pentru întreţinerea sănătăţii". Bătrânul era sprinten la mers, în ciuda bătăturilor, şi adesea străbăteau zece până la douăsprezece mile de drum. La sătuleţul Stillorgan se afla răscrucea. Ori o luau către stânga înspre munţii Dublinului, ori de‑a lungul şoselei Goatstown şi pe‑acolo spre Dundrum, înapoindu‑se acasă prin Sandyford. Târându‑şi picioarele de‑a lungul şoselei sau zăbovind în câte o cârciumă murdară de la marginea drumului, cei vârstnici dezbăteau necontenit subiectele cele mai apropiate inimii lor, vorbeau de politica irlandeză, de Munster şi de legendele din familia lor, iar Stephen asculta avid toate astea. Cuvinte pe care nu le pricepea şi le repeta, şi iar le repeta întruna, până le învăţa pe dinafară; şi prin ele întrezărea realităţile lumii din jurul lui. Ceasul când şi el avea să ia parte la viaţa acestei lumi părea să se apropie şi, în taină, începea a se pregăti pentru rolul cel mare ce simţea că‑l aşteaptă, a cărui natură n‑o intuia decât în chip tulbure.
După‑amiezele erau ale lui, şi atunci se cufunda în cititul unei traduceri neglijente din Contele de Monte Cristo. Figura acestui sumbru răzbunător întrupa în mintea lui tot straniul şi groaznicul ce‑l auzise sau îl ghicise în copilărie. Seara construia pe masa din salon o imagine a minunatei peşteri din insulă, folosind ca recuzită abţibilduri, flori de hârtie, foiţă colorată şi fâşiuţe de poleială argintie sau aurie din ambalajele de ciocolată. Când dărâma decorul, sătul de acele zorzoane, îi apărea în închipuire imaginea vie a Marsiliei, a unor chioşcuri îmbrăcate în verdeaţă şi scăldate de soare, şi a lui Mercedes.
Dincolo de Blackrock, pe şoseaua care ducea spre munţi, se găsea o căsuţă spoită în alb, a cărei grădină era plină cu tufişuri de trandafiri, şi acolo, îşi spunea el, trăia o altă Mercedes. Şi când pleca într‑acolo şi când se înapoia, măsura distanţa după acel punct de reper; şi trăia în închipuire un lung şir de aventuri, minunate ca şi cele din carte, spre sfârşitul cărora apărea o imagine a lui însuşi, mai vârstnic şi mai trist, stând într‑o grădină luminată de lună alături de Mercedes, care cu atâţia şi atâţia ani în urmă îi dispreţuise dragostea, şi, cu un trist şi orgolios gest de refuz, spunând:
— Doamnă, eu nu mănânc niciodată struguri tămâioşi.
Se întovărăşi cu un băiat pe care‑l chema Aubrey Mills şi întemeie cu el o bandă de aventurieri da stradă. Aubrey purta o fluierătoare atârnându‑i de butonieră şi o lanternă de bicicletă la cingătoare, iar ceilalţi purtau în cingători beţe scurte înfipte în chip de pumnale. Stephen, care citise despre simplitatea cu care se îmbrăca Napoleon, preferă să rămână neîmpodobit, şi astfel îşi spori plăcerea de a ţine sfat cu locotenentul lui înainte de a da ordine. Banda făcea incursiuni în grădinile unor domnişoare bătrâne sau cobora până la castel şi dădea câte‑o bătălie printre stâncile cotropite de bălării pletoase, înapoindu‑se acasă — rătăcitori istoviţi — cu miresmele iuţi ale plăjii în nări şi cu esenţele râncede ale algelor pe mâini şi în păr.
Aubrey şi Stephen aveau acelaşi lăptar, care adesea îi lua în căruţa lui până la Carrickmines, unde‑i păşteau vacile. Cât mulgeau oamenii vacile, băieţii călăreau prin islaz iapa cea blândă. Dar când veni toamna, vacile fură aduse acasă de la păşune, şi când văzu Stephen prima oară curtea murdară a vacilor, cu băltoacele ei verzi, puturoase şi cu turtele de bălegar ud şi troacele de tărâţe aburinde, îl năpădi greaţa. Vitele, ce‑i păruseră atât de frumoase pe câmp în zilele însorite, îl dezgustau şi nici nu se mai putea uita la laptele lor.
Sosirea lui septembrie nu‑l tulbură în anul acesta, căci n‑avea să mai fie trimis înapoi la Clongowes. Antrenamentul din parc luă sfârşit la intrarea în spital a lui Mike Flynn. Aubrey era la şcoală şi n‑avea răgaz decât o oră, două, înspre seară. Banda se destrămă; încetară expediţiile în fapt de seară şi bătăliile printre stânci. Uneori Stephen însoţea căruţa care ducea laptele de seară şi aceste plimbări friguroase îi şterseră din amintire murdăria din curtea vacilor; nu‑l mai scârbea să vadă peri de vacă şi firicele de paie pe hainele lăptarului. De câte ori se oprea căruţa în faţa unei case, sta şi aştepta să arunce o privire în câte o bucătărie cu duşumelele bine frecate sau într‑un vestibul plăcut luminat, şi să vadă cum întindea servitoarea cana cu toartă şi apoi închidea uşa. Se gândea că ar fi o viaţă destul de amuzantă să străbată în fiecare seară, în căruţă, drumurile ca să ducă lapte, dacă ar avea mănuşi călduroase şi în buzunar o pungă plină cu pesmeţi de turtă dulce, din care să tot ronţăie. Dar aceeaşi presimţire care‑i îngreuna inima şi‑i muia brusc picioarele pe când alerga în jurul parcului, aceeaşi intuiţie ce‑l făcuse să privească cu neîncredere spre faţa fleşcăită, cotropită de ţepi, a antrenorului său când se pleca greoi peste degtele lungi şi gălbejite îi risipea orice viziune a viitorului. Într‑un chip nedesluşit, înţelegea că taică‑său avea necazuri şi că acesta era motivul pentru care el nu mai fusese trimis înapoi la Clongowes. De câtăva vreme simţea o mică schimbare în casă; şi acele schimbări în ceea ce el crezuse că nu se va schimba niciodată îi zguduiau, fiecare câte puţin, concepţia copilărească despre lume. Ambiţia ce‑o simţea zvâcnind uneori în întunericul sufletului său nu căuta să răzbească în afară. O amurgire, precum cea care se lăsa pe lumea din juru‑i, îi umbrea gândurile, pe când asculta copitele iepei pocnind de‑a lungul liniei de tramvai de pe Rock Road şi bidonul cel mare bălăngănindu‑se şi zdrăngănind înapoia lui.
Se înapoia la Mercedes şi, pe când zăbovea în această închipuire, o ciudată nelinişte i se strecură în sânge. Uneori se aduna în el o febră care‑l făcea să rătăcească singur seara, prin aleea liniştită. Calmul grădinilor şi luminile prietenoase de la ferestre revărsau în inima lui neliniştită o înrâurire duioasă. Zgomotul copiilor ce se jucau îl supăra şi glasurile lor neroade îl făceau să simtă şi mai ascuţit decât la Clongowes că el era altfel decât ceilalţi. El nu dorea să se joace. Dorea să întâlnească în toate zilele imaginea imaterială pe care sufletul său o vedea cu atâta stăruinţă. Nu ştia unde sau cum s‑o caute, avea o presimţire ce‑l tot mâna îi spunea că acel chip îi va ieşi înainte, fără vreo faptă făţişă de‑a lui. Aveau să se întâlnească în linişte, de parcă s‑ar fi cunoscut de mai înainte şi şi‑ar fi fost dat întâlnire, poate că în faţa vreunei porţi sau în vreun loc mai tainic. Aveau să fie singuri, împresuraţi de întuneric şi tăcere, şi în acea clipă de supremă duioşie el se va transfigura. Sub ochii ei se va mistui în ceva impalpabil, iar apoi, într‑o clipă, se va transfigura. Slăbiciunea şi sfiala şi lipsa de experienţă aveau să se desprindă de el în acea clipă magică.
Două camioane mari, galbene opriseră într‑o dimineaţă în faţa porţii şi un cârd de bărbaţi intrase tropăind prin odăi, golindu‑le. Mobilele fuseseră îmbrâncite prin grădina din faţă, presărată cu smocuri de paie şi cu bucăţi de sfoară, şi înghesuite în furgoanele uriaşe de la poartă. Când totul fusese bine aşezat, furgoanele porniseră zgomotoase în josul aleii; şi din fereastra compartimentului de tren, unde şedea cu maică‑sa, care avea ochii roşii, Stephen le văzuse înaintând greoaie de‑a lungul şoselei Merrion. Focul din salon nu voia să ardă în acea seară şi domnul Dedalus vâra vătraiul printre gratiile grătarului ca să aţâţe flacăra. Unchiul Charles moţăia într‑un colţ al odăii pe jumătate mobilate şi lipsite de covor şi aproape de dânsul stăteau rezemate de perete portretele de familie. Lampa de pe masă arunca o lumină firavă asupra duşumelii de scânduri, mânjită de încălţările noroiase ale camionagiilor. Stephen şedea pe un scăunaş lângă taică‑său, ascultând un lung şi incoerent monolog. La început pricepuse prea puţin sau nimic, dar cu încetul îşi dădea seama că tata are duşmani şi că o oarecare luptă urma să aibă loc. Mai simţea că el însuşi e înrolat în această luptă, că i se punea pe umeri o anumită sarcină. Înţelegea şi de ce şoptiseră adesea servitorii prin hol şi de ce tata stătuse adesea cu spatele la foc, pe covorul din faţa căminului, vorbindu‑i cu glas tare unchiului Charles, care‑l îndemna stăruitor să se aşeze şi să‑şi termine masa.
— Nu m‑am dat încă bătut, Stephen, băiatule, zicea domnul Dedalus, izbind cu aprigă energie în focul cel leneş. Încă nu ne‑a pierit suflul, băiatul tatii. Nuu, Dumnezeu să mă ierte, mai e până atunci.
Dublinul îi dădea senzaţii noi şi felurite. Unchiul Charles ajunsese atât de slab de minte, încât nu i se mai puteau încredinţa însărcinări, şi neorânduiala aşezării în casa cea nouă îl lăsa pe Stephen mai liber decât fusese la Blackrock. La început, se mulţumi să dea ocoluri timide pieţei din apropiere sau, cel mult, să coboare până la jumătate câte una din străzile laterale, dar după ce‑şi întocmi în minte o hartă schematică a oraşuiui, urmă cutezător una din direcţiile lui principale, până ce ajunse la clădirea vămii. Trecu nestingherit printre docuri şi de‑a lungul cheiurilor, mirându‑se de mulţimea dopurilor ce zăceau săltând pe suprafaţa apei într‑o spumă groasă, galbenă, de nenumăraţii hamali de pe chei şi de căruţele ce treceau hodorogind şi de poliţistul prost îmbrăcat şi bărbos. Vastitatea şi ciudăţenia vieţii sugerate de baloturile cu marfă îngrămădite de‑a lungul zidurilor sau înălţându‑se în aer din calele vapoarelor îi treziră din nou neliniştea ce‑l îmboldise a rătăci seara, din grădină în grădină, în căutarea Iui Mercedes. Şi în mijlocul acestei vieţi noi, fremătătoare, s‑ar fi putut închipui într‑o altă Marsilie, de nu i‑ar fi lipsit cerul radios şi chioşcurile încălzite de soare ale dughenelor cu vin. O vagă nemulţumire creştea în el pe când privea cheiurile şi cerurile joase, şi totuşi continua să hoinărească în sus şi în jos, zi de zi, de parcă ar fi căutat cu adevărat pe cineva care îl ocolea.
O dată, de două ori, o însoţi pe maică‑sa la rudele lor, şi cu toate că trecură pe lângă un şir vesel de prăvălii luminate şi împodobite pentru sărbătorile Crăciunului, amarul tăcut din sufletul lui nu pierea. Pricinile acestei amărăciuni erau numeroase, depărtate, cât şi apropiate. Era mânios pe sine că e tânăr şi că e prada unor impulsuri nepotolite şi neroade, mânios şi pe schimbarea survenită în destinul lor şi care transforma lumea din juru‑i într‑o viziune de mizerie meschină şi ipocrizie. Totuşi supărarea ce mocnea în el nu‑i altera viziunea. Înregistra cu răbdare toate câte le vedea, detaşându‑se totodată de ele şi gustându‑le în taină aroma mortificatoare.
Şedea pe un scaun fără spetează în bucătăria mătuşii lui. La lumina unei lămpi cu reflector, atârnată pe peretele lăcuit de lângă vatră, mătuşa citea gazeta de seară, aşternută pe genunchi. Privi vreme îndelungată o imagine ce‑i zâmbea din gazetă, apoi spuse cu o expresie visătoare:
— Frumoasă‑i Mabel Hunter!
O fetiţă cu zulufi se înalţă în vârful picioarelor ca să se uite la poză şi întrebă cu dulceaţă:
— În ce joacă, mămico?
— Într‑o pantomimă, drăguţă.
Copilul îşi rezemă capul plin de zulufi de mâneca maică‑sii, uitându‑se la poză şi murmurând ca fascinată:
— Ce frumoasă‑i Mabel Hunter!
Ca fascinaţi, ochii fetiţei zăboveau îndelung asupra ochilor din fotografie, ce zâmbeau cu reţinută ironie, apoi murmură cu admiraţie:
— Nu‑i aşa că‑i minunată?
Iar băiatul care intra din stradă tropăind gârbovit sub povara unui coş cu cărbuni o auzi. Îşi lepădă îndată povara pe duşumea şi veni repede lângă fetiţă să vadă şi el. Înşfăcase marginile jurnalului cu mâinile lui înroşite şi înnegrite, ghiontind‑o deoparte cu umărul pe fetiţă şi plângându‑se că nu vede.
Şedea în sufrageria îngustă, din vârful casei bătrâne, cu ferestre întunecate. Vâlvătăile focului pâlpâiau pe pereţi şi, dincolo de fereastră, un asfinţit fantomatic se aduna deasupra râului. În faţa vetrei, o bătrână se ocupa de pregătirea ceaiului, cu mişcări zorite, în timp ce cu glas domol povestea ce spusese preotul şi ce spusese doctorul. Vorbea de nişte schimbări pe care le observaseră în ultimul timp la ea, şi de purtările şi vorbele ei ciudate. El şedea ascultând cuvintele şi urmărind căile îmbietoare la aventura ce se deschideau în jăratic: arcuri şi bolţi, galerii şerpuitoare şi peşteri zimţate.
Deodată îşi dădu seama că se afla ceva în cadrul uşii. Un craniu se ivi suspendat în întunericul din cadrul uşii. O fiinţă neputincioasă, semănând cu o maimuţă, sta în uşă, atrasă într‑acolo de zvonul glasurilor de lângă foc. O voce scâncită, venind dinspre uşă, întrebă:
— Josephine e‑acolo?
Bătrâna aferată de lângă vatră răspunse cu voioşie:
— Nu, Ellen, e Stephen.
— O..., O, bună seara, Stephen.
El răspunse salutului şi văzu un zâmbet nătâng lăţindu‑se pe chipul din cadrul uşii.
— Vrei ceva, Ellen? întrebă femeia bătrână de lângă vatră.
Dar cealaltă nu răspunse, ci îngână iar:
— Credeam că e Josephine. Credeam că eşti Josephine, Stephen.
Şi repetând asta de câteva ori, prinse să râdă prosteşte.
Şedea în mijlocul unei petreceri pentru copii la Harold's Cross. Purtarea lui tăcută, observatoare, se accentuase; nu prea lua parte Ia jocuri. Copiii, arborând trofeele pungilor cu surprize, dansau şi se zbenguiau zgomotos şi, cu toate că încerca să ia parte la bucuria lor, se simţea un personaj sumbru printre veselele pălăriuţe şi bonete de soare purtate ştrengăreşte.
Dar după ce‑şi cântă cântecul şi se retrase într‑un colţ tihnit al camerei, începu să guste bucuria singurătăţii. Veselia, care la începutul serii îi păruse falsă şi trivială, o simţea ca pe‑o briză alinătoare adiidu‑i voios în preajma simţurilor, aseunzând de ochii celorlalţi agitaţia febrilă a sângelui său, când, din rotirea perechilor şi printre muzică şi râsete, privirea ei fugea către colţul unde sta el, măgulindu‑i, tachinându‑i, scrutându‑i, aţâţându‑i inima.
În vestibul, copiii care rămăseseră până Ia urmă se îmbrăcau: petrecerea se terminase. Ea se înfăşurase într‑un şal şi, pe când mergeau împreună spre tramvai, deasupra capului învăluit ca într‑o glugă plutea vioi aburul răsuflării ei proaspete şi calde, iar pantofii ciocăneau zglobii pe strada sticloasă.
Era ultimul tramvai. Caii roibi, costelivi ştiau asta şi‑o vesteau nopţii luminoase zdrăngănind din zurgălăi. Taxatorul vorbea cu vatmanul, amândoi clătinând adesea din cap în lumina verde a felinarului. Pe băncile goale ale tramvaiului zăceau împrăştiate câteva bilete colorate. Nici un zgomot de paşi nu se auzea din nici o parte a străzii. Nici un zgomot nu curma liniştea nopţii, afară doar când caii roibi, costelivi îşi apropiau boturile, adulmecându‑se şi zdrăngănind din zurgălăi.
Amândoi păreau să asculte, el pe treapta de sus, ea pe cea de jos. Printre frazele ce le schimbau, ea urcă de multe ori pe treapta lui, apoi coborî iarăşi pe a ei, iar în vreo două rânduri stătu câteva clipe foarte aproape de el, pe treapta de sus, uitând să coboare, iar apoi coborî. Inima îi sălta după mişcările ei ca un dop pe valurile mareei. Auzea ce‑i spuneau ochii ei de sub gluga învăluitoare; ştia că într‑un trecut nebulos, în viaţă sau în vis, mai auzise cândva ce spuneau. O vedea îmbiindu‑l cu gătelile ei, cu rochia frumoasă, cu eşarfa şi cu ciorapii ei lungi, negri, şi ştia că se mai lăsase subjugat de o mie de ori. Şi totuşi o voce lăuntrică, acoperind zgomotul inimii săltăreţe, îl întreba dacă va lua oare darul ei după care n‑avea decât să întindă mâna. Şi îşi amintea ziua când stătuse cu Eileen alături, uitându‑se amândoi în curtea hotelului la chelnerii care înălţau un steag pe băţul de pe acoperiş şi la foxterierul care se zbenguia pe pajiştea însorită şi cum, dintr‑o dată, ea izbucnise într‑un hohot de râs şi alergase la vale pe serpentina drumului. Acum, ca şi atunci, el sta locului indolent, părând să urmărească liniştit scena din faţa sa.
— Şi ea vrea s‑o prind, gândea. Pentru asta a venit împreună cu mine la tramvai. Aş putea uşor s‑o reţin când se suie lângă mine pe scară; nu se uită nimeni la noi. Aş putea s‑o ţin şi s‑o sărut.
Dar nu făcu nimic din toate astea; şi pe când şedea singur în tramvaiul gol, îşi rupse în bucăţele biletul, pironindu‑şi privirea întunecată spre scara de tablă zimţată.
A doua zi, şezu multe ore în şir în faţa mesei lui din odaia goală de sus. Avea în faţă un toc cu peniţă nouă, o sticlă cu cerneală neîncepută şi un caiet nou verde‑smarald.
Din puterea obişnuinţei scrisese în capul primei pagini iniţialele devizei iezuite: A.M.D.G.
Pe primul rând al paginii apăru titlul versurilor pe care încerca să le scrie: Pentru E.C. Ştia că e corect a începe astfel, fiindcă văzuse titluri asemănătoare în colecţia de poezii ale Lordului Byron. După ce scrise acest titlu şi trase dedesubt o linie ornamentală, căzu într‑un vis cu ochii deschişi şi începu să deseneze pe coperta caietului. Se vedea şezând la masa lui din Bray, în dimineaţa următoare discuţiei de la masa de Crăciun, încercând să scrie un poem despre Parnell pe dosul uneia din somaţiile de plată de pe semestrul al doilea ale tatălui său. Dar atunci mintea lui refuzase a se lupta cu această temă şi, renunţând, acoperise pagina cu numele şi adresele unor colegi de clasă:

RODERICK KICKHAM 
JOHN LAWTON 
ANTHONY MACSWINEY 
SIMON MOOJVAN

Acum se părea că iar nu va reuşi, dar, tot rumegând incidentul, gândul lui prinse încredere, în timpul acestui proces, toate elementele pe care le considera banale şi nesemnificative fură eliminate. Nu rămase nici urmă de tramvai, nici de oamenii şi de caii tramvaiului; şi nici el şi nici ea nu apăreau limpede. Versurile vorbeau numai despre noapte şi despre adieri îmbălsămate şi despre raza feciorelnică a lunii. O mâhnire nedesluşită se ascundea în inimile protagoniştilor pe când stăteau tăcuţi sub copacii desfrunziţi, iar când veni clipa despărţirii, sărutarea, reţinută pe buze de unul din ei, fu dată de amândoi. Apoi fură scrise în josul paginii literele L.D.S. şi, după ce ascunse caietul, se duse în dormitorul maică‑sii şi‑şi privi vreme îndelungată faţa în oglinda mesei ei de toaletă.
Dar lunga perioadă de răgaz şi libertate se îndrepta către sfârşit. Într‑o seară, taică‑său venise acasă cu un sac plin de noutăţi, care‑l făcură să‑i meargă gura tot timpul cinei. Stephen îi aşteptase venirea fiindcă în ziua aceea se pregătise tocană de miel şi el ştia că tata o să‑l îmbie să‑şi moaie pâinea în sos. Dar nu i se mai păru gustoasă mâncarea când auzi po‑menindu‑se de Clongowes — i se răspândi în gură o senzaţie de greaţă.
— M‑am pomenit nas în nas cu el — spunea domnul Dedalus pentru a patra oară — chiar în colţul scuarului.
— Atunci cred c‑are să se poată aranja, spuse doamna Dedalus. Pentru Belvedere.
— Bineînţeles că da, întări domnul Dedalus. Nu ţi‑am spus că‑i provincial al ordinului acuma?
— Nici mie nu mi‑a plăcut niciodată ideea să‑l trimitem la „fraţii creştini".
— Dă‑i naibii de „fraţi creştini"! făcu domnul Dedalus. Ce, cu Paddy Stink şi cu Micky Mud? Nuu, las' să se ţină de iezuiţi, pentru numele lui Dumnezeu, o dată ce‑a început cu dânşii. O să‑i prindă bine mai târziu. Ăştia‑ă oameni care‑ţi pot face rost de‑o situaţie.
— Şi‑s un ordin bogat, nu‑i aşa, Simon?
— Destul. Trăiesc bine, îţi spun eu. Ai văzut masa lor la Clongowes. Sunt hrăniţi, zău aşa, ca nişte cocoşi de luptă.
Domnul Dedalus îşi împinse farfuria în faţa lui Stephen şi‑l pofti să dea gata ce mai era în ea.
— Ei, acum, Stephen, trebuie să pui umărul la roată, băiete. Ai avut o vacanţă frumuşică.
— O, sunt sigură c‑acum o să fie foarte sârguitor, zise doamna Dedalus, mai cu seamă c‑are să fie împreună cu Maurice.
— O, Sfinte Pavele, am şi uitat de Maurice, exclamă domnul Dedalus. Ascultă, Maurice! Vino‑ncoa, măi ticălos prostuţ! Tu ştii c‑o să te trimit la o şcoală unde o să te‑nveţe să citeşti b‑o‑u, bou. Şi‑o să‑ţi cumpăr o batistuţă frumoasă, să‑ţi ştergi singur nasul. Nu‑ţi pare bine?
Maurice rânji către tatăl şi apoi către fratele său.
Domnul Dedalus îşi fixă apăsat monoclul la ochi şi‑şi măsură cu priviri severe amândoi feciorii. Stephen îşi molfăia pâinea fără a răspunde privirii tatălui său.
— Apropo, spuse în cele din urmă domnul Dedalus, rectorul, sau mai bine zis provincialul, mi‑a povestit istoria aceea a ta cu Părintele Dolan. Eşti un hoţ neobrăzat, după câte mi‑a spus.
— Ei nu, Simon!
— N‑a zis el aşa! rectifică domnul Dedalus. Dar mi‑a povestit pe larg toată istoria. Ştii, am stat la taifas şi, din vorbă‑n vorbă, mi‑a spus câte şi mai câte. Apropo, cine crezi că zice c‑o să ia slujba aia de la corporaţie? Dar lasă că‑ţi spun eu pe urmă. Ei, cum ziceam, stăm la taifas foarte prieteneşte şi, tam‑nesam, mă întreabă de amicul de colo, dacă mai poartă şi acuma ochelari — şi‑apoi mi‑a spus toată povestea.
— Şi era supărat, Simon?
— Supărat! Aş! Curajos flăcăiaş! aşa a zis. Domnul Dedalus imita tonul manierat şi nazal al provincialului: Părintele Dolan şi cu mine — când am povestit la masă întâmplarea ‑— Părintele Dolan şi cu mine am râs straşnic. „Ai grijă, Părinte Dolan", — i‑am spus — „să nu te trimită micul Dedalus să iei de două ori câte nouă nuiele la palmă." Am râs de pomină amândoi cu povestea asta. Ha! Ha! Ha!
Domnul Dedalus se întoarse către nevastă‑sa şi exclamă cu vocea lui naturală:
— Ca să vezi ce se pricep ei cum trebuie să‑i ia pe băieţi. A, nu‑i întrece nimeni în diplomaţie pe iezuiţi!
Luă iar vocea provincialului şi repetă:
— Le‑am povestit la toţi întâmplarea, la masă, şi părintele Dolan cu mine, şi noi toţi, am râs grozav. Ha! Ha! Ha!
Venise seara spectacolului de Rusalii şi, din fereastra vestiarului capelei, Stephen privea afară spre mica peluză deasupra căreia erau suspendate şiruri de lampioane chinezeşti. Urmărea cum oaspeţii coborau treptele casei şi treceau în sala de teatru. Bărbaţi în haine de scară, foşti elevi ai colegiului Belvedere, stăteau în grupuri în preajma intrării teatrului şi îi introduceau cu ceremonie pe oaspeţi. În strălucirea bruscă a unui lampion, recunoscu faţa zâmbitoare a unuia dintre preoţi.
Sfânta Cuminecătură fusese scoasă din tabernacul şi primele bănci fuseseră împinse înapoi, încât să lase libere estrada altarului şi spaţiul din faţa ei. Pe lângă pereţi, stăteau o mulţime de haltere şi de măciuci de gimnastică; alte greutăţi, mai mici, erau îngrămădite într‑un colţ, şi în mijlocul nenumăratelor movile de pantofi de gimnastică, tricouri şi maiouri în pache‑te cafenii terfelite, sta calul cel mare de sărituri, îmbrăcat în piele, aşteptându‑şi rândul să fie adus pe scenă şi aşezat în mijlocul echipei câştigătoare la sfârşitul demonstraţiei de gimnastică.
Stephen, deşi ales secretar al secţiei de gimnastică din stimă pentru reputaţia sa în materie de compuneri literare, nu luase parte la desfăşurarea primei părţi a programului, dar în piesa care alcătuia partea a doua avea rolul principal, acela al unui pedagog caraghios. Statura şi purtările lui grave făcuseră să fie distribuit în acest rol, căci îşi termina acum cel de‑al doilea an la Belvedere şi era într‑a doua.
Vreo douăzeci de băieţi dintre cei mici, care ieşiseră din scenă îmbrăcaţi în chiloţi albi şi în maiouri, trecură tropăind prin vestiar şi intrară în capelă. Vestiarul şi capela se umpluseră de băieţi şi de profesori aferaţi. Sergentul‑ major, îndesat şi chel, proba cu piciorul trambulina calului de sărituri. Tânărul subţiratic în pardesiu lung, care urma să facă o demonstraţie specială de savante exerciţii cu măciuci, sta în apropiere, atent la ce se petrecea, iar măciucile argintate îi mijeau din buzunarele adânci. Se auzea clămpănitul sec al halterelor de lemn, pe când o altă echipă se pregătea să urce pe scenă şi, o clipă mai târziu, prefectul emoţionat îi mâna pe băieţi prin vestiar ca pe un cârd de gâşte, zbătându‑şi nervos aripile sutanei şi strigând îndemnuri de grabă celor zăbavnici.
O mică trupă de ţărani napolitani îşi repetau paşii de dans în capătul capelei, unii rotindu‑şi braţele deasupra capetelor, alţii legănându‑şi coşurile cu violete de hârtie şi făcând reverenţe. Într‑un colţ întunecat al capelei, aproape de altar, de partea Evangheliei, o doamnă corpolentă sta îngenuncheată printre înfoiatele ei fuste negre. Când se ridică, ieşi la iveală dindărătul ei o mică făptură îmbrăcată în roz, purtând pe cap o perucă aurie buclată şi o bonetă de soare de modă veche, din pai; sprâncenele îi erau creionate cu negru şi obrajii delicat rujaţi şi pudraţi. Un uşor murmur de curiozitate se răspândi prin capelă la descoperirea acestei figuri de faţă. Unul din prefecţi se apropie de colţul întunecos surâzând şi clătinând din cap şi, după ce făcu o plecăciune bătrânei doamne corpolente, spuse cu ton agreabil:
— Ce aveţi aici d‑nă Talion, o frumoasă domnişoară sau o păpuşă?
Apoi, aplecându‑se pe sub borul pălăriuţei pentru a cerceta chipul fardat care surâdea, exclamă:
— Nu! Pe cuvântul meu, mi se pare că e micul Bertie Talion!
De la postul lui de observaţie, de lângă fereastră, Stephen o auzi pe bătrâna doamnă râzând cu preotul şi auzi îndărătul său murmurul de admiraţie al băieţilor, pe când înaintau ca să‑l vadă pe băieţaşul ce urma să danseze singur dansul pălăriuţei de soare. Îi scăpă un gest de nerăbdare. Lăsă să cadă marginea storului şi, coborând de pe banca pe care se suise, părăsi capela.
Ieşi din casa şcolii şi se opri sub colonada galeriei care mărginea grădina. Dinspre teatrul ce‑l avea acum în faţă venea înăbuşit zgomotul publicului şi câte o subită izbucnire metalică de‑a fanfarei militare. Lumina iradia în sus prin acoperişul de sticlă, dând teatrului o înfăţişare de arcă festivă, ancorată printre casele greoaie, priponită de ţărm cu delicatele lanţuri ale lampioanelor. O uşă laterală a teatrului se deschise brusc şi o suliţă de lumină zbură pieziş peste peluze. O subită izbucnire de muzică ţâşni din arcă, preludiul unui vals; şi când uşa laterală se închise din nou, ascultătorul mai auzea ritmul stins al muzicii. Senzaţia măsurilor iniţiale, langoarea şi mişcarea lor suplă îi evocau incomunicabila emoţie care‑i pricinuise neliniştea din tot timpul zilei şi gestul de nerăbdare de adineauri. Neliniştea îl părăsi, ieşi din el ca o undă de sunet; purtată de valurile muzicii curgătoare, arca pornise în călătorie trăgându‑şi pe urmele ei lanţurile de lampioane. Dar un zgomot ca al unei artilerii de pitici îi curmă înaintarea. Erau aplauzele care salutau intrarea în scenă a echipei de haltere.
La capătul de lângă stradă al galeriei, un punct de lumină roz mijea în întuneric şi, pe când se îndreptă într‑acoio, simţi o uşoară mireasmă aromatică. Doi băieţi stăteau în adăpostul unei porţi, fumând; mai înainte de‑a ajunge la ei, îl recunoscuse pe Heron după glas:
— Iată‑l pe nobilul Dedalus! strigă un glas puternic, gutural. Bun venit, vrednice prieten!
Acest bun venit sfârşi într‑un hohot moale de râs, lipsit de voioşie, pe când Heron îi făcu o plecăciune şi începu apoi să ciocane pământul cu bastonul său de plimbare.
— Da, iată‑mă, spuse Stephen, oprindu‑se şi mutându‑şi privirea de la Heron la prietenul lui.
Acesta îi era străin, dar în întuneric, cu ajutorul capetelor de ţigări licărinde, putea desluşi o faţă palidă, de adolescent spilcuit, pe care se aşternea cu încetul un zâmbet, o siluetă înaltă, înfăşurată într‑un pardesiu şi o pălărie tare. Heron nu se osteni să facă prezentările.
— Tocmai îi spuneam prietenului meu Wallis, spuse, ce nostim ar fi dacă l‑ai copia diseară pe rector în rolul profesorului. Ar fi o farsă formidabilă.
Heron făcu o încercare nereuşită de a imita pentru prietenul său Wallis basul cu inflexiuni pedante al rectorului şi apoi, râzând singur de eşecul său, îl rugă pe Stephen s‑o facă.
— Haide, Dedalus, tu ştii să‑l imiţi formidabil. Pe cel ce n‑ascultă de biseehrică phr‑viţi‑l ca pe‑un păgââân şi ca pe un vaameş.
Imitaţia fu împiedicată de o domoală izbucnire de mânie a lui Wailis, căruia i se înţepenise ţigara în ţigaret.
— Afurisita asta de drăcie, zise, scoţând ţigaretul din gură, zâmbind şi încruntându‑se cu îngăduinţă asupră‑i. Mereu ţi se înţepeneşte aşa. Dumneata foloseşti ţigaret?
— Eu nu fumez, răspunse Stephen.
— Nu, întări Heron, Dedalus e un tânăr model. Nu fumează, şi nu merge la serbări, şi nu flirtează, şi nu drăcuie pe nimeni şi nimic.
Stephen dădu din cap şi zâmbi feţei încinse şi mobile a rivalului său, cu un cioc ca de pasăre. Îi păruse adesea ciudat că Vincent Heron avea chip de pasăre cum avea şi nume de pasăre. Un ciuf de păr palid îi sta pe frunte ca o creastă zbârlită, fruntea îi era îngustă şi osoasă, şi un nas subţire, coroiat se curba în afară dintre ochii apropiaţi şi proeminenţi, palizi şi neexpresivi. Heron îi era rival şi prieten de şcoală. Şedeau împreună în clasă, îngenuncheau împreună în capelă, stăteau amândoi de vorbă după rozarii, când îşi luau gustarea. Cum băieţii dintr‑a‑ntâia erau fără excepţie nişte tembeli, Stephen şi Heron fuseseră de fapt în timpul anului trecut cei mai buni din şcoală. Ei doi suiau împreună la rector pentru a cere o zi liberă sau iertare pentru un coleg.
— A, apropo, spuse deodată Heron, l‑am văzut venind pe babacu' tău.
Pe faţa lui Stephen se stinse zâmbetul. Orice aluzie a unui coleg sau a unui profesor la tatăl său îi alunga într‑o clipă calmul. Aşteptă într‑o tăcere timorată să audă ce va adăuga Heron. Dar Heron îl ghionti expresiv cu cotul şi‑i spuse:
— Păcătos viclean ce eşti!
— Cum aşa? făcu Stephen.
— S‑ar zice că eşti uşă de biserică, răspunse Heron. Dar mă tem că eşti un păcătos viclean.
— Dă‑mi voie să te întreb la ce te referi? făcu Stephen politicos.
— Cum să nu, îţi dau voie, spuse Heron. Am văzut‑o, nu‑i aşa, Wallis? Şi e drăguţă foc. Şi curioasă! Ce rol i s‑a dat lui Stephen domnule Dedalus? Şi n‑are să cânte Stephen, domnule Dedalus? Iar babacu' tău nu‑şi desprindea ochii de la ea, o tot ţintea prin faimosul lui monoclu de se vedea cât de colo că‑ţi dibuise jocul. Mie‑n locul tău puţin mi‑ar păsa, zău aşa!
— E grozavă, nu‑i aşa, Wallis?
— Nu‑i rea deloc, răspunse placid Wallis, punându‑şi iar ţigaretul în colţul gurii.
Un tăiş de mânie fulgeră o clipă mintea lui Stephen la aceste aluzii nedelicate, de faţă cu un străin. Nu găsea subiect de amuzament interesul şi solicitudinea unei fete. Toată ziua nu se gândise decât la despărţirea lor pe treptele tramvaiului în Harold's Cross, la şuvoiul de emoţie şi mâhnire ce‑l străbătuse şi la poemul ce‑l scrisese atunci. Toată ziua îşi imaginase o nouă întâlnire cu ea, fiindcă ştia că va veni la spectacol. Vechea melancolie şi nelinişte îi umpluse iar inima, ca şi în seara acelei petreceri, dar nu‑şi găsise revărsare în versuri. Înaintarea în vârstă şi cunoaştere a doi ani de adolescenţă sta între atunci şi acum, neîngăduind o asemenea revărsare; şi toată ziua şuvoiul sumbrei duioşii dinlăuntrul lui se avântase şi se retrăsese iarăşi în neguroase valuri şi vâltori, obosindu‑l în cele din urmă, până când gluma prefectului şi băieţaşul fardat îi smulseră un gest de nerăbdare.
— Aşa că trebuie să recunoşti, continuă Heron, că de data asta te‑am demascat. Cu mine nu‑ţi mai merge să faci pe sfântul, asta s‑o ştii.
Un hohot moale de râs, lipsit de veselie îi scăpă de pe buze şi, aplecându‑se ca şi mai înainte, îl lovi uşor pe Stephen cu bastonul peste fluierul piciorului în chip de mustrare glumeaţă.
Lui Stephen îi şi trecuse clipa de mânie. Nu era nici măgulit şi nici stânjenit, ci pur şi simplu doritor să se termine gluma. Păstra prea puţină ranchiună pentru ceea ce‑i păruse o neroadă nedelicateţe, fiindcă ştia că aventura din inima lui nu era câtuşi de puţin primejduită de acele vorbe, şi chipul lui oglindea falsul surâs al rivalului său.
— Recunoaşte! repetă Heron, lovindu‑l iarăşi cu bastonul peste fluierul piciorului.
Lovitura era dată în joacă, dar ceva mai puţin uşurel decât prima oară. Stephen îşi simţi pielea furnicând şi încingându‑se uşor, cu o durere vagă şi, plecând capul supus, ca pentru a face pe voie toanei glumeţe a colegului său, începu să recite Confiteor‑ul. Episodul se termină cu bine, căci atât Heron, cât şi Wallis râseră indulgent de această ireverenţă.
Confesiunea îi pornea lui Stephen doar de pe buze; pe când buzele rosteau cuvintele, o subită amintire îi duse către o altă scenă, evocată ca prin farmec în clipa când observase uşoarele cute de cruzime în colţurile gurii zâmbitoare a lui Heron şi simţise bine cunoscuta lovitură a bastonului pe fluierul piciorului şi auzise bine cunoscutul îndemn dojenitor:
— Recunoaşte!
Se petrecuse către sfârşitul primului său trimestru la colegiu, când era într‑a şasea. Firea lui simţitoare mai era încă aprig rănită de şfichiuirile unei vieţi lipsite de elevaţie şi demnitate. Sufletul lui mai era încă tulburat şi abătut de întunecatul fenomen al Dublinului. Ieşise iar la suprafaţă după un răstimp de visare de doi ani, pentru a se găsi în mijlocul unui cadru nou, în care fiece întâmplare şi fiece figură îl atingeau de aproape, îl întristau şi‑l atrăgeau şi, fie că‑l atrăgeau, fie că‑l întristau, totdeauna îl umpleau de nelinişte şi de gânduri amare. Tot răgazul ce i‑l lăsa viaţa de şcolar şi‑l petrecea în tovărăşia unor scriitori subversivi, ale căror derâderi şi violenţe de limbaj făceau să încolţească un ferment în creierul lui, înainte de a trece apoi în scrierile sale necoapte. Tema la compunere era pentru dânsul munca cea mai însemnată a săptămânii şi, în fiece marţi, mergând de acasă spre şcoală, îşi citea sorţii în incidentele de pe drum, luând drept rival vreun ins care mergea în faţă‑i şi iuţind pasul pentru a‑l depăşi înainte de atingerea unui anumit punct sau înfigându‑şi tălpile scrupulos printre spaţiile lespezilor trotuarului şi rostind în sinea lui că va fi sau nu va fi primul la compunerea săptămânală.
Într‑o anumită marţi, cursul izbânzilor sale fu brutal spulberat. Domnul Tate, profesorul de engleză, îşi îndreptă degetul spre el şi spuse scurt:
— Băiatul ăsta a scris o erezie în compunerea lui.
În clasă se lăsă tăcere.
Domnul Tate nu rupse tăcerea, ci stând picior peste picior, şi‑l sprijini pe cel de deasupra cu mâna, pe când olanda băţos scrobită a cămăşii îi scârţâia pe lângă ceafă şi pe la încheieturile mâinilor. Stephen nu‑şi ridică privirea. Era o dimineaţă de primăvară timpurie şi avea încă ochii iritaţi şi vederea slabă. Era conştient de eşec şi de dare în vileag, de nevrednicia propriei sale minţi şi a vieţii de acasă, şi simţea în ceafă dunga tăioasă a gulerului răsucit şi descusut.
Un scurt râs zgomotos al domnului Tate îi făcu pe şcolari să răsufle mai în voie.
— Poate că n‑ai ştiut, zise.
— Unde? întrebă Stephen.
Domnul Tate ridică braţul şi‑i întinse compunerea:
— Aici. E vorba de Creator şi de suflet. ... Îmm... Îmmm... A! fără putinţa de a se apropia vreodată. Asta‑i erezie. 
Stephen murmură:
— Am vrut să zic: fără putinţa de a atinge vreodată.
Era un act de supunere şi domnul Taie, potolit, împături compunerea şi i‑o puse în mână, zicând:
— Aha! — a atinge vreodată. Asta‑i altă poveste.
Clasa însă nu se potolise atât de repede. Deşi nimeni nu‑i vorbi despre chestia asta după lecţie, simţea în juru‑i o vagă bucurie răutăcioasă, a tuturor.
La câteva seri după această mustrare publică, mergea pe Drumcondra Road ca să ducă o scrisoare, când auzi o voce strigând:
— Stai!
Întoarse capul şi văzu trei colegi de‑ai săi apropiindu‑se prin umbra înserării. Heron era cel care strigase şi, pe când înainta între cei doi care‑i alcătuiau suita, sfichiuia aerul dinainte‑i cu un băţ subţire, în ritmul marşului. Boland, prietenul lui, mergea alături de el cu un rânjet larg pe faţă, iar Nash venea la câţiva paşi în urma lor, gâfâind de grabă şi clătinându‑şi capul lui mare şi roşu.
De cum cotiră împreună pe Clonliffe Road, băieţii începură a vorbi despre cărţi şi scriitori, spunând ce citeau şi câte volume aveau părinţii lor acasă în rafturile bibliotecii. Stephen îi asculta cu oarecare mirare, căci Boland era nătângul, iar Nash leneşul clasei. Într‑adevăr, după oarecare vorbărie despre scriitorii lor favoriţi, Nash optă pentru Căpitanul Marryat care, spunea el, a fost cel mai mare scriitor.
— Aiurea! făcu Heron. Cine‑i cel mai mare scriitor, Dedalus?
Stephen realiză nuanţa de ironie a întrebării şi spuse:
— Te referi la proză?
— Da.
— Cred că Newman.
— Cine, cardinalul Newman? întrebă Boland.
— Da, îi răspunse Stephen.
Pe faţa pistruiată a lui Nash se lăţi rânjetul, în timp ce se întoarse către Stephen întrebându‑l:
— Şi ţie‑ţi place Cardinalul Newman, Dedalus?
— O, mulţi spun că Newman are cel mai frumos stil în proză, îi lămuri Heron pe ceilalţi doi, dar bineînţeles că poet nu e.
— Şi cel mai bun poet cine e, Heron? întrebă Boland.
— Lord Tennyson, bineînţeles, răspunse Heron.
— Da, desigur, lord Tennyson, repetă Nash. Avem acasă o carte cu toate poeziile lui.
Aici Stephen uită ce‑şi făgăduise pe tăcute şi izbucni:
— Tennyson, poet! Aş, nu‑i decât un versificator!
— Hai, isprăveşte! spuse Heron. Ştie oricine că Tennyson e cel mai mare poet.
— Şi tu cine crezi că‑i cel mai mare poet? întrebă Boland, făcându‑i cu cotul prietenului său.
— Byron, bineînţeles, răspunse Stephen. 
Cu Heron în frunte porniră toţi să râdă dispreţuitor.
— De ce râdeţi? întrebă Stephen.
— De tine, spuse Heron. Byron, cel mai mare poet! Nu‑i decât un poet pentru oameni fără educaţie.
— Ce mai poet trebuie să fie! făcu Boland.
— Tu mai bine ţi‑ai ţine gura, îl repezi aprig Stephen. Tot ce ştii tu în materie de poezie e ce‑ai scris pe pavajul din curte — şi pentru care era să fii pedepsit cu arest la pod.
Se spunea, într‑adevăr, că Boland ar fi scris pe pavajul din curte un cuplet despre un coleg de clasă, care pleca adesea acasă călare pe un poney.

Când Tyson călărea spre Ierusalim 
Căzu şi se lovi la Fundusalim.

Această lovitură îi făcu să tacă pe cei doi aghiotanţi, dar Heron continuă:
— În tot cazul, Byron a fost un eretic şi pe deasupra şi imoral.
— Nu‑mi pasă ce‑a fost! se aprinse Stephen.
— Nu‑ţi pasă dac‑a fost eretic sau nu? întrebă Nash.
— Ce ştii tu despre asta? strigă Stephen. N‑ai citit în viaţa ta un rând din absolut nimic, afară doar de vreo juxtă, şi Boland la fel!
— Ştiu că Byron a fost un stricat, spuse Boland.
— Alo, ia puneţi mâna pe ereticul ăsta, strigă Heron.
Intr‑o clipă, Stephen fu prizonierul lor.
— Tate ţi‑a dat un bobârnac deunăzi, cu erezia din compunerea ta.
— Las' că‑i spun eu mâine, zise Boland.
— Nu zău? făcu Stephen. O să‑ţi fie frică să deschizi gura.
— Frică?
— Da. Frică să n‑o păţeşti.
— Ia vezi, poartă‑te cuviincios! strigă Heron, şfichiuind cu băţul picioarele lui Stephen.
Fu pentru ceilalţi semnalul de atac. Nash îi ţintui braţele la spate, în timp ce Boland înşfacă un cotor mare de varză care zăcea în rigola străzii. Luptându‑se şi izbind din picioare sub şfichiuirile tăioase ale băţului şi sub pocniturile cotorului noduros, Stephen fu împins înapoi până în sârma ghimpată a unui gard.
— Recunoaşte că Byron n‑a fost un scriitor bun.
— Nu recunosc.
— Recunoaşte.
— Nu.
— Recunoaşte.
— Nu. Nu.
În cele din urmă, după un şir de frenetice smuceli izbuti să se elibereze. Călăii săi o luară către Jone's Road, cu râsete şi ocări, iar el, pe jumătate orbit de lacrimi, porni înainte poticnindu‑sc, strângând din pumni nebuneşte şi plângând cu sughiţuri.
Pe când încă mai repeta Confiteor‑ul în râsetele îngăduitoare ale ascultătorilor săi şi pe când scenele acelui episod ostil încă îi mai treceau iute şi ascuţit prin minte, se mira cum de nu purta pică celor ce‑l chinuiseră atunci. Nu uitase nici o fărâmă din laşitatea şi cruzimea lor, dar amintirea acestei laşităţi şi cruzimi nu‑i mai stârnea nici o mânie. Toate descrierile de aprigă iubire sau ură întâlnite în cărţi îi păreau nereale. Chiar şi în seara aceea, pe când înainta poticnindu‑se de‑a lungul drumului, simţise cum o putere îl dezbăra de această iute urzită mânie, la fel de lesne cum e decojit un fruct de pieliţa lui coaptă şi moale.
Rămase cu cei doi tineri în capătul galeriei, ascultând alene vorbele lor şi izbucnirile de aplauze din teatru. Acolo şedea ea, printre ceilalţi, aşteptând poate să apară el. Încercă să‑şi amintească înfăţişarea ei, dar nu putu. Nu‑şi putea aminti decât că purtase un şal în jurul capului, asemenea unei glugi, şi că ochii ei negri îl îmbiau şi‑i tăiau curajul. Se întreba dacă şi ea se gândise oare la dânsul cum se gândise el la ea. Apoi, pe întuneric şi nevăzut de ceilalţi doi, îşi odihni vârfurile degetelor de la o mână în palma celeilalte, de‑abia atingând‑o uşor. Dar apăsarea degetelor ei fusese mai uşoară şi mai hotărâtă: şi, dintr‑o dată, amintirea atingerii lor îi străbătu creierul şi trupul ca o undă nevăzută.
Un băiat se îndrepta către ei, alergând de‑a lungul galeriei. Era agitat şi‑şi pierduse suflul.
— Vai, Dedalus, strigă, Doyle e supărat foc din cauza ta. A zis să intri imediat ca să te îmbraci pentru piesă. Ai face bine să te grăbeşti.
— O să vină când o să‑i convină, îi spuse Heron mesagerului, pe un ton tărăgănat şi ţanţoş.
Băiatul se întoarse către Heron şi repetă:
— Dar Doyle e supărat foc.
— Te rog să‑i dai lui Doyle salutări din partea mea şi să‑i spui să se ducă la dracu'.
— Ei, acu' trebuie să plec, spuse Stephen, care nu făcea cazuri de onoare din asemenea nimicuri.
— Eu nu m‑aş duce, afurisit să fiu dacă m‑aş duce. Asta nu‑i o manieră de‑a trimite după un băiat din cursul superior. Supărat foc, nu zău! Să fie mulţumit c‑ai primit să joci un rol în idioata lui de piesă.
Acest spirit de camaraderie belicoasă pe care‑l observase în ultimul timp la rivalul său nu‑l ispitise pe Stephen să se abată de la deprinderile sale de calmă supunere. N‑avea încredere în turbulenţa acestui fel de camaraderie Şi se îndoia de sinceritatea ei; i se părea o josnică anticipare a bărbăţiei. Problema onoarei, ce fusese ridicată aici, era pentru el, ca toate asemenea probleme, trivială. Pe când gândul lui îşi urmărise intangibilele fantome sau, cuprins de nehotărâre, renunţase să le mai urmărească, auzise în juru‑i, statornice, glasul tatălui său şi glasurile învăţătorilor săi, îmboldindu‑l să fie gentleman mai presus de toate şi îmboldindu‑l să fie un bun catolic mai presus de toate. Acum aceste glasuri ajunseseră goale de înţeles pentru urechile lui. Când se deschisese sala de gimnastică auzise un alt glas, îmboldindu‑l să fie puternic şi bărbat şi voinic, iar când începuse a se face simţită în colegiu mişcarea pentru renaşterea naţională, încă o voce îi poruncise să fie credincios ţării sale şi să ajute la reînălţarea limbii şi tradiţiilor ei. În lumea profană, prevedea că o voce lumească îi va porunci să reînalţe prin truda lui condiţia decăzută a tatălui său şi, între timp, vocea colegilor de şcoală îl îmboldea să fie bun camarad, să‑i ocrotească pe alţii de pedepse şi să intervină pentru iertarea lor sau să facă tot ce putea pentru obţinerea de zile libere. Şi zvonul tuturor acestor glasuri seci şi goale de înţeles îl făceau să se oprească şovăielnic în urmărirea fantomelor. Nu le dădea ascultare decât vremelnic, însă fericit era numai departe de ele, acolo unde nu‑l puteau ajunge, când se afla singur sau în tovărăşia unor camarazi fantomatici.
În vestiar, un iezuit bondoc, cu o faţă vioaie, şi un bărbat mai în vârstă, în nişte haine ponosite, albastre, se aferau pe lângă o casetă cu vopsele şi tibişire. Băieţii gata grimaţi se plimbau de colo‑colo ori stăteau locului, încă stângaci, atingându‑şi uşurel feţele cu vârfurile degetelor, pe furiş. În mijlocul vestiarului sta un tânăr iezuit aflat în vizită la colegiu, care se legăna ritmic ridicându‑se pe vârfuri, iar apoi lăsându‑se pe călcâie, şi iar înapoi, cu mâinile bine înfipte în buzunarele sutanei aduse înainte. Capul său mic, încadrat de zulufi roşii, lucioşi, şi faţa lui proaspăt bărbierită se potriveau bine cu imaculata corectitudine a sutanei şi cu ghetele sale imaculate.
Urmărind această siluetă oscilantă şi încercând să descifreze zâmbetul ironic al preotului, Stephen îşi aduse aminte de o vorbă ce‑o auzise de la taică‑său, înainte de a fi fost trimis la Clongowes: că‑l cunoşti totdeauna pe‑un iezuit după cum se îmbracă. În aceeaşi clipă, i se păru că vede o asemănare între felul de‑a gândi al tatălui său şi acela al acestui preot zâmbitor şi bine îmbrăcat; şi‑şi dădu seama de un fel de profanare a misiunii acelui preot sau a însuşi vestiarului capelei, a cărui tăcere era acum alungată de vorbele şi glumele zgomotoase, al cărui aer îţi înţepa nările cu mirosul arzătorului de gaz şi al unsorilor.
Pe când bărbatul cel vârstnic îi punea zbârcituri pe frunte şi îi vopsea fălcile cu negru şi cu albastru, el asculta tulburat vocea tânărului iezuit bondoc, care‑l îndemna a vorbi inimos şi a‑şi spune poantele desluşit. Auzea orchestra cântând Crinul din Killarney şi ştia că în câteva clipe avea să se ri‑dice cortina. Nu simţea nici un fel de trac, dar gândul la rolul ce‑l avea de jucat în piesă îl umiliea. Amintindu‑şi unele pasaje, i se încinseră brusc obrajii sub machiaj. Apoi văzu ochii ei gravi şi îmbietori urmărindu‑i din sală şi imaginea lor îi înlătură îndată, năvalnic, orice şovăială, lăsându‑i voinţa întreagă. Parcă ar fi dobândit cu împrumut o altă fire: contagiunea aţâţării şi tinereţii din juru‑i pătrunse posaca lui neîncredere şi o transformă. Doar pentru o clipă păru investit cu adevăratele atribute ale adolescenţei şi, stând în culise printre ceilalţi actori, luă parte la voioşia comună în mijlocul căreia cortina fu ridicată.
Câteva clipe mai târziu se găsea pe scenă, sub lumina stridentă a gazului şi în decorul vag, jucând în faţa nenumăratelor chipuri ale golului. Îl surprindea să vadă că piesa pe care la repetiţii o cunoscuse drept ceva nearticulat şi neînsufleţit dobândise deodată o viaţă proprie. Părea acum că se joacă singură, el şi ceilalţi actori doar ajutând‑o cu rolurile lor. Când căzu cortina asupra ultimei scene, auzi golul umplându‑se de aplauze şi prin crăpătura unui decor lateral văzu corpul unitar înaintea căruia jucase deformându‑se magic, schimbându‑şi ca prin vrajă forma, şi golul plin de chipuri frângându‑se în toate părţile şi despicându‑se în grupuri fremătătoare.
Părăsi repede scena, îşi lepădă deghizarea şi ieşi prin capelă în grădina colegiului. Acum că se terminase piesa, nervii lui ţipau după o aventură nouă. Alerga zorit de parcă ar fi vrut s‑o ajungă din urmă. Teatrul sta cu toate uşile deschise şi se golise de public. Pe şirurile ce‑i păruseră nişte lanţuri care legau arca de ţărm, se legănau în adierea serii câteva lampioane pâlpâind mohorât. Sui în mare grabă scările din grădină, de parcă ar fi zorit să nu‑i scape o pradă, şi‑şi croi drum prin mulţime până în hol, trecând pe lângă cei doi iezuiţi care vegheau la ieşirea publicului, ploconindu‑se şi dând mâna cu vizitatorii. Îşi croia drum cu o grabă nervoasă, prefăcându‑se şi mai zorit decât era şi uşor conştient de zâmbetele, privirile şi ghiontelile schimbate în urma lui de către cei care‑i observau capul pudrat.
Când ieşi pe scări, îşi văzu familia aşleptându‑l sub primul felinar. Dintr‑o aruncătură de ochi îşi dădu seama că grupul era alcătuit doar din figuri familiare, şi coborî în fugă scările, supărat.
— Am de lăsat vorbă ceva, jos, în George's Street, îi spuse grăbit tatălui său. O să ajung acasă după voi. 
Fără să mai aştepte întrebările lui taică‑său, trecu drumul alergând şi coborî panta într‑o fugă nebună. Mândrie, nădejde, dorinţă, ca nişte ierburi strivite în inima lui, înălţau aburii unei tămâi înnebunitoare către ochii minţii. Alerga la vale în iureşul aburilor de mândrie rănită şi nădejde pierdută şi dorinţă contrariată, fără de veste stârniţi. Ţâşneau înălţându‑se în fumuri dense şi înnebunitoare dinaintea ochilor săi chinuiţi şi se risipiră deasupră‑i, până când, în sfârşit, aerul fu iarăşi limpede şi rece.
Ochii îi, erau încă învăluiţi de‑o ceaţă, dar nu mai ardeau. O putere, înrudită cu aceea care adesea îl dezbărase de mânie sau de ciudă, îi alină paşii. Se opri şi privi în sus spre portalul sumbru al morgii şi de acolo, spre cărarea întunecată, presărată cu pietriş, de‑alături. Văzu cuvântul Loturi pe zidul drumului şi inspiră lent aerul rânced, greu.
— Asta‑i urină de cal şi fân putrezit, gândi. E‑un miros bun de respirat. O să‑mi liniştească inima. Mi s‑a liniştit de tot acum. O să mă‑ntorc.
Stephen şedea iarăşi lângă tatăl său în colţul unui compartiment de tren la Kingsbridge. Călătorea împreună cu taică‑său către Cork şi luaseră cursa de seară. Pe când trenul părăsea gara, învăluit în abur, îşi aminti cum se minunase copilăreşte cu ani în urmă şi fiece întâmplare din prima lui zi la Clongowes. Dar acum nu se mai minuna deloc. Vedea câmpiile tot mai întunecoase lunecând pe lângă dânsul şi pierind, stâlpii de telegraf tăcuţi trecând iute pe lângă fereastra lui la patru secunde o dată, micile gări scânteietoare, populate cu câţiva gardieni tăcuţi, zvârlite înapoi de tren şi mai sclipind o clipă în întuneric, ca nişte boabe de foc zvârlite îndărătul său de un alergător.
Asculta fără simpatie cum evoca taică‑său oraşul Cork şi scene din tinereţea lui, o istorie întreruptă de oftaturi şi de sorbituri din sticla lui de buzunar, ori de câte ori apărea în ea chipul unui prieten mort sau ori de câte ori povestitorul îşi amintea subit scopul actualei sale vizite. Stephen auzea, dar nu putea simţi milă. Chipurile celor morţi îi erau toate străine, în afară de acela al unchiului Charles, care în timpul din urmă îi pălise în amintire. Că proprietatea lui taică‑său urma să fie vândută la licitaţie ştia însă, şi în felul în care era el însuşi deposedat, simţea cum lumea dă o brutală dezminţire fanteziei sale.
La Maryborough adormi. Când se trezi, trenul trecuse de Mollow, iar taică‑său dormea lungit pe cealaltă banchetă. Lumina rece a zorilor se aşternea peste ţinut, peste câmpiile deşerte şi colibele închise. Teroarea somnului îi fascina mintea pe când privea ţinutul cufundat în tăcere sau auzea la răstimpuri răsuflarea adâncă a tatălui său ori mişcările lui bruşte în somn. Vecinătatea altora care dormeau nevăzuţi îl umplea de o spaimă ciudată, ca şi cum i‑ar fi putut face vreun rău, şi se rugă să vină mai repede ziua. Rugăciunea lui, care nu se adresa nici lui Dumnezeu, nici vreunui sfânt, începu cu un fior când adierea răcoroasă a dimineţii se strecură prin crăpătura uşii compartimentului spre picioarele sale şi sfârşi cu un şir de cuvinte neroade, pe care le adapta ritmului insistent al trenului; şi tăcuţi, la intervale de câte patru secunde, stâlpii de telegraf reţineau notele galopante ale muzicii, ca între bare mar‑când măsura. Această muzică frenetică îi potoli spaima şi, rezemat de rama ferestrei, închise iar pleoapele.
Încă mai mijea ziua când traversară Corkul în clinchet de zurgălăi şi Stephen îşi termină somnul într‑o cameră de dormit a hotelului Victoria. Lumina strălucitoare şi caldă a soarelui ţâşnea prin fereastră şi de afară se auzea larma circulaţiei.
Taică‑său sta înaintea mesei de toaletă, cercetându‑şi cu mare atenţie părul şi faţa şi mustaţa, întinzându‑şi gâtul pe deasupra cănii cu apă şi trăgându‑şi‑l iar înapoi în profil, ca să vadă mai bine. Şi în acest timp, îşi cânta încetişor un cântec, cu accent şi frazare ciudate:

Nerod şi tânăr
Fiind, să te‑nsori vrei;
Deci eu, drăguţă,
De tine fug.
Nu pot s‑o‑nving, vai,
Deci va s‑o frâng, vai,
Dragostea mea;
Spre America
De‑acu mă duc.
Frumoasă‑i draga,
Mândru i‑i boiul;
E ca rachiul
Nou când îl bei;
Când se‑nvecheşte
Şi se răceşte,
Se uscă, piere
Ca roua‑n stei.

Senzaţia oraşului cald şi însorit de dincolo de fereastră şi tandrele tremolouri pe care vocea tatălui său le broda în jurul ciudatului cântec trist‑fericit goniră toate ceţurile relei dispoziţii a nopţii trecute din creierul lui Stephen.
Se sculă repede să se îmbrace şi, când se sfârşi cântecul, zise:
— Asta‑i mult mai drăguţ decât toate come‑all‑you pe care le cânţi.
— Aşa ţi se pare? întrebă domnul Dedalus.
— Îmi place, spuse Stephen.
— E un cântec vechi, drăguţ, spuse domnul Dedalus răsucindu‑şi vârfurile mustăţii. A, da' să‑l fi auzit cântat de Mick Lacy! Bietul Mick Lacy! Avea el nişte mici întorsături, îl zicea cu nişte înflorituri pe care eu nu le‑am prins. Asta ştiu că era un băiat care se pricepea să cânte un come‑all‑you să‑ţi meargă la inimă.
Domnul Dedalus comandase drisheens la micul dejun şi în timp ce mâncau îl interoga pe chelner asupra noutăţilor locale. Mai tot timpul vorbeau pe‑alături când se menţiona câte un nume, aproape de fiece dată chelnerul gândindu‑se la actualul deţinător, iar domnul Dedalus la tatăl sau poate la bunicul aceluia.
— Ei, dar sper că‑n tot cazul n‑au mutat Queen's College, spuse domnul Dedalus, fiindcă vreau să‑l arăt acestui fecior al meu.
De‑a lungul Mardyke‑ului, copacii erau în floare. Intrară pe terenurile colegiului şi traversară curtea pătrată, conduşi de paznicul flecar. Dar cam o dată la zece paşi câte un răspuns de‑al paznicului oprea înaintarea lor peste pietriş.
— Ei, nu mai spune! Şi zii, bietul Pottlebelly a murit?
— Da, sir. A murit.
În timpul acestor opriri, Stephen rămânea stingherit în urmă, plictisit de subiect şi aşteptând cu neastâmpăr să reînceapă mersul cu înaintarea‑i înceată. Până să traverseze curtea, neastâmpărul lui ajunsese febril. Se mira cum taică‑său, pe care‑l cunoştea drept un om isteţ şi bănuitor, se lăsa prostit de purtarea servilă a paznicului; şi vorbirea vioaie din sud, care‑l amuzase toată dimineaţa, acum îi irita auzul.
Trecură în amfiteatrul de anatomie, unde domnul Dedalus, ajutat de paznic, cerceta pupitrele în căutarea iniţialelor sale. Stephen rămase în urmă mai abătut ca oricând de întunecimea şi tăcerea amfiteatrului şi de atmosfera de învăţătură istovitoare şi formală. Pe un pupitru citi cuvântul Foetus crestat de câteva ori în lemnul înnegrit şi pătat. Neaşteptata amintire îi înfioră sângele: i se părea că‑i simte în juru‑i pe studenţii absenţi ai colegiului şi parcă se trăgea înapoi ca să nu se amestece cu ei. O viziune a vieţii lor, pe care vorbele lui tăică‑său n‑avuseseră puterea s‑o evoce, îi răsări înainte din cuvântul crestat în pupitru. Cu seriozitate, un student spătos, mustăcios, cresta cu un briceag literele. Alţi studenţi stăteau jos sau în picioare pe lângă dânsul râzând de ceea ce lucra. Unul îl ghionti în cot. Studentul spătos se întoarse către el, încruntându‑se. Purta haine largi, cenuşii şi cizme de piele cafeniu‑roşcate.
Stephen se auzi chemat. Coborî în grabă treptele amfiteatrului ca să se depărteze pe cât cu putinţă de vedenia sa şi, plecându‑şi ochii foarte de aproape asupra iniţialelor încrustate de tatăl său, îşi ascunse faţa îmbujorată.
Dar cuvântul şi vedenia îi jucau în faţa ochilor pe când se întorcea prin curtea pătrată, spre poarta colegiului. Îl zguduise a găsi în lumea din afară o urmă a ceea ce considerase până atunci o boală bestială proprie minţii sale. Reveriile Iui monstruoase i se îmbulzeau în amintire. Şi îi răsăriseră dinainte, subit şi frenetic, din simple cuvinte. Curând li se supusese şi le îngăduise a‑i bântui gândirea şi a i‑o înjosi, mirându‑se mereu de unde veneau, din ce vizuină cu chipuri monstruoase, şi rămânând mereu slab şi umil faţă de alţii, neliniştit şi îngreţoşat de el însuşi după ce‑l bântuiseră.
— O, Doamne Sfinte! Ia uită‑te şi dugheana, zău aşa! strigă domnul Dedalus. M‑ai auzit adesea vorbind despre dugheană, nu‑i aşa, Stephen? De câte ori n‑am dat fuga acolo ca să facem rost de ceva băuturică — după cum ne ieşea la sorţi numele — câţi şi mai câţi dintre noi, ba Harry Peard şi micul Jack Mountain, ba Bob Dyas şi Maurice Moriarty, franţuzul, şi Tom O'Grady şi Mick Lacy, de care‑ţi vorbii azi‑dimineaţă, şi Joey Corbet şi bietul şi micuţul Johnny Keevers din Tantiles, care avea o inimă de aur.
Frunzele copacilor de‑a lungul digului fremătau şi şuşoteau în lumina soarelui. Trecea o echipă de jucători de cricket, tineri agili, îmbrăcaţi în pantaloni de flanelă şi în tricouri, unul dintre ei purtând sacul cel lung, verde, cu arcurile porţii. Într‑o liniştită stradă lăturalnică, o fanfară nemţească de cinci inşi, în uniforme veştede şi cu instrumente de alamă sco‑îâlcite, cânta pentru un public de puşti gură‑cască şi de tineri comisionari şomeri. O slujnică cu şorţ şi bonetă albă uda o lădiţă cu plante pe un pervaz de fereastră care lucea ca o lespede de var în lumina orbitoare, caldă. Dintr‑o altă fereastră, deschisă pentru aerisire, veneau sunetele unui pian, gamă după gamă înălţându‑se până la acute.
Stephen umbla înainte pe lângă tatăl său ascultând poveşti pe care le mai auzise, auzind o dată mai mult numele împrăştiaţilor şi decedaţilor cheflii care‑i fuseseră tovarăşi de tinereţe. Şi o uşoară sfârşeală suspina în inima lui. Îşi amintea propria lui situaţie echivocă de la Belvedere, aceea de băiat independent, de conducător speriat de propria‑i autoritate, mândru şi susceptibil şi bănuitor, luptându‑se cu inepţia meschină a vieţii sale şi cu iureşul răscolitor al gândurilor lui. Literele crestate în lemnul pătat al pupitrului îl priveau ţintă râzându‑şi de slăbiciunea lui trupească şi de entuziasmele lui vane şi făcându‑l să se deteste pentru nebunele şi murdarele lui orgii lăuntrice. Saliva ce i se aduna în gâtlej devenea amară şi scârboasă la înghiţit, iar uşoara sfârşeală se urca spre creier, încât o clipă închise ochii şi merse în întuneric.
Tot mai auzea glasul lui taică‑său.
— Când o să‑ncepi, Stephen, să dai din coate de unul singur — şi cred că nu mai e mult pân‑atunci — adu‑ţi aminte, în orice situaţie ai fi, să ai de‑a face cu gentlemeni. Eu, când am fost băiat tânăr, să ştii c‑am petrecut nu glumă. Am avut prieteni băieţi splendizi şi de treabă, unul şi unul. Oricare dintre noi se pricepea la câte ceva. Unul avea o voce bună, altul era bun actor, câte unul se pricepea să cânte cuplete comice, altul era bun vâslaş sau juca bine tenis, un altul ştia să spună o anecdotă şi aşa mai departe. În tot cazul, nu lâncezeam, ne‑am jucat jocul şi‑am văzut ceva din viaţă şi nu ne‑a stricat deloc. Dar toţi am fost gentlemeni, Stephen, — cel puţin aşa sper — şi totodată am fost şi ai naibii de buni şi loiali irlandezi. Cu asemenea oameni aş vrea să te văd şi pe tine însoţindu‑te, cu băieţi de soi bun. Îţi vorbesc ca un prieten, Stephen. Eu nu cred că un băiat trebuie să se teamă de taică‑său. Nu — eu mă port cu tine cum se purta şi bunicu‑tău cu mine, când eram băiat tânăr. Eram mai mult ca fraţii decât ca un tată cu fiul său. N‑o să uit niciodată ziua când m‑a prins pentru prima oară fumând. Stăm într‑o zi la capătul Terasei de Sud, cu alţi bărbăţei ca şi mine şi, bineînţeles, ni se părea că suntem grozavi fiindcă ţineam nişte pipe în colţul gurii. Când, ce să vezi, trece babacu'. O vorbă n‑a zis, nici nu s‑a oprit. Dar a doua zi — era duminică — am ieşit împreună să ne plimbăm şi, pe când ne întorceam spre casă, scoate din buzunar cutia cu ţigări de foi şi zice: — Apropo, Simon, n‑am ştiut că fumezi — sau cam aşa ceva. Fireşte, eu am încercat să ies basma curată cum m‑am priceput. — Dacă vrei o ţigară bună, zice, uite, încearcă una din astea. Mi le‑a dat cadou aseară un căpitan american la Queenstown.
Stephen auzi vocea tatălui său izbucnind într‑un râs care semăna îndeaproape cu un hohot de plâns.
— Era cel mai chipeş bărbat din Cork pe vremea aceea, zău aşa! Se opreau femeile pe stradă să se uite după dânsul.
Auzi sughiţul ca de plâns înfundându‑se zgomotos în gâtlejul lui taică‑său şi deschise pleoapele într‑un impuls nervos. Strălucirea soarelui năvălindu‑i subit în ochi preschimba cerul şi norii într‑o lume fantastică de mase sumbre, cu spaţii asemenea unor lacuri de lumină roz, întunecoasă. Până şi creierul îi era sfârşit, lipsit de vigoare. Abia de putea tălmăci literele de pe firmele prăvăliilor. Prin felul său de viaţă monstruos părea să se fi aşezat dincolo de limitele realităţii. Nimic din lumea reală nu‑l mişca şi nu‑i spunea ceva, decât dacă‑i reda vreun ecou al strigătelor furioase dinlăuntrul său. Nu era în stare a răspunde nici unei atracţii pământene sau umane, mut şi nesimţitor la chemarea verii şi a voioşiei şi a tovărăşiei oamenilor, obosit şi deprimat de glasul lui taică‑său. Abia de‑şi recunoştea propriile gânduri drept gândurile sale, şi‑şi repeta agale sie însuşi:
— Sunt Stephen Dedalus. Merg alături de tatăl meu, pe care‑l cheamă Simon Dedalus. Ne găsim la Cork, în Irlanda. Cork este un oraş. Locuim la Victoria Hotel. Victoria şi Stephen şi Simon. Simon şi Stephen şi Victoria. Nume.
Amintirea copilăriei lui deodată se înceţoşă. Încercă să‑şi evoce câteva din momentele ei mai vii, dar nu reuşea. Îşi amintea doar nume. Dante, Parnell, Clane, Clongowes. Un băieţel învăţase geografie de la o femeie bătrână, care ţinea în dulapul ei două perii. Apoi plecase de‑acasă, fusese trimis la un colegiu, luase prima împărtăşanie şi mâncase acadele din şapca lui de cricket şi privise flăcările focului săltând şi jucând pe peretele unui mic dormitor de infirmerie şi visase că murise şi că rectorul, într‑o capă neagră‑aurie, oficiază slujba pentru el şi că e apoi îngropat în cimitirul cel mic al comunităţii, dincolo de aleea mare cu tei. Dar nu murise atunci. Parnell murise. Nu fusese nici o slujbă mortuară în capelă şi nici o procesiune. Nu murise, ci se mistuise ca un abur în soare. Se pierduse sau plecase din existenţă şi se rătăcise, căci nu mai exista. Ce straniu să te gândeşti cum pierise el din existenţă în chipul ăsta, nu prin moarte, ci mistuindu‑se în soare sau pierdut şi uitat undeva prin univers! Era straniu să vezi trupul lui mic reapărând pentru o clipă: un băieţaş într‑un veston cenuşiu, încins cu o curea. Ţinea mâinile în buzunare şi pantalonii bufanţi erau strânşi sub genunchi cu benzi de elastic.
În seara zilei când fu vândută proprietatea, Stephen îl urmă docil pe tatăl său din bar în bar. Vânzătorilor din piaţă, chelnerilor şi chelneriţelor, cerşetorilor care îl hărţuiau ca să le arunce un ban de pomană, domnul Dedalus le spunea aceeaşi istorie — că el se trăgea din Cork, că timp de treizeci de ani nu putuse să se lepede de accentul lui de Cork colo sus, la Dublin, şi că năpârstocul de lângă el e fecioru‑său ăl mai mare, dar nu‑i decât un puşti dublinez.
Porniseră dimineaţa devreme, de la cafeneaua Newcombe, unde ceaşca domnului Dedalus zdrăngănise tare pe farfurioară, iar Stephen încercase, mişcându‑şi scaunul şi tuşind, să acopere acest semn ruşinos al beţiei trase de tatăl său în ajun. Umilinţele se ţinuseră lanţ — zâmbetele prefăcute ale vânzătorilor din piaţă, zbenguielile şi ocheadele chelneriţelor cu care cocheta tatăl său, complimentele şi vorbele de încurajare ale prietenilor lui. Îi spuseseră că seamănă leit cu bunicul său şi domnul Dedalus încuviinţase că era o copie nereuşită. Descoperiseră în pronunţarea lui urme de accent corkian şi‑l siliseră să admită că Lee era un râu cu mult mai frumos decât Liffey. Unul dintre dânşii, pentru a‑i încerca latina, îl pusese să traducă scurte fragmente din Dilectus şi‑l întrebase dacă e corect să spui: Tempora mutantur nos et mutamur in illis sau Tempora mutantus et nos mutamur in illis. Altul, un bătrân vioi pe care domnul Dedalus îl numea Johnny Cashman, îl făcuse să se fâstâcească grozav cerându‑i să spună unde erau fetele mai drăguţe, la Dublin sau la Cork.
— El nu‑i dintre ăia, spusese domnul Dedalus. Lasă‑l în pace. El e băiat aşezat şi cu idei, care nu‑şi bate capul cu asemenea prostii.
— Atunci nu‑i feciorul lui taică‑său.
— Nu ştiu, zău, făcuse domnul Dedalus surâzând cu complezenţă.
— Taică‑tău, la vremea lui, îl lămuri bătrânelul pe Stephen, era cel mai teribil curtezan din oraşul Cork. Ştii asta?
Stephen coborâse ochii şi studia pardoseala de piatră a barului în care ajunseseră.
— Hai şi nu‑i mai băga blestemăţii în cap, spuse domnul Dedalus. Lasă‑l aşa cum l‑a făcut Dumnezeu.
— Ei asta‑i, fireşte că n‑o să‑i bag eu blestemăţii în cap. Aş putea să‑i fiu bunic. Şi chiar şi sunt bunic, îl informă bătrânul pe Stephen. Ştii asta?
— Da? făcu Stephen.
— Zău aşa, întări bătrânelul. Am doi zvăpăiaţi de nepoţi afară, la Sunday's Well. Ei, ia să te văd! Câţi ani zici că am? Eu mi‑l aduc aminte pe bunicu‑tău plecând călare la vânătoare cu ogarii, îmbrăcat în haina lui roşie. Asta a fost înainte de‑a veni tu pe lume.
— Oho, nici gând nu era, făcu domnul Dedalus.
— Zău c‑aşa, repetă bătrânelul. Şi mai mult decât atâta: mi‑l amintesc chiar pe străbunicu‑tău, bătrânul John Stephen Dedalus — şi ce mai bătăios şi focos era. Ei, ce zici? Ai văzut ce ţinere de minte am?
— Va să zică trei generaţii — patru generaţii, spuse altul din grup. Păi, Johnny Cashman, înseamnă că te apropii de suta de ani.
— Ei, hai să vă spun drept, zise bătrânelul. Am exact douăzeci şi şapte de ani.
— Fiecare are anii care simte că‑i are, aşa e, Johnny, spuse domnul Dedalus. Şi hai, termină ce ai în pahar, să ne mai dea un rând. Ascultă, Tim, or' Tom, or' cum te cheamă, mai dă‑ne o dată tot din ăsta. Zău dacă mă simt eu mai bătrân de optsprezece. Uite, fecioru‑meu de colo n-are nici jumate din vârsta mea şi eu sunt mai tare ca dânsul orisicând ne‑ai încerca.
— Hai, las‑o mai domol, Dedalus. Cred că ţi‑a venit timpul să şezi niţel mai deoparte, zise domnul care vorbise mai înainte.
— Ba nu, Dumnezeu mi‑e martor! afirmă domnul Dedalus. Mă iau la întrecere cu el şi la cântat o arie de tenor, şi la sărit un obstacol din cinci bare, şi la o goană după ogari peste câmpie, exact ca şi‑acu' treizeci de ani când concuram alături de Kerry Boy, care era cel mai mare as.
— Da' aicea o să te‑ntreacă el, opina bătrânelul, ciocănindu‑şi fruntea şi ridicând paharul pentru a‑l da pe gât.
— Ei, sper să nu fie mai prejos de taică‑său, făcu domnul Dedalus. Mai mult decât atâta ce pot să spui?
— Dac‑o fi aşa, o s‑o scoată la capăt, zise bătrânelul.
— Şi, slavă Domnului, Johnny, adăugă domnul Dedalus, c‑am trăit cât am trăit şi nu prea am făcut rău pe lumea asta.
— Ba chiar am făcut mult bine, Simon, spuse bătrânelul cu gravitate. Slavă Domnului pentru cât am trăit şi pentru cât bine am făcut.
Stephen privea cum ridicau cei trei paharele de pe tejgheaua barului şi cum închinau aceşti prieteni din tinereţe în amintirea trecutului lor.
O prăpastie, a soartei sau a temperamentului, îl despărţea de ei. Mintea sa părea mai vârstnică decât a lor; îşi arunca lumina rece asupra discuţiilor şi asupra fericirii şi asupra regretelor lor ca luna asupra unei lumi mai tinere decât ea. În el, nici viaţa nici tinereţea nu fremăta cum fremătase în ei. El nu cunoscuse nici plăcerea camaraderiei, nici vigoarea unei sănătăţi tumultuoase, bărbăteşti, nici pietatea filială. Nimic nu fremăta înlăuntrul sufletului său, decât senzualitate rece, crudă, lipsită de iubire. Copilăria lui murise ori se pierduse, şi o dată cu ea şi sufletul lui în stare de bucurii simple — şi el luneca prin mijlorul vieţii ca găoacea stearpă a lunii.

Eşti pal de osteneala de‑a pribegi în cer 
Privind mereu pământul, O, astrul meu stingher...?

Îşi repeta în gând versurile fragmentului din Shelley. Pendularea lui între trista zădărnicie omenească şi vaste cicluri de activitate neomenească îi strecură în suflet o răceală calmă şi-l făcu să uite de propria‑i frământare omenească şi zadarnică.
Mama lui Stephen şi fratele lui şi unul dintre verii lui rămaseră să aştepte în colţul liniştitei Foster Place, în timp ce el şi cu tatăl său urcară treptele şi o luară de‑a lungul colonadei unde santinela scoţiană se plimba în pas de paradă. După ce trecură în holul mare şi stătură în faţa casieriei, Stephen scoase ordinul de plată către guvernatorul Băncii Irlandei pentru suma de treizeci şi trei de lire sterline şi aceşti bani, bursa lui şcolară şi premiul ce‑l luase la compunere, îi fură plătiţi îndată de către casier în bancnote şi, respectiv, în monezi. Îi vârî în buzunarele sale cu prefăcută linişte şi răbdă ca prietenosul funcţionar cu care tatăl său începuse a sta la taifas să‑i întindă mâna peste placa lată a ghişeului şi să‑i ureze o carieră strălucită în viaţa de mai târziu. Abia le putea îndura vocile şi abia putea sta locului. Dar casierul tot mai amâna să‑i servească pe ceilalţi pentru ca să spună că se schimbaseră timpurile şi că nimic nu‑i mai de preţ pentru un băiat decât să‑i dai cea mai bună educaţie ce‑o poţi plăti. Domnul Dedalus mai zăbovi în hol uitându‑se în juru‑i şi în sus spre tavan şi spunându‑i lui Stephen, care‑l tot îndemna spre ieşire, că se aflau în Camera Comunelor a vechiului parlament irlandez.
— Doamne ajută! spuse cu pietate, când te gândeşti la bărbaţii din acele timpuri, Stephen, la Hely Hutchinson, şi la Flood, şi Henry Grattan, şi la Charles Kendal Bushe, şi‑apoi la nobilii ce‑i avem acum, care conduc poporul irlandez în ţară şi‑n afară. Doamne Dumnezeule, păi bărbaţii aceia nu i‑ar răbda alături p‑ăştia de‑acuma nici morţi şi îngropaţi într‑un cimitir de zece pogoane. Păi, Stephen, băiete, îmi pare rău că trebuie s‑o spun, dar ăştia, vorba cântecului — plecai să mă plimb într‑o frumoasă zi de mai din voioasa dulce lună iulie.
Un vânt aprig de octombrie sufla în preajma băncii. Cei trei care stăteau pe marginea drumului aveau obrajii încleştaţi şi ochii lăcrămoşi. Stephen se uita la maică‑sa cât era de subţire îmbrăcată, şi‑şi aminti că văzuse cu câteva zile în urmă un palton marcat cu preţul de douăzeci de guinee în vitrinele de la Barnardo.
— Ei, s‑a făcut şi‑asta, spuse domnul Dedalus.
— Am face bine să mergem să luăm masa undeva, spuse Stephen. Unde?
— Să luăm masa? repetă domnul Dedalus. Păi, eu zic că n‑ar fi rău.
— Undeva unde nu e scump, spuse doamna Dedalus.
— La Underdone?
— Da. Undeva unde‑i liniştit.
— Haideţi, spuse zorit Stephen. N‑are importanţă cât e de scump.
Le‑o luă înainte cu paşi mărunţi, nervoşi, zâmbind. Ei încercau să ţină pasul, zâmbind şi ei de zelul lui.
— Fii bun şi ia‑o mai domol, băiete, spuse domnul Dedalus. Doar n‑am pornit în cursa de o jumate de milă, hm?
Pentru o scurtă perioadă de timp, petrecută în chefuri, banii premiilor îi curseră printre degete lui Stephen. Pachete mari cu de‑ale băcăniei, cu trufandale, smochine şi stafide, soseau din oraş. În fiece zi, el compunea lista de mâncare a familiei şi în fiece seară ducea un grup de câte trei‑patru la teatru să vadă Ingomar sau The Lady of Lyons. În buzunarele hainei purta pachete de ciocolată vieneză pentru musafirii lui, iar buzunarele pantalonilor erau doldora de bani de argint şi de aramă. Cumpăra cadouri pentru fiecare în parte, dădu peste cap aranjamentul odăii lui; formula în scris rezoluţii, schimba dispoziţia cărţilor sale pe rafturi cu aerul unui conducător de armate, examina tot felul de liste de preţuri; elaboră pentru gospodărie un statut de federaţie în virtutea căruia fiecare membru deţinea o anumită slujbă; deschise pentru familia sa o bancă de împrumut şi stărui a da împrumuturi celor dispuşi să le accepte, numai ca să aibă plăcerea de a scrie adeverinţele de primire şi de a calcula dobânzile la sumele împrumutate. Când nu mai fu în stare de mai mult, începu să se plimbe cu tramvaiul prin oraş de la un capăt la altul. Apoi anotimpul plăcerilor se sfârşi. Oala cu vopsea de lac roz secă şi imitaţia de lambriu de pe pereţii odăii lui de culcare rămase ca şi mai înainte, cu spoiala neterminată şi prost tencuită.
Gospodăria se înapoie la vechiul ei fel de viaţă. Mama nu mai avea prilejul să‑l mustre că‑şi risipeşte banii. La rândul lui, se întoarse şi el la vechea viaţă de şcoală şi toate recentele lui iniţiative se năruiră. Federaţia se desfiinţa, banca de împrumut îşi închise casele de bani şi registrele cu o pierdere simţitoare, regulile de viaţă pe care le erijase în juru‑i căzură în desuetudine.
Cât de nerod îi fusese ţelul! Încercase a ridica un stăvilar de ordine şi eleganţă împotriva sordidului flux al vieţii din afară şi a zăgăzui, prin norme de purtare şi prin interese active şi relaţii filiale, puternica revenire a mareelor dinlăuntrul său. Zadarnic. Din afară şi dinlăuntru apele se revărsaseră peste barierele lui: şuvoaiele lor începură o dată mai mult să izbească năvalnic pe deasupra digului fărâmat.
Îşi vedea limpede şi propria sa izolare vană. Nu înaintase nici un pas mai aproape de vieţile de care căutase a se apropia, nici nu aruncase vreo punte peste nepotolita ruşine şi ciudă ce‑l despărţiseră de mamă, de fraţi şi de surori. Simţea că nu mai e de acelaşi sânge cu ei şi că îi leagă mai degrabă o rudenie mistică, de copil şi frate adoptat.
Se întoarse către alinarea aprigelor doruri ale inimii lui, înaintea cărora tot restul era inutil şi străin. Puţin îi păsa că se află în păcat de moarte, că viaţa lui ajunsese să fie o urzeală de subterfugii şi falsitate. Pe lângă sălbatica dorinţă din el de a împlini enormităţile pe care le clocea gândul lui, nimic nu era sfânt. Se împăca cinic cu ruşinoasele amănunte ale tainicelor lui desfrâuri, în care exulta pângărind cu răbdare orice chip ce‑i atrăsese privirea. Zi şi noapte se mişca printre imagini schimonosite ale vieţii din afară. O figură care ziua îi păruse gravă şi nevinovată se apropia de el noaptea prin întortocheata întunecare a somnului, cu chipul transfigurat de o lascivă viclenie, cu ochii scânteind de bucurie bestială. Doar dimineaţa îl mâhnea amintirea tulbure a unui sumbru desfrâu orgiac, apriga‑i şi umilitoarea senzaţie de vinovăţie.
Îşi reluă hoinărelile singuratice. Învăluitele înserări de toamnă îl purtau din stradă în stradă, cum îl purtaseră cu ani în urmă prin aleile liniştite din Blackrock. Dar nici o imagine cu grădiniţe îngrijite în faţa caselor sau cu lumini prietenoase la ferestre nu revărsa acum vreo înrâurire duioasă asupră‑i. Doar uneori, în răstimpurile dintre dorinţă, când luxura ce‑l consuma ceda locul unei langori mai blânde, chipul lui Mercedes îi străbătea iar adâncurile amintirii. Revedea căsuţa albă şi grădina cu tufişuri de trandafiri pe drumul care ducea spre munţi şi‑şi amintea gestul de refuz, trist‑orgolios, ce‑avea să‑l facă acolo, stând cu ea în grădina luminată de lună, după ani de înstrăinare şi aventură. În acele clipe, vorbele blânde ale lui Claude Melnotte i se suiau pe buze şi‑i alinau neliniştea. O tandră presimţire îl atingea, a întâlnirii ce‑o aşteptase pe‑atunci, şi, în ciuda realităţii odioase ce despărţea nădejdea lui de atunci de starea de acum, o presimţire a sfintei apropieri ce‑o închipuise la vremea aceea în care slăbiciunea şi sfiala şi lipsa de experienţă aveau să‑l părăsească.
Asemenea clipe treceau, şi flăcările istovitoare ale poftei carnale se aţâţau iar. Pe buzele lui nu se mai iveau versuri; strigătele nearticulate şi nerostitele vorbe brutale îi năvăleau din creier pornite să răzbată cu sila. Sângele lui era în răscoală. Rătăcea în sus şi în jos prin străzile întunecate şi umede, scrutând cu privirea întunericul ulicioarelor şi al intrărilor de case, ascultând avid orice zgomot. Gemea, singur, ca o jivină amăgită în urmărirea prăzii. Dorea să păcătuiască cu altă făptură din speţa lui, s‑o silească a păcătui cu el şi să exulte cu ea în păcat.
Simţi o prezenţă întunecată îndreptându‑se irezistibil către el, din întuneric, o prezenţă subtilă, murmurând ca o revărsare de ape ce i‑ar fi umplut toată fiinţa. Murmurul ei îi năvălea în auz ca murmurul unei mulţimi în somn; subtilele‑i şuvoaie îi pătrundeau fiinţa. Mâinile i se încleştau convulsiv şi dinţii i se strângeau, pe când suferea chinui pătrunderii ei. Întinse braţele în mijlocul străzii ca să reţină forma firavă pe cale de a se destrăma, ce‑l ocolea şi‑l îmbia totodată; şi ţipătul pe care atâta vreme îl înăbuşise în gâtlej îi ieşi de pe buze. Izbucni din el ca un vaier de disperare dintr‑un infern al chinuiţilor şi se stinse într‑un vaier de frenetic îndemn, un ţipăt după o păcătoasă abandonare, un ţipăt ce nu era decât ecoul unei zmângăleli obscene ce-o citise pe peretele muced al unui pisoar.
Rătăcise până într‑un labirint de străzi înguste şi murdare. Din ulicioarele duhninde auzea izbucniri de vociferări răguşite şi ceartă şi cântec tărăgănat de beţiv. Umbla înainte neabătut, întrebându‑se dacă nimerise oare în cartierul evreiesc. Femei şi fete, îmbrăcate în rochii lungi, de culori vii, treceau strada de la o casă la alta. Umblau alene, parfumate. Fu cuprins de‑un tremur şi i se înceţoşară ochii. Flăcările galbene ale gazului se înălţau înaintea vederii lui tulburate, proiectându‑se pe cerul aburos de parcă ar fi ars în faţa unui altar. În faţa uşilor şi în vestibulele unde era lumină, vedea adunate grupuri împodobite ca pentru un rit. Se găsea în altă lume; se trezise dintr‑un somn de secole.
Se opri în mijlocul străzii, zbuciumându‑i‑se inima în piept, tumultuos. O femeie tânără, îmbrăcată într‑o rochie lungă, trandafirie, îi puse mâna pe braţ ca să‑l reţină şi‑i cercetă faţa. Spuse vesel:
— Bună seara, Willy, dragule!
Odaia ei era caldă şi luminoasă. O păpuşă enormă şedea cu picioarele desfăcute în fotoliul primitor de lângă pat. El încerca să‑şi silească umba a vorbi, ca să pară în largul său, în timp ce o urmărea cum îşi desface rochia şi observa mişcările mândre, conştiente, ale capului ei parfumat.
Pe când sta mut în mijlocul camerei, femeia veni spre dânsul şi‑l îmbrăţişă cu voioşie şi gravitate. Braţele ei rotunde îl ţineau strâns şi aproape, iar el, văzându‑i faţa înălţată spre dânsul, serioasă şi calmă, şi simţind liniştea caldă din suflarea pieptului ei, fu cât pe ce să izbucnească într‑un plâns isteric. Lacrimi de bucurie şi uşurare străluceau în ochii lui fermecaţi şi buzele i se întredeschiseră, deşi nu puteau vorbi.
Ea îi trecu mâna prin păr, în clinchet de brăţări, şi‑i spuse că e un mic ştrengar.
—‑ Sărută‑mă, îi spuse.
Buzele lui nu voiau să se aplece ca s‑o sărute. Simţea nevoia să fie ţinut strâns în braţele ei, să fie mângâiat încet, încet, încet. În braţele ei simţea că devenise dintr‑o dată puternic şi netemător şi sigur de el. Dar buzele lui nu voiau să se aplece ca s‑o sărute.
Cu o mişcare bruscă îi trase capul spre dânsa şi‑şi împreună buzele cu ale lui, iar el îi citi înţelesul gesturilor în privirea francă, înălţată spre dânsul. Era prea mult, îl copleşea. Închise ochii supunându‑i‑se cu trup şi suflet, nemaiştiind de nimic pe lume, decât de apăsarea tainică a buzelor blând întredeschise. I se lăsau pe creier, şi pe buze, de parcă ar fi transmis un limbaj nedesluşit; şi între ele simţea o presiune necunoscută şi timidă, mai întunecată decât scufundarea în păcat, mai dulce decât sunetul sau mireasma.

AMURGUL GRĂBIT de decembrie se năpustise greoi după ziua mohorâtă. Cu privirea aţintită dincolo de pătratul mohorât al ferestrei, sta în clasă simţindu‑şi pântecul tânjind după hrană. Spera că vor avea la masă tocană: gulii şi morcovi şi cartofi terciuiţi şi bucăţi grase de berbec scoase cu linguroiul şi puse pe dinainte în zeamă îmbelşugată, pipărată şi grasă, îngroşată cu rântaş. Îndoapă‑te, îl povăţuia pântecul.
Avea să fie o noapte întunecată, tăinuită. După lăsarea timpurie a întunericului, lămpile galbene aveau să lumineze ici şi colo cartierul ticălos al bordelurilor. El avea să urmărească un drum ocolit în susul şi în josul străzilor, încercuindu‑şi ţinta mereu mai aproape, tremurând de frică şi bucurie, până ce brusc picioarele aveau să‑l ducă pe după un colţ întunecos. Târfele chiar atunci aveau să iasă de prin casele lor, pregătindu‑se pentru noapte, căscând alene după ce se sculaseră din somn şi înfigându‑şi ace de cap în clăile de păr. Avea să treacă pe lângă ele calm, aşteptând o mişcare bruscă a voinţei sale sau o chemare bruscă a cărnii lor mătăsoase şi parfumate, trimisă sufletului său iubitor de păcat. Şi totuşi, pe când pândea acea chemare, simţurile lui abrutizate de singura dorinţă ce‑l stăpânea aveau să perceapă cu acuraţe tot ce le rănea sau le ruşina; ochii, un cerc de spumă de bere pe o masă neaşternută sau o fotografie cu doi soldaţi stând smirnă sau programul ţipător al unui spectacol; urechile, jargonul tărăgănat al salutului de întâmpinare:
— Hello, Berty, eşti bine dispus?
— Tu eşti, porumbelule?
— Număru' zece. Te‑aşteaptă o Nelly trufanda.
— Bună seara, bărbate! Ai venit să te distrezi?
Ecuaţia de pe pagina maculatorului începu să desfăşoare o coadă tot mai învoaltă, presărată cu ochi şi cu stele, ca a unui păun; şi după ce ochii şi stelele indicilor fură eliminate, începu să se strângă iarăşi încet. Indicii, apărând şi dispărând, erau ochi ce se deschideau şi se închideau; ochii ce se deschideau şi se închideau erau stele ce se năşteau şi se stingeau. Vastul ciclu de viaţă stelară îi ducea mintea obosită spre limita sa şi iar înlăuntru spre centrul său, o muzică îndepărtată însoţindu‑l în afară şi înăuntru. Şi muzică? Muzica se apropie, şi el îşi reaminti cuvintele, cuvintele fragmentului din Shelley despre luna pribegind stingher pe cer, palidă de osteneală. Stelele începură a se fărâma şi un nor de pulbere de stele căzu prin spaţiu.
Lumina mohorâtă cădea mai slab asupra paginii pe care o altă ecuaţie începea să se desfăşoare încet şi să‑şi extindă coada tot mai învoaltă. Era sufletul lui plecând în întâmpinarea experienţei, desfăşurându‑se din păcat în păcat, răspândindu‑şi flăcările vestitoare de primejdie ale stelelor lui arzătoare şi strângându‑se iar în el însuşi, pierind încet, stingându‑şi luminile şi flăcările. Erau stinse: şi întunericul rece umplea haosul.
O indiferenţă rece, lucidă, domnea în sufletul lui. La întâiul lui păcat violent simţise o undă de vitalitate revărsându‑se din el şi se temuse că‑şi va afla trupul sau sufletul schilodit de exces. Dar unda vitală îl purtase în poala ei dincolo de el însuşi şi iar înapoi, atunci când se retrăgea: şi nici o parte de trup sau de suflet nu se schilodise, ci o pace tainică se stabilise între ele. Haosul în care se stingea ardoarea lui era o rece, nepăsătoare. cunoaştere de sine. Păcătuise de moarte nu o dată, ci de multe ori, şi el ştia că, stând în primejdia osândirii veşnice chiar şi numai pentru păcatul dintâi, prin fiece păcat următor îşi stropea vina şi pedeapsa. Zilele, lucrările şi gândurile lui nu‑l puteau scuti de ispăşire, căci fântânile harului purificator încetaseră a‑i împrospăta inima. Cel mult, prin câte o pomană dată unui cerşetor de a cărui binecuvântare fugea, mai putea nădăjdui să dobândească pentru moment oarecare milă. Devoţiunea îl părăsise. Ce preţ mai avea rugăciunea, când el ştia că sufletul îi tânjeşte după propria‑i pierzanie? Un anumit orgoliu, un anumit respect temător îl împiedicau să‑i închine lui Dumnezeu măcar şi o singură rugăciune de seară, cu toate că ştia că e în puterea lui Dumnezeu să‑i ia viaţa în timpul somnului şi să‑i zvârle sufletul în iad fără a‑i da timp să cerşească îndurare. Orgoliul lui întru păcat, temătoru‑i respect, fără iubire, faţă de Dumnezeu îi spuneau că ofensa lui era prea jignitoare ca să poată fi răscumpărată în întregime sau în parte printr‑un omagiu fals adus Atotvăzătorului şi Atotputernicului.
— Bine, Ennis, recunosc că ai cap, dar nu‑i mai breaz ca cel al bastonului meu. Cum adică, nu eşti în stare să‑mi spui ce e un număr infinit?
Răspunsul confuz aţâţă dispreţul mocnind sub cenuşă ce‑l nutrea pentru colegii săi. Faţă de alţii nu simţea nici ruşine, nici teamă. Când trecea în dimineţile de duminică pe lângă uşa bisericii îi privea cu răceală pe credincioşii care stăteau cu capetele goale, pe câte patru rânduri, afară lângă biserică, prezenţi cu sufletul la slujba pe care n‑o puteau nici vedea, nici auzi. Pietatea lor stupidă şi mirosul greţos al briantinei ieftine cu care‑şi unseseră părul îl îndepărtau de altarul la care se rugau dânşii. Se înjosea până la viciul ipocriziei cu alţii, neîncrezător în inocenţa lor pe care atât de lesne o putea amăgi!
Pe peretele odăii lui atârna un pergament frumos împodobit prin care i se conferea conducerea pe colegiu a asociaţiei fraterne închinată Binecuvântatei Fecioare Maria. În dimineţile de sâmbătă, când conferinţa se întrunea în capelă pentru a celebra slujba mică, îngenunchea pe băncuţa capitonată a unui pupitru de rugăciune, în dreapta altarului, de unde îşi dirija grupul de băieţi de‑a lungul răspunsurilor. Falsitatea situaţiei sale nu‑l stingherea. Dacă în unele clipe era îmboldit a se scula de la locul lui de cinste şi, mărturisindu‑şi în faţa tuturor nevrednicia, a părăsi capela, o privire spre feţele lor îl reţinea. Imaginile psalmilor profetici îi alinau orgoliul sterp. Laudele Fecioarei îi captivau sufletul: smirna şi mirtul şi tămâia, simbolizând obârşia ei regală, emblemele ei: planta cu înflorire îndelungată şi arborele dând în floare îndelung, care simbolizau creşterea treptată, de‑a lungul veacurilor, a cultului ei printre oameni. Când îi venea rândul să citească lecţia spre sfârşitul slujbei, o citea cu glas învăluit, liniştindu‑şi conştiinţa în muzica ei.
Quasi cedrus exaltata suin in Ubanon et quasi cupressus in monte Sion. Quasi palma exaltata sum in Gades et quasi plantatio rosae in Jericko. Quasi uliva speciosa in corapis et quasi platanus exaltata sura juxta aquam in plateis. Sicut cinnamomum et balsamum aromnallzans odorem cledi et quasi myrrha electa dedi suavitatem odoris.
Păcatul lui, care‑l înlăturase din ochii lui Dumnezeu, îl apropia de aceea care‑i limanul păcătoşilor. Ochii ei păreau a‑l privi cu o blândă compasiune; sfinţenia ei, lumină stranie dogorind blând din carnea ei gingaşă, nu‑l umilea pe păcătosul care se apropia de dânsa. Dacă uneori era ispitit să se lepede de păcat şi să se căiască. Imboldul era dorinţa de a fi slujitorul ei. Dacă uneori — reintrând sfios în lăcaşu‑i, după ce frenezia voluptăţii lui trupeşti se consumase — sufletul lui se înturna spre ea, a cărei emblemă e steaua dimineţii, strălucitoare şi melodioasă, vorbind despre cer şi insuflând pace, asta se întâmpla când laudele ei erau lin murmurate de nişte buze pe care încă mai stăruiau vorbe murdare şi de ruşine, ba chiar savoarea unui sărut lasciv.
Cât de ciudat! încercă a se lămuri cum de era cu putinţă aşa ceva. Dar înserarea lăsându‑se tot mai greu asupra clasei, îi învălui gândurile. Suna clopotul. Profesorul indică recapitulările şi suprimările care trebuiau făcute pentru lecţia următoare şi plecă. Heron, aşezat lângă Stephen, începu să fredoneze cu voce falsă:

Excelentul meu amic Bombados.

Ennis, care ieşise în curte, se întoarse spunând:
— Vine servitorul de la clasa congregaţiei să‑l caute pe rector.
Un băiat înalt dindărătul lui Stephen îşi frecă mâinile şi zise:
— Straşnic! O să tragem chiulu' toată ora. Nu se‑ntoarce pân' la unu jumate. Şi‑atuncea n‑ai decât să‑i pui tu întrebări Ia catehism, Dedalus.
Stephen, rezemându‑se de spătarul pupitrului şi mâzgalind alene în maculatorul lui, asculta vorbăria din jur, pe care Heron o stăvilea din când în când cu un:
— Ia mai tăceţi! Nu mai faceţi atâta scandal!
Ciudat era de asemenea că găsea multă plăcere în urmărirea până la capăt a dogmelor rigide ale doctrinelor bisericii şi în pătrunderea părerilor obscure, doar ca să audă şi să simtă şi mai tare. "A sfântului aspra‑i condamnare, spusese Iacov, că cel care calcă ună singură dintre porunci se face vinovat faţă de toate celelalte", îi păruseră la început o frază umflată, până când începuse să bâjbâie prin întunecimea propriei sale stări. Din sămânţa rea a dorinţei carnale răsăriseră toate celelalte păcate de moarte: trufie în sinea‑i şi dispreţ pentru ceilalţi, cupiditate, ca să cheltuiască banii în plăceri neîngăduite, invidie faţă de cei ale căror vicii nu‑i erau accesibile şi murmure calomnioase împotriva celor pioşi, plăcerea animalică de‑a mânca, posomorâta mânie crâncenă cu care se gândea necontenit la jinduirea lui, mlaştina de trândăvie spirituală şi trupească în care i se cufundase toată fiinţa.
Pe când şedea în bancă privind calm către faţa ageră, aspru cioplită a rectorului, mintea lui şerpuia printre ciudatele probleme ce i se propuneau, sfredelindu‑le şi părăsindu‑le iar. Dacă un om a furat în tinereţea lui o liră care i‑a slujit să adune o avere imensă, cât era obligat să dea înapoi, numai lira pe care o furase sau lira laolaltă cu dobânzile înmulţite ce le produsese ea, sau întreaga lui avere? Dacă atunci când botează un laic, acesta toarnă apă înainte de a rosti cuvintele, este copilul botezat? Botezul la care s‑ar folosi apă minerală ar fi valabil? Cum se face că pe când cea dintâi dintre fericiri făgăduieşte împărăţia cerurilor celor săraci cu duhul, cea de‑a doua făgăduieşte de asemenea celor blajini că ei vor stăpâni pământul? De ce era taina împărtăşaniei rânduită cu cele două daruri, cu pâine şi cu vin, dacă Isus se află cu trupul şi cu sângele, cu sufletul şi cu dumnezeirea, şi numai în pâine şi numai în vin? O fărâmă de pâine sfinţită conţine oare întreg trupul şi sângele lui Isus Hristos sau numai o parte din trupul şi sângele său? Dacă vinul se face oţet şi ostia se fărâmiţează mucegăind după ce au fost sfinţite, mai se află Isus Hristos în forma lor ca Dumnezeu şi ca om?
— Uite‑l, vine! Uite‑l, vine!
De la postul lui de observaţie de lângă fereastră, un băiat îl văzuse pe rector venind dinspre casa congregaţiei. Toate catehismele se deschiseră şi toate capetele se plecară în tăcere asupră‑le. Rectorul intră şi‑şi luă locul la catedră. Un uşor brânci al băiatului aşezat în banca dinapoi îl îndemnă pe Stephen să pună o întrebare dificilă.
Rectorul nu ceru un catehism din care să‑i asculte lecţia. Îşi împreună mâinile pe tăblia catedrei şi spuse:
— Miercuri după amiază va începe retreta în cinstea sfântului Francisc Xavier, a cărui sărbătoare e sâmbătă. Retreta va dura de miercuri până vineri. Vineri, toată după‑amiaza după rozarii, se vor primi confesiuni. Dacă unii băieţi au duhovnicii lor e poate mai bine să nu‑i schimbe. Sâmbătă dimineaţa îa orele nouă va avea loc slujba şi împărtăşania generală pentru tot colegiul. Sâmbătă va fi zi liberă. Dar cum sâmbăta şi duminica vor fi zile libere, unii băieţi ar putea să creadă că şi lumea va fi liberă. Nu trebuie să faceţi această greşeală. Cred că tu, Lawless, ai fi în stare s‑o faci.
— Eu, sir? De ce, sir?
Din zâmbetul sever al rectorului se răspândi prin clasă un mic val de potolită veselie. Inima lui Stephen începu să se strângă încet, de teamă, şi să piară ca o floare ce se ofileşte.
Rectorul continuă grav:
— Presupun că vă este tuturor cunoscută povestea vieţii sfântului Francisc Xavier, patronul colegiului nostru. Se trăgea dintr‑o veche şi ilustră familie spaniolă şi, după cum vă amintiţi, a fost unul dintre primii discipoli ai sfântului Ignaţiu. S‑au întâlnit la Paris, unde Francisc Xavier era profesor de filosofie la universitate. Acest tânăr şi strălucit nobil şi om de litere şi‑a închinat viaţa ideilor gloriosului nostru fondator şi, cum ştiţi, după propria‑i dorinţă, a fost trimis de sfântul Ignaţiu să predice Sfânta Evanghelie indienilor. Este numit, după cum ştiţi, apostolul Indiilor. A colindat Orientul din ţară în ţară, din Africa în India, din India în Japonia, botezând popoarele. Se spune că ar fi botezat până la zece mii de păgâni într‑o singură lună. Se spune că braţul lui drept devenise neputincios tot înălţându‑se pentru binecuvântarea celor pe care‑i boteza. A dorit apoi să plece în China ca să câştige şi mai multe suflete pentru Dumnezeu, dar a murit de friguri în insula Sancian. Un mare sfânt, sfântul Francisc Xavier! Un mare ostaş al Domnului!
Rectorul tăcu o clipă şi apoi, agitându‑şi mâinile împreunate în faţa sa, continuă:
— Avea în el credinţa care clinteşte munţii din loc. Zece mii de suflete câştigate pentru Dumnezeu într‑o singură lună! Iată un adevărat cuceritor, credincios devizei ordinului nostru: ad majorem Dei gloriam! Un sfânt care are mare putere în ceruri, amintiţi‑vă: puterea de a se ruga pentru noi în întristările noastre; puterea de a ne dobândi tot ce‑i cerem, dacă‑i pentru binele sufletelor noastre; puterea mai presus de toate de a ne dobândi harul căinţei atunci când ne aflăm în păcat. Un mare sfânt, sfântul Francisc Xavier! Un mare pescar de suflete!
Încetă a‑şi agita mâinile împreunate şi, odihnindu‑le pe frunte, privi de‑a dreapta şi de‑a stânga lor cu ochii lui negri, implacabili, spre cei ce‑l ascultau.
În tăcere, focul lor sumbru aprindea în penumbra înserării o văpaie roşu‑aurie. Inima lui Stephen se ofilise ca o floare în deşert care simte simunul venind de departe.
— Adu‑ţi aminte doar de lucrurile cele de pe urmă şi nu vei mai păcătui nicicând. Aceste cuvinte, dragi mici fraţi întru Hristos, sunt din cartea Ecleziastului, capitolul şapte, versetul al patrulea. În numele Tatălui şi al Fiului şi al Sfântului Duh. Amin.
Locul lui Stephen era în banca din faţă a capelei. Părintele Arnall şedea la o masă în stânga altarului. O mantie grea îi înfăşură umerii, era palid şi tras la faţă, iar glasul îi era dogit de catar. Chipul bătrânului său profesor, atât de ciudat reapărut, îi readuse în minte lui Stephen viaţa lui la Clongowes: vastele terenuri de joc roind de elevi; groapa cu lături; micul cimitir dincolo de aleea cea mare, cu tei, unde visa că este îngropat; reflexele focului pe peretele infirmeriei unde zăcea bolnav; faţa mâhnită a Fratelui Michael. Sufletul lui, pe măsură ce‑şi amintea toate acestea, redevenea sufletul unui copil.
— Ne‑am adunat astăzi aci, dragii mei fraţi întru Hristos, pentru o scurtă clipă departe de forfota şi de zarva lumii din afară, pentru a sărbători şi a cinsti pe unul dintre cei mai mari sfinţi, pe apostolul Indiilor, care este totodată sfântul patron al colegiului nostru, sfântul Fran‑cisc Xavier.
An de an, şi mult mai dinainte decât îşi poate aminti vreunul dintre noi, dragii mei băieţaşi, şi chiar cu mult mai înainte decât îmi pot aminti eu însumi, elevii acestui colegiu s‑au adunat chiar în această capelă pentru a‑şi ţine retreta anuală în preajma sărbătorii sfântului lor patron. Timpul s‑a scurs şi‑a adus cu sine schimbări. De câte schimbări nu‑şi amintesc cei mai mulţi dintre voi, petrecute chiar în ultimii câţiva ani? Mulţi dintre băieţii care au şezut pe aceste bănci din faţă cu câţiva ani în urmă sunt poate acum în ţări îndepărtate, la tropicele arzătoare, sau absorbiţi de îndatoriri profesionale, sau lucrează în seminarii, sau călătoresc pe vastele întinderi ale mărilor, ori poate au fost chemaţi între timp de Atotputernicul Dumnezeu la altă viaţă şi scutiţi de sarcinile lor. Şi pe când anii se scurg, aducând cu ei schimbări bune şi rele, amintirea marelui sfânt continuă să fie cinstită de către elevii colegiului său, care an de an îşi ţin retreta anuală în zilele premergătoare sărbătorii destinată de Sfânta noastră Mamă Biserica să transmită tuturor veacurilor numele şi faima unuia dintre cei mai mari fii ai Spaniei catolice.
Dar care e înţelesul acestui cuvânt, retreta, şi de ce este ea privită drept cel mai binefăcător exerciţiu pentru toţi cei ce doresc să ducă o viaţă cu adevărat creştină în faţa lui Dumnezeu şi în ochii oamenilor? O retretă, dragii mei copii, înseamnă o îndepărtare pentru câtva timp de la grijile vieţii noastre, de la grijile vieţii de fiecare zi, cu truda ei de zi cu zi, pentru a ne cerceta starea conştiinţelor noastre, pentru a medita asupra tainelor sfintei religii şi pentru a pricepe mai bine rostul nostru în lumea asta. În timpul acestor câteva zile, am intenţia să vă înfăţişez unele gânduri privind cele de pe urmă patru lucruri. Ele sunt, după cum ştiţi din catehismul vostru: moartea, judecata, iadul şi cerul. Vom cerca să le înţelegem pe de‑a‑ntregul în aceste câteva zile, încât să putem dobândi din înţelegerea lor un trainic folos pentru sufletele noastre. Amintiţi‑vă, dragii mei copii, că noi am fost trimişi pe lumea aceasta într‑un anumit scop şi numai într‑acest singur scop: să împlinim sfânta vrere a lui Dumnezeu şi să ne mântuim sufletul nemuritor. Toate celelalte sunt fără de preţ. Un singur lucru trebuieşte: mântuirea sufletului nostru. Căci ce‑i va folosi omului să dobândească lumea întreagă, dacă e să‑şi piardă sufletul său nemuritor? O, credeţi‑mă, dragii mei băieţi, nu există nimic pe lumea asta nenorocită care să poată răscumpăra o asemenea pierdere. Vă voi cere de aceea, dragii mei copii, să alungaţi din cugetele voastre în timpul acestor câteva zile orice gând lumesc, fie că ar privi învăţătura, plăcerea sau orice altă râvnă, şi să vă dăruiţi întreaga luare‑aminte stării sufletelor voastre. E aproape de prisos să vă mai amintesc că în zilele de retretă aşteptăm din partea tuturor băieţilor să stăruie într‑o purtare liniştită şi pioasă şi să ocolească orice plăceri zgomotoase şi necuviincioase. Fireşte că băieţii mai vârstnici vor purta de grijă ca acest obicei să nu fie călcat. Şi mă aştept îndeosebi din partea prefecţilor şi ofiţerilor confreriei Sfintei Fecioare şi aceleia a Sfinţilor îngeri să dea un exemplu bun colegilor lor.
Să ne străduim aşadar a ne ţine această retretă în cinstea sfântului Francisc, din toată mima şi cu tot cugetul nostru. Atunci Dumnezeu va dărui învăţăturii noastre binecuvântarea Sa în tot timpul anului. Dar mai presus şi dincolo de orice, retreta noastră să fie aşa fel ţinută încât să vă puteţi gândi la ea în anii de mai târziu, când veţi fi poate departe de acest colegiu, într‑un cadru foarte diferit, să vă puteţi gândi a ea bucuroşi şi recunoscători şi să‑i mulţumiţi lui Dumnezeu că v‑a hărăzit acest prilej de a pune prima piatră de temelie la o viaţă de creştin evlavios, cinstit şi plin de râvnă. Şi dacă, după cum se poate întâmpla, s‑ar afla acum în aceste bănci vreun biet suflet care a avut nemăsurata nefericire de a pierde sfântul har al Domnului şi de‑a cădea în păcat greu, nădăjduiesc şi mă rog fierbinte ca această retretă să fie o cotitură în viaţa acelui suflet. Mă rog lui Dumnezeu ca, prin meritele zelosului Său slujitor, Francisc Xavier, un asemenea suflet să fie adus la sinceră pocăinţă şi ca sfânta împărtăşanie de ziua sfântului Francisc din acest an să fie un legământ trainic între Dumnezeu şi acel suflet. Celui drept, ca şi celui nedrept, celui sfânt, ca şi celui păcătos, fie ca această retretă să‑i rămână vrednică de amintire.
Ajutaţi‑mă, dragii mei mici fraţi întru Hristos! Ajutaţi‑mă cu atenţia voastră pioasă, cu propria voastră devoţiune, cu purtarea voastră. Alungaţi din mintea voastră toate gândurile lumeşti şi cugetaţi numai la lucrurile cele de pe urmă: la moarte, la judecată, la iad şi la cer. Acela ce‑şi aminteşte de‑aceste lucruri, spune Ecleziastul, nu va mai păcătui nicicând. Acela ce‑şi aminteşte aceste lucruri de pe urmă va făptui şi va gândi avându‑le mereu în faţă, va duce o viaţă dreaptă şi va muri de‑o moarte uşoară, ştiind şi încredinţat fiind că, dacă a jertfit multe în această viaţă pământeană, le va redobândi însutit şi înmiit în viaţa cea de apoi, în împărăţia fără de sfârşit — fericire pe care, dragii mei copii, vi‑o doresc din toată inima, vouă tuturor şi fiecăruia în parte. În numele Tatălui şi al Fiului şi al Sfântului Duh. Amin!
Pe când se ducea spre casă alături de colegii tăcuţi, o ceaţă groasă parcă‑i învăluia mintea. Aştepta apatic ca această ceaţă să se ridice şi să‑i dezvăluie ceea ce ascundea. Îşi înghiţi mâncarea cu o poftă mânioasă şi, când terminară şi farfuriile unsuroase zăceau în părăsire pe masă, se ridică şi merse spre fereastră, adunându‑şi cu limba rămăşiţele din gură şi lingându‑şi‑le de pe buze. Aşadar căzuse în starea unui animal care‑şi linge fălcile după ce şi‑a înghiţit hrana. Asta era sfârşitul; o slabă licărire de teamă începu să‑i străpungă ceaţa minţii. Îşi apăsa faţa de geam şi privea afară în strada ce se întuneca. Treceau forme nelămurite încoace şi încolo prin lumina mohorâtă. Şi asta era viaţa. Literele numelui Dublin îi apăsau greu gândul, îmbrâncindu‑se mânioase între ele, cu o stăruinţă greoaie şi aspră. Sufletul lui se îngrăşa şi se congela, devenea o osânză grosolană şi se cufunda tot mai adânc în mohorâta‑i înfricoşare, într‑un sumbru, ameninţător asfinţit, pe când trupul acesta al său sta inert şi dezonorat, căutând în neputinţa, în tulburarea, în omenescul din el, vreun Dumnezeu bovin spre care să‑şi aţintească privirile întunecate.
Ziua următoare aduse moartea şi judecata, trezindu‑i cu încetul sufletul din apatica‑i deznădejde. Slaba licărire de teamă devenea teroare a spiritului, în timp ce glasul răguşit al Predicatorului îi strecura în suflet moartea. Îi îndura agonia. Simţea frigul morţii atingându‑i extremităţile trupului şi târându‑se în sus, ceaţa morţii învăluind vederea, centrii luminoşi ai creierului stingându‑se unul câte unul ca nişte lămpi, sudoarea cea de pe urmă prelingându‑i‑se pe trup, neputinţa mădularelor ce se sfârşeau, graiul încleindu‑se şi aiurând şi stingându‑se, inima zvâcnind mai slab, tot mai slab, aproape învinsă, suflarea, biata suflare, bietul, neputinciosul duh omenesc plângând şi suspinând, gâlgâind şi horcăind în gâtlej. De nicăieri ajutor! De nicăieri! El — chiar el —, trupul căruia îi cedase, murea. În mormânt cu el. Bateţi în cuie lada de lemn în care zace cadavrul. Scoateţi‑l din casă purtat pe umeri de oameni plătiţi. Lepădaţi‑l departe de ochii lumii, într‑o bortă lungă în pământ, să putrezească, să‑şi hrănească viermii ce se târăsc pe el mişunând, să‑l muşte hulpav, până l‑or înghiţi, şobolanii borţoşi ce se caţără asupră‑i.
Şi în timp ce prietenii încă mai stăteau lăcrimând la căpătâiul lui, sufletul păcătosului era judecat. În ultimele clipe de luciditate văzuse întreaga‑i viaţă pământeană perindându‑i‑se prin faţă, dar mai înainte ca sufletul să poată cugeta, trupul murise şi sufletul sta îngrozit înaintea scaunului de judecată. Dumnezeu, care dovedise îndelungă milă, acum avea să fie drept. Fusese îndelung răbdător, grăind sufletului păcătos şi străduindu‑se a‑l aduce pe calea cea bună, dându‑i răgaz să se căiască, mai cruţându‑l un timp. Dar acel timp se sfârşise. A fost timp pentru a păcătui şi a gusta plăcerea, timp pentru a‑şi râde de Dumnezeu şi de mustrările sfintei Sale biserici, timp pentru a‑I sfida măreţia, pentru a nesocoti poruncile Sale, pentru a‑şi amăgi semenii, pentru a făptui păcat după păcat şi a‑şi ascunde stricăciunea dinaintea vederii oamenilor. Dar acel timp trecuse. Acum era rândul lui Dumnezeu: iar El nu putea fi amăgit, nici minţit. Acum fiece păcat va ieşi din ascunzişul său, cel mai răzvrătit împotriva voinţei divine şi cel mai înjositor pentru biata noastră fire coruptă, cea mai măruntă nedesăvârşire şi cea mai odioasă răutate. La ce va folosi atunci a fi fost un mare împărat, un mare conducător de oşti, un inventator prodigios, cel mai învăţat dintre învăţaţi? Toţi erau deopotrivă în faţa scaunului de judecată al lui Dumnezeu. El va răsplăti pe cel bun şi va pedepsi pe cel rău. O singură clipă era de‑ajuns pentru judecata unui suflet omenesc. O singură clipă după moartea trupului, sufletul a şi fost cântărit în balanţă. Judecata acelui suflet s‑a sfârşit, şi el a intrat în lăcaşul fericirii veşnice ori în temniţa purgatoriului ori a fost zvârlit în iad, urlând.
Şi asta nu era totul. Justiţia lui Dumnezeu încă mai trebuia vădită înaintea oamenilor: după judecata fiecărui suflet în parte, avea să urmeze judecata obştească. Sosise ziua de pe urmă. Se pregătea judecata de apoi. Stelele cădeau din cer pe pământ, cum cad smochinele verzi din pom când îl scutură vântul puternic. Soarele, marea făclie a universului, se făcu negru ca un sac de păr. Luna era roşie ca sângele. Bolta cerească se dădu în lături ca o carte de piele făcută sul. Arhanghelul Mihail, mai‑marele oştirii cereşti, se ivea falnic şi înfricoşător pe fundalul cerului. Punând un picior pe mare şi unul pe uscat, suflând în trâmbiţa‑i arhanghelicească, vestea moartea neînduplecată a timpului. Cele trei trâmbiţări ale îngerului răsunau în tot universul. Este timp, a fost timp, dar timp nu va mai fi. La cel din urmă sunet de trâmbiţă, sufletele întregii omenirii se îngrămădeau în valea Iosafatului: suflete de bogaţi şi de săraci, de neam şi de rând, de înţelepţi şi de nerozi, bune şi rele. Sufletul oricărei făpturi omeneşti ce‑a existat cândva, sufletele tuturor acelora ce se vor mai naşte, toţi fiii şi toate fiicele lui Adam, se vor aduna laolaltă în această zi supremă. Şi iată judecătorul suprem se apropie! Nu mai e smeritul Miel al lui Dumnezeu, nu mai e blândul Isus din Nazaret, nu mai e Omul Durerilor, nu mai e Bunul Păstor, ci acum El se iveşte călcând pe nori, cu mare putere şi maiestate, slujit de nouă cete îngereşti: de îngeri şi arhangheli, de începători, stăpâni şi puteri, de Scaune şi Cârmuiri, de Heruvimi şi Serafimi — Dumnezeu Atotputernic, Dumnezeu Veşnic. El grăieşte: şi glasul Lui este auzit până în cele mai îndepărtate hotare ale spaţiului, până în abisul cel fără de fund. Judecător Suprem fiind El, împotriva sentinţei Sale, apel nu va fi şi nici nu va putea fi. El cheamă alături de Sine pe cei drepţi, poftindu‑i să intre în împărăţia Sa, către veşnica fericire ce le e hărăzită. Pe cei nedrepţi El îi alungă de lângă sine, strigând în maiestatea‑i jignită: Duceţi‑vă de la mine, blestemaţilor, duceţi‑vă în focul veşnic care s‑a pregătit diavolului şi îngerilor săi. O, ce chin va fi atunci pentru nefericiţii păcătoşi! Prietenul e smuls de lângă prieten, copiii sunt smulşi de lângă părinţi şi soţul de lângă soţie. Sărmanul păcătos întinde braţele spre cei care i‑au fost atât de dragi pe această lume pământească, spre aceia de‑a căror evlavie curată poate că şi‑a bătut joc, spre aceia care l‑au sfătuit şi s‑au străduit a‑l aduce pe calea cea dreaptă, spre un frate blajin, spre o soră iubitoare, spre mama şi tatăl care l‑au iubit cu atâta duioşie. Dar e prea târziu: cei drepţi se depărtează de ticăloasele suflete osândite, care apar acum vederii tuturor cu firea lor hâdă şi rea. O, voi, făţarnicilor, o, voi, morminte spoite, o, voi, care arătaţi lumii o faţă senină şi surâzătoare pe când sufletul dinlăuntrul vostru e o mlaştină duhnind de păcate — ce vă veţi face voi în acea zi grozavă?
Şi acea zi vine, va sosi, trebuie să vină: ziua morţii şi ziua judecăţii. Este sortit omului să moară, şi, după moarte, judecata. Moartea e sigură. Nesigure sunt timpul şi felul morţii. Ea poate să vină dintr‑o boală îndelungă sau dintr‑o năprasnică întâmplare neprevăzută; Fiul lui Dumnezeu soseşte în ceasul când e mai puţin aşteptat. Fiţi deci pregătiţi în orişice clipă, de vreme ce puteţi muri în orişice clipă. Moartea este sfârşitul nostru, al tuturor. Moartea şi judecata, aduse pe lume de păcatul părinţilor noştri dintâi, sunt porţile întunecate care închid viaţa noastră pământească, porţi care se deschid spre Necunoscut şi nevăzut, porţi prin care trebuie să treacă fiece suflet singur, neajutorat decât de faptele sale bune, fără de prieten ori frate ori părinte ori învăţător care să‑l sprijine, ci singur şi tremurând. Să avem acest gând mereu în cugetele noastre şi atunci nu vom putea păcătui. Moartea, pricină de groază pentru cel păcătos, este o clipă binecuvântată pentru cine a umblat pe calea cea dreaptă, îndeplinind îndatoririle stării sale în viaţă, făcându‑şi cu luare‑aminte rugăciunile de dimineaţă şi cele de seară, apropiindu‑se adesea de sfânta împărtăşanie şi împlinind fapte bune şi milostive. Pentru catolicul pios şi credincios, pentru omul drept, moartea nu este prilej de groază. Oare Addison, marele scriitor englez, n‑a trimis el, pe patul de moarte fiind, după ticălosul tânăr conte de Warwick, pentru a‑i arăta cum poate un creştin să‑şi întâmpine sfârşitul? Doar acesta, creştinul pios şi credincios, el şi numai el, poate spune în inima sa:

Mormânt, unde ţi‑e biruinţa?
Moarte, unde ţi‑este boldul?

Fiece cuvânt era pentru el. În păcatul lui, murdar şi ascuns, ţinea toată mânia lui Dumnezeu. Bisturiul predicatorului pătrunsese adânc în conştiinţa lui deschisă; simţea păcatul ca pe o cangrenă în sufletul lui. Da, predicatorul avea dreptate. Venise rândul lui Dumnezeu. Ca o jivină în bârlogul ei, sufletul i se tăvălise în propria‑i murdărie, dar sunetele trâmbiţei îngereşti îl scoseseră din bezna păcatului la lumină. Cuvintele de osândă strigate de înger dărâmaseră într‑o clipă liniştea prezumţioasă. Vântul zilei de apoi sufla prin cugetul lui; păcatele sale, târfele cu ochi de giuvaiere ale închipuirii lui, fugeau dinaintea uraganului, chiţăind ca şoarecii îngroziţi şi ghemuindu‑se sub coame de păr.
Pe când traversa scuarul îndreptându‑se spre casă, un râs zglobiu de fată tânără îi atinse urechile dogoritoare. Sunetul gingaş şi vesel îi zdruncină inima mai puternic decât o suflare de trâmbiţă, dar necutezând să ridice ochii, îşi îndreptă privirea în lături şi o aţinti din mers spre umbra tufişurilor învălmăşite. Ruşinea se ridica din inima lui zdruncinată şi‑i inunda întreaga fiinţă. Chipul Emmei îi apăru dinainte şi, sub ochii ei, valul de ruşine îi zvâcni iarăşi din inimă. De‑ar fi ştiut ea la ce o supusese imaginaţia lui, cum dorinţa lui bestială îi sfâşiase şi îi călcase în picioare inocenţa! Asta era dragostea unui băiat? Cavalerism era ăsta? Poezie era asta? Amănuntele sordide ale orgiilor sale îi duhneau în nări: teancul de poze soioase de funingine, pe care le ţinea ascunse în hornul căminului şi de faţă cu a căror lascivitate neruşinată sau sfioasă zăcea ore întregi păcătuind cu gândul şi cu fapta; monstruoasele lui vise, populate de făpturi cu chipuri de gorile şi de târfe cu ochi de giuvaiere scânteietoare; murdarele scrisori lungi, pe care le scrisese cu bucuria mărturisirii vinovate şi le purtase cu sine în ascuns zile de‑a rândul, doar pentru a le arunca sub pavăza nopţii prin iarbă, în vreun colţ de câmp sau sub vreo uşă de colibă, sau în vreo boltă prin tufişuri, unde vreo fată ar fi putut da peste ele plimbându‑se şi le‑ar fi putut citi în taină. Nbunie! Nebunie! Era cu putinţă să fi făcut el aceste lucruri? O sudoare rece îi scălda fruntea pe când amintirile murdare i se îndesau în creier.
Când îl lăsă chinul ruşinii, încercă să‑şi ridice sufletul din abjecta‑i neputinţă. Dumnezeu şi Sfânta Fecioară erau prea departe: Dumnezeu era prea mare şi prea sever, iar Sfânta Fecioară prea curată şi sfântă. Îşi închipui însă că sta alături de Emma, într‑o câmpie vastă, şi că umil şi cu lacrimi în ochi se apleca şi‑i săruta cotul mânecii.
În câmpia cea vastă, sub un cer de amurg tandru şi luminos — un nor plutind spre asfinţit în mijlocul unei mări cereşti, verde pal —, stăteau alături — doi copii care greşiseră. Greşeala lor jignise profund maiestatea lui Dumnezeu, deşi era greşeala a doi copii; dar n‑o jignise pe cea a cărei frumuseţe nu e ca frumuseţea pământeană, primejdioasă de privit, ci e ca steaua dimineţii care‑i este emblema, strălucitoare şi melodioasă. Privirile ce le îndrepta asupra lor nu erau jignite. Ea le împreuna mâinile şi spunea, vorbind inimilor lor:
— Daţi‑vă mâinile, Stephen şi Emma. E o seară frumoasă acum în cer. Aţi greşit, dar tot copiii mei sunteţi. Iată o inimă care iubeşte o altă inimă. Daţi‑vă mâinile, dragii mei copii, şi veţi fi fericiţi împreună şi inimile voastre se vor iubi.
Capela era scăldată într‑o stinsă lumină roşie‑portocalâe, care se cernea printre storurile trase; şi prin crăpătura dintre marginea storului şi pervazul ferestrei intra o suliţă de lumină palidă şi atingea alămurile sculptate în relief ale sfeşnicelor de pe altar, care clipeau ca zalele uzate în bătălii ale îngerilor.
Ploua asupra capelei, asupra grădinii, asupra colegiului. Are să plouă veşnic, fără de zgomot. Apa are să crească puţin câte puţin acoperind iarba şi tufişurile, acoperind copacii şi casele, acoperind monumentele şi culmile munţilor. Orişice viaţă va fi înăbuşită, fără de zgomot: păsări, oameni, elefanţi, porci, copii: cadavre plutind fără zgomot prin învălmăşeala ruinelor lumii. Patruzeci de zile şi patruzeci de nopţi avea să cadă ploaia, până ce apele aveau să acopere faţa pământului.
S‑ar putea întâmpla. De ce nu?
— Iadul şi‑a lărgit pofta, căscat‑a gura sa peste măsură — aceste cuvinte, dragii mei mici fraţi întru Hristos, sunt din cartea profetului Isaia, capitolul cinci, versetul patrusprezece. În numele Tatălui şi al Fiului şi al Sfântului Duh. Amin.
Predicatorul scoase un ceas fără lanţ dintr‑un buzunar interior al sutanei şi, după ce în tăcere îi privi o clipă cadranul, îl aşeză tăcut pe masa dinaintea lui.
Începu a vorbi pe un ton liniştit.
— Adam şi Eva, dragii mei copii, au fost, după cum ştiţi, primii noştri părinţi şi vă veţi aminti că ei au fost zidiţi de Dumnezeu pentru a putea umple din nou locurile rămase libere în cer prin căderea lui Lucifer şi a îngerilor săi răzvrătiţi. Ni se spune că Lucifer era un fiu al dimineţii, un înger strălucitor şi puternic; totuşi el căzu; căzu, şi o dată cu el căzu a treia parte din oastea cerului; căzu, şi fu zvârlit în iad laolaltă cu îngerii săi răzvrătiţi. Care‑i va fi fost păcatul nu putem spune. Teologii consideră că fu păcatul trufiei, gândul păcătos conceput pentru o clipă: non serviam — nu vreau să slujesc. Acea clipă fu ruina lui. A insultat maiestatea lui Dumnezeu printr‑un gând păcătos de o clipă, iar Dumnezeu l‑a alungat din cer în iad pentru vecie.
Adam şi Eva au fost zidiţi de Dumnezeu şi aşezaţi în Eden, în câmpia Damascului, acea grădină fermecătoare, strălucind de soare şi de culori, înecată într‑o vegetaţie luxuriantă. Pământul rodnic Ie dădea din belşug darurile sale; dobitoacele şi păsările îi slujeau de bună voie; ei nu cunoşteau relele ce sunt moştenirea trupurilor noastre: boala şi sărăcia şi moartea; tot ce‑a putut face pentru dânşii un Dumnezeu mare şi generos a fost făcut. Dar o singură condiţie le‑a impus Dumnezeu: să dea ascultare cuvântului Său. Nu le era îngăduit să mănânce din rodul pomului oprit.
Dar vai, dragii mei băieţaşi, şi ei căzură în păcat. Diavolul, odinioară înger radios, fiu al dimineţii, devenit acum un demon hâd, veni la dânşii în chipul şarpelui, cel mai viclean dintre jivinele câmpiei. El îi pizmuia. El, marele căzut, nu putea îndura gândul ca omul, făptură de lut, să stăpânească moştenirea pe care el unul, prin păcatu‑i, o pierduse pe vecie. Veni la femeie, zidire mai slabă, şi‑şi vărsă veninul graiului său iscusit în urechea ei, făgăduindu‑i — O, blasfemie a acelei făgăduinţe! — că, de vor mânca ea şi Adam din pomul oprit, se vor face ca zeii, ba chiar ca Dumnezeu însuşi. Eva căzu în mreaja vicleanului ispititor. Mâncă din măr şi‑i dădu şi lui Adam, care n‑avu curajul moral să i se împotrivească. Limba veninoasă a Satanei îşi împlinise scopul. Amândoi căzură.
Şi atunci se auzi în acea grădină glasul lui Dumnezeu chemând pe făptura Sa, omul, să‑i dea socoteală; şi Mihail, mai‑marele oştirii cereşti, cu o spadă de flăcări în mână, se ivi în faţa perechii vinovate şi‑i goni din Eden în lume; în lumea suferinţei şi‑a strădaniei, a cruzimii şi‑a deznădejdii, a trudei şi‑a lipsurilor, să‑şi câştige pâinea cu sudoarea frunţilor. Dar chiar şi atunci cât fu Dumnezeu de îndurător! Îi fu milă de bieţii noştri părinţi decăzuţi şi făgădui că la împlinirea sorocului El avea să trimită din cer pe Unul care‑i va mântui, îi va face din nou moştenitori ai împărăţiei cerurilor; şi Acel Unul, acel Mântuitor al omului căzut, avea să fie unicul Fiu al lui Dumnezeu, Cel de‑al Doilea din Prea Sfânta Treime, Cuvântul cel Veşnic.
El a venit. S‑a născut dintr‑o fecioară curată, Maria Maica Fecioară. S‑a născut într‑un staul sărman în Iudeea şi a trăit ca un umil dulgher timp de treizeci de ani, până a sosit ceasul să‑şi împlinească chemarea. Şi atunci, plin de dragoste pentru oameni, El a pornit şi i‑a chemat, Pentru ca oamenii să audă noua evanghelie. Auzit‑o‑au ei? Da, au auzit, dar n‑au vrut să asculte. Îl prinseră şi‑l legară ca pe un ticălos de rând, îl batjocoriră ca pe un nebun, îl Alăturară de la slobozire de dragul unui hoţ de drumul mare, fu biciuit cu cinci mii de şfichiuri de bici, încununat cu o cunună de spini, târât prin străzi de gloata iudeilor şi de soldăţimea romană, despuiat de veşminte şi răstignit pe cruce, iar coasta îi fu străpunsă cu o lance şi din trupul rănit al Domnului nostru ţâşnea necontenit apă şi sânge. Dar chiar şi atunci, în acel ceas al celor mai crunte chinuri, Milostivului nostru Mântuitor i‑a fost milă de omenire. Chiar acolo, pe dealul Calvarului, El a întemeiat sfânta biserică catolică împotriva căreia, s‑a făgăduit, nu vor avea putere porţile iadului. El a întemeiat‑o pe stânca veacurilor şi a înzestrat‑o cu harul Său, cu taine şi cu jertfe, şi a făgăduit că, dacă oamenii vor asculta cuvântul bisericii Sale, ei tot vor intra în viaţa cea veşnică; dar dacă, după toate câte s‑au făcut pentru dânşii, ei tot vor mai stărui în răutatea lor, le rămânea hărăzită o veşnicie de chin: iadul.
Glasul predicatorului se stinse. Se opri, îşi împreună o clipă palmele, le despărţi. Apoi reluă:
— Să încercăm acum o clipă a ne da seama, pe cât vom putea, ce este acel lăcaş al osândi‑ţilor, pe care dreptatea unui Dumnezeu jignit l‑a creat întru veşnica pedeapsă a păcătoşilor. Iadul e o temniţă strâmtă şi întunecată şi duhnitoare, un lăcaş al demonilor şi al sufletelor osândite, plin de flăcări şi de fum. Strâmtoarea acestei temniţe este anume orânduită de Dumnezeu spre a pedepsi pe aceia care n‑au voit să fie legaţi de legile Sale. În temniţele pământeşti, bietul osândit are cel puţin oarecare libertate de mişcare, de n‑ar fi decât înlăuntrul celor patru pereţi ai celulei sale sau în curtea întunecoasă a temniţei. Dar în iad, nu. Acolo, din pricina mulţimii osândiţilor, întemniţaţii sunt îngrămădiţi laolaltă în groaznica lor temniţă, ale cărei ziduri se spune că ar avea o grosime de patru mii de leghe; şi osândiţii sunt atât de grozav înlănţuiţi şi de neputincioşi încât, după cum scrie un binecuvântat sfânt, sfântul Anselm, în a sa carte a Similitudinilor, nu‑s în stare nici să‑şi scoată viermele care le roade ochiul.
Ei zac cu întunecime, pentru că, amintiţi‑vă, focul iadului nu dă lumină. După cum, la porunca lui Dumnezeu, flăcările cuptorului babilonian şi‑au pierdut dogoarea, dar lumina nu, la fel, la porunca lui Dumnezeu, focul iadului, păstrându‑şi întreagă cumplita arşiţă, arde de‑a pururi în întuneric. Într‑o necontenită furtună de întuneric, de flăcări negre şi de fum negru de pucioasă arzătoare, sunt îngrămădite unele peste altele trupurile osândiţilor, fără cea mai mică adiere de aer. Din toate pedepsele care s‑au abătut asupra ţării Faraonilor, una singură, pedeapsa întunericului, s‑a numit groaznică, întunericul iadului, menit să dăinuiască nu trei zile, ci în vecii vecilor, cum să‑l numim atunci?
Oroarea acestei temniţe strimte şi întunecate este sporită de groaznica ei duhoare. Toate murdăriile lumii, tot gunoiul şi toate lăturile hunii, ni se spune că se vor scurge acolo, ca într‑o imensă hazna puturoasă, când teribilul pârjol al Zilei de Apoi va fi curăţat lumea. Pucioasa, de asemenea, care arde acolo într‑o atât de fabuloasă cantitate, umple iadul întreg cu duhoarea ei de neîndurat; şi chiar şi trupurile osândiţilor răspândesc un atât de pestilenţial miros încât, după cum spune sfântul Bonaventura, unul singur dintre ele ar fi de ajuns pentru a infecta lumea întreagă. Chiar şi aerul lumii noastre, acest element pur, începe a duhni şi devine de nerespirat când a stat multă vreme închis. Gândiţi‑vă dar ce trebuie să fie duhoarea aerului în iad! Închipuiţi‑vă un cadavru putred şi în descompunere, care a zăcut multă vreme în mormânt putrezind şi descompunându‑se, o masă gelatinoasă de stricăciune lichidă. Închipuiţi‑vă un asemenea cadavru dat pradă flăcărilor, înghiţit de focul pucioasei arzânde şi scoţând din el aburii groşi, înăbuşitori, ai unei descompuneri dezgustătoare, scârboase. Şi apoi, închipuiţi‑vă această duhoare greţoasă înmulţită de un milion şi încă de un milion de ori prin milioanele peste milioanele de hoituri fetide învălmăşite în întunericul împuţit — un uriaş putregai uman în descompunere. lnchipuiţi‑vă toate acestea şi veţi avea o idee despre scârboşenia duhorii iadului.
Dar această duhoare, scârboasă pe cât e, nu‑i totuşi cel mai mare dintre chinurile cărora le sunt supuşi osândiţii. Tortura focului este cea mai mare dintre acelea la care vreun tiran a supus cândva pe semenii săi. Puneţi‑vă o clipă degetul în flacăra luminării şi veţi simţi tortura focului. Însă focul nostru pământean a fost creat de Dumnezeu spre folosul omului, ca să păstreze în el scânteia vieţii şi să‑l ajute în meşteşugurile utile, pe când focul iadului e de altă natură şi a fost creat de Dumnezeu spre a‑l pedepsi pe nepocăitul păcătos. De asemenea, focul nostru pământesc se istoveşte mai curând sau mai târziu, după cum arde, mai anevoie sau mai lesne, obiectul pe care‑l atacă, încât isteţimea omenească a izbutit chiar să născocească preparate chimice pentru a‑i frâna sau zădărnici acţiunea. Dar piatra de pucioasă care arde în iad e o substanţă menită anume să ardă în vecii vecilor cu nespusă furie. Mai mult decât atât, focul nostru pământean distruge în timp ce arde, încât dăinuieşte mai puţin cu cât e mai intens, dar focul iadului are proprietatea de a păstra ceea ce arde şi, cu toate că bântuie o violenţă de neînchipuit, bântuie de‑a pururi.
Şi iarăşi, focul nostru de pe pământ, oricât ar fi el de aprig sau de răspândit, are totdeauna o extindere limitată; dar iazul de foc din infern este fără de hotar, fără de ţărm şi fără de fund. Se povesteşte că însuşi diavolul când fu întrebat în această privinţă de către un anumit oştean, a fost nevoit a mărturisi că, dacă un munte întreg ar fi azvârlit în oceanul de foc al iadului, s-ar topi într‑o clipită în acel foc precum o bucată de ceară.
Şi acest foc îngrozitor nu va chinui numai dinafară trupurile osândiţilor, ci fiecare dintre acele suflete pierdute va fi un iad în sine, focul cel fără de hotar bântuind cu furie chiar şi în măruntaiele sale. O, cât de îngrozitoare este soarta acelor ticăloase fiinţe! Sângele le sfârâie şi le clocoteşte în vine, creierul le arde în ţeastă, inima dogoreşte şi crapă, maţele‑s o adunătură roşie, încinsă, de terci arzător, ochii plăpânzi dogoresc asemenea unor bile în topire.
Şi totuşi, toate câte le‑am spus despre tăria şi felul şi nemărginirea acestui foc nu‑s nimic pe lângă intensitatea sa, intensitate ce‑o are, fiind unealta aleasă de orânduirea divină pentru pedeapsa sufletului şi a trupului deopotrivă. E un foc care se revarsă de‑a dreptul din mânia lui Dumnezeu, lucrând nu din propria‑i putere, ci ca unealtă a răzbunării Divine.
După cum apele botezului curăţă sufletul o dată cu trupul, aşa şi flăcările pedepsitoare chinuie duhul o dată cu carnea. Fiece simţ al cărnii este chinuit şi totodată fiece simţire a sufletului: ochii cu întunecimea de nepătruns, nasul cu duhori puturoase, urechile cu zbierete şi urlete şi blesteme, gustul cu scârboşenii, putreziciuni de lepră, înăbuşitoare murdării fără de nume, atingerea cu ţepuşe şi piroane încinse, cu aprige limbi de flăcări. Şi prin feluritele chipuri ale simţurilor, sufletul nemuritor este torturat pe vecie în însăşi esenţa sa, în mijlocul leghelor peste leghe de văpăi dogoritoare, aprinse‑n abis de maiestatea ofensată a Atotputernicului Dumnezeu şi înteţită, până la furie veşnic dăinuitoare şi veşnic crescândă, de suflarea mâniei Prea înaltului Dumnezeu.
Gândiţi‑vă, în cele din urmă, că tortura acestei temniţe infernale e sporită de însăşi adunarea laolaltă a osândiţilor. Pe pământ, vecinătatea rea e atât de primejdioasă încât plantele, ca prin instinct, se retrag din preajma a tot ce poate fi ucigător sau păgubitor pentru ele. În iad, orice lege e răsturnată — nu există consideraţie pentru familie sau patrie, pentru legături sau relaţii. Osândiţii urlă şi gem unul către altul, chinul şi furia fiindu‑le sporite de prezenţa fiinţelor chinuite si furioase ca şi dânşii. Orice simţământ de omenie e uitat. Urletele păcătoşilor în suferinţă umplu cele mai îndepărtate unghere ale vastului abis. Gurile osândiţilor sunt pline de blasfemii împotriva lui Dumnezeu şi de ură pentru semenii lor în suferinţă şi de blesteme împotriva acelor suflete care le‑au fost părtaşe în păcat. În timpurile de odinioară, era obiceiul de a se pedepsi paricidul — omul care ridicase o mână ucigătoare împotriva părintelui său — lepădându‑l în adâncurile mării într‑un sac în care se băga un cocoş, o maimuţă şi un şarpe. Scopul celor care rânduiseră această lege, ce pare crudă în timpurile noastre, era de a pedepsi pe criminal prin tovărăşia acestor jivine răufăcătoare şi duşmănoase. Dar ce e furia acelor dobitoace mute faţă de furia si ura care ţâşneşte de pe buzele arse şi din gâtlejurile dureroase ale osândiţilor din iad, când recunosc în tovarăşii lor de suferinţă pe aceia care i‑au ajutat şi i‑au ispitit întru păcat, pe aceia ale căror vorbe au semănat prima sămânţă de gânduri păcătoase şi de viaţă păcătoasă în cugetele iar, pe aceia ale căror îndemnuri necuviincioase i‑au dus către păcat, ai căror ochi i‑au ispitit, i‑au ademenit a părăsi calea virtuţii. Ei se îndreaptă către acei părtaşi întru păcat şi‑i mustră amarnic şi‑i blestemă. Dar rămân neputincioşi şi fără de nădejde; e prea târziu acum pentru pocăinţă.
Şi, în sfârşit, gândiţi‑vă la groaznicul chin pentru acele suflete osândite, suflete de ispititori cât şi de ispitiţi, gândiţi‑vă la chinul tovărăşiei diavolilor. Aceşti diavoli îi hărţuiesc pe osândiţi în două chipuri: prin prezenţa lor şi prin mustrările lor. Nu ne putem imagina cât sunt de înspăimântători aceşti diavoli. Sfânta Caterina din Siena a văzut o dată un diavol şi a scris că, decât să‑l mai privească o singură clipă pe un asemenea monstru îngrozitor, ar prefera să păşească până la sfârşitul vieţii pe un drum de jăratic. Aceşti diavoli, odinioară îngeri frumoşi, au devenit la fel de respingători şi de hâzi pe cât erau odinioară de frumoşi. Ei batjocoresc şi suduie bietele suflete pe care le‑au târât în distrugere. Ei, demonii odioşi, în infern sunt prefăcuţi în glasurile conştiinţei; „De ce ai păcătuit? De ce ţi‑ai plecat urechile la ispitele unor prieteni? De ce te‑ai abătut de la obiceiurile tale pioase şi de la faptele tale bune? De ce n‑ai ocolit cu stăruinţă prilejurile de a păcătui? De ce n‑ai părăsit pe acel tovarăş ticălos? De ce nu te‑ai lăsat de acel nărav dezmăţat, de acea deprindere necurată? De ce nu ai ascultat sfaturile duhovnicului tău? Chiar şi după ce ai căzut întâia, ori a doua, ori a treia, ori a patra, ori a suta oară, de ce nu te‑ai căit de ticăloşiile tale şi nu te‑ai întors către Dumnezeu, care nu‑ţi aştepta decât pocăinţa pentru a te izbăvi de păcate? Acum, timpul pentru pocăinţă a trecut. Este timp, a fost timp, dar timp nu va mai fi! A fost timp pentru a păcătui pe ascuns, pentru a te lăsa în voia trândâviei şi a trufiei, pentru a jindui cele neîngăduite, pentru a te supune imboldurilor firii tale celei mai josnice, pentru a trăi ca dobitoacele câmpului, ba mai ticălos decât dobitoacele câmpului — căci ele, cel puţin, nu‑s decât nişte brute şi n‑au judecată care să le călăuzească —, timp a fost, dar timp nu va mai fi. Dumnezeu ţi‑a vorbit cu atâtea şi atâtea glasuri, dar tu n‑ai vrut să‑l auzi. N‑ai vrut să zdrobeşti în inima ta acea trufie şi acea mânie, n‑ai vrut să înapoiezi acele bunuri dobândite pe nedrept, n‑ai vrut să asculţi de legile sfintei tale biserici, nici să‑ţi împlineşti îndatoririle religioase, n‑ai vrut să te îndepărtezi de acei tovarăşi nelegiuiţi, n‑ai vrut să ocoleşti acele ispite primejdioase". Iată vorbele rostite de acei călăi diavoleşti, vorbe de ocară şi de mustrare, de ură şi de scârbă. De scârbă, da! Căci până şi ei, chiar şi ei, diavolii, atunci când căzură în păcat, căzură într‑un păcat ce sigur se potrivea cu firile lor îngereşti: răzvrătirea cugetului; şi până şi ei, chiar ei, demonii murdari, trebuie să‑şi întoarcă privirile revoltaţi şi scârbiţi când văd acele păcate inexprimabile prin care omul decăzut insultă şi pângăreşte lăcaşul sfânt al Sfântului Duh, pângărindu‑se şi spurcându‑se pe sine.
— O, dragii mei mici fraţi întru Hristos, nicicând să nu ne fie dat a auzi acele vorbe! Nicicând să nu ne fie dat, zic! În Ziua de Apoi a groaznicei judecăţi, mă rog fierbinte lui Dumnezeu ca nici un singur suflet din cele adunate astăzi în această capelă să nu se afle printre acele nenorocite făpturi cărora înaltul Judecător le va porunci să se depărteze pe vecie din ochii Săi, ca nici unul dintre voi să nu audă vreodată răsunându‑i în urechi groaznica sentinţă de lepădare: Duceţi‑vă de la mine, blestemaţilor, duceţi‑vă în focul veşnic, pregătit pentru diavol şi îngerii săi!
Se îndreptă spre ieşire printr‑o latură a capelei; picioarele îi tremurau şi prin pielea craniului îi treceau fiori de parcă ar fi atins‑o degete de strigoi. Sui pe scară şi trecu în coridor. De‑a lungul pereţilor, pardesiele şi impermeabilele spânzurau ca nişte răufăcători în ştreang, fără cap, pleoştite şi picurând. Şi la fiece pas el se înfricoşa că murise, că sufletul îi fusese smuls din teaca trupului, că era az‑vârlit cu capul înainte prin spaţiu.
Când vru să se aşeze, picioarele nu dădeau de podea; se lăsă greoi în pupitru, deschise la întâmplare o carte şi se uită prin ea. Fiecare cuvânt pentru el! Era adevărat. Dumnezeu era atotputernic. Dumnezeu îl putea chema şi acum, îl putea chema pe când şedea în pupitrul lui şi mai înainte ca el să aibă timp să‑şi dea seama de chemare. Dumnezeu îl chemase. Da? Cum? Da? Carnea i se chircea simţind apropierea lacomelor limbi de foc, i se usca simţind în juru‑i vârtejul de aer înăbuşitor. Murise. Da. Era pe cale de a fi judecat. Un val de foc i se năpustea prin trup, cel dintâi. Încă unul. Creierul începea să‑i dogorească. Iarăşi. Creierul îi sfârâia şi-i clocotea în vasul crăpat al ţestei îi ţâşneau flăcări din ţeastă, ca o corolă, ţipând asemenea unor glasuri:
— Iadul! Iadul! Iadul! Iadul! Iadul!
Glasuri vorbeau lângă el:
— Despre iad.
— Cred că vi l‑a băgat bine în cap
— Şi încă cum! Ne‑a făcut o frică turbată.
— Asta vă trebuie vouă — şi cât mai multă — ca să vă pună pe lucru.
Se rezemă înapoi în pupitru, sleit. Nu murise. Dumnezeu încă îl mai cruţase. Era încă în lumea bine cunoscută a şcolii. Domnul Tate şi Vincent Heron stăteau de vorbă lângă fereastră, glumeau, se uitau la ploaia rece, îşi mişcau capetele.
— Mi‑ar plăcea să se însenineze. Aranjasem cu nişte colegi o tură cu bicicletele, spre Malahide. Dar cred că te scufunzi în noroi până la genunchi acum.
— Poate se înseninează, sir.
Glasurile pe care le cunoştea atât de bine, cuvintele obişnuite, liniştea clasei când glasurile tăcură şi tăcerea se umplu de‑un zgomot ca de vite păscând domol, pe când băieţii îşi mestecau calmi gustarea de dimineaţă — toate astea îi alinau sufletul rănit.
Încă mai era timp. O, Fecioară Maria, liman al păcătoşilor, roagă‑te pentru el! O, Fecioară burată, scapă‑l din prăpastia morţii!...

Lecţia de engleză începu prin ascultarea la istorie. Personaje regale, favoriţi, intriganţi, episcopi treceau unul după altul, ca nişte fantome mute îndărătul vălului numelor lor. Cu toţii muriseră: cu toţii fuseseră judecaţi. Ce‑i folosea omului să dobândească lumea întreagă dacă‑şi pierdea sufletul? În sfârşit înţelesese: şi viaţa omenească se asternea în juru‑i, câmpie paşnică pe care oamenii, asemenea furnicilor, trudeau înfrăţiţi, morţii lor dormind sub movile liniştite. Îl atinse cotul colegului său şi‑şi simţi inima mişcată — iar când vorbi, răspunzând la o întrebare a profesorului, îşi auzi glasul plin de calmul umilinţei şi al pocăinţei.
Sufletul i se cufundă şi mai mult în adâncuri de paşnică pocăinţă, nemaiputând îndura chinul spaimei şi, pe când se cufunda, susura o rugăciune. O, da, încă va mai fi cruţat; se va căi în inima lui şi va fi iertat; şi atunci cei de Sus, cei din Cer, or să vadă ce va face el pentru a‑şi răscumpăra trecutul; o viaţă întreagă, fiecare ceas din viaţă. Doar răbdare să aibă, să‑l lase.
— Tot, Dumnezeule! Tot, tot!
Un mesajer veni până la uşă spre a spune că în capelă se primeau spovedanii. Patru băieţi ieşiră din clasă şi‑i auzea pe alţii trecând pe coridor. Un fior rece îi suflă prin inimă, nu mai puternic ca o adiere de vânt; şi totuşi, ascultând şi suferind în tăcere, părea că şi‑ar fi pus urechea lângă muşchiul inimii, simţindu‑l aproape şi înfricoşat, ascultându‑i pâlpâitul ventriculelor.
Nici o scăpare. Trebuia să se spovedească, să rostească în cuvinte ceea ce făcuse şi gândise, păcat după păcat. Cum? Cum?
— Părinte, am...
Gândul la confesiune i se strecura ca un pumnal rece în carnea‑i vie. Dar nu aici în capela colegiului! Are să mărturisească tot, fiece păcat cu gândul şi cu fapta, deschis; dar nu aici, printre colegii lui de şcoală! Departe de aici, în vreun loc întunecos, îşi va rosti în murmur ruşinea; şi îl implora cu umilinţă pe Dumnezeu să nu se supere pe el că nu cuteza a se spovedi în capela colegiului şi, în desăvârşită smerenie a cugetului, implora în tăcere inimile băieţilor din juru‑i să‑l ierte.
Timpul se scursese. Şedea iarăşi în banca din faţă a capelei. Afară, lumina zilei se şi micşora deja şi, strecurându‑se tot mai slab printre storurile roşii, mohorâte, se părea că soarele Zilei de Apoi asfinţeşte şi că toate sufletele erau chemate la adunare spre a fi judecate.
— Lepădat sunt din faţa ochilor Tăi: aceste cuvinte, dragii mei mici fraţi întru Hristos, sunt din Cartea Psalmilor, psalmul treizeci, versul douăzeci şi trei. În numele Tatălui şi al Fiului Şi al Sfântului Duh. Amin.
Predicatorul începu să vorbească pe un ton liniştit, prietenos. Faţa îi era blajină; îşi împreună uşurel degetele ambelor mâini, alcătuind o colivie fragilă.
— În dimineaţa aceasta ne‑am străduit, în meditaţia noastră asupra infernului, să facem ceea ce sfântul nostru patron numeşte, în cartea sa de exerciţii spirituale, compunerea locului. Ne‑am străduit, adică, să imaginăm cu simţurile minţii, în închipuirea noastră, caracterul material al acelui loc groaznic, al chinurilor fizice pe care toţi cei ce se află în iad le îndură. În seara aceasta vom considera câteva clipe natura chinurilor morale din infern.
Păcatul, amintiţi‑vă, este o dublă monstruozitate. Este o ticăloasă consimţire la îmboldirile firii noastre corupte către instinctele josnice, către ceea ce‑i grosolan şi bestial; şi e totodată un refuz de a asculta sfatul naturii noastre mai înalte, o îndepărtare de tot ce avem curat şi sfânt, de însuşi Sfântul Dumnezeu. Din această pricină păcatul de moarte este pedepsit în iad cu două feluri de pedepse: cu pedeapsa fizică şi cu pedeapsa morală.
Or, dintre toate aceste dureri morale cu mult cea mai mare este durerea despărţirii, a pierderii — atât de mare într‑adevăr, încât ea însăşi este o tortură mai mare decât toate celelalte. Sfântul Toma, cel mai mare învăţat al bisericii, "angelicul învăţat" cum e numit, spune că cea mai mare osândă constă în aceea că înţelegerea omului este cu desăvârşire lipsită de lumină divină, iar dragostea sa cu tenacitate îndepărtată de la bunătatea lui Dumnezeu. Dumnezeu, amintiţi‑vă, este o fiinţă nesfârşit de bună, şi de aceea pierderea unei asemenea fiinţe este, fireşte, o pierdere nesfârşit de dureroasă. În viaţa aceasta nu avem o noţiune destul de limpede despre ce trebuie să însemne o asemenea pierdere, însă osândiţii din iad, spre şi mai marea lor osândă, înţeleg pe deplin ceea ce au pierdut şi înţeleg că singuri şi pentru totdeauna şi‑au pricinuit această pierdere, prin păcatele lor.
În chiar clipa morţii, cătuşele trupului se sparg şi sufletul zboară către Dumnezeu ca înspre centrul existenţei sale. Amintiţi‑vă, dragii mei copii, sufletele voastre jinduiesc să se afle în preajma lui Dumnezeu. De la Dumnezeu venim, prin Dumnezeu trăim, lui Dumnezeu îi aparţinem; ai Lui suntem, de‑a pururi.
Dumnezeu iubeşte cu dumnezeiască iubire fiece suflet omenesc şi fiece suflet omenesc trăieşte în această iubire. Cum ar putea fi altfel? Orice suflare ce o tragem în piept, orice gând al creierului nostru, orice clipă a vieţii purced din bunătatea neistovită a lui Dumnezeu.
Şi dacă pentru mamă este o durere a fi despărţită de copilul ei, pentru bărbat a fi surghiunit de la vatra şi din ţara sa, pentru prieten a fi despărţit de prieten, o, gândiţi‑vă ce crâncenă durere trebuie să fie pentru bietul suflet a fi zvârlit cu dispreţ departe de cel mai bun şi mai plin de iubire Creator, care l‑a chemat la existenţă pe acel suflet din neant şi l‑a sprijinit în viaţă şi l‑a iubit cu nemăsurată iubire. Aceasta, aşadar, — despărţirea pe vecie de cel mai prejos bun al său, de Dumnezeu, şi chinul acestei despărţiri, ştiind foarte bine că e de nestrămutat — aceasta este tortura cea mai mare pe care sufletul creat de Dumnezeu e în stare s‑o îndure, poena damni, durerea pierderii.
Cea de a doua durere care va sfâşia sufletele osândiţilor în infern este durerea conştiinţei. Precum în trupurile moarte putreziciunea zămisleşte viermi, aidoma, şi în sufletele celor lepădaţi, se naşte din putreziciunea păcatului o necurmată remuşcare, boldul conştiinţei, viermele cu triplă muşcătură cum îl numeşte Papa Inocent al III‑lea. Cea dintâi muşcătură a acestui vierme va fi amintirea plăcerilor trecute. O, ce amintire groaznică fi‑va aceasta! În iazul flăcărilor atotânghiţitoare regele cel trufaş îşi va aminti fala curţii sale, omul cel învăţat, dar ticălos, bibliotecile lui şi uneltele sale de cercetare, iubitorul de plăceri artistice marmurile şi tablourile şi celelalte comori de artă ce le‑a stăpânit, cel care se înfrupta cu încântare din plăcerile mesei îşi va aminti ospăţurile lui somptuoase, bucatele pregătite cu atâta rafinament, vinurile sale alese, avarul maldărele de aur ce le‑a strâns, tâlharul averea dobândită pe căi ticăloase, ucigaşii iuţi la mânie, răzbunători şi nemiloşi îşi vor aminti faptele sângeroase şi cumplite la care s‑au dedat, cei ce‑au dus o viaţă impură şi adulteră plăcerile de nespus şi murdare, pe care le‑au gustat cu încântare. Ei îşi vor aminti toate acestea şi se vor detesta pe sine şi păcatele lor. Căci nespus de jalnice vor părea toate aceste plăceri sufletului osândit a pătimi în focul iadului, veacuri peste veacuri. Cum vor fierbe şi vor turba de mânie la gândul că au pierdut fericirea cerească pentru noroiul lumii, pentru nişte bucăţi de metal, pentru onoruri vane, pentru tihne trupeşti, pentru o gâdilare a nervilor. Se vor căi cu adevărat — şi aceasta‑i a doua muşcătură a viermelui conştiinţei, o târzie şi nerodnică părere de rău pentru păcatele săvârşite. Justiţia divină vrea cu tot dinadinsul ca înţelegerea acestor bieţi păcătoşi să fie necontenit aţintită asupra păcatelor de care s‑au făcut vinovaţi — şi, mai mult decât atât, după cum arată sfântul Augustin, Dumnezeu le va împărtăşi propria‑I cunoaştere a păcatului, încât păcatul le va apărea în toată răutatea lui groaznică, precum apare în ochii lui Dumnezeu însuşi, îşi vor vedea păcatele în toată hidoşenia lor şi se vor căi — dar va fi prea târziu, şi atunci vor plânge asupra bunelor prilejuri pe care le‑au trecut cu vederea. Aceasta e muşcătura de pe urmă şi cea mai adâncă şi mai cumplită a viermelui conştiinţei. Conştiinţa are să spună: Ai avut timp şi prilej pentru a te căi şi nu ai voit. Ai fost crescut în religie de către părinţii tăi. Ai avut întru ajutorul tău sfintele taine şi harul şi indulgenţele bisericii, L‑ai avut pe slujitorul Domnului, preotul, să‑ţi vestească cuvântul lui Dumnezeu, să te cheme înapoi când te rătăciseşi, să te ierte de păcate, oricâte ar fi fost, orişicât de respingătoare, doar de te‑ai fi spovedit şi te‑ai fi căit. N‑ai vrut. I‑ai înfruntat pe slujitorii sfintei religii, ai întors spatele confesionalului, te‑ai înglodat tot mai adânc în mlaştina păcatului. Dumnezeu te‑a chemat, te‑a mustrat cu ameninţări, te‑a rugat stăruitor să te înapoiezi la El. O, ce ruşine, ce jale! Cârmuitorul universului te ruga cu stăruinţă pe tine, făptură de lut, să‑L iubeşti pe El, care te‑a făcut, şi să‑I respecţi legea. Nu. Tu n‑ai vrut. Şi acum, chiar de‑ar fi să scalzi tot iadul cu lacrimile tale, dacă ai mai putea plânge, tot acel lac de lacrimi pocăite nu ţi‑ar dobândi ce ţi‑arfji dobândit în timpul vieţii tale trecătoare o singură lacrimă vărsată întru sinceră căinţă. Implori acum o clipă de viaţă pământească în care să te poţi căi: în van. Timpul acela a trecut pe vecie.
Iată cele trei bolduri ale conştiinţei, ale viperei ce‑i roade în miezul inimii pe osândiţii din iad, încât plini de infernală furie ei se blestemă pe sine pentru nebunia lor şi‑i blestemă pe tovarăşii lor cei răi care i‑au dus la asemenea năruire şi‑i blestemă pe diavolii care i‑au ispitit în viaţă şi care acum îi batjocoresc pe vecie, şi ocărăsc şi blestemă până şi Fiinţa Supremă ale cărei bunătate şi răbdare le‑au dispreţuit şi le‑au luat în deşert, dar ale cărei dreptate şi putere nu le pot ocoli.
Următoarea suferinţă morală căreia îi sunt supuşi osândiţii este aceea a întinderii chinului. Omul, în viaţa sa pământească, deşi e în stare a suferi multe rele, nu e în stare a le suferi pe toate o dată, întrucât un rău îl potoleşte şi îl combate pe un altul, după cum adesea un venin lucrează împotriva altuia. În iad, dimpotrivă, o tortură, în loc de a combate pe alta, îi sporeşte puterea, şi mai mult decât atât: puterile lăuntrice, fiind mai desăvârşite ca simţurile din afară, sunt şi mai apte de‑a suferi. Aidoma cum fiecare dintre simţuri este torturat cu un anume supliciu potrivit, tot astfel este şi fiecare însuşire spirituală: închipuirea cu imagini oribile, puterea de simţire cu dorinţă şi furie pe rând, mintea şi înţelegerea cu o întunecare lăuntrică mai teribilă chiar decât întunericul exterior care domneşte în acea groaznică temniţă. Răutatea, oricât de neputincioasă, care stăpâneşte aceste suflete diavoleşti e o suferinţă de o nemărginită întindere, de o durată fără limită, o groaznică stare de ticăloşie pe care cu greu ne‑o putem închipui, dacă nu ţinem seama de monstruozitatea păcatului şi de ura ce i‑o inspiră lui Dumnezeu.
În contradicţie cu această suferinţă de durată şi totuşi coexistând cu ea, e durerea prin intensitate. Iadul este centrul tuturor suferinţelor şi, după cum ştiţi, toate cele sunt mai intense în centrul lor decât în punctele lor mai îndepărtate. Nu se află antidoturi sau leacuri de nici un fel care să domolească sau să aline câtuşi de puţin suferinţele din iad. Ba dimpotrivă, lucrurile bune în sinea lor devin rele în iad. Tovărăşia celorlalţi, în alte părţi izvor de alinare pentru cel mâhnit, aci va fi o tortură necontenită, cunoaşterea, atât de râvnită drept cel dintâi bun al minţii, aci va fi şi mai urâtă decât neştiinţa; lumina, după care atâta jinduieşte orişice fiinţă, de la Stăpânul Creaţiunii până la cea mai umilă bururiană a pădurii, va fi intens detestată. În viaţa aceasta de pe pământ durerile noastre sau nu-s foarte îndelungi sau nu‑s foarte mari, pentru că natura fie că le învinge prin deprindere, fie că le pune capăt năruindu‑se sub greutatea lor. Dar în iad chinurile nu pot fi învinse prin Aprindere, căci fiind de o groaznică intensitate sunt totodată de o diversitate necontenită, fiecare suferinţă, am putea spune, luând foc de la cealaltă şi totodată aţâţând în cea care a aprins‑o o flacără şi mai aprigă. Şi nici nu poate scăpa natura de aceste chinuri intense şi felurite sucombându‑le, căci sufletul este susţinut şi menţinut în rău, pentru ca suferinţa să‑i fie mai mare. Nemărginită întindere a chinului, intensitate de necrezut a suferinţei, felurime necontenită a torturii — asta vrea maiestatea divină, atât de grav insultată de către păcătoşi; asta pretinde sfinţenia cerului, trecută cu vederea şi înlăturată de dragul plăcerilor josnice şi vicioase ale cărnii corupte; asta cere imperios sângele vărsat de mielul nevinovat al lui Dumnezeu pentru mântuirea păcătoşilor şi călcat în picioare de către cei mai ticăloşi dintre ticăloşi.
Ultimul chin, care pune vârf tuturor chinurilor acelui loc îngrozitor, este veşnicia iadului. Veşnicie! O, vorbă cumplită, înfiorătoare! Veşnicie! Care cuget omenesc o poate înţelege? Şi nu uitaţi, e o veşnicie de durere. Chiar dacă suferinţele din iad nu ar fi atât de îngrozitoare pe cât sunt, ele tot ar deveni nesfârşite, căci sunt menite a dăinui necontenit. Dar dăinuind veşnic, sunt totodată, precum ştiţi, intolerabil de intense, insuportabil de răspândite. Să înduri veşnic chiar şi numai înţepătura unei insecte ar fi un chin îngrozitor. Ce trebuie să fie, atunci, să înduri multiplele chinuri ale infernului pe vecie? Pe vecie! Pe toată veşnicia! Nu un an sau un veac, ci pe vecie. Încercaţi să vă închipuiţi groaznicul înţeles al acestui lucru. Aţi văzut adesea nisipul pe ţărmul mării. Cât sunt de mărunte subţirele‑i fire! Şi din cât de multe asemenea fire subţiri şi mărunte e alcătuită mica mână de nisip ce‑o înşfacă în joaca lui copilul. Închipuiţi‑vă acum un munte din acest nisip, înalt de un milion de mile, ridicându‑se din pământ până la cele mai înalte înălţimi ale cerurilor, şi lat de un milion de mile, întinzându‑se până în spaţiul cel mai îndepărtat, şi gros de un milion de mile, şi închipuiţi‑vă o asemenea masă enormă de fărâme de nisip înmulţite cu câte frunze are pădurea, câte picături de apă vastul ocean, câte pene au păsările, câţi solzi peştii, câţi peri dobitoacele, câţi atomi nemăsuratul cuprins al aerului — şi închipuiţi‑vă că la sfârşitul fiecărui milion de ani o pasăre micuţă ar veni la acel munte şi ar ciuguli din el un fir subţire de nisip şi l‑ar duce în ciocul ei. Câte milioane şi milioane de secole ar trebui să treacă până ca această pasăre să scoată şi să ia cu sine măcar şi zece metri pătraţi din acel munte, câţi eoni peste eoni de veacuri până să scoată tot nisipul din acel munte?...
Şi totuşi, după trecerea acelei imense perioade de timp, nici o clipă a veşniciei nu s‑ar putea spune că va fi trecut. După trecerea tuturor acelor bilioane şi trilioane de ani, veşnicia abia ar fi început. Şi dacă acel munte iarăşi s‑ar înălţa după ce va fi fost scos în întregime de la locu‑i, şi dacă pasărea iarăşi ar veni şi l‑ar scoate iarăşi de la locu‑i, grăunte cu grăunte, şi dacă tot astfel s‑ar înălţa şi s‑ar istovi de atâtea ori câte stele‑s pe cer, câţi atomi în aer, câte picături de apă în mare, câte frunze‑n copaci, câte pene de păsări, câţi solzi au toţi peştii, câţi peri toate animalele, la capătul tuturor acestor nenumărate înălţări şi istoviri ale acelui munte nemăsurat de vast, nici o singură clipă a veşniciei nu s‑ar putea spune că va fi trecut chiar şi atunci, la sfârşitul unei asemenea perioade, după acea infinită întindere de timp a cărei simplă evocare ne ameţeşte mintea, veşnicia de abia ar fi început.
Unui prea fericit sfânt (cred că a fost chiar unul dintre părinţii ordinului nostru) îi fu cândva îngăduită o viziune a infernului. I se părea că stă în mijlocul unei săli mari, întunecoase şi tăcute, în care nu se auzea nimic afară de ticăitul unui orologiu mare. Ticăitul nu contenea o clipă şi i se părea că ticăitul suna asemenea unei necontenite repetări a cuvintelor: mereu, nicicând, — mereu, nicicând. Mereu în iad, nicicând în cer; mereu alungat din faţa lui Dumnezeu, nicicând bucurându‑te de preafericita viziune; mereu devorat de flăcări, ros de insecte scârboase, străpuns de cuie înroşite în foc, nicicând iertat de aceste chinuri; mereu să te mustre conştiinţa, să te facă să turbezi amintirea, nicicând să nu scapi; mereu să blestemi şi să ocărăşti pe scârnavii diavoli ce se bucură vrăjmăşeşte de mizeria celor amăgiţi de dânşii, nicicând să nu vezi mijind veşmintele strălucitoare ale preafericitelor duhuri; mereu să strigi din prăpastia de foc către Dumnezeu, implorând o clipă, o singură clipă de răgaz, în aceste suferinţe cumplite, nicicând să nu dobândeşti, nici timp de o clipă, iertarea lui Dumnezeu; mereu să suferi, nicicând să te bucuri; mereu osândit, nicicând mântuit; mereu, nicicând; mereu nicicând. O, ce pedeapsă îngrozitoare! O veşnicie de chin nesfârsit, de nesfârşită tortură trupească şi sufletească, fără o rază de nădejde, fără o clipă de încetare; o veşnicie de chin de‑o intensitate nelimitată, de tortură nesfârşit de diversă, de chin care întreţine veşnic ceea ce veşnic devoră, de groază care sfâşie sufletul în timp ce distruge carnea, o veşnicie din care fiece clipă în sine e o veşnicie de suferinţă. Aceasta‑i pedeapsa îngrozitoare dată celor ce mor în păcat de moarte de către un Dumnezeu atotputernic şi drept.
Da, un Dumnezeu drept! Oamenii, raţionând totdeauna ca oameni ce sunt, se miră ca Dumnezeu să orânduiasră pedeapsă veşnică şi infinită în flăcările iadului pentru un singur păcat grav. Ei raţionează astfel pentru că, orbiţi de grosolana amăgire a cărnii şi de întunecimea priceperii omeneşti, nu‑s în stare să înţeleagă odioasa ticăloşie a păcatului de moarte. Raţionează astfel pentru că nu‑s în stare să priceapă că măcar şi păcatul venial este de o natură atât de mârşavă şi odioasă, încât chiar dacă atotputernicul Creator ar putea pune capăt la toate relele şi nenorocirile din lume — la boli, la jafuri, la crime, la moarte, la ucideri — cu condiţia să lase nepedepsit un singur păcat venial — o minciună, o privire mânioasă, o clipă de trândăvie voită —, El, marele, atotputernicul Dumnezeu, n-ar putea proceda astfel, deoarece păcatul, fie cu gândul, fie cu fapta, este o încălcare a legii Sale şi Dumnezeu n‑ar fi Dumnezeu de n‑ar pedepsi pe cel ce‑I încalcă legea.
Un păcat, o clipă de orgoliu răzvrătit al cugetului l‑a făcut pe Lucifer să cadă din fala sa împreună cu a treia parte din cohorta îngerilor. Un păcat, o clipă de nebunie şi de slăbiciune i‑a alungat pe Adam şi Eva din grădina Edenului şi a adus moartea şi suferinţa pe pământ. Pentru a răscumpăra urmările acelui păcat, unicul Fiu al lui Dumnezeu a coborât pe pământ, a trăit şi a suferit moartea cea mai dureroasă, spânzurând trei ore pe cruce.
O, dragii mei mici fraţi întru Isus Hristos, jigni‑vom aşadară pe acest bun Mântuitor şi stâr‑ni‑vom mânia Sa? Călca‑vom din nou în picioare acest trup sfâşiat şi schingiuit? Scuipa‑vom acest obraz atât de plin de durere şi de iubire? Batjocori‑vom şi noi asemenea iudeilor cruzi şi soldaţilor brutali pe‑acest Mântuitor blând şi milostiv, care de dragul nostru a călcat singur strugurii amari ai durerilor? Fiecare cuvânt păcătos e o rană în carnea Sa vie. Fiecare faptă păcătoasă e un spin ce‑I străpunge fruntea. Fiecare gând necurat căruia îi cedăm cu bună ştiinţă este o lance ascuţită care sfredeleşte acea inimă sfântă şi curată. Nu, nu! Nu e cu putinţă ca o fiinţă umană să facă ceea ce jigneşte atât de adine maiestatea divină, ceea ce‑i pedepsit cu o veşnicie de chinuri, ceea ce‑L răstigneşte din nou pe Fiul Iui Dumnezeu şi‑L batjocoreşte.
Mă rog Domnului ca bietele mele cuvinte să fi izbutit astăzi a păstra în cuvioşie pe cei ce au harul lui Dumnezeu, a întări pe cei şovăielnici, a aduce înapoi către harul lui Dumnezeu pe bietul suflet rătăcit, de s‑ar afla vreun asemenea suflet printre voi. Mă rog Domnului, şi rugaţi‑vă şi voi o dată cu mine, ca să ne pocăim din toată inima. Vă voi cere acum, tuturor, să repetaţi după mine actul de pocăinţă îngenunchind aici, în această umilă capelă, în prezenţa lui Dumnezeu. El e aci, în tabernacul, arzând de dragoste pentru omenire, gata să‑i mângâie pe cei mâhniţi. Nu vă fie teamă. Oricât de multe şi oricât de respingătoare v‑ar fi păcatele, e de ajuns să vă pocăiţi şi vă vor fi iertate. Să nu vă oprească nici o sfială pământească. Dumnezeu este încă Domnul milostiv, care nu voieşte moartea veşnică a păcătosului, ci aducerea lui la calea cea bună şi la viaţă.
El vă cheamă la Dânsul. Ai Lui sunteţi. V‑a adus pe lume din neant. El v‑a iubit cum numai un Dumnezeu poate iubi. Braţele Sale sunt deschise pentru a vă primi, chiar dacă aţi păcătuit împotriva Sa. Vino la El, sărman păcătos ce rătăceşti cu inima plină de zădărnicie! Acum e timpul când poţi fi primit. Acum e ceasul.
Preotul se ridică şi, întorcându‑se către altar, îngenunche pe treapta dinaintea tabernaculului în semiîntunericul ce se lăsase. Aşteptă până toţi din capelă îngenuncheară şi cel mai mic zgomot se stinse. Apoi înălţă capul şi recită cu fervoare actul de pocăinţă, frază cu frază. Băieţii îi răspundeau frază cu frază. Stephen, cu limba încleiată de cerul gurii, îşi înclinase capul şi se ruga cu inima.
— O, Dumnezeul meu!
— O, Dumnezeul meu!
— Mă căiesc din inimă
— Mă căiesc din inimă
— de a Te fi jignit
— de a Te fi jignit
— şi îmi urăsc păcatele
— şi îmi urăsc păcatele
— mai mult decât orice alt rău
— mai mult decât orice alt rău
— pentru că ele Te scârbesc pe Tine
— pentru că ele Te scârbesc pe Tine
— Carele eşti atâta de vrednic
— Carele eşti atâta de vrednic
— de toată dragostea mea
— de toată dragostea mea
— şi voiesc a mă strădui cu hotărâre
— şi voiesc a mă strădui cu hotărâre
— ca ajutat de sfântul Tău har
— ca ajutat de sfântul Tău har
— să nu Te mai jignesc niciodată
— să nu Te mai jignesc niciodată
— şi să‑mi îndrept viaţa.
— şi să‑mi îndrept viaţa.

După masă, se urcă în odaia lui ca să fie singur cu sufletul său, şi la fiece pas sufletul său părea să suspine, şi la fiece pas sufletul său urca laolaltă cu picioarele sale, printr‑un ţinut de tenebre vâscoase, suspinând în urcuş.
Se opri pe palier în faţa uşii, apoi, apucând mânerul de porţelan, deschise uşa repede. Aşteptă înspăimântat, cu sufletul pierit, rugându‑se în tăcere ca moartea să nu‑i atingă fruntea pe când trecea pragul, ca diavolii care pândesc în întuneric să nu dobândească putere asupră‑i. Tot mai aştepta în prag, ca la intrarea într‑o peşteră întunecată. Erau chipuri acolo; ochi ce aşteptau şi pândeau.
— Ştiam foarte bine, fireşte, că deşi trebuia totul să iasă la lumină îi va fi destul de greu să se străduiască să încerce să se silească să încerce să se străduiască să‑şi recunoască singur plenipotenţiarul spiritual, aşa că ştiam foarte bine, fireşte...
Chipuri murmurânde aşteptau şi pândeau; murmur de glasuri umplea bolta întunecată a peşterii. Era adânc înspăimântat cu duhul şi cu trupul — dar înălţând capul curajos păşi hotărât înăuntrul odăii. Un prag, o odaie, aceeaşi odaie, aceeaşi fereastră. Îşi spuse cu calm că acele cuvinte ce păreau să se înalţe în murmur din întuneric nu aveau nici un sens. Îşi spuse că nu era decât odaia lui, cu uşa deschisă.
Închise uşa şi ducându‑se iute până la pat, îngenunche alături de el şi‑şi acoperi faţa cu mâinile. Mâinile îi erau reci şi jilave şi‑l dureau mădularele străpunse de fiori reci. Neliniştea trupească şi frigul şi oboseala năvăliră asupră‑i, învălmăşindu‑i gândurile. De ce sta îngenuncheat acolo ca un copil făcându‑şi rugăciunea de seară? Ca să fie singur cu sufletul său, ca să‑şi întâmpine păcatele faţă în faţă, să‑şi amintească timpul şi felul şi împrejurările fiecăruia şi să plângă asupră‑le. Nu putea plânge. Nu le putea sili să i se înfăţişeze în amintire. Nu şi decât o durere a sufletului şi a trupului, întreaga‑i fiinţă, amintire, voinţă, înţelegere, carnea‑i întreagă, năucite şi obosite.
Asta era fapta diavolilor: îi risipiseră gândurile şi‑i înceţoşaseră conştiinţa, asaltându‑l la porţile laşului trup corupt de păcat; şi rugându‑l sfios pe Dumnezeu să‑i ierte slăbiciunea, se sui târâş în pat şi strânse cuverturile în juru‑i şi‑şi acoperi iar faţa cu mâinile. Păcătuise. Păcătuise atât de profund împotriva cerului şi a lui Dumnezeu, încât nu era vrednic să fie numit copilul lui Dumnezeu.
Oare putea fi adevărat că el, Stephen Dedalus, făcuse acele lucruri? Conştiinţa lui suspina drept răspuns. Da, le făcuse, în chip ascuns, murdar, iarăşi şi iarăşi, şi, înăsprit în păcătoasă nepocăinţă, cutezase să poarte masca cuvioşiei până şi în faţa tabernaculului, când sufletul lui era pe dinăuntru un maldăr viu de putreziciune. Cum se face că nu‑l trăsnise Dumnezeu? Leproasa adunătură a păcatelor sale îl încolţea tot mai de‑aproape, sufla asupră‑i, se apleca înspre el din toate părţile. Se strădui să uite de ele rugându‑se, ghemuindu‑şi şi mai mult mădularele şi strângându‑şi pleoapele; dar simţurile sufletului său nu se lăsau legate şi, cu toate că ţinea ochii strâns închişi, vedea locurile unde păcătuise şi, cu toate că urechile îi erau astupate de pături, auzea. Dori cu toată voinţa lui să nu audă şi să nu vadă. Dori, până prinse a‑i tremura tot trupul sub încordarea acestei dorinţe şi până ce simţurile sufletului său se învăluiră. Se în‑văluiră pentru o clipă şi iar se limpeziră. Vedea.
Un câmp înţesat cu mărăciniş şi scaieţi şi tufe înfoiate de urzici. În tot locul, presărate printre desişurile de bălării ţepoase, zăceau cutii de tinichea scofâlcite şi grămezi şi colaci de excremente întărite. O leşinată lumină de mlaştină lupta să se ridice peste toată această scârnăvie, de printre ţepoasele buruieni verzi‑cenuşii. O duhoare, leşinată şi tulbure ca şi lumina, unduia leneş spre văzduh din cutiile de tinichea şi din pojghiţele bălegarului stătut.
Erau nişte făpturi pe câmp: una, trei, şase; nişte făpturi se mişcau prin câmp, încoace şi încolo. Făpturi de ţapi cu feţe de om, cu frunţi încornorate, cu bărbuţe rare; făpturi de culoarea cenuşie a cauciucului. Maliţia viciului le sticlea în ochii duri, pe când se mişcau încoace şi încolo, târând în urmă‑le cozile lungi. Un rânjet de răutate crudă le lumina cenuşiu feţele bătrâne, osoase. Unul îşi strângea în jurul coastelor o vestă de flanelă ruptă, un altul se văita monoton, încâlcindu‑i‑se barba în plasa de mărăciniş. Şoapte stinse le ieşeau de pe buzele uscate pe când foşneau şerpuind încoace şi încolo printre bălării, târându‑şi cozile lungi printre cutiile de tinichea ce ţăcăneau. Se mişcau în cercuri târâş, în cercuri tot mai strânse şi mai strânse, să‑l strângă, să‑l strângă, şi de pe buzele uscate le ieşeau vorbe şoptite din cozile lungi, şuierătoare, le erau mânjite cu balegă râncedă. Şi‑şi ridicau feţele înspăimântătoare...
— Ajutor!
Aruncă de pe el cuverturile, ca nebun, să‑şi libereze faţa şi gâtul. Acesta era iadul lui. Dumnezeu îi îngăduise să vadă iadul ce‑l aştepta pentru păcatele lui: puturos, bestial, malign, un iad al diavolilor lubrici, asemănători ţapilor. Pentru el! Pentru el!
Sări din pat, cu mirosul puturos revărsându‑i‑se prin gâtlej, năvălindu‑i în măruntaie, răzvrătindu‑i‑le. Aer! Aerul cerului! Se repezi poticnindu‑se spre fereastră, gemând şi mai să leşine de greaţă. În faţa lavaboului îl năpădi o convulsie lăuntrică şi, strângându‑şi sălbatic fruntea rece, vomită abundent în chin cumplit.
După ce criza se istovi, merse slăbit până la fereastră, ridică rama glisantă şi se aşeză într‑un colţ, rezemându‑şi cotul de pervaz. Ploaia se trăsese mai departe şi, printre aburii plutitori de la un punct de lumină la altul, oraşul ţesea în juru‑i un mătăsos cocon de pâclă gălbuie. Cerul era calm şi uşor luminos, şi aerul dulce de respirat, ca într‑un tufiş scăldat de ploi repezi; şi în mijlocul păcii şi luminilor lucitoare şi miresmei line, el încheie un legământ cu inima lui.
Se rugă:
— El vru odinioară să vină pe pământ în slavă cerească, dar noi am păcătuit; şi atunci n‑a putut veni la noi decât învăluindu‑şi maiestatea şi întunecându‑şi strălucirea, căci El era Dumnezeu. Şi a venit în slăbiciune şi nu în putere şi te‑a trimis pe tine, făptură, în locu‑I, cu gingăşia şi cu lumina unei făpturi, potrivit stării noastre. Şi acum însuşi chipul şi înfăţişarea ta, Maică iubită, ne grăiesc despre Cel Veşnic; nu asemenea frumuseţii pământene, primejdioasă de privit, ci ca steaua dimineţii care‑ţi este însemnul, strălucitoare şi melodioasă, respirând puritate, vorbind despre cer şi insuflând pace. O, vestitoare a zilei! O, lumină a pelerinului! Călăuzeşte‑ne încă precum ai călăuzit. În noaptea cea neagră, prin pustiul întunecat, călăuzeşte‑ne către Domnul nostru Isus, călăuzeşte‑ne către casa noastră.
Ochii îi erau împăienjeniţi de lacrimi. Ridicându‑şi smerit privirea spre cer, îşi plângea inocenţa pierdută.
După căderea serii, plecă de acasă şi întâia atingere a aerului jilav şi întunecos, zgomotul uşii când se închise îndărătu‑i îi readuseră durerea conştiinţei, alinată de rugăciune şi de lacrimi. Să se spovedească! Să se spovedească! Nu era de ajuns să‑şi aline conştiinţa cu o lacrimă şi cu o rugăciune. Trebuia să îngenuncheze înaintea slujitorului Sfântului Duh şi să‑i spună toate păcatele lui ascunse, cu adevăr şi pocăinţă. Înainte de‑a auzi iar scândura de jos a uşii frecând pragul când se deschidea ca să‑l lase să intre, înainte de a revedea masa din bucătărie aşternută pentru cină, va fi îngenuncheat şi se va fi spovedit. Era foarte simplu.
Durerea conştiinţei încetă şi el merse înainte repede prin străzile întunecoase. Erau atâtea lespezi de piatră pe trotuarul acestei străzi şi atâtea străzi în acest oraş şi atâtea oraşe în lume. Dar veşnicia nu se sfârşea niciodată. El se afla în păcat de moarte. Chiar şi o singură dată însemna păcat de moarte. Se putea întâmpla într‑o clipă. Dar cum atât de repede? Când vedeai sau ţi se părea că vezi. Ochii văd acel lucru, fără ca mai înainte să fi dorit să‑l vadă. Apoi într‑o clipă se întâmpla. Dar oare acea parte a trupului înţelege, sau cum? Şarpele, cea mai vicleană jivină a câmpului. Desigur că înţelege când doreşte într‑o clipă şi apoi îşi prelungeşte dorinţa clipă după clipă, stăruind în păcat. Simte şi înţelege şi doreşte. Ce lucru oribil! Cine oare a creat‑o aşa, acea parte bestială a trupului capabilă să înţeleagă şi să dorească în chip bestial? Era oare parte din el sau ceva neomenesc mânat de un suflet inferior? Sufletul lui se îngreţoşa la gândul acelei existenţe care dormita şerpeşte în el hrănindu‑se din măduva tânără a vieţii sale şi îngrăşându‑se din balele viciului. O, de ce este aşa? De ce?
Se ghemuia în umbra acelui gând, umilindu‑se în veneraţie temătoare faţă de Dumnezeu, Care crease toate cele şi pe toţi oamenii. Nebunie. Cine putea gândi un asemenea gând? Şi ghemuit în negură şi ticăloşie, se ruga mut îngerului său păzitor să alunge cu sabia lui demonul care şoptea creierului său.
Şoapta încetă şi atunci el ştiu limpede că propriul lui suflet păcătuise cu gândul şi cu vorba şi cu fapta de bună voie, prin propriul său trup. Să se spovedească! Trebuie să se spovedească de fiece păcat. Cum putea rosti în vorbe către preot ceea ce făcuse? Trebuie, trebuie. Dar cum putea explica fără să moară de ruşine? Dar cum putuse face asemenea lucruri fără ruşine? Nebun! Să se spovedească! O, da, o va face, ca să fie iar liber şi curăţat de păcate! Poate că preotul va şti. O, Doamne Dumnezeule!
Mergea mereu înainte prin străzi luminate sărăcăcios, temându‑se a se opri o clipă ca nu cumva să aibă aerul că dă înapoi de la ceea ce‑l aştepta, temându‑se dc‑a ajunge la locul către care se îndrepta totuşi cu jind. Cât de frumos trebuie să fie un suflet în starea de har când Dumnezeu îl priveşte cu dragoste!
Fete şleampăte şedeau pe marginile trotuarului în faţa unor coşuri. Părul plouat le atârna în şuviţe lungi pe frunţi. Nu erau plăcute la vedere, cum stăteau aşa cinchite în noroi. Dar sufletele lor erau privite de Dumnezeu: şi dacă deasupra sufletelor lor pogorâse harul divin, erau strălucitoare la vedere şi Dumnezeu văzându‑le le iubea.
O istovitoare suflare de umilinţă îi adie rece prin suflet când se gândi cât de căzut era el, când simţi că sufletele acelea îi erau mai dragi lui Dumnezeu decât al său. Adierea sufla pe deasupră‑i şi trecea către miriadele şi miriadele de alte suflete pe care le lumina harul lui Dumnezeu, când mai mult, când mai puţin, stele când mai strălucitoare, când mai întunecate, susţinute, ori căzând. Şi licărind, sufletele se perindau şi piereau, susţinute sau căzând, scăldate în suflarea adiindă. Un singur suflet era pierdut, un suflet micuţ: al lui. Mai clipi o dată şi se stinse, uitat, pierdut. Sfârşitul: negru, rece, gol, pustiu.
Conştiinţa locului îi reveni ca un flux domol Peste o vastă întindere de timp neluminat, nesimţit, netrăit. Cadrul sordid se alcătui împrejuru‑i: accentele vulgare, flăcările arzătoarelor de gaz prin prăvălii, mirosurile de peşte şi de alcooluri şi de rumeguş jilav, bărbaţi şi femei care se mişcau. O bătrână se pregătea să traverseze strada cu un bidon de petrol în mână. Se plecă spre ea şi o întrebă unde era prin apropiere o capelă.
— O capelă, sir? Da, sir. Capela din Church Street.
— Church?
Ea îşi mută bidonul în mâna cealaltă şi‑i arătă direcţia; şi cum îşi ţinea întinsă mâna dreaptă, urât mirositoare şi uscată, pe sub ciucurii şalului, el se aplecă şi mai mult spre dânsa, întristat şi alinat de glasul ei.
— Vă mulţumesc.
— Cu toată plăcerea, sir.

Lumânările la altarul mare erau stinse, dar mireasma de tămâie încă mai plutea prin nava întunecoasă. Nişte lucrători bărboşi, cu feţe pioase, scoteau un baldachin printr‑o uşă laterală, sacristanul ajutându‑le cu gesturi şi vorbe domoale. Câţiva credincioşi mai zăboveau încă rugându‑se în faţa unuia dintre altarele laterale sau îngenuncheaţi în bănci în apropierea confesionalelor. El se apropie sfios şi îngenunche în ultima bancă, recunoscător pentru pacea şi liniştea şi umbra înmiresmată a bisericii. Scândura pe care sta îngenuncheat era îngustă şi uzată şi cei care se aflau în preajmă‑i erau umili slujitori ai lui Hristos. Şi Hristos se născuse în sărăcie şi muncise în atelierul unui dulgher, tăind cu fierăstrăul scândurile şi dându‑le la rindea, şi vorbise mai întâi despre împărăţia lui Dumnezeu pescarilor sărmani, învăţându‑i pe toţi oamenii să fie blânzi şi cu inima smerită.
Îşi aplecă fruntea sprijinind‑o în mâini şâ‑i porunci inimii sale să fie blândă şi smerită, pentru ca să poată fi şi el asemenea celor care îngenuncheaţi în preajmă‑i şi rugăciunea lui să poată fi primită ca şi a lor. Se ruga alături de dânşii, dar îi era greu. Sufletul lui era murdărit de păcate şi el nu cuteza să ceară iertare cu credinţa simplă a acelora pe care Isus, după căile tainice ale lui Dumnezeu, îi chemase mai întâi alături de Dânsul, dulgherii, pescarii, oamenii sărmani şi simpli, cu îndeletniciri umile, mânuind lemnul copacilor şi cioplindu‑l, cârpindu‑şi cu răbdare mrejele.
O siluetă înaltă venea de‑a lungul naosului şi penitenţii tresăriră; ridicând şi el repede ochii, văzu o barbă lungă şi sură şi veşmântul brun al unui capucin. Preotul pătrunse în boxă şi rămase ascuns. Doi penitenţi se ridicară şi intrară fiecare în câte o parte a confesionalului. Uşa glisantă fu trasă la loc şi murmurul stins al unui glas tulbură liniştea.
Începu să‑i murmure sângele în vine; murmura ca o cetate plină de păcate, chemată din adâncurile somnului ca să‑şi audă sentinţa de condamnare. Cădeau flăcări de foc şi cădeau uşor pulberi de cenuşă, lăsându‑se peste casele oamenilor. Ei tresăreau, trezindu‑se din somn, tulburaţi de aerul încins.
Uşa glisantă fu împinsă îndărăt. Un penitent se ivi din latura boxei. Cealaltă latură fu trasă. O femeie intră liniştită şi agilă acolo unde îngenunchease primul penitent. Murmurul stins reîncepu. Încă mai putea părăsi capela. Putea să se ridice, să pună un picior în faţa celuilalt şi să iasă încetişor şi apoi să fugă, să fugă, să fugă repede prin străzile întunecoase. Încă mai putea scăpa de ruşine. De‑ar fi fost orice crimă teribilă, numai păcatul ăsta nu! De‑ar fi fost un omor! Flăcărui de foc cădeau şi‑l atingeau pretutindeni: gânduri ruşinoase, vorbe ruşinoase, fapte ruşinoase. Ruşinea îl acoperea ca o pulbere de cenuşă încinsă, lăsându‑se întruna asupră‑i. Să spună asta în cuvinte! Avea să i se înăbuşe sufletul şi, neputincios, avea să se stingă.
Uşa glisantă fu împinsă îndărăt. Un penitent se ivi din cealaltă latură a boxei. Uşa fu trasă dincoace. Un penitent intră în locul celui care ieşise. Din boxă se înălţa un susur moale de şoapte în norişori aburoşi. Era femeia: norişori moi de susur, abur moale de susur, susurând, dispărând.
Se bătu cu pumnul în piept, smerit, în taină, sub ascunzişul rezemătorii pentru mâini. Are să se împace cu semenii şi cu Dumnezeu. Are să‑şi iubească aproapele. Are să‑L iubească pe Dumnezeu care l‑a creat şi care îl iubea. Are să îngenuncheze şi are să se roage alături de alţii şi are să fie fericit. Dumnezeu îşi va coborî privirea asupra lui şi asupra lor şi‑i va iubi pe toţi.
Era uşor să fii bun. Jugul lui Dumnezeu era dulce şi uşor. Ar fi fost mai bine să nu fi păcătuit niciodată, să fi rămas mereu copil, căci Dumnezeu îi iubea pe copilaşi şi‑i lăsa să vină la El. Era cumplit şi trist să păcătuieşti. Dar Dumnezeu e milostiv cu bieţii păcătoşi care se căiesc din inimă. Cât de adevărat! Asta‑i adevărata bunătate!
Uşa glisantă fu împinsă brusc. Penitentul ieşi. Era rândul lui. Se ridică îngrozit şi intră orbeşte în boxă.
Sosise clipa în cele din urmă. În penumbra liniştită îngenunche şi‑şi ridică ochii către crucifixul alb agăţat deasupră‑i. Dumnezeu putea să vadă că el se caia. Îşi va mărturisi toate păcatele. Confesiunea lui va fi lungă. Toţi care se aflau în capelă vor şti atunci cât fusese de păcătos. Lasă‑i să ştie. Era adevărat. Dar Dumnezeu făgăduise că‑l va ierta dacă se căieşte. El se căia. Îşi împreună strâns mâinile şi le înălţă către imaginea albă, rugându‑se din ochii întunecaţi, rugându‑se din tot trupul tremurător, legănându‑şi capul încoace şi încolo ca o făptură pierdută, rugându‑se cu gemete pe buze. — Îmi pare rău! îmi pare rău! O, cât îmi pare de rău!
Uşa glisantă clempăni trasă înapoi, iar inima îi săltă în piept. La grilaj se afla faţa unui preot bătrân, întoarsă dinspre el, sprijinită într‑o mână. Făcu semnul crucii şi‑l rugă pe preot să‑l binecuvânteze căci păcătuise. Apoi, plecându‑şi capul, repetă Confiteor‑ul, înspăimântat. La cuvintele cea mai vinovată greşeală a mea se opri, tăindu‑i‑se răsuflarea.
— Cât timp e de la ultima ta confesiune, copile?
— Mult, părinte.
— O lună, copilul meu?
— Şi mai mult, părinte.
— Şase luni?
— Opt luni, părinte, începuse. 
Preotul întrebă:
— Şi ce‑ţi aminteşti de atunci încoace?
El începu să‑şi mărturisească păcatele: slujbele la care nu se dusese, rugăciunile pe care nu le făcuse, minciunile.
— Mai e ceva, copilul meu?
Păcate de mânie, invidie faţă de alţii, lăcomie, vanitate, neascultare.
— Mai e ceva, copilul meu? 
Nu mai avea încotro. Murmură:
— Am... comis păcate de necurăţenie, părinte.
Preotul nu întoarse capul.
— Cu tine însuţi, copilul meu?
— Şi... cu alte persoane.
— Cu femei, copilul meu?
— Da, părinte.
— Erau femei măritate, copilul meu?
Nu ştia. Păcatele i se scurgeau de pe buze, i se scurgeau în picuri ruşinoşi de pe suflet, copseseră şi supurau ca o rană, se prelingeau ca o revărsare scârboasă a viciului. Cele din urmă păcate se scurgeau, ieşind la iveală cu încetul, murdare. Nu mai avea ce spune. Îşi plecă fruntea copleşit.
Preotul tăcea. Apoi întrebă:
— Câţi ani ai, copilul meu?
— Şaisprezece, părinte.
Preotul îşi trecu de câteva ori mâna peste faţă. Apoi, sprijinindu‑şi fruntea într‑o mână, se rezemă de grilaj şi, tot cu privirea întoarsă, vorbi încet. Glasul îi era obosit şi bătrân.
— Eşti foarte tânăr, copilul meu, zise; dă‑mi voie să te rog stăruitor a te lăsa de păcatul acesta. E un păcat groaznic. Omoară trupul şi omoară sufletul. E pricina multor crime şi nenorociri. Lasă‑te de el, copilul meu, pentru numele lui Dumnezeu. Este dezonorant şi te face neom. Nu poţi şti unde te va duce acest nărav ticălos sau când se va întoarce împotriva ta. Atâta timp cât vei comite acest păcat, sărman copil, nu vei preţui nici câtuşi de puţin în ochii lui Dumnezeu. Roagă‑te Maicii Domnului să te ajute. Are să te ajute, copilul meu. Roagă‑te de Preacurata Fecioară Maria, când îţi trece prin minte acest păcat. Sunt încredinţat c‑o vei face, nu‑i aşa? Te căieşti de toate aceste păcate. Sunt încredinţat că te căieşti. Şi‑i vei făgădui acum lui Dumnezeu că de te ajută cu sfântul Său har, nu‑l vei mai mânia niciodată cu acest păcat ticălos. Vei face această făgăduială solemnă lui Dumnezeu, nu‑i aşa?
— Da, părinte.
Glasul bătrân şi obosit se lăsa ca o ploaie lină pe inima lui tremurândă. Ce lin şi ce trist!
— Aşa să faci, bietul meu copil. Diavolul te‑a dus pe căi greşite. Goneşte‑l înapoi în iad când te‑o mai ispiti să‑ţi necinsteşti astfel trupul — goneşte duhul mârşav care‑l urăşte pe Domnul nostru. Făgăduieşte acum că te vei lăsa de acest păcat, de acest păcat nespus de ticălos.
Orbit de lacrimi şi de lumina mizericordiei divine îşi plecă fruntea şi ascultă cuvintele grave de dezlegare şi văzu mâna preotului înălţată asupră‑i în semn de iertare.
— Dumnezeu să te binecuvânteze, copile. Roagă‑te pentru mine.
Îngenunche ca să‑şi spună rugăciunea de penitenţă într‑un ungher al navei întunecoase; şi rugăciunile lui se înălţau către cer din inima lui purificată ca mireasma ce‑o avântă‑n înalt o inimă de trandafir alb.
Străzile noroioase erau vesele. Grăbea spre casă, conştient de un har nevăzut care‑i străbătea mădularele şi i le făcea sprintene. Oricât de greu i‑a fost, o făcuse. Se spovedise şi Dumnezeu îl iertase. Sufletul lui era iarăşi frumos şi sfinţit, sfinţit şi fericit.
Va muri frumos dacă Dumnezeu va voi să moară. Era frumos să trăieşti în har o viaţă de pace şi virtute şi îngăduinţă faţă de ceilalţi.
Şedea lângă focul din bucătărie, neîndrăznind să vorbească de fericire. Până în clipa asta nu ştiuse cât de frumoasă şi paşnică putea fi viaţa. Din pătratul verde de hârtie, prins cu ace în jurul lămpii, se lăsa o umbră dulce. Pe tăblia bufetului sta o farfurie cu cârnaţi şi o budincă albă şi pe raft erau ouă. Stăteau pregătite pentru gustarea de mâine‑dimineaţă, după împărtăşania din capela colegiului. Budincă albă şi ouă şi cârnaţi şi ceşti de ceai. Ce simplă şi frumoasă era viaţa la urma urmei! Şi toată viaţa i se aşternea înainte.
Într‑un vis adormi. Într‑un vis se trezi şi văzu că era dimineaţă. Într‑un vis treaz se îndreptă către colegiu prin dimineaţa liniştită. Toţi băieţii erau acolo, îngenuncheaţi la locurile lor. Îngenunche şi el printre ei, fericit şi sfios. Altarul era acoperit cu maldăre înmiresmate de flori albe şi în lumina dimineţii, palidele flăcări ale luminărilor printre florile albe erau limpezi şi liniştite ca şi sufletul său.
Îngenunche în faţa altarului laolaltă cu colegii săi de clasă, ţinând între ei pânza de pe altar ca deasupra unei bare vii de mâini. Mâinile îi tremurau şi‑i tremura şi sufletul auzind preotul cum trecea cu sfântul potir de la un băiat la altul.
— Corpus Domini nostri.
Putea fi adevărat? Sta îngenuncheat acolo neprihănit şi sfios; şi va ţine pe limbă ostia şi Dumnezeu va intra în trupul său curăţit.
— In vitam eternam. Amen.
O altă viaţă! O viaţă de har şi virtute şi fericire! Era adevărat. Nu era un vis din care să se trezească. Trecutul trecuse.
— Corpus Domini nostri. 
Sfântul potir venise la dânsul.

DUMINICA ERA DEDICATĂ tainei Sfintei Treimi, lunea Sfântului Duh, marţea Îngerilor Păzitori, miercurea Sfântului Iosif, joia Preasfintei Taine de pe Altar, vinerea Patimilor lui Isus, sâmbăta Prea Curatei Fecioare Maria.
În fiece dimineaţă el se sfinţea din nou în prezenţa câte unei imagini sau taine sfinte. Ziua lui începea cu o eroică dăruire a fiecărei şi fapte şi a fiecărui gând intenţiilor pontifului suveran şi cu o slujbă matinală. Aerul aspru al zorilor îi ascuţea pietatea fermă; şi adesea, pe când sta îngenuncheat în faţa altarului lateral printre puţinii veniţi să se închine şi cu cartea de rugăciuni plină de file intercalate, urmărea murmurul preotului, îşi înălţa o clipă ochii către silueta lui înveşmântată, stând în penumbră între cele două lumânări care înfăţişau Vechiul şi Noul Testament, şi‑şi închipuia că stă îngenuncheat la o slujbă în catacombe.
Viaţa sa zilnică se împărţea în zone de devoţiune. Prin evocări frecvente şi rugăciuni aduna fără zgârcenie indulgenţe pentru sufletele din purgatoriu pe sute de zile şi luni şi ani; totuşi, triumful spiritual pe care‑l simţea realizând cu uşurinţă atâtea ere de penitenţe canonice nu‑i răsplătea pe de‑a‑ntregul felul rugăciunii, pentru că niciodată nu putea şti câtă iertare de pedeapsă temporală obţinuse prin stăruinţa sa pentru sufletele ce aşteptau în chinuri; şi temându‑se că în focul purgatoriului, care nu se deosebea de acela al iadului decât prin faptul că nu era veşnic, penitenţa lui putea să nu însemne mai mult ca o picătură de rouă. Îşi silea zilnic sufletul să străbată într‑un exces de zel un cerc tot mai larg de fapte bune.
Fiece parte a zilei, împărţită după ceea ce considera acum drept îndatoririle existenţei sale pământene, se rotea în jurul propriului ei centru de energie spirituală. Viaţa lui părea să se fi apropiat de veşnicie; din fiece gând, cuvânt sau faptă, din fiece manifestare a conştiinţei sale, ştia că putea emana un vibrant ecou luminos în cer; şi uneori percepea atât de viu această repercusiune imediată, încât i se părea că‑şi simte sufletul în rugăciune apăsând ca nişte degete pe clapele unei maşini de înregistrare şi că vede suma obţinută ivindu‑se în aceeaşi clipă în cer, nu sub formă de cifră, ci de fragilă coloană de tămâie sau de zveltă floare.
De asemenea, rozariile pe care le recita statornic — căci purta la îndemână în buzunarul pantalonului un şirag moale de mătănii pentru ca să se poată ruga şi când umbla pe stradă — se prefăceau în cununi de flori cu petale de‑un ţesut atât de aerian şi nepământesc, încât îi apăreau fără colorit şi fără miresme, precum erau şi fără de nume. Înălţa fiecare dintre cele trei cicluri cotidiene de asemenea rugăciuni cu dorinţa ca sufletul său să se întărească în fiecare dintre cele trei virtuţi teologice, credinţa în Tatăl, Carele îl crease, nădejdea în Fiul, Carele îl mântuise, şi dragostea pentru Sfântul Duh, Carele îl sfinţise, şi această de trei ori întreită rugăciune o închina Celor Trei Întrupări prin mijlocirea Mariei, în numele fericitelor şi dureroaselor şi slăvitelor ei mistere.
Apoi se mai ruga în fiecare dintre cele şapte zile ale săptămânii ca unul din cele şapte daruri ale Sfântului Duh să pogoare în sufletul său şi să gonească dintr‑însul, zi de zi, cele şapte Păcate de moarte care‑l pângăriseră în trecut. Şi pentru fiecare dintre daruri se ruga în ziua prescrisă, încrezător că va pogorî asupră‑i, deşi i se părea ciudat uneori ca înţelepciunea şi înţelegerea şi cunoaşterea să fie într‑atâta de felurite în natura lor încât să trebuiască să te rogi pentru fiecare în parte. Credea totuşi că într‑o etapă viitoare a progresului său spiritual, această dificultate avea să fie înlăturată atunci când sufletu‑i plin de păcate va fi fost înălţat din slăbiciunea‑i şi luminat de către cea de‑a Treia Întrupare a Prea Fericitei Treimi. Cu atât mai mult şi mai vibrant credea într‑aceasta, datorită divinei penumbre şi linişti în care sălăşluia nevăzutul Paraclet, ale Cărui simboluri sunt hulubul şi vântul puternic, împotriva Căruia orice păcat e păcat de neiertat, veşnica, misterioasa Fiinţă tainică spre Care, în chip de Dumnezeu, preoţii înalţă slujba o dată pe an, înveşmântaţi în purpura limbilor de foc.
Imagistica din care mijeau tulbure, în cărţile de pietate ce le citea, natura şi înrudirea celor Trei Întrupări ale Treimii — Tatăl contemplându‑şi dintru vecie, ca într‑o oglindă, Divinele Desăvârşiri şi zămislind astfel întru vecie pe Veşnicul Fiu şi Sfântul Duh, Carele dintru vecie purcede din Tată şi Fiu — era mai lesne acceptabilă minţii sale graţie augustei sale obscurităţi, decât simplul fapt că Dumnezeu îi iubise sufletul dintru vecie, cu veacuri înainte ca el să se fi născut pe lume, cu veacuri înainte ca lumea însăşi să fi existat.
Auzise numele patimilor dragostei şi ale urii solemn pronunţate pe scenă şi de la amvon, le aflase solemn etalate în cărţi şi se mirase de ce sufletul său era incapabil a le adăposti pentru câtăva vreme sau a‑i sili buzele să le rostească numele cu convingere. Câte o mânie scurtă îl năpădise adesea, dar niciodată nu fusese în stare să facă din ea o patimă stăruitoare şi totdeauna se simţise ieşind dintr‑însa de parcă însuşi trupul său s‑ar fi dezbărat firesc de vreo piele sau coajă exterioară. Simţise o prezenţă subtilă, întunecoasă şi murmurândă, penetrându‑i fiinţa şi încingându‑l cu o scurtă voluptate vinovată: dar şi aceasta se scursese din el fără ca s‑o mai poată opri, lăsându‑i mintea lucidă şi indiferentă. Doar de acest fel păreau c‑ar fi singura dragoste şi singura ură ce le putea adăposti sufletul său.
Dar acum nu se mai putea îndoi de realitatea iubirii, de vreme ce însuşi Dumnezeu îi iubise sufletul lui individual cu o iubire divină de la începuturile veşniciei. Treptat, pe măsură ce sufletul i se îmbogăţea în cunoaştere spirituală, vedea lumea întreagă alcătuind o unică, vastă expresie simetrică a puterii şi iubirii lui Dumnezeu. Viaţa devenea un dar dumnezeiesc; pentru fiece clipă şi senzaţie, fie şi doar pentru vederea unei singure frunze aninate de un copac, sufletul lui se cuvenea să‑L slăvească pe Cel ce i‑o dăruise şi să‑i mulţumească. Lumea, cu toată substanţa ei solidă şi cu toată complexitatea ei, nu mai exista pentru sufletul său decât ca o teoremă a puterii şi iubirii şi universalităţii divine. Atât de întreg şi de neîndoielnic primise în sufletul lui acest sentiment al divinului înţeles al întregii naturi, încât cu greu înţelegea de ce mai era câtuşi de puţin necesar să continue a trăi. Totuşi aceasta făcea parte din intenţia divină şi el nu cuteza să‑i pună la îndoială folosul, el mai puţin ca oricine, el care păcătuise atât de profund şi de murdar împotriva intenţiei divine. Smerit şi prosternat în această conştiinţă a unicei, eternei, omniprezentei realităţi perfecte, sufletul lui îşi relua povara de practici pioase, slujbe şi rugăciuni şi taine şi mortificaţi!, şi abia atunci, pentru întâia dată de când medita asupra marelui mister ai iubirii, simţi înlăuntru‑i o mişcare caldă asemeni aceleia a unei vieţi sau a unei virtuţi nou‑ născute a însuşi sufletului. Atitudinea extazului în arta sacră, mâinile înălţate şi depărtate între ele, buzele întredeschise şi ochii ca ai unuia pe cale să leşine deveniră pentru el o imagine a sufletului în rugăciune, umilindu‑se topit în faţa Creatorului său.
Dar fusese prevenit asupra primejdiilor exaltării spirituale şi nu‑şi îngăduia să omită nici cea de pe urmă sau cea mai măruntă devoţiune, străduindu‑se de asemeni, prin constantă mortificare, mai degrabă să‑şi anuleze trecutul de păcate decât să dobândească o sfinţenie încărcată cu primejdie. Fiecare dintre simţurile sale fu supus unei discipline riguroase. Pentru a mortifica simţul vederii îşi impuse regula să umble pe stradă cu ochii plecaţi, nearuncând nici o privire în dreapta sau în stânga şi niciodată îndărăt. Ochii lui ocoleau cu tot dinadinsul ochii femeilor. La răstimpuri îi şi contraria printr‑o încordare subită de voinţă, de pildă ridicându‑i brusc în mijlocul unei fraze neterminate şi închizând cartea. Spre a‑şi mortifica auzul, nu exercita nici un control asupra vocii sale, pe atunci în schimbare, nici nu cânta, nici nu fluiera şi nu încerca să fugă de zgomote care îi pricinuiau o dureroasă enervare, ca ascuţitul de cuţite pe tocilă, adunarea zgurii focului pe lopăţică şi bătutul covoarelor. Să‑şi mortifice mirosul era mai greu, deoarece nu afla în sine vreo repulsie firească faţă de mirosurile urâte, fie că erau ale lumii din afara casei, ca cel de bălegar sau de smoală, fie că erau mirosuri ale propriului său trup, cu care făcuse multe ciudate asemuiri şi experienţe. Constată până la urmă că singurul miros împotriva căruia se răzvrătea simţul său olfactiv era o anumită duhoare de peşte vechi, asemănătoare aceleia a urinei stătute, şi ori de câte ori era cu putinţă, se supunea acestui miros neplăcut. Pentru a‑şi mortifica gustul, practica la masă deprinderi stricte, respecta literalmente toate posturile Bisericii şi căuta, prin abaterea atenţiei, să‑şi înlăture din gând savoarea anumitor feluri de mâncare. Dar de‑abia în mortificarea simţului tactil dădu el dovadă de cea mai asiduă şi iscusită inventivitate. Niciodată nu‑şi schimba conştient poziţia în pat, şedea în atitudinile cele mai incomode, suferea răbdător orice mmcărime sau durere, nu se apropia de căldura focului, rămânea în genunchi tot timpul slujbei cu excepţia momentului citirii Evangheliilor, îşi lăsa neşterse de umezeală porţiuni de pe gât şi de pe faţă, încât să fie înţepate de aer, şi ori de câte nu‑şi recita rugăciunile cu mătănii îşi ţinea braţele rigide, pe lângă coaste, ca un alergător, niciodată în buzunare sau împreunate la spate, ca nici un fel de ispite de‑a păcătui de moarte. Fu totuşi surprins să constate că la sfârşitul şirului de complicată pietate şi stăpânire de sine era atât de lesne supus unor imperfecţiuni copilăreşti şi nedemne. Rugăciunile şi posturile sale îl ajutau prea puţin să‑şi înăbuşe mânia când o auzea pe maică‑sa strănutând sau când era deranjat în devoţiunile lui. Îi trebuia un imens efort de voinţă ca să‑şi stăpânească impulsul de a da frâu liber unei astfel de enervări. Îi reveneau în amintire imagini ale izbucnirilor de mânie trivială pe care le observase adesea la unii dintre profesorii săi, gurile lor schimonosite, buzele încleştate, obrajii aprinşi, şi‑l descurajau prin asemuire, în ciuda exerciţiilor sale de umilinţă. A‑şi revărsa viaţa în şuvoiul comun al altor vieţi îi era mai greu decât orice post şi orice rugăciune, iar statornica‑i nereuşită de a împlini aceasta, spre pro‑pria‑i satisfacţie, pricinui în cele din urmă sufletului său o senzaţie de uscăciune spirituală laolaltă cu o creştere a îndoielilor şi a scrupulelor. Sufletul lui trecea printr‑o perioadă de pustiire, în care înseşi sfintele taine păreau a se fi prefăcut în izvoare secate. Confesiunea sa devenea o cale de scurgere a unor imperfecţiuni asupra cărora se frământa, dar de care nu se căia. Acum primirea împărtăşaniei nu‑i mai dăruia aceleaşi clipe relaxante, de abandon virginal, pe care i le dădeau comuniunile spirituale ce le încerca uneori Ia încheierea vreunei adorări a Sfântului Sacrament. Folosea pentru acest act pios o veche carte căzută în desuetudine, scrisă de sfântul Alphonsus Liguori; literele îi erau pălite de vreme şi filele pătate. O lume apusă de iubire arzătoare şi răspunsuri virginale părea să reînvie pentru sufletul său când citea aceste pagini în care imaginile cântărilor se împleteau cu rugăciunile comuniantuiui. Un glas neauzit părea să dezmierde sufletul, dându‑i nume de alint şi slăviri, îmbiindu‑l să se trezească ca pentru o îmbrăţişare de cununie, să se desprindă şi să pornească, îmbiindu‑l să privească în depărtări, ca o mireasă, dinspre Amana şi de pe munţii leoparzilor; iar sufletul părea a răspunde, cu acelaşi glas neauzit, supunându‑se: Inter ubera mea commorabitur.
Această idee de supunere avea pentru mintea lui o primejdioasă atracţie, acum că‑şi simţea din nou sufletul asaltat de stăruitoarele glasuri ale cărnii care începeau să‑i şoptească iarăşi în timpul rugăciunilor şi meditaţiilor sale. Conştiinţa că printr‑un singur act de consimţire, cu un gând de o clipă, putea destrăma tot ce înfăptuise îi dădea un intens sentiment de putere. I se părea că simte o maree revărsându‑se domol spre picioarele lui goale şi că aşteaptă primul vălurel firav, sfios şi tăcut, care să‑i atingă pielea încinsă de febră. Apoi, aproape în clipa acelei atingeri, aproape la limita consimţirii vinovate, se regăsea stând la mare depărtare de năvala mării, pe un ţărm uscat, salvat printr‑un brusc act de voinţă sau o bruscă invocare; şi văzând în depărtare linia arginte a apelor cum prindea iarăşi a înainta domol către picioarele sale, un nou fior de putere şi de mulţumire îi zguduia sufle-tul, ştiind că nu cedase şi nu destrămase totul.
După ce scăpase astfel de multe ori de mareea ispitei, începu a se tul-bura şi a se întreba dacă harul pe care se împotrivise a‑l pierde nu cumva îi era sustras încetul cu încetul. Certitudinea limpede a imunităţii sale se în-tunecă şi fu urmată de o vagă teamă că de fapt sufletul lui căzuse fără ca el să‑şi dea seama. Cu greu redobândea vechea‑i conştiinţă de a poseda harul, spunându‑şi că se rugase lui Dumnezeu la fiece ispită şi că harul ce‑l implo-rase trebuie să‑i fi fost acordat, întrucât Dumnezeu era obligat să‑l acorde. Însăşi frecvenţa şi tăria ispitelor îi arătară în cele din urmă adevărul celor ce le auzise despre încercările sfinţilor. Ispitirile dese şi violente erau o dovadă că citadela sufletului nu căzuse şi că diavolul turba s‑o facă să cadă.
Adesea, după ce‑şi mărturisise îndoielile şi scrupulele — vreo neatenţie momentană în timpul rugăciunii, o pornire de mânie trivială în suflet sau o subtilă îndărătnicie în vorbă sau în faptă — confesorul său, înainte de a‑i da absoluţiunea, îi poruncea să numească un păcat din viaţa lui anterioară. El îl numea cu umilinţă şi ruşine, căindu‑se o dată mai mult. Îl umilea şi‑l ru-şina gândul că niciodată n‑avea să fie eliberat pe de‑a‑ntregul de acel păcat, în oricâtă sfinţenie ar trăi sau oricâte virtuţi şi desăvârşiri ar fi dobândit. Ne-liniştea vinovăţiei nu‑l va părăsi nicicând, se va spovedi şi căi şi va fi absol-vit, şi iarăşi se va spovedi şi căi şi iar va fi absolvit, zadarnic. Nu cumva pri-ma spovedanie pripită, ce i‑o smulsese frica de infern, n‑a fost bună? Nu cumva, preocupat numai de osânda ce‑l aştepta necruţătoare, nu resimţise o îndeajuns de sinceră mâhnire pentru păcatul său? Dar semnul cel mai sigur că spovedania lui fusese bună şi că se mâhnise sincer pentru păcatul său era, o ştia bine, îndreptarea vieţii sale.
— Doar mi‑am îndreptat viaţa, nu? — aşa se întreba.

Directorul stătea în cadrul ferestrei, cu spatele la lumină, cu un cot re-zemat de oblonul cafeniu, iar pe când vorbea şi zâmbea, legănând şi încolă-cind încet şnurul draperiei, Stephen sta în faţa lui, urmărind în treacăt cu privirea cum pierea lumina lungii zile de vară deasupra acoperişurilor sau cum se mişcau încet şi dibaci degetele preoţeşti. Faţa preotului era pe de‑a‑ntregul în umbră, dar lumina ce pălea îndărătu‑i îi atingea tâmplele adânc scobite şi curbele craniului. Iar cu auzul, Stephen urmărea accentele şi intervalele vocii preotului pe când îi vorbea grav şi cordial despre subiecte indiferente: despre vacanţa care tocmai se terminase, despre colegii de‑ale ordinului în străinătate, despre transferuri de‑ale profesorilor. Vocea gravă şi cordială curgea firesc şi lesnicios, iar în pauze Stephen se simţea dator s‑o focă a se porni iarăşi, prin întrebări respectuoase. Ştia că ce‑i spunea preo-tul nu era decât o introducere şi mintea lui aştepta urmarea. Din clipa când i se transmisese mesajul că directoul îl pofteşte la dânsul, mintea lui se fră-mântase să ghicească înţelesul acelui mesaj; şi în lungul timp în care şezuse fără astâmpăr în sala de primire a colegiului, aşteptând să intre directorul, ochii lui dăduseră ocol pereţilor trecând de la un tablou sobru la altul, iar mintea lui trecuse de la o supoziţie la alta, până când înţelesul invitaţiei mai că i se limpezise. Şi atunci, tocmai când dorea ca vreo cauză neprevăzută să‑l împiedice pe director să vină, auzise mânerul uşii învârtindu‑se şi foşnetul unei sutane.
Directorul începuse a vorbi despre ordinul dominican şi despre cel franciscan, şi despre prietenia dintre sfântul Toma şi sfântul Bonaventura. Veşmântul capucin, gândea el, e totuşi cam prea...
Faţa lui Stephen oglindi şi ea zâmbetul indulgent al preotului, apoi, cum nu dorea să‑şi dea o părere, făcu din buze o uşoară mişcare dubitativă.
— Cred, continuă directorul, că e vorba acum chiar printre capucini să se renunţe ia îmbrăcămintea asta şi să urmeze şi ei exemplul celorlalţi franciscani.
— Bănuiesc că în mânăstiri o vor păstra, spuse Stephen.
— A, bineînţeles, zise directorul. Pentru mânăstire merge foarte bine, dar pentru stradă gândesc c‑ar fi preferabil să se renunţe la ea, nu crezi?
— Trebuie să fie incomodă, bănuiesc.
— Bineînţeles c‑aşa e, mai e vorbă. Închipuieşte‑ţi, când eram în Belgia, îi vedeam ieşind cu bicicleta, pe orice vreme, cu poalele sumese peste genunchi! Era de‑a dreptul ridicol. Les jupes, aşa li se zice în Belgia.
Rostea vocala atât de modificată, încât era de nedesluşit.
— Cum li se zice?
— Les jupes.
— O!
Stephen zâmbi din nou răspunzând zâmbetului nevăzut de pe faţa umbrită a preotului, a cărui imagine ori nălucă îi trecu repede prin minte, pe când timbrul discret de bas îi atingea urechea. Privi calm înainte‑i către cerul pălind, bucuros de răcoarea înserării şi de uşoara lumină gălbuie care ascundea mica dogoare ce‑o simţea aprinzându‑i‑se în obraji.
Numele unor obiecte de îmbrăcăminte purtate de femei sau al anumitor materiale moi Şi gingaşe folosite în fabricarea lor îi aducea întotdeauna în gând o mireasmă gingaşă şi vinovată. Când era băieţel, îşi închipuise hăţurile cu care erau minaţi caii drept nişte panglici subţiri, de mătase, şi fusese foarte decepţionat când la Stradbrooke pipăise pielea unsuroasă a hamurilor. Îl şocase de asemenea când atinşese prima oară cu degete tremurânde ţesătura aspră a unui ciorap de femeie, fiindcă, nereţinând nimic din câte citea, afară doar de ceea ce‑i părea un ecou sau o profeţie a propriei sale stări, numai printre fraze rostite cu dulceaţă sau în ţesături gingaşe ca rozele cuteza să conceapă sufletul sau trupul unei femei, însufleţit de o viaţă tandră.
Dar acea frază pe buzele preotului suna dubios, fiindcă el ştia că unui preot nu‑i este iertat a vorbi cu uşurinţă pe această temă. Fraza aceea fusese rostită cu uşurinţă intenţionat, şi el simţea cum îi era scrutată faţa de către ochii din umbră. Orice auzise sau citise despre vicleşugurile iezuiţilor înlăturase fără şovăială ca neizvorând din propria‑i experienţă. Profesorii săi, chiar când nu‑i fuseseră simpatici, îi păruseră întotdeauna preoţi inteligenţi şi serioşi, prefecţi atletici şi cu spirit elevat şi ager. Îi vedea ca pe nişte oameni care‑şi spălau vioi trupurile cu apă rece şi purtau rufărie curată, proaspătă. În toţi aceşti ani cât trăise printre dânşii la Clongowes şi la Belvedere, nu primise decât de două ori pedepse corporale şi, deşi acestea i se aplicaseră pe nedrept, ştia că totuşi scăpase adesea de pedeapsă. În toţi aceşti ani nu auzise niciodată de la vreunul din profesorii săi vreo vorbă uşuratică: ei îl învăţaseră doctrina creştină şi‑l îmboldiseră să ducă o viaţă dreaptă, iar când căzuse în păcat greu, ei îl aduseră înapoi la starea de har.
Prezenţa lor îi ispirase sfială şi atenţie faţă de purtările sale pe când era un puşti la Clongowes şi, de asemenea, pe când se afla în echivoca poziţie de la Belvedere. Păstrase statornic acest sentiment până în ultimul an al vieţii sale şcolare. Niciodată nu fusese neascultător şi nu îngăduise unor colegi turbulenţi să‑l ispitească şi să‑l abată de la deprinderea lui de calmă supunere şi, chiar când se îndoia de vreo afirmaţie a unui profesor, nu‑şi permisese niciodată să se îndoiască făţiş. În ultimul timp, unele opinii ale lor îi păruseră cam copilăroase şi‑i inspiraseră un fel de părere de rău şi de milă, de parcă ar fi ieşit cu încetul dintr‑o lume familiară si i‑ar fi auzit pentru ultima oară limbajul. Într‑o zi, când se adunaseră câţiva băieţi în jurul unui preot sub galeria din preajma capelei, îl auzise pe preot spunând:
— Cred că Lordul Macaulay a fost un bărbat care probabil niciodată în viaţă n‑a comis un păcat de moarte, vreau să zic un păcat de moarte comis în mod deliberat.
Apoi unul dintre băieţi pusese preotului întrebarea dacă Victor Hugo nu era cel mai mare scriitor francez. Preotul răspunse că Victor Hugo n‑a mai scris nici pe jumătate atât de bine după ce s‑a întors împotriva bisericii, pe cât scrisese atunci când era catolic.
— Dar sunt mulţi critici francezi eminenţi, spuse preotul, care consideră că însuşi Victor Hugo, mare cum desigur a fost, n‑a avut un stil francez atât de pur ca Louis Veuillot.
Firava flacără ce‑o aprinsese aluzia preotului în obrajii lui Stephen se retrăsese şi ochii lui erau iarăşi calm aţintiţi asupra cerului palid. Dar o îndoială nepotolită îi zburătăcea prin gând: recunoştea scene şi persoane, fiind totuşi conştient că nu izbutise să‑şi dea seama de‑o împrejurare vitală în ele. Se vedea dând ocol terenurilor de sport de la Clongowes, uitându‑se la jocuri şi ronţăind acadele din şapca lui de cricket. Câţiva iezuiţi se plimbau primprejurul pistei de ciclism în tovărăşia unor doamne. Ecourile anumitor expresii folosite Ia Clongowes răsunau în peşteri îndepărtate ale minţii Iui.
Era cu auzul aţintit asupra acelor ecouri din depărtări, în liniştea sălii de primire, când deveni conştient că preotul îi vorbea cu alt glas.
— Am trimis să te cheme astăzi, Stephen, pentru că am dorit să‑ţi vorbesc despre un subiect foarte important.
— Da, sir.
— Ai simţit vreodată că ai avea o vocaţie?
Stephen îşi desfăcu buzele pentru a răspunde „da" şi brusc reţinu acel cuvânt. Preotul aşteptă un răspuns şi adăugă:
— Vreau să spun, ai simţit vreodată în tine, în sufletul tău, dorinţa de a te alătura ordinului nostru? Gândeşte‑te.
— M‑am gândit uneori la asta, spuse Stephen.
Preotul dădu drumul şnurului draperiei şi împreunându‑şi mâinile, îşi sprijini cu gravitate bărbia în ele, cufundat solemn în propriile‑i gânduri.
— Într‑un colegiu ca acesta, spuse în cele din urmă, pe un singur băiat sau poate pe doi, trei îi cheamă Dumnezeu către viaţa religioasă. Un asemenea băiat se deosebeşte de tovarăşii Iui prin exemplul cel bun pe care‑l dă celorlalţi. Ei îl consideră ca pe superiorul lor; uneori este ales căpetenie de către colegii săi de congregaţie. Şi tu, Stephen, ai fost un asemenea băiat în acest colegiu, ai fost preot al confreriei Sfintei Fecioare. Poate că tu eşti în acest colegiu băiatul pe care Dumnezeu voieşte să‑l cheme către Dânsul.
Inima lui Stephen răspunse cu bătăi mai repezi timbrului puternic de mândrie care întărea gravitatea vocii preotului.
— A primi această chemare, Stephen, spuse preotul, este cea mai mare cinste pe care Atotputernicul Dumnezeu o poate hărăzi unui om. Nici un rege sau împărat de pe acest pământ nu are puterea unui preot al lui Dumnezeu. Nici un înger sau arhanghel din ceruri, nici un sfânt, nici chiar însăşi Sfânta Fecioară n‑are puterea unui preot al lui Dumnezeu: puterea cheilor, puterea de a lega şi de‑a dezlega de păcate, puterea de‑a exorciza, puterea de a goni din făpturile Domnului duhurile rele care au pus stăpânire asupra lor, puterea, autoritatea de‑a‑L face pe Dumnezeu cel mare din Cer să Pogoare pe altar şi să ia înfăţişarea pâinii şi a vinului. Ce putere teribilă, Stephen!
O flacără începu să pâlpâie din nou pe obrazul lui Stephen auzind în cuvintele orgolioase ce i se adresau un ecou al propriilor sale visări orgolioase. Cât de des nu se văzuse ca preot, exercitând calm şi smerit măreaţa putere care inspira reverenţă îngerilor şi sfinţilor! Sufletului său îi plăcuse să mângâie în taină această dorinţă. Se văzuse, preot tânăr şi tăcut, intrând agil în confesional, suind treptele altarului, legănând cădelniţa, făcând genuflexiuni, îndeplinind tainicele acţiuni ale preoţiei, care‑i plăceau prin asemănarea lor cu realitatea şi prin depărtarea lor de ea. În această viaţă tulbure întrevăzută, pe care o străbătuse în visările sale, adoptase vocea şi gesturile pe care le observase la diferiţi preoţi. Îndoise lateral genunchiul, cum făcea cutare, legănase uşurel cădelniţa, cum făcea un anume altul, suita i se deschidea în lături, ca la cutare altul, când se întorcea din nou spre altar după ce binecuvântase norodul. Şi, mai presus de toate, îi plăcuse să ocupe locul al doilea în acele scene pe care le imagina nelămurit. Se dădea înapoi de la demnitatea celebrantului, pentru că îi displăcea să‑şi închipuie ca tot acel fast misterios să‑şi aibă sfârşitul în propria‑i persoană sau ca ritualul să‑i atribuie lui o funcţie atât de limpede şi finală. Jinduia după oficiile sacre minore, să fie înveşmântat în tunica subdiaconului la slujba mare, să stea mai deoparte de altar, uitat de asistenţă, cu umerii acoperiţi de un văl humeral, în faldurile căruia să ţină patena sau, după ce jertfa va fi fost celebrată, să stea ca diacon într‑o dalmatică din brocart ţesut cu fir de aur, o treaptă mai jos de celebrant, cu mâinile împreunate şi cu faţa înspre norod, cântând cântarea Ite, missa est. Dacă se văzuse vreodată celebrant, se văzuse ca în pozele ce înfăţişau slujba în cartea de liturghie a copilăriei, într‑o biserică fără credincioşi, în afară de îngerul sacrificiului, în faţa unui altar nud, şi slujit de un acolit cu puţin mai tânăr decât dânsul. Numai actele vagi de sacrificiu sau de ceremonie păreau să‑i atragă voinţa de‑a întâmpina realitatea şi, în parte, tocmai absenţa unui rit prescris îl silise totdeauna la pasivitate, fie că lăsase tăcerea să‑i acopere mânia sau orgoliul, fie că doar acceptase o îmbrăţişare pe care tânjea să o dea.
Asculta acum în tăcere respectuoasă apelul preotului şi printre cuvintele sale auzea încă şi mai lămurit un glas chemându‑l să se apropie, oferindu‑i cunoaştere secretă şi putere secretă. Va şti atunci care a fost păcatul lui Simon Magus şi ce fel era păcatul împotriva Duhului Sfânt pentru care nu exista iertare. Va cunoaşte lucruri obscure, ascunse altora zămisliţi şi născuţi copii ai mâniei. Va cunoaşte păcatele, darurile vinovate, gândurile vinovate şi faptele vinovate ale altora, auzindu‑le murmurate în urechile sale de buzele femeilor şi fetelor în confesional, în întunericul sfios al capelei; dar sufletul lui, devenit imun, în chip misterios, la hirotonisirea sa primită prin gestul de binecuvântare al mâinilor deasupra creştetului său, trece iarăşi necontaminat spre pacea albă a altarului. Nici urmă de păcat nu se va lipi de mâinile sale cu care avea să înalţe şi să rupă azima sfântă, nici urmă de păcat nu se va lipi de buzele sale în timpul rugăciunii, făcându‑l să mănânce şi să bea propria‑i osândă nedeosebind trupul Domnului. Îşi va avea cunoaşterea secretă şi puterea secretă, fiind fără de păcat ca nevinovaţii, şi va fi pe veci preot după rânduiala lui Melchisedec.
— La liturghia de mâine dimineaţă, spuse directorul, mă voi ruga Atotputernicului Dumnezeu să‑ţi dezvăluie voinţa sa. Iar tu, Stephen, oferă‑i o novenă sfântului tău patron, întâiul dintre martiri şi care are mare putere pe lângă Dumnezeu, ca Domnul să‑ţi lumineze mintea. Dar trebuie să fii absolut sigur, Stephen, că ai vocaţia, pentru că ar fi groaznic să descoperi mai târziu că n‑o aveai. Odată preot eşti totdeauna preot, adu‑ţi aminte. Catehismul tău îţi va spune că sfinţirea cu Taina Preoţiei este una din acelea ce nu pot fi primite decât o singură dată, pentru că ea imprimă sufletului o pecete spirituală indelebilă ce nicicând nu poate fi ştearsă. Mai înainte trebuie să cumpăneşti bine, nu mai târziu. Este o problemă solemnă, Stephen, pentru că de ea poate depinde mântuirea sufletului tău veşnic. Dar ne vom ruga lui Dumnezeu împreună.
Deschise uşa grea a sălii şi‑i întinse mâna ca unuia care de pe acum i‑ar fi fost tovarăş de viaţă spirituală. Stephen ieşi pe terasa largă ce domina treptele şi simţi mângâierea aerului blând al serii. Spre biserica Findlater un cvartet de tineri trecea cu paşi mari, braţ la braţ, legănându‑şi capetele şi păşind în ritmul sprinten al acordeonului mânuit de conducătorul lor. Muzica trecu într‑o clipă peste fantasticele urzeli ale minţii sale, cum i se întâmpla totdeauna când auzea pe neaşteptate primele măsuri ale unei muzici, topindu‑le fără durere şi fără zgomot cum topeşte un val neaşteptat turnuleţele clădite din nisip ale copiilor. Surâzând melodiei banale îşi înălţă ochii către faţa preotului şi văzând pe ea un reflex mohorât al zilei în declin îşi desprinse încet mâna care încuviinţase slab acea însoţire.
Pe când cobora treptele, impresia ce‑i şterse tulburata‑i cufundare în sine fu aceea a unei măşti mohorâte reflectând o zi în declin de pe pragul colegiului. Apoi umbra vieţii colegiului pluti grav asupra conştiinţei sale. Era o viaţă gravă şi ordonată şi fără de patimi cea care‑l aştepta, o viaţă fără griji materiale. Se întreba cum îşi va petrece prima noapte în noviciat şi cu ce dezolare se va trezi prima dimineaţă în dormitorul comun. Îi reveni tulburătorul miros al coridoarelor lungi de la Clongowes şi auzi zumzetul discret al flăcărilor arzânde ale gazului. Îndată, din fiece parte a fiinţei sale, începu să iradieze o nelinişte. Urmă o iuţire febrilă a zvâcnirilor pulsului şi larma unor cuvinte fără sens, care îi goneau de colo‑colo gândurile cuminţi, răvăşindu‑i‑le. Plămânii i se dilatau şi se lăsau înapoi de parcă ar fi inhalat un aer umed şi jilav, neprielnic, adulmeca din nou aerul jilav şi cald ce plutea apăsător prin baia de la Clongowes peste apa leneşă de culoarea turbei.
Un instinct, trezindu‑se la aceste amintiri, mai puternic decât educaţia sau pietatea, se însufleţea tot mai viu înlăuntrul său de cum se apropia mai mult de acea viaţă, un instinct subtil şi duşmănos, înarmându‑l împotriva acceptării. Răceala şi ordinea acelei vieţi îi inspirau repulsie. Se vedea sculându‑se în frigul dimineţii şi coborând în şir cu ceilalţi la slujba matinală şi încercând zadarnic să lupte prin rugăciune împotriva senzaţiei de leşin şi greaţă din stomac. Se vedea luând masa laolaltă cu întreaga comunitate a unui colegiu. Ce devenise, aşadar, acea sfială adânc înrădăcinată a lui, care‑l făcuse totdeauna să deteste a mânca sau a bea sub un acoperiş străin? Ce se făcuse mândria spiritului său, care‑l îmboldise totdeauna să se simtă o făptură aparte în orişice grup. Reverendul Stephen Dedalus, S.J. Numele lui în acea viaţă nouă îi zvâcni înaintea ochilor în litere şi acestei vedenii îi urmă percepţia mentală a unui nedefinit obraz sau colorit de obraz. Coloritul pălea şi se accentua ca iradierea schimbătoare a unui palid roşu‑cărămiziu. Era oare grosolana roşeaţă ce‑o văzuse atât de des în dimineţile de iarnă radiind de pe guşile bărbierite ale preoţilor?
Obrazul era fără ochi şi cu o expresie acră şi bigotă, cotropit de petele roz ale unei mânii înăbuşite. Nu cumva era o nălucă a acelui iezuit pe care unii băieţi îl numeau Fălci găunoase, iar alţii Campbell Vulpoiul?
Trecea în clipa aceea prin faţa casei iezuiţilor din Gardiner Street şi se întreba vag care ar fi fereastra lui dacă vreodată ar intra în ordin. Apoi se miră de caracterul vag al curiozităţii sale, de distanţa la care se afla sufletul său de ceea ce considerase până acum că‑i era sanctuarul, de firava stăpânire pe care atâţia ani de ordine şi ascultare o aveau asupră‑i de îndată ce un act hotărât şi irevocabil de‑al său ameninţa să pună capăt pentru totdeauna, în timp şi în veşnicie, libertăţii sale. Glasul directorului amintindu‑i stăruitor falnicele prerogative ale bisericii şi misterul şi puterea demnităţii preoţeşti îi răsuna zadarnic în amintire. Sufletul lui nu era de faţă ca să‑l asculte şi să‑l întâmpine, şi în clipa asta ştia că îndemnul stăruitor ce‑l ascultase nu mai era, de pe acum, decât o poveste inutilă, convenţională. El niciodată nu va legăna cădelniţa în faţa tabernaculului ca preot. Destinul lui era de a se feri de ordinele sociale sau religioase. Era sortit să înveţe propria‑i înţelepciune la o parte de alţii sau să înveţe înţelepciunea altora, pribeag el nsuşj printre capcanele lumii. Capcanele lumii erau căile ei de‑a păcătui. El avea să cadă. Nu căzuse încă, dar avea să cadă, în tăcere, de la o clipă la alta. A nu cădea era prea anevoios, parcă îi şi simţea lunecarea tăcută a sufletului său, pe când avea să cadă într‑o anume clipă viitoare, să cadă, să cadă, deşi încă nu căzuse, până aici nu căzuse, ci era pe cale să cadă.
Traversă podul de peste râul Tolka şi o clipă îşi întoarse ochii cu răceală înspre statuia de un albastru decolorat a Sfintei Fecioare, ce sta cocoţată ca o pasăre pe un stâlp, în mijlocul unei îngrămădiri de căsuţe sărăcăcioase având forma unui jambon. Apoi, cotind spre stânga, urmă poteca ce ducea acasă. Dinspre grădinile de zarzavat de pe dâmbul de peste apă venea până la el o uşoară duhoare acră, de verze stricate. Zâmbi la gândul că această dezordine, proasta gospodărire şi talmeş‑balmeşul din casa părintească şi stagnarea vieţii vegetale aveau să iasă triumfătoare în sufletul lui. Apoi îi zvâcni de pe buze un hohot scurt de râs când se gândi la muncitorul singuratic din grădinile de zarzavat dinapoia casei lor, pe care‑l porecliseră omul cu pălăria. După scurt timp, izbucni iar involuntar într‑un al doilea râs, iscat din primul, când îşi aduse aminte cum lucra omul cu pălăria, scrutând pe rând cele patru puncte ale zărilor şi apoi înfingându‑şi cu părere de rău cazmaua în pământ.
Deschise uşa fără clanţă a verandei împingând‑o şi trecu prin vestibulul gol în bucătărie. Un grup — o parte din fraţii şi surorile lui — şedea împrejurul mesei. Ora ceaiului era aproape de sfârşit şi pe fundul castronaşelor de sticlă şi borcănaşelor de marmeladă ce slujeau drept ceşti, nu mai rămăseseră decât ultimele resturi din ceaiul pentru a doua oară opărit. Coji lepădate şi bucăţele de pâine tăvălite în zahăr şi devenite cafenii din pricina ceaiului turnat peste ele zăceau risipite pe masă. Ici‑colo se adunaseră pe scândura mesei minuscule băltoace de ceai şi un cuţit cu mânerul de fildeş frânt era înfipt în lemnul spongios al unei tăblii pliante ce suferise ravagii. Lumina tristă, lină, albastră‑cenuşie, a zilei ce pierea intra pe fereastră şi pe uşa deschisă, învăluind şi potolind lin o bruscă pornire de remuşcare în inima lui Stephen. Tot ce le fusese refuzat lor i se dăduse din plin lui, celui mai mare; totuşi lumina lină a înserării nu‑i arăta pe feţele lor nici o urmă de ciudă.
Se aşeză lângă ei, la masă, şi întrebă unde erau tata şi mama. Unul răspunse:
— Duşiprum săprum vaprum dăprum oprum căsăprum.
Altă mutare! Un băiat cu numele de Fallon, de la Belvedere, îl întreba adesea râzând prosteşte pentru ce se mutau atât de des. Părându‑i‑se că aude iar râsul prostesc, o cută de mânie dispreţuitoare îi întunecă grabnic fruntea.
Întrebă:
— Şi de ce ne mutăm iar, e voie să ştim?
— Fiindcă domprum nulprum proprum Prieprum tarprum neprum dăprum afarăprum.
Din colţul îndepărtat de lângă vatră glasul celui mai mic dintre fraţii lui intona melodia În liniştea nopţii. Unul câte unul i se alăturară şi celelalte glasuri, până ce în curând ut un adevărat cor. Cântau aşa ore întregi, cântare după cântare, până când se stingea ultima lumină palidă în zare, până când se iveau primii nori întunecaţi ai serii şi se lăsa noaptea.
Ascultă câteva clipe în tăcere înainte de a intona şi el melodia. Asculta cu durere în suflet nota dominantă de oboseală îndărătul firavelor glasuri nevinovate. Încă mai înainte de a fi pornit în călătoria vieţii, păreau să fie obosiţi de drum.
Auzea corul glasurilor din bucătărie îngânat ca de un ecou şi multiplicat de nesfârşita reverberaţie a corurilor unor nesfârşite generaţii şi în toate ecourile, auzea şi ecoul mereu revenindei note de oboseală şi durere. Cu toţii păreau obosiţi de viaţă încă mai înainte de‑a o începe. Şi îşi aminti că Newman auzise şi dânsul această notă, revenind ici şi colo în rândurile lui Vergiliu, exprimând, ca şi glasul Naturii însăşi, acea durere şi oboseală şi totodată acea nădejde de mai bine pe care au încercat‑o copiii ei în fiece epocă.
Nu mai putea să aştepte.

De la uşa cafenelei Byron până la poarta capelei Clontarf, de la poarta capelei Clontarf până la uşa cafenelei Byron şi apoi iar îndărăt până la cafenea, se plimbase mai întâi agale, împlântându‑şi paşii cu mare atenţie pe suprafeţele fără model ale lespezilor trotuarului, iar apoi măsurându‑le cadenţa după cadenţa unor versuri. O oră întreagă trecuse de când taică‑său intrase cu Dan Crosby, meditatorul, să ia informaţii pentru el în privinţa universităţii. De o oră întreagă se tot plimba în sus şi în jos, aşteptând — dar acum nu mai putea să aştepte.
Porni brusc către Bull, mergând repede ca nu cumva şuieratul strident al tatălui său să‑l cheme înapoi; şi în câteva clipe cotise după colţul barăcii poliţiei şi se simţea în siguranţă.
Da, mama lui era ostilă planului său, înţelesese asta din tăcerea ei înverşunată. Dar neîncrederea ei îl îmboldise mai aprig decât mândria lui taică‑său şi cu răceală îşi amini cum văzuse credinţa, care se mistuia cu încetul în sufletul lui, crescând şi întărindu‑se în ochii ei.
Un nelămurit antagonism prindea putere în el şi ca un nor îi întuneca gândul împotriva trădării ei, iar după ce trecea asemenea norilor, lăsându‑i iarăşi gândul faţă de ea senin şi conştient de îndatoririle‑i filiale, îşi dădea seama în chip nelămurit şi fără părere de rău că vieţile lor pentru prima oară se rupseseră una de alta fără zgomot.
Universitatea! Aşadar trecuse peste somaţia santinelelor care stăteau de strajă adolescenţei lui şi se străduiseră să‑l ţină în mijlocul lor, pentru ca să le fie supus şi să le slujească scopurile. Se simţi înălţat mai întâi de mulţumire, apoi de mândrie, ca de nişte valuri lungi, încete. Ţinta pentru a cărei slujire se născuse îl călăuzise spre scăpare pe o cale nevăzută şi acum îi făcea semn o dată mai mult şi o nouă aventură era pe cale a i se deschide. I se părea că aude notele unei muzici ţâşnind la răstimpuri, zvâcnind cu un ton în sus şi cu o cvartă diminuată în jos, în sus cu un ton şi în jos cu o terţă majoră, ca nişte flăcări cu câte trei limbi zvâcnind la răstimpuri, flacără după flacără, dintr‑o pădure în miez de noapte. Era un preludiu de spiriduşi, fără sfârşit şi fără formă; şi pe când devenea tot mai sălbatic şi mai iute şi flăcările zvâcneau rupând ritmul, i se părea că aude de sub crengi şi de sub ierburi gonind făpturi sălbatice şi picioarele lor tropăind uşurel ca ploaia peste frunziş. Picioarele lor treceau în tumult de tropot peste gândurile lui, picioare de iepuri şi de iepuraşi, picioare de cerbi şi de cerboaice şi de antilope, până când nu le mai auzi şi nu‑şi mai aminti decât de o cadenţă falnică din Newman.
— Cei cu picioare ca picioarele de cerbi, iar dedesubt tot veşnicele braţe.
Fala acestei imagini nelămurite îi aduse iar în minte demnitatea situaţiei ce o refuzase. De‑a lungul întregii sale adolescente visase la ceea ce atât de des credea că‑i este destinul şi, odată venită clipa când ar fi trebuit să asculte de chemare, se dăduse în lături şi ascultase de un instinct capricios. Acum trecuse timpul, uleiurile hirotonisirii niciodată nu‑i vor mirui trupul. Se împotrivise. De ce?

La Dollymount coti din drum spre mare şi pe când trecea pe podeţul subţire de lemn simţi scândurile vibrând sub tropăiala unor picioare cu încălţări grele. Un escadron de călugări din ordinul Fraţilor Creştini se întorcea de la Bull şi începuseră să treacă podul, doi câte doi. Curând tot podul vibra şi răsuna. Feţele fruste treceau pe lângă el două câte două, colorate de mare, galbene, sau roşii, sau livide, şi în timp ce se silea a‑i privi cu naturaleţe şi nepăsare, uşoare pete de ruşine şi compătimire îi colorară şi lui obrajii. Mânios pe sine încerca sâ‑şi ascundă faţa de privirile lor uitându‑se în lături, spre apa mică ce curgea clocotind sub pod, dar tot mai vedea şi acolo o răsfrângere a ţilindrelor lor cu calota greoaie, a umilelor gulere înfăşurate strâns în jurul gâtului şi a veşmintelor clericale atârnând larg de pe ei.

— Fratele Hickey.
Fratele Quaid.
Fratele MacArdle.
Fratele Keogh.

Pietatea lor, îşi zicea, trebuie să fie ca numele lor, ca feţele lor, ca veşmintele lor; zadarnic îşi spunea că poate inimile lor smerite şi penitente aduceau un prinos de evlavie cu mult mai bogat decât fusese vreodată al lui, un dar de zece ori mai vrednic de primit decât adoraţia lui elaborată. Zadarnic se îndemna să fie mărinimos cu dânşii, să‑şi spună că, de s‑ar întâmpla vreodată să vină la uşile lor dezbărat de orgoliu, înfrânt şi în zdrenţe de cerşetor, ei ar fi mărinimoşi cu dânsul şi l‑ar iubi ca pe ei mşişi. Zadarnic şi amar până la urmă era să opună propriei sale certitudini nepărtinitoare argumentul că porunca de a ne iubi aproapele ne prescrie să‑l iubim ca pe noi înşine, nu cu aceeaşi cantitate şi intensitate de iubire, ci să‑l iubim ca pe noi înşine, cu acelaşi fel de iubire.
Scoase din tezaurul lui o frază şi şi‑o rosti încetişor.
— O zi cu nori roz‑aurii purtaţi de valuri.
Fraza şi ziua şi cadrul se îmbinau într‑un acord armonios. Cuvinte. Oare culorile lor îl bucurau? Le lăsă să se aprindă şi să se stingă pe rând, nuanţă după nuanţă: aurul răsăritului de soare, rumeneala gălbuie şi verdele livezilor de meri, azurul valurilor, lâna noriior destrămându‑se în ciucuri cenuşii. Nu, nu erau culorile, era echilibrul, cadenţa însăşi a perioadei. Aşadar iubea suişul şi căderea cuvintelor mai mult decât asociaţiile lor de sens şi culoare! Sau poate că, fiindu‑i vederea deopotrivă de slabă pe cât îi era gândirea de slioasă, simţea mai puţină plăcere în reflectarea strălucitoarei inimi sensibile prin prisma unui limbaj multicolor şi cu naraţiune bogată decât în contemplarea unti lumi lăuntrice, de emoţii individuale, oglindite desăvârşit în perioadele unei proze lucide şi suple!
De pe podul ce vibra încă trecu iarăşi pe uscat. În clipa aceea i se păru că simte în aer un fior de răceală şi uitându‑se în lături, spre apă, văzu o pală de vânt în zbor întunecând şi încreţind brusc revărsarea mareei. O uşoară zvâcnire în inimă, o uşoară pulsaţie în gâtlej îi spuseră o dată mai mult cât se temea carnea lui de mirosul acela infrauman al mării; totuşi nu o luă peste dune, spre stânga, ci o ţinu drept înainte, de‑a lungul crestei de stânci ce‑şi îndrepta colţii spre gura râului.
Un soare învăluit lumina slab pânza de apă care primea în sânul mării râul. Departe, de‑a lungul cursului leneşului Liffey, catarge zvelte tărcau cerul şi, mai departe încă, urzeala tulbure a oraşului zăcea prosternată în pâclă. Asemenea unei scene dintr‑un nelămurit goblen fastuos, vechi ca şi oboseala omului, imaginea celei de‑a şaptea cetăţi a creştinătăţii îi mijea prin văzduhul fără de timp, nici mai veche, nici mai ostenită, nici mai puţin răbdător supusă decât în zilele celor dintâi parlamente scandinave. Cu inima strânsă, înălţă ochii către norii ce pluteau agale, roz‑aurii şi răsfrânţi în valurile mării. Călătoreau prin deşerturile cerului, oaste de nomazi în mers, călătoreau sus deasupra Irlandei, spre apus. Europa, de unde veniseră, se aştenea acolo, dincolo de Marea Irlandei, Europa cu limbi ciudate, brăzdată de văi, încinsă cu păduri, semănată cu citadele, Europa neamurilor cu fortăreţe şi conducători. Auzea înlăuntrul său o nelămurită muzică, de amintiri parcă şi de nume; era aproape conştient de ele, dar nici pentru o clipă nu le putea prinde; apoi muzica păru a se îndepărta, a se îndepărta, a se îndepărta, şi din fiece dâră de muzică nebuloasă îndepărtându‑se, mereu se desprindea o lung tărăgănată notă de chemare, străpungând ca o stea penumbra tăcerii. Iarăşi! Iarăşi! Iarăşi! Un glas de dincolo de lume îl chema.
— Alo, Stephanos!
— Uite, vine marele Dedalus!
— Au‑u!... Ascultă, astâmpără‑te, Dwyer, n‑auzi, c‑acu‑ţi dau una peste fleanca de nu te vezi... Auu! 
— Aşa, Towser! La apă cu el!
— Hai şi tu, mă Dedalus!
— Bous Stephanoumenos! Bous Stephaneforos!
— La apă cu el! Hai, acu', dă‑l la fund!
— Ajutor! Ajutor!... Auu!
Le recunoscu vorbirea mai înainte de a le distinge feţele. Simpla vedere a acestui vălmăşag de nuditate udă îi strecura în oase un fior de frig. Trupurile lor, albe ca nişte cadavre sau scăldate de o palidă lumină aurie sau tăbăcite de soare, licăreau de umezeala mării. Piatra de pe care plonjau, cumpănită pe temeliile ei masive şi clătinându‑se sub săriturile lor, şi pietrele grosolan cioplite ale digului înclinat pe care se căţărau în hârjoana lor de mânji licăreau cu un lustru umed şi rece. Prosoapele cu care‑şi biciuiau trupurile erau grele de apa rece a mării; iar părul încâlcit muiat de apa sărată şi rece.
Se opri luându‑le în seamă chemarea şi ţinu piept tachinăriilor cu vorbe binevoitoare. Cât de lipsiţi de individualitate păreau: Shuley fără gulerul lui larg deschis, cu nasturii descheiaţi, Ennis fără cureaua lui roşie, cu cataramă în chip de şarpe şi Connolly lipsit de vesta lui de Norfolk, cu buzunare fără capace. Era o suferinţă să‑i priveşti, o suferinţă ascuţită să vezi semnele adolescenţei care făceau respingătoare jalnica lor nuditate. Poate că de spaima secretă din sufletele lor fugeau căutând adăpost într‑o tovărăşie numeroasă şi în zarvă. El, însă, deoparte şi în tăcere, îşi aminti propria lui spaimă în faţa tainei trupului său.
— Stephanos Dedalos! Bous Stephanoumenos! Bous Stephaneforos!
Tachinăriile lor nu erau noi pentru el, şi de data asta îi măguleau superioritatea blând orgolioasă. Ca niciodată până acum, ciudatul lui nume îi părea o profeţie. Atât de fără de timp îi părea aerul cenuşiu şi cald, atât de fluidă şi impersonală atmosfera din propriul lui suflet, încât toate secolele se contopiseră pentru el într‑unui singur. Adineauri, se ivise fantoma străvechiului regat danez de sub straiul oraşului învăluit în pâclă. Acum, la numele meşterului mitic, i se păru că aude zgomotul unor nelămurite valuri şi că vede o formă înaripată zburând pe deasupra valurilor şi înălţându‑se încet în văzduh. Ce însemna asta? Era oare o ciudată ilustraţie introducând o pagină din vreo carte medievală de profeţii şi simboluri, un om în chip de şoim zburând spre soare pe deasupra mării, o prevestire a scopului pentru slujirea căruia se născuse el şi pe care‑l urmărise prin ceţurile copilăriei şi adolescenţei, un simbol al artistului făurind din nou în atelierul său, din trândava materie pământească, o fiinţă nouă planând în înălţime, impalpabilă, nepieritoare?
Inima îi tremura; respiraţia i se iuţi şi o suflare sălbatică trecu peste mădularele sale, de parcă ar fi plutit spre soare. Inima îi tremura într‑un extaz de teamă şi sufletul lui se afla în zbor. Sufletul lui plutea într‑un aer de dincolo de lume şi trupul, pe care şi‑l cunoştea, era purificat dintr‑o suflare şi eliberat de incertitudine şi devenit strălucitor şi unul cu substanţa spiritului. Un extaz al zborului îi aprindea strălucire în ochi şi‑i iuţea răsuflarea, şi vibrânde şi iuţi şi strălucitoare îi erau mădularele bătute de vânt.
— Unu! Doi!... Atenţie!
— Au‑u, la naiba, mă‑nec!
— Unu! Doi! Trei! şi fă‑i vânt!
— Altu' la rând! Altu' la rând!
— Unu!...
— Stephaneforos!
Îi frigea gâtlejul de dorul de‑a striga tare, strigătul şoimului sau vulturului plutind în înălţimi, de‑a vesti vânturilor printr‑un strigăt pătrunzător eliberarea sa. Era strigătul vieţii către sufletului lui, nu glasul searbăd şi brutal al lumii îndatoririlor şi deznădejdii, nu glasul inuman care‑l chemase către searbădă slujire a altarului. O clipă de zbor vijelios îl eliberase şi strigătul de triumf pe care buzele lui îl stăvileau îi spărgea creierii.
— Stephaneforos!
Ce mai erau acum decât linţolii lepădate de trupul mort: teama în care umblase zi şi noapte, incertitudinea ce‑l încercuise, ruşinea ce‑l înjosise pe dinăuntru şi pe dinafară — linţolii, pânze mortuare. Da! Da! Da! Are să creeze mândru, din libertatea şi puterea sufletului său, asemenea marelui meşter al cărui nume îl purta, ceva viu, nou, planând în înălţime şi frumos, impalpabil, nepieritor.
Se ridică agitat de pe stânca pe care şezuse; nu mai putea înăbuşi flacăra din sângele lui. Îşi simţea obrazul arzând şi gâtlejul zvâcnind de cântecul ce se adunase în el. Era un dor de ducă în picioarele lui, care tânjeau să pornească spre hotarele pământului. Înainte! Înainte! părea să strige inima lui. Înserarea se va lăsa tot mai adânc asupra mării, noaptea va cuprinde câmpiile, zorile vor scânteia în faţa drumeţului şi‑i vor arăta câmpuri şi dealuri şi feţe neobişnuite. Unde oare?
Privi către nord înspre Howth. Marea coborâse mai jos de şirul algelor pe partea cu apa mică a digului şi refluxul descreştea cu repeziciune de‑a lungul ţărmului. O fâşie lungă şi ovală de nisip se aşternea caldă şi uscată printre văiurele. Ici şi colo insuliţe calde de nisip licăreau pe deasupra apei scăzute, iar în jurul fâşiei celei lungi şi în micile şuvoaie ale plăjii siluete în culori luminoase străbăteau cu picioarele apa sau se cufundau în ea.
În câteva minute fu desculţ, cu ciorapii împăturiţi în buzunare şi cu pantofii de pânză legănându‑i‑se pe umăr de şireturile înnodate, apoi culese din epavele de printre stânci un băţ ascuţit, mâncat de sare, şi coborî printre pietroaie povârnişul digului. Pe ţărm mai curgea un râuşor lung şi pe când îl străbătea încet, cu piciorul, se minuna de necontenita plutire a algelor. Verzi ca smaraldul, negre şi ruginii, de un verde‑cenuşiu, se mişcau pe sub cursul apei legănându‑se şi încolăcindu‑se. Apa râului era întunecată de necontenita lor plutire şi oglindea norii plutind în înalt. Norii pluteau în tăcere deasupră‑i şi‑n tăcere pluteau dedesubtu‑i buruienile mării, şi aerul cald cenuşiu era calm şi o viaţă nouă îi cânta în vine.
Unde era acum vârsta lui de copilandru? Unde era sufletul care se dăduse înapoi dinaintea destinului său, pentru a tot medita sumbru şi singur asupra ruşinii rănilor sale şi, în lăcaşu‑i de turpitudine şi subterfugiu, a se împodobi falnic cu palide linţolii şi cununi ce se ofileau la atingere? Sau unde era el?
Era singur. Era uitat de toţi, fericit şi aproape de inima vijelioasă a lumii. Era singur, şi tânăr, şi hotărât, şi cu inima vijelioasă, singur în mijlocul unui deşert de aer liber şi ape sărate, şi printre roadele mării de scoici şi bălării, şi‑n lumina cenuşie, învăluită, a soarelui, printre vesel şi luminos îmbrăcate făpturi de copii şi de fete, şi glasuri copilăreşti şi feciorelnice în aer.
Avea în faţă‑i o fată, ce sta în mijlocul şuvoiului singură, nemişcată, privind departe, spre mare. Ca o făptură atinsă de‑o vrajă ce‑ar fi făcut‑o să semene cu o stranie şi frumoasă pasăre de mare. Picioarele ei lungi, goale şi zvelte, erau fragile ca ale unui cocor şi curate, în afară de locul unde dâra de smarald a unei alge trăsese un semn pe carnea ei. Coapsele, mai pline şi de nuanţa dulce a ivoriului, erau dezvelite aproape până la şold, unde franjurile albe ale chiloţilor aminteau un penaj de fulgi moi şi albi. Poalele fustelor de albastrul ardeziei, sumese îndrăzneţ în jurul taliei, îi alcătuiau la spate o coadă invoaltă de hulub. Sânul era ca al unei păsări, catifelat şi gingaş, gingaş şi catifelat ca guşa unui hulub cu penaj întunecat. Dar părul lung, bălai, era al unei copile; şi tot al unei copile, atins de miracolul frumuseţii pieritoare a oamenilor, îi era chipul.
Sta singură, nemişcată, privind departe, spre mare; şi când îi simţi prezenţa şi adoraţia din ochi, ochii ei se îndreptară spre ai lui, răbdându‑le liniştit privirea, fără sfială şi fără provocare. Lung, îndelung, îi răbdă privirea, apoi îşi întoarse calmă ochii dintr‑ai lui şi‑i îndreptă către şuvoi, tulburând uşurel apa cu piciorul, de colo‑colo, în susur uşor. Unda în mişcare domoală prinse să susure tainic, rupând pentru prima oară tăcerea, în şopot domol şi tainic, domol ca sunetul clopoţeilor somnului; de colo‑colo, în susur uşor, foşneau vălurelele; şi pe faţa ei pâlpâia o uşoară umbră de jar.
— Doamne! strigă sufletul lui Stephen într‑o izbucnire de bucurie profană.
Se desprinse brusc şi porni de‑a curmezişul ţărmului. Îi ardeau obrajii, îi dogorea tot trupul; îi tremurau mădularele. Înainte şi tot înainte, înainte şi tot înainte mergea cu paşi mari, departe peste nisipuri, avântându‑şi către mare cântecul pătimaş, chiuind să întâmpine solia de viaţă ce strigase spre dânsul. Imaginea ei îi trecuse în suflet pe veci — şi nici un cuvânt nu rupsese tăcerea sfântă a extazului său. Ochii ei chemaseră şi sufletul lui se avântase către chemare. Să trăieşti, să greşeşti, să cazi, să izbândeşti, să creezi iar viaţă din viaţă! Un înger sălbatic îi apăruse, îngerul tinereţii şi frumuseţii muritoare, sol din bogatele incinte ale vieţii, furtunos să‑i deschidă într‑o clipă de extaz porţi către toate căile de‑a greşi şi‑a se înălţa, înainte şi tot înainte, înainte şi tot înainte!
Se opri brusc şi‑şi ascultă inima, în tăcere. Cât de departe mersese? Ce oră era?
Nu se afla nici o făptură omenească în apropierea lui şi aerul nu aducea până la el nici un zgomot. Dar mareea se pregătea să se reverse din nou şi se lăsa asfinţitul.
Se întoarse către uscat şi alergă spre ţărm şi suind în fugă povârnişul plăjii, fără să‑i pese de pietricelele tăioase, dădu de un cotlon nisipos, încins cu dâmburi de nisip înţesate cu bălării, şi se trânti acolo, ca pacea şi liniştea serii să‑i potolească iureşul sângelui.
Simţea deasupră‑i bolta cea vastă şi nepăsătoare şi mişcarea calmă a corpurilor cereşti; şi ţărâna, ţărâna ce‑l zămislise, îl luase la sânul ei.
Închise ochii cotropit de sfârşeala somnului. Pleoapele îi tremurau de parcă ar fi simţit vasta mişcare ciclică a pământului şi a străjilor lui stelare, tremurau de parcă ar fi simţit strania lumină a vreunei lumi noi. Sufletul i se topea în vreo lume nouă, fantastică, tulbure, nelămurită, ca sub apele mării, străbătută de forme şi fiinţe nouroase. O lume, o licărire, sau o floare? Licărind şi tremurând, tremurând şi desfăcându‑se, o lumină răsărind, o floare deschizându‑se, se desfăşura în necontenită succesiune, irupând în purpură aprinsă şi desfăcându‑se şi pălind până la cea mai stinsă nuanţă roză, petală cu petală şi undă de lumină cu undă de lumină, inundând toate cerurile cu îmbujorările ei dulci, una mai profundă ca alta.
Când se trezi, se lăsase seara şi nisipul şi ierburile aride ale culcuşului său nu mai dogoreau. Se ridică domol şi, amintindu‑şi vraja visului său, suspină după acea bucurie.
Se căţără pe creasta dâmbului de nisip şi privi în juru‑i. Se lăsase seara. Conturul lunii noi despica pustiul palid al zării, contur al unui cerc de argint incrustat în nisip cenuşiu; iar mareea se revărsa cu iuţeală spre ţărm cu un susur lin al valurilor ei, izolând cele din urmă câteva siluete în lăculeţe îndepărtate.

GOLI PÂNĂ LA FUND a treia ceaşcă de ceai apos şi începu să ronţăie cojile de pâine prăjită risipite în preajmă‑i, cu privirea aţintită la lăculeţul mohorât din castronaş. Infuzia galbenă fusese sorbită lăsând în urmă‑i o albie de mlaştină şi lăculeţul rămas dedesubt îi aduse în amintire apa mohorâtă, de culoarea turbei, a băii de la Clongowes. Lângă cotul lui stătea cutia cu adeverinţe de la casa de împrumut pe amanet, prin care scotociseră adineauri; luă agale, unul câte unul, între degetele‑i unsuroase, formularele albastre şi albe, mâzgălite cu cerneală, mânjite cu nisip şi mototolite, în care drept nume al împrumutătorului Daly sau MacEvoy, de pildă, ere trecut:
 1 Pereche cizme.
1 Pardesiu de culoare închisă.
3 Diverse în învelitoare albă.
1 Pantalon bărbăteşti.
Le puse la loc şi privi gânditor capacul cutiei, pătat cu urme de ploşniţe, apoi întrebă într‑o doară:
— Cu cât o mai ia înainte ceasul?
Maică‑sa îndreptă ceasul deşteptător stricat, care sta pe o rână în mijlocul etajerei şemineului, până ce cadranul arătă douăsprezece fără un sfert, apoi îl puse la loc.
— Cu o oră şi douăzeci şi cinci de minute, spuse. Înseamnă că e ora zece şi douăzeci acum. Zău c‑ai putea să‑ncerci să ajungi la timp la cursuri.
— Pregăteşte‑mi să mă spăl, spuse Stephen.
— Katey, pregăteşte‑i lui Stephen să se spele.
— Boody, pregăteşte‑i lui Stephen să se spele.
— Eu nu pot, mă duc după albastru de rufe. Pregăteşte‑i tu, Maggy.
După ce ligheanul smălţuit fu aşezat în scobitura lavoarului şi vechea mănuşă de baie zvârlită pe marginea ligheanului, Stephen îi îngădui maică‑sii să‑l frece pe gât şi să‑i scormonească prin cutele urechilor şi prin adâncurile de lângă nări.
— Mai mare ruşinea, zău aşa, spuse ea, un student la universitate să fie atât de murdar încât să trebuiască să‑l spele maică‑sa.
— Doar îţi face plăcere, făcu Stephen calm.
Un şuierat strident se auzi din susul scării şi mama îi îndesă în mâini un prosop jilav, zicând:
— Şterge‑te şi grăbeşte‑te să pleci, pentru numele lui Dumnezeu!
Un al doilea şuierat strident, prelungit şi mânios, o făcu pe una dintre fete să alerge la piciorul scării.
— Da, tată?
— Putoarea de frate‑tu' tot n‑a plecat încă?
— Ba da, tată.
— Eşti sigură?
— Da, tată.
— Hm!
Fata veni înapoi, făcându‑i semne să dea zor şi să iasă fără zgomot pe uşa din spate. Stephen spuse râzând:
— Curioasă idee are despre genuri dacă crede că putoare e masculin.
— O! să‑ţi fie ruşine, Stephen, eşti revoltător, spuse mama; ai s‑apuci ziua când te vei căi c‑ai pus piciorul acolo. Eu văd de pe‑acuma cât te‑ai schimbat.
— Bună ziua la toţi, făcu Stephen, zâmbind şi trimiţându‑le din vârfurile degetelor un sărut de adio.
În spatele terenului înălţat pe care stăteau casele, ulicioara era desfundată. Pe când o cobora agale, alegând locurile pe unde să calce printre grămezile de gunoaie ude, auzi o călugăriţă smintită ţipând în azilul pentru călugăriţe nebune de dincolo de zid.
— Isuse! O, Isuse! Isuse!
Îşi goni din urechi ţipetele, zvârlind supărat din cap, şi zori înainte, împiedicându‑se de gunoaiele în putrefacţie. I se şi strecurase în inimă muşcătura dezgustului şi amărăciunii. Şuieratul lui taică‑său, bodogănelile maică‑sii, ţipătul celei smintite nevăzute erau acum pentru el tot atâtea glasuri care îi jigneau mândria tinereţii şi ameninţau să i‑o umilească. Scoţând un blestem îşi alungă din inimă până şi ecourile lor, iar pe când cobora aleea şi simţea lumina cenuşie a dimineţii lăsându‑se împrejuru‑i, strecurată printre copacii care picurau de umezeală, şi pe când aspira ciudatul miros sălbatic de frunze ude şi de scoarţă de copac udă, sufletul lui îşi lepădă povara de necazuri.
Copacii încărcaţi de ploaie ai aleii îi evocau, ca totdeauna, amintiri despre fetele şi femeile din piesele lui Gerhart Hauptmann şi amintirea palidelor lor mâhniri şi mireasma ce se lăsa din crengile umede se contopeau într‑o atmosferă de calmă bucurie. Îşi începuse plimbarea matinală prin oraş; ştia dinainte că atunci când va trece prin noroaiele din Fairview se va gândi la proza de inspiraţie monahală, străbătută de vine argintii, a lui Newman; că atunci când va umbla de‑a lungul lui North Strard Road, privind alene în vitrinele băcăniilor, îşi va aminti de melancolia lui Guido Cavalcanti şi va zâmbi; că atunci când va trece pe lângă cioplitoria de piatră Baird din Talbot's Place, va sufla printr‑însul spiritul lui Ibsen ca un vânt aprig, un spirit de o rebelă frumuseţe tinerească; şi că în dreptul unei dughene murdare cu articole pentru marinari, dincolo de Liffcy, îşi va repeta cântecul lui Ben Jonson, care începe aşa:

Mai ostenit n‑am fost zăcând.

Gândul său, când era obosit de cercetarea esenţei frumosului printre cuvintele spectrale ale lui Aristotel sau d'Aquino, se îndrepta adesea cu plăcere către gingaşele cântece ale poeţilor elizabetani. Gândul său, în strai de călugăr cuprins de îndoieli, sta adesea în umbră sub ferestrele acelei epoci, ca să asculte muzica gravă şi şăgalnică a cântăreţilor din lăută sau râsul făţiş al târfeloi, până când un râs prea vulgar, o expresie întinată de vreme, evocând dezmăţ sau fanfaronadă, îi jigneau orgoliul monahal şi-l alungau de la locu‑i de pândă.
Comoara de ştiinţă despre care se presupunea că‑l absoarbe într‑atât încât îl smulsese camaraderiei cu tineretul nu era decât o rezervă de vreo câteva maxime din poetica şi psihologia lui Aristotel şi o Synopsis Philosophiae Scholasticae ad meniem divi Thomae. Gândirea lui era o penumbră de îndoială şi neîncredere în sine, luminată ici şi colo, pentru câteva clipe, de fulgerele intuiţiei, dar fulgere de o splendoare atât de copleşitoare încât în acele clipe lumea pierea sub picioarele sale de parcă ar fi fost înghiţită de flăcări; iar după aceea limba i se îngreuna şi ochii lui întâlneau privirile celorlalţi fără a le răspunde; simţea că duhul frumuseţii îl învăluise ca o hlamidă şi că în visare, cel puţin, cunoscuse măreţia. Dar când nu‑l mai susţinea acest scurt orgoliu al tăcerii, era bucuros de a se mai găsi tot printre vieţi obişnuite, străbătând, fără teamă şi cu inima uşoară, mizeria şi zgomotul şi murdăria oraşului.
Aproape de bariera de scânduri de pe canal îl întâlni pe ofticosul cu faţa de păpuşă şi cu pălăria fără boruri, coborând spre el panta podului, cu paşi mărunţi, strâns încheiat la pardesiul lui de culoarea ciocolatei şi ţinându‑şi umbrela strânsă sul, la oarecare distanţă de corp, ca pe‑o baghetă de magician. Trebuie să fie unsprezece, îşi spuse, şi aruncă o privire prin uşa unei lăptarii să vadă cât era ceasul. Orologiul lăptăriei îi arătă ora cinci fără cinci minute, dar, pe când se îndepărta, auzi un orologiu nevăzut, undeva prin apropiere, care bătu de unsprezece ori la rând cu precizie rapidă. Râse auzindu‑l, căci îl făcu să se gândească la McCann, şi parcă‑i vedea făptura îndesată îmbrăcată cu o vestă de vânătoare şi pantaloni bufanţi, cu bărbuţa‑i bălaie, de ţap, stând în colţ la Hopkins, bătut de vânt, şi parcă‑l auzea spunându‑i:
— Dedalus, eşti o fiinţă antisocială, preocupat numai de tine însuţi. Eu nu‑s aşa. Eu sunt democrat şi voi lucra şi acţiona pentru libertatea şi egalitatea socială a tuturor claselor şi sexelor din Statele Unite ale Europei viitorului.
Unsprezece! Înseamnă că întârziase şi la cursul ăsta. Ce zi din săptămână era? Se opri în faţa unei agenţii de publicitate ca să citească primul rând al unui anunţ. Joi. De la zece la unsprezece, engleza; de la unsprezece la douăsprezece, franceza; douăsprezece la unu, fizică. Îşi închipui cursul de engleză şi simţi, chiar de la această distanţă, neastâmpăr şi neputinţă. Vedea capetele colegilor săi de clasă supus aplecate, pe când îşi notau în caiete punctele ce li se spunea să le noteze, definiţii nominale, definiţii esenţiale şi exemple sau date de naştere ori de deces, operele principale, o judecată critică favorabilă şi una nefavorabilă figurând alături. Capul său nu era plecat, căci gândurile îi pribegeau departe şi, fie că îmbrăţişa cu privirea mica casă de studenţi, fie că privea afară pe fereastră la peluzele pustii ale parcului, îl copleşea un miros mohorât de igrasie subterană şi de mucegai. Un alt cap, în afară de‑al lui, chiar în faţa sa, în primele bănci, se înălţa drept şi semeţ deasupra tovarăşilor săi aplecaţi, asemenea capului unui preot care s‑ar fi rugat fără umilinţă tabernaculului pentru umilii credincioşi din preajmă‑i. De ce oare când se gândea la Cranly nu‑şi putea niciodată evoca imaginea întreagă a trupului său, ci doar imaginea capului şi a feţei? Chiar şi acum, pe fundalul draperiei cenuşii a dimineţii, o vedea ca pe‑o fantomă dintr‑un vis, faţă a unui cap despărţit de trup sau a unei măşti mortuare, cu fruntea încununată, ca de‑o coroană de fier, de părul negru, stând ţeapăn în sus. Era ca de preot faţa aceasta, ca de preot în paloarea ei, cu nasul cu aripi largi, cu umbra desubtul ochilor şi de‑a lungul fălcilor, cu buzele lungi şi anemice, surâzând uşor; şi Stephen, amintindu‑şi o clipă cum îi povestise lui Cranly zi de zi şi seară de seară tot tumultul şi neastâmpărul şi toate dorurile sufletului său, fără vreun alt răspuns decât tăcerea ascultătoare a prietenului, şi‑ar fi spus că era faţa unui preot vinovat ascultând confesiunile unora pe care n‑avea puterea să‑i absolve de păcat, de n‑ar fi simţit din nou în amintire privirea ochilor lui întunecoşi, feminini.
Prin mijlocirea acestei imagini avu o clipă viziunea unei ciudate peşteri întunecoase de speculaţie, dar îşi întoarse îndată gândul dintr‑acolo simţind că nu sosise încă timpul de a o cerceta. Dar mătrăguna indolenţei prietenului său parcă răspândea în aerul din preajmă‑i o subtilă exalaţie distrugătoare; se văzu privind, unul după altul, câte un cuvânt, la întâmplare, în dreapta sau în stânga lui, cu o calmă uimire că în chip atât de tăcut se goliseră de orice înţeles momentan, până când orice text banal de firmă îi încătuşa gândirea asemenea unei formule magice şi‑şi simţi sufletul uscându‑se şi suspinând de bătrâneţe pe când urmărea un drum printre mormane de cuvinte moarte. Propria‑i conştiinţă a limbii se retrăgea din creierul său ca un reflux de maree şi se strecura în cuvintele înseşi, care începură a se lega şi a se dezlega în ritmuri capricioase:

Iederă‑n vaier pe zid înalt, 
Vaier şi caier pe zid înalt, 
Iederă aurie pe zid înalt,
Iederă, iederă suie‑n înalt.

Cine‑a mai auzit asemenea bâlbâială? Cine‑a mai auzit de o iederă‑n vaier pe un zid? Iederă aurie; asta merge. Şi ivoriu auriu. Dar iederă ivorie cum ar fi? Cuvântul îi lucea acum în creier, mai limpede şi luminos ea orice ivoriu tăiat din colţi pătaţi de elefant. Ivoriu, ivoire, avorio, eburi. Unul dintre primele exemple ce le învăţase la limba latină era: India mittit ebur; şi‑şi aminti faţa isteaţă, de nordic, a rectorului, eare‑l învăţase să transpună Metamorfozele lui Ovidiu într‑o engleză de curte, în care sunau bizar cuvinte precum: porcari, cioburi de ulcele şi hălci de slănină. Puţinul ce‑l ştia despre legile limbii latine îl învăţase dintr‑o carte zdrenţuită scrisă de un preot portughez.
Contrahit orator, variant in carmine vates.
Crizele şi victoriile şi luptele intestine din istoria Romei îi fuseseră transmise în cuvintele tocite in tanlo discrimine şi încercase să întrevadă viaţa socială a cetăţii prin cuvintele implere ollam denarium, pe care rectorul le rostise sonor, de parcă ar fi umplut un vas cu dinari. Paginile ediţiei sale din Horaţiu, îngălbenite de vreme, niciodată nu‑i păreau reci la atingere, chiar când îşi simţea degetele îngheţate; erau pagini omeneşti şi fuseseră răsfoite cu cincizeci de ani în urmă de către degetele omeneşti ale lui John Duncan Inverarity şi de ale fratelui aceluia, William Malcolm Inverarity. Da, erau nume nobile cele înscrise pe prima pagină pălită de timp a coperţii interioare şi, chiar pentru un latinist atât de mediocru ca el, versurile pălite de timp erau atât de înmiresmate de parcă ar fi dormit toţi aceşti ani în mirt şi levănţică şi floare de lămâiţă; totuşi îl rănea gândul că el n‑avea să fie niciodată mai mult decât un oaspe timid la ospăţul culturii universale şi că erudiţia monahală, în termenii căreia se străduia să‑şi făurească o filozofie estetică, nu se bucura în epoca în care trăia el de‑o mai înaltă preţuire decât subtilele şi ciudatele jargoane ale heraldicii sau ale vânătorii cu şoimi.
Blocul cenuşiu al colegiului Trinity în stânga lui, înfipt masiv în ignoranţa oraşului ca o piatră mohorâtă într‑un inel greoi, îi atrase gândul spre pământ şi, pe când încerca într‑un chip sau altul să‑şi elibereze picioarele din cătuşele conştiinţei reformate, ajunse la statuia grotescă a poetului naţional al Irlandei.
O privi fără mânie; căci, deşi moliciunea trupului, cât şi a sufletului, se târa deasupra‑i ca o vermină nevăzută, peste picioarele ce păreau să păşească târâş şi în susul cutelor mantiei şi în jurul capului servil, figura părea umil conştientă de propria‑i nevrednicie. Era un firbolg care împrumutase mantia unui milesian; şi se gândi la prietenul său Davin, studentul ţăran. Era porecla glumeaţă ce i‑o dăduse el; dar tânărul ţăran o purta fără supărare.
— Bine, Stevie, tot spui tu că‑s tare de cap. Zi‑mi cum vrei.
Versiunea familiară a numelui său de botez pe buzele acestui prieten îi plăcuse lui Stephen de cum o auzise întâia oară, căci el era în vorbire tot atât de ceremonios cu alţii pe cât erau ei cu dânsul. Adesea, când şedea în odaia lui Davin din Grantham Street, minunându‑se de ghetele bine lustruite ale prietenului său, înşirate perechi pe lângă perete, şi recitind pentru urechea simplă a prietenului versurile şi cadenţele altora, văluri ale propriilor sale doruri şi deznădejdi, mintea elementară de firbolg a ascultătorului său îl atrăgea şi iarăşi îl respingea. Davin îl atrăgea printr‑o înnăscută şi calmă politeţe a atenţiei, sau printr‑o întorsătură nostimă de vorbire veche englezească, sau prin intensitatea plăcerii cu care practica viguroase exerciţii fizice — căci el şezuse la picioarele lui Michael Cusack, Galul — şi îl respingea repede şi brusc prin câte o neagerime a inteligenţei sau câte o lipsă de fineţe a simţirii sau câte o stupidă expresie de teroare în ochi, teroarea sufletului unui sat irlandez muritor de foame, în care stingerea focurilor încă mai era o spaimă de fiece seară.
Alături de amintirea performanţelor unchiului său, atletul Mat Davin, tânărul ţăran cultiva cu adoraţie amintirea trecutului dureros al Irlandei. Colegilor săi studenţi, care încercau să dea cu orice preţ importanţă vieţii banale a colegiului, le plăcea în comentariile lor să‑l considere drept un tânăr fenian. Dădaca lui îl învăţase irlandeza şi‑i formase imaginaţia crudă la luminile răzleţe ale miturilor irlandeze. Faţă de mitul căruia nici o gândire individuală nu‑i adăugase vreodată un fir de frumuseţe şi faţă de poveştile‑i necioplite care s‑au divizat împotriva lor înşile, pe măsura coborârilor de‑a lungul ciclurilor, Davin avea aceeaşi atitudine ca şi faţă de religia romano‑ catolică, aceea a unui rob docil şi trândav la minte. Din supunere faţă de o lozincă, orice gând sau orice sentiment care i‑ar fi venit din Anglia sau pe calea culturii engleze întâmpina în cugetul lui împotrivire; iar din lumea de dincolo de Anglia nu ştia decât de Legiunea străină a Franţei în care spunea că are să se înroleze.
Împerechind această ambiţie cu temperamentul tânărului, Stephen îl numise adesea „una din gâştele domestice" şi acest epitet conţinea de fapt un dram de iritaţie tocmai împotriva acelei sile de‑a vorbi şi a acţiona a prietenului său, care atât de adesea părea a se interpune între mintea lui Stephen însetată de speculaţie şi căile ascunse ale vieţii irlandeze.
Într‑o seară, tânărul ţăran, cu spiritul aţâţat de limbajul vehement sau extravagant în care evada Stephen din tăcerea rece a revoltei intelectuale, evocase în mintea lui Stephen o viziune stranie. Cei doi se îndreptau agale către locuinţa lui Davin prin ulicioarele întunecoase ale evreilor săraci.
— Mi s‑a întâmpiat şi mie o poveste, Stevie, în toamna trecută, către iarnă, şi n‑am spus niciodată o vorbulilă nimănui pe lume — tu eşti întâiul om căruia îi vorbesc despre asta. Nu mai ţin minte de era‑n octombrie ori în noiemvrie... octombrie era, fiindcă a fost mai 'nainte de‑a veni eu încoace să mă înscriu la universitate.
Stephen îşi întoarse ochii zâmbitori către faţa prietenului său, măgulit de confidenţa lui şi cucerit de accentul simplu al povestitorului.
— Lipsisem toată ziua de‑acasă de la noi şi fusesem dus dincolo la Buttevant — nu ştiu dacă tu ştii unde e — la un meci de hurley între flăcăii din Croke şi neînfricaţii din Thurles. Zău aşa, Stevie, a fost o luptă aprigă! văru‑meu primar, Fonsy Davin, a ieşit de‑acolo cu cămaşa zdreanţă — în ziua aceea el avea de păzit poarta pentru cei din Limerick, dar jumătate din timp era cu înaintaşii şi zbiera ca turbat. N‑o să uit niciodată ziua ceea. Într‑un rând, un flăcău din Crokes i‑a pocnit una grozavă cu crosa şi, zău, dacă nu era cât p‑aci să‑l lovească în tâmplă. Da' zău, să‑l fi atins atunci cu latul crosei, s‑ar fi zis cu el.
— Îmi pare bine c‑a scăpat, spuse Stephen râzând, dar desigur că nu asta a fost povestea deosebită care ţi s‑a întâmplat?
— Da — probabil că pe tine asta nu prea te interesează — vorba e că pân' la urmă a fost atâta zarvă după meci c‑am pierdut trenul când să mă‑ntorc acasă şi nici n‑am putut găsi vreun car cu boi să mă ia, fiindcă din întâmplare se ţinea în aceeaşi zi o mare adunare dincolo de Castletownrocke şi toate carele din ţinut erau acolo. Aşa că n‑aveam încotro, trebuia ori să rămâi peste noapte, ori s‑o iau la picior. Ei, am pornit‑o pe jos şi‑am tot mers aşa 'nainte pân' ce s‑a 'nnoptat cam când s‑ajung în dreptul dealurilor de la Ballyhoura care‑s la mai bine de zece mile de Kilmalloeh, şi‑apoi vine un drum lung şi pustiu. Nici urmă de vreo casă de creştin tot drumu' şi nici pic de zgomot. Era un întuneric — aproape beznă. De vreo două ori m‑am mai oprit în drum sub câte un tufiş să‑mi aprind pipa — să nu fi fost brumă pe jos m‑aş fi tolănit să dorm în câmp. Într‑un târziu, tupilată după un cot al drumului am iscodit o căscioară cu o lumină în fereastră. M‑am apropiat şi‑am bătut în uşă. Un glas a‑ntrebat cine e şi‑am răspuns că veneam de la meciul din Buttevant şi că mă‑ntorceam spre casă pe jos şi c‑aş mulţumi frumos pentru un pahar cu apă. Mai trecu olecuţă şi se deschise uşa şi‑n prag se ivi o femeie tânără care‑mi întinse o ulcea mare cu lapte. Era pe jumătate dezbrăcată de parc‑ar fi fost gata să se culce când bătusem eu şi cu părul despletit atârnându‑i pe umeri — iar după trup şi după nu ştiu ce în privirea ei, mi‑am zis că trebuie să fie însărcinată. Mă ţinu mult de vorbă la uşă — şi mie asta mi se păru ciudat, fiindcă sta cu pieptul şi cu umerii goi. Mă întrebă de eram obosit şi de nu mi‑ar plăcea să mâi noaptea acolo. Zise că era numai dânsa singurică acasă şi că bărbatu‑său era dus de cu dimineaţă la Queenstonn ca s‑o conducă pe soră‑sa care plecase. Şi cât vorbea, Stevie, tot îşi ţinea ochii aţintiţi asupră‑mi şi aşa de‑aproape ce sta că‑i auzeam răsuflarea. Când i‑am dat înapoi ulceaua, pân' la urmă m‑a apucat de mână ca să mă tragă peste prag. „Hai 'năuntru — zice — şi mâi aci peste noapte. N‑ai de ce te teme. N‑ar' să fie nimenea în casă decât numai noi doi..." N‑am intrat. Stevie. I‑am mulţumit şi‑am pornit‑o 'nainte, cuprins de friguri. La 'ntâia cotitură m‑am uitat 'napoi şi ea tot mai sta‑n prag.
Ultimele cuvinte ale poveştii lui Davin îi cântau în amintire şi figura din poveste se desprindea limpede oglindită în alte figuri de ţarănci pe care le văzuse stând în praguri la Clane când treceau trăsurile şcolii. Era imagini tipică a rasei ei şi a propriei lui rase, cu sunet de liliac orb trezindu‑se la conştiinţa de sine în întuneric şi taină şi singurătate şi, cu ochii şi glasul şi gestul unei femei neştiutoare e vicleşuguri, chemând pe străin în culcuşul ei.
 O mână străină i se aşeză pe braţ şi un glas tânăr strigă:
— Cuconaşule, ia te uită ici — pentru fata matale!! Al dintâi bucheţel care‑l vânz, cuconaşule. Uite ce mai buchet frumos! Îl iei?
Florile albastre ce le înălţa spre el fata şi ochii ei tineri, albaştri îi părură în acea clipă întruchipări ale nevinovăţiei şi se opri locului până ce imaginea dintâi pieri şi nu mai văzu decât rochia zdrenţăroasă şi părul jilav, răvăşit şi faţa de mahalagioaică.
— Hai, cuconaşule! Ia‑le! N‑o uita pe drăguţa matale!
— N‑am bani, făcu Stephen.
— Cumpără‑le, conaşule, uite ce frumoase‑s! numa' un penny!
— N‑ai auzit ce ţi‑am spus? o întrebă Stephen, aplecându‑se spre ea. Ţi‑am spus că n‑am bani. Îţi mai spun o dată.
— De, las' c‑o să ai şi matale cândva, cuconaşule, cu ajutorul lui Dumnezeu, răspunse fata după o clipă.
— Poate, făcu Stephen, dar nu prea cred.
Plecă repede, temându‑se ca această familiaritate să nu degenereze şi dorind să nu mai fie acolo când îşi va oferi marfa altuia, vreunui turist din Anglia sau vreunui student de la Trinity. Strada Grafton, de‑a lungul căreia trecu, îi prelungi acest moment de sărăcie descurajată. În capul străzii era aşezată în mijlocul drumului o lespede comemorativă în amintirea lui Wolfe Tone; îşi aduse aminte că asistase cu taică‑său la ceremonia aşezării ei.
Îşi amintea cu amărăciune de acel omagiu gălăgios. Se aflau acolo patru delegaţi francezi într‑o maşină şi unul dintre ci, un tânăr scurt şi îndesat care zâmbea întruna, ţinea în vârful unui băţ un carton purtând tipărite cuvintele: Vive l'Irlande!
Dar copacii din Stephen's Green erau înmiresmaţi de ploaie şi pământul mustind de apă îşi exala mirosul mortuar, fum uşor de tămâie înălţându‑se prin ţărână din multe inimi. Sufletul viteazului, venalului oraş despre care îi istorisiseră bătrânii săi se uscase cu timpul; nu mai rămăsese decât un uşor miros mortuar ridicându‑se din pămâni. Ştia că o clipă mai târziu, când avea să intre în colegiul cel sumbru, va percepe o descompunere, alta decât cea a lui Egan cel frumos şi a lui Burnchapel Whaley.
Era prea târziu ca să mai urce la cursul de franceză. Traversă holul şi o luă pe coridorul din stânga care ducea la amfiteatrul de fizică.
Coridorul, întunecos şi tăcut, nu era lipsit de o ocultă supraveghere. De ce avea el oare această senzaţie? Fiindcă auzise că pe timpul lui Buck Whaley se afla acolo o scară secretă? Sau era casa iezuiţilor extrateritorială şi umbla el cumva printre străini? Irlanda lui Tone şi a lui Parnell părea să se fi retras în spaţiu. Deschise uşa amfiteatrului şi se opri locului în lumina rece, cenuşie, care se lupta să intre prin ferestrele prăfuite. O formă omenească sta ghemuită în faţa grătarului mare al căminului; după înfăţişarea ei deşirată şi sură cunoscu Stephen îl recuscu pe decanu de studii care aprindea focul.
Stephen închise uşa binişor şi se apropie.
— Bună dimineaţa, sir! Pot să vă ajut cu ceva?
Preotul ridică ochii cu vioiciune şi zise:
— Stai o clipă, domnule Dedalus, şi‑o să vezi că e o artă să aprinzi focul. Există artele liberale şi artele utile. Asta‑i una din artele utile.
— Am să încerc s‑o învăţ, spuse Stephen.
— Nu prea mult cărbune, zise decanul, văzându‑şi de treabă cu însufleţire, ăsta e unul din secrete.
Scoase la iveală din buzunarele laterale ale sutanei patru mucuri de lumânare şi le aşeză cu dibăcie printre cărbuni şi fâşii de hârtie răsucită. Stephen îl urmărea în tăcere. Îngenuncheat astfel pe lespedea de piatră a pardoselii, absorbit de rânduiala fâşiilor lui de hârtie şi mucurilor lui de lumânărele, părea mai mult ca oricând un umil slujitor pregătind locul sacrificiului într‑un templu deşert, un levit al Domnului. Ca straiul simplu al unui levit cădea sutana uzată şi pălită în jurul făpturii îngenuncheate a unuia pe care marile veşminte canonice sau ephodul tivit cu clopoţei l‑ar fi obosit şi stingherit. Chiar şi trupul său îmbătrânise în umilă slujire a Domnului — întreţinând focul la altar, ducând mesaje tainice, slujind tineri de lume, lovind iute când era pus să lovească — şi totuşi rămăsese pe de‑a‑ntregul nedăruit cu harul frumuseţii de sfânt sau de prelat. Ba chiar şi sufletul său îmbătrânise în această slujbă fără a se înălţa spre lumina şi frumuseţe sau a răspândi în juru‑i dulcea mireasmă a sfinţeniei — nu era decât o voinţă mortificată care nu se mai înfiora de emoţia supunerii cum nu se mai înfiora de emoţia iubirii sau a luptei trupul său vârstnic, slab şi vânos, albit de‑un puf cu vârful argintiu.
Decanul se aplecă înapoi odihnindu‑se pe vine şi urmărind cum luau foc surcelele. Stephen, pentru a umple golul tăcerii, spuse:
— Sunt sigur că eu n‑aş fi în stare să aprind un foc.
— Dumneata eşti un artist, nu‑i aşa, domnule Dedalus? spuse decanul, ridicând privirea către el şi clipind din ochii lui palizi. Scopul artistului este crearea frumosului. Ce este frumosul e altă problemă.
Îşi frecă mâinile încet şi placid în faţa întrebării dificile.
— Poţi să răspunzi la această problemă? întrebă.
— D'Aquino, răspunse Stephen, spune pulcra sunt quae visa placent.
— Acest foc din faţa noastră are să fie plăcut ochiului. Fi‑va el deci frumos?
— În măsura în care ochiul îl va percepe, a ce presupun că înseamnă aici înţelegere estetică, focul va fi frumos. Dar d'Aquino mai spune Bonum est in quod tendit appetitus. În măsura în care satisface nevoia animală de căldură focul este bun. În iad, totuşi, el este un rău.
— Întocmai, ai nimerit la ţintă.
Se ridică sprinten, merse spre uşă şi o întredeschise spurând:
— Se pare că e de folos curentul în treburile astea.
Pe când venea înapoi către vatră, şchiopătând un pic, dar cu pasul vioi, Stephen văzu sufletul tăcut de iezuit privindu‑l cu ochii palizi, lipsiţi de dragoste. Ca şi Ignaţiu, era şchiop, dar în ochii săi nu ardea nici o scânteie din entuziasmul lui Ignaţiu. Nici chiar legendara isteţime a companiei, o isteţime mai subtilă şi mai secretă decât faimoasele ei cărţi de subtilă, secretă înţelepciune, nu aprinsese în sufletul său energia apostolatului. Părea a folosi resursele şi experienţa şi vicleşugurile lumii, după poruncă, pentru mai marea slavă a lui Dumnezeu, fără plăcere în mânuirea lor sau silă faţă de răul din ele, ci îndreptându‑se spre ele anume cu un gest hotărât de supunere; şi cu toată această tăcută slujire părea a nu‑şi iubi de loc stăpânul şi prea puţin — de o va fi iubit cât de cât — cauza ce‑o slujea. Similiter atque senis baculus2 era, după cum i‑ar fi plăcut cititorului, asemenea unui toiag în mâna unui bătrân, bun şi de sprijin la drum când se lasă noaptea sau pe vreme rea, potrivit şi să stea alături de buchetul vreunei doamne pe o bancă de grădină, potrivit şi să fie ridicat spre ameninţare.
Decanul se întoarse lângă vatră şi începu să‑şi mângâie bărbia.
— Când putem spera să ne dai ceva în problema estetică? întrebă.
— Eu!? făcu Stephen uimit. Eu sunt bucuros când îmi vine o idee o dată la două săptămâni.
— Aceste probleme sunt foarte profunde, domnule Dedalus, spuse decanul. E ca şi cum ai privi în adânc de sus, de pe stâncile Moher. Mulţi coboară în adâncuri şi nu se mai întorc niciodată sus. Numai scufundătorul experimentat poate să coboare în acele adâncuri, să le exploreze şi să urce iarăşi la suprafaţă.
— Dacă vă referiţi, sir, la gândirea speculativă, spuse Stephen, şi eu sunt sigur că nu există ceea ce se cheamă gândire liberă, întrucât orice gândire trebuie să fie legată de propriile‑i legi.
— Ha!
— Pentru scopurile mele pot acum să‑mi continui cercetarea la lumina câtorva idei ale lui Aristotel şi ale lui d'Aquino.
— Înţeleg. Înţeleg foarte bine punctul dumitale de vedere.
— Am nevoie de ele doar pentru uz propriu Şi drept călăuză până ce voi fi realizat eu însumi ceva cu ajutorul luminilor lor. Dacă lampa va scoate fum sau miros urât, voi încerca să‑i curăţ fitilul. Dacă nu‑mi va da lumină destulă o voi vinde şi voi cumpăra alta.
Şi Epictet a avut o lampă, spuse decanul; s‑a vândut după moartea lui la un preţ extravagant. Era lampa la lumina căreia şi‑a scris dizertaţiile filozofice. Îi cunoşti pe Epictet?
— Un bătrân domn care spunea că sufletul seamănă foarte mult cu o găleată cu apă, răspunse aspru Stephen.
— Ne povesteşte în stilul lui familiar, continuă decanul, că a aşezat o lampă de fier în faţa statuii unui zeu şi că un hoţ a furat lampa. Ce‑a făcut filozoful? A reflectat că e în firea hoţului să fure şi‑a hotărât să cumpere a doua zi o lampă de argilă în locul celei de fier.
Un miros de seu topit se înălţa din mucurile de lumânare ale decanului şi se contopea în conştiinţa lui Stephen cu zăngănitul cuvintelor, găleată şi lampă, lampă şi găleată. Glasul preotului avea de asemenea un sunet dur, zăngănit. Gândul lui Stephen se opri din instinct, frânat de tonul ciudat, de imagini şi de fala preotului ce semăna cu o lampă neaprinsă sau cu un reflector atârnând, cu focarul deviat. Ce era îndărătul acestui reflector sau înăuntrul lui? O întunecată torpoare a sufletului sau întunecarea norului care va slobozi trăsnetul, a unui nor încărcat cu înţelegere şi capabil de înnegurarea divină?
— Eu mă gândeam la o altfel de lampă, sir, spuse Stephen.
— Fără îndoială, făcu decanul.
— Una din dificultăţi în discuţia estetică, spuse Stephen, este a se şti dacă vorbele sunt folosite conform cu tradiţia literară sau conform cu tradiţia pieţii publice. Îmi amintesc de o frază a lui Newman în care spunea despre Sfânta Fecioară că a fost „reţinută" în plină adunare a sfinţilor. Folosirea cuvântului pe piaţă e cu totul diferită. Sper că nu vă reţin...
— Nu, câtuşi de puţin, replică decanul politicos.
— Nu, nu, explică Stephen, zâmbind. Vreau să spun...
— Da, da, văd, făcu repede preotul, pricep foarte bine: a reţine.
Îşi împinse înainte maxilarul inferior şi tuşi scurt şi rece.
— Ca să revenim la lampă, spuse, alimentarea ei e o problemă gingaşă. Trebuie să alegi un ulei pur şi trebuie să ai grijă când îl torni să nu se reverse din lampă, să nu torni în ea mai mult decât poate cuprinde leica.
— Ce‑i leica? întrebă Stephen.
— Leica prin care torni uleiul în lampă
— A! făcu Stephen. Leică o numiţi? Nu e tundishl?
— Ce‑i aceea tundish?
— Asta... Leica.
— Aşa se cheamă în Irlanda? întrebă decanul. N‑am auzit în viaţa mea cuvântul ăsta.
— Aşa se cheamă în Drumcondra de jos, spuse Stephen râzând, şi acolo vorbesc oamenii cel mai bine englezeşte.'
— Tundish, repetă decanul gânditor. E un cuvânt cât se poate de interesant. Trebuie să‑l caut în dicţionar. Neapărat trebuie să‑l caut.
Politeţea lui suna cam fals şi Stephen îl privi pe convertitul englez cu aceiaşi ochi cu care va fi privit fratele mai mare din parabolă pe cel risipitor. Urmaş al unor conversiuni sonore, fiind englez în Irlanda, părea să fi intrat în scena istoriei iezuite atunci când ciudatul joc al intrigilor şi suferinţelor, invidiilor şi luptelor şi infamiilor era pe cale să ia sfârşit — un întârziat, un spirit zăbavnic, retardatar. De unde pornise? Poate că se născuse şi crescuse printre nişte dizidenţi convinşi, care nu vedeau mântuirea decât în Hristos şi aveau oroare de pompa vană a bisericii oficiale. Simţise oare nevoia unei credinţe implicite, în mijlocul confuziei sectelor şi al jargonului turbulentelor ei schisme, adepţi ai celor şase principii, maniaci baptişti aderând la teoria seminţiei sau a şarpelui, dogmatici supralapsarieni? Descoperise oare subit adevărata biserică după ce depanase până la capăt ca pe‑un mosor de aţă vreun fir subţire şi solid de raţionament asupra gestului de binecuvântare cu mâinile deasupra capului, asupra insuflării sau a procesiunii Sfântului Duh? Sau poate că Domnul Isus îl atrăsese poruncindu‑i a‑l urma pe când şezuse în uşa vreunei capele cu acoperiş de tablă, căscând şi numărând bănuţii primiţi de la credincioşi, precum odinioară pe acel discipol care şedea la primirea vămilor?
Decanul repetă iar cuvântul:
— Tundish! Într‑adevăr interesant!
— Problema pe care mi‑aţi pus‑o adineauri mi se pare cu mult mai interesantă. Ce este acea frumuseţe pe care artistul se străduieşte s‑o exprime cu bulgări de argilă, spuse Stephen rece.
Acel cuvânt neînsemnat asupra căruia se opriseră parcă i‑ar fi întors sensibilitatea ca pe un vârf de spadă împotriva curtenitorului şi vigilentului său adversar. Simţea o urmă de contrarietate la gândul că omul căruia îi vorbea era un compatriot al lui Ben Jonsqh.
Îşi zicea:
„Limba pe care o vorbim este a lui înainte de a fi a mea. Cât sunt de deosebite cuvintele: casă, Hristos, bere, învăţător, în gura lui şi într‑a mea. Eu nu pot rosti sau scrie cuvintele astea fără o nelinişte a spiritului. Limba lui, atât de familiară şi atât de străină, va fi totdeauna pentru mine o limbă dobândită. Nu eu i‑am alcătuit cuvintele, nu eu le‑am acceptat. Glasul meu le opune rezistenţă. Sufletul meu se frământă exasperat în umbra limbii sale."
— Şi care este distincţia dintre frumos şi sublim, adăugă decanul, distincţia dintre frumuseţea morală şi frumuseţea materială. Apoi încetarea felului de frumuseţe propriu fiecăreia dintre feluritele arte. Iată câteva puncte interesante pe care le‑am putea aborda.
Stephen, descurajat brusc de tonul ferm şi sec al decanului, tăcu. Străbătând tăcerea, zgomotul îndepărtat al unei mulţimi de ghete şi gasuri confuze suia scara.
— Dacă urmăreşti asemenea cercetări, spuse decanul în chip de concluzie, rişti însă să pieri de inaniţie. Mai întâi trebuie să‑ţi iei licenţa. Fixează‑ţi asta ca prim ţel. Apoi, puţin câte puţin, îţi vei găsi calea. În toate sensurile, în viaţă şi în gândire. Poate că pentru început vei pedala la deal. Priveşte‑l pe domnul Moonan. I‑a trebuit mult până s‑ajungă în vârf. Dar a ajuns.
— Poate că eu nu am talentul lui, spuse Stephen calm.
— Nu poţi şti, întâmpină decanul voios. Niciodată nu ştii ce zace în tine. Eu în locul dumitale sunt sigur că nu m‑aş descuraja. Per aspera ad astra.
Se depărta repede de cămin şi merse pe palier să supravegheze sosirea clasei întâi de literatură.
Sprijinit de cămin, Stephen îl auzea întâmpinând cu glas voios şi imparţial pe fiecare dintre studenţii clasei şi i se părea că vede pe tinerii mai neciopliţi hlizindu‑se făţiş. O dezolantă milă începu a se lăsa asupra inimii sale, atât de lesne înveninată, pentru acest slujitor al cavalerescului Loyola, acest frate vitreg al clericilor, mai coruptibil ca ei în vorbe, mai statornic la suflet ca dânşii, pentru acest om pe care niciodată el n‑avea să‑l numească părintele său spiritual. Şi se gândi cum omul acesta şi cei asemenea lui dobândiseră faima de oameni preocupaţi de cele lumeşti nu numai din partea clericilor departe de lume, ci şi a oamenilor de lume înşişi, pentru faptul că, de‑a lungul întregii istorii a ordinului lor, pledaseră la bara iustiţiei divine pentru sufletele celor cu credinţă vagă, ale celor temperaţi sau prudenţi. Intrarea profesorului fu semnalată prin câteva rânduri de bocănituri din încălţările grele ale studenţilor care şedeau pe banca cea mai de sus a întunecosului amfiteatru, sub ferestrele cenuşii împăienjenite. Începu apelul nominal; veneau răspunsurile pe felurite tonuri până ce se ajunse la numele de Peter Byrne.
— Aici!
O notă adâncă de bas veni drept răspuns din banca cea mai de sus, urmată de o tuse protestatară de‑a lungul celorlalte bănci.
— Cranly! 
Nici un răspuns.
— Domnul Cranly!
Un zâmbet zbură peste faţa lui Stephen când se gândi la studiile prietenului său.
— Poate fi găsit pe câmpul de curse din Leopardstown! se auzi un glas în banca dindărătul lui.
Stephen se uită repede înapoi, dar faţa porcină a lui Moynihan conturată pe fundalul de lumină cenuşie era impasibilă. O formulă fu pronunţată. În fâşâitul caietelor, Stephen întoarse iar capul zicând:
— Dă‑mi nişte hârtie, pentru numele lui Dumnezeu!
— Eşti chiar aşa grăbit? întrebă Moynihan rânjind cu gura până la urechi.
Smulse o foaie din maculatorul său şi i‑o dădu pe sub bancă, şoptind:
— La nevoie o rezolvă orişicine, chiar şi un laic sau o femeie.
Formula pe care o scrise docil pe foaia de hârtie, înşirarea şi desfăşurarea calculelor profesorului, simbolurile spectrale de forţă şi viteză fascinau şi hărţuiau mintea lui Stephen. Auzise pe unii spunând că bătrânul profesor era un francmason ateu. O, ce zi cenuşie şi mohorâtă! Părea o benignă zonă de hotar cu iadul a conştiinţei indolore, paciente, în care ar fi putut rătăci suflete de matematicieni, proiectând lungi subtile structuri din plan în plan al unui tot mai rar şi mai pal crepuscul, iradiind vârtejuri repezi până la limitele unui univers tot mai vast, tot mai îndepărtat şi mai impalpabil.
— Aşadar trebuie să distingem între eliptic şi elipsoidal. Poate că unora dintre dumneavoastră, domnilor, le sunt cunoscute operele domnului W. S. Gilbert. Într‑unul din cântecele sale vorbeşte despre un trişor la biliard condamnat să joace:

Pe o masă în vânt
Cu un băţ cam frânt
Şi eliptice mingi de biliard.

El înţelege prin asta o minge având forma unui elipsoid, despre ale cărui axe principale v‑am vorbit adineauri.
Moynihan se aplecă spre urechea lui Stephen şi mormăi:
— La ce preţ îs mingiile elipsoidale! Daţi fuga, doamnelor, eu îs din cavalerie!
Umorul grosolan al colegului său trecu asemenea unei pale de vijelie prin castrul gândurilor lui Stephen, zgâlţâind şi trezind la o viaţă veselă acele pleoştite veşminte preoţeşti care atârnau de pereţi, stârnindu‑le să se clatine şi să zburde într‑o valpurgică dezordine. Din veşmintele biciuite de vijelie ieşeau la iveală figurile comunităţii, decanul de studii, economul rotofei şi rumen cu bereta lui de păr alb, preşedintele, preotul mărunţel cu păr zburlit care scria versuri pioase, făptura îndesată, ţărănoasă, a profesorului de economie politică, silueta înaltă a tânărului profesor de etică, discutând pe palier cu studenţii săi un caz de conştiinţă, ca o girafă care ar fi păscut într‑un frunziş înalt înconjurată de o turmă de antilope, gravul, tulburatul prefect al confreriei, greoiul profesor de italiană cu cap rotund şi ochi de pehlivan. Veneau pripit şi poticnit, de‑a berbeleacul, în zbenguieli, sumecându‑şi poalele pentru săritura de‑a capra, punându‑şi piedică pe la spate, scuturaţi de hohote groase de râs prefăcut, plesnindu‑şi unul altuia fundul şi râzând de şotiile lor bădărane, strigându‑se unul pe altul cu porecle familiare, protestând cu subită demnitate împotriva câte unei tratări necuviincioase, şuşotind doi câte doi cu palma la gură.
Profesorul se dusese către vitrinele din peretele lateral, scoase de pe un raft o serie de bobine, suflă praful din mai multe puncte şi le transportă cu grijă pe masă; rămase cu degetul pe ele în timp ce‑şi continua lecţia.
— În bobinele moderne, explică el, firele sunt dintr‑un aliaj numit platinoid, descoperit recent de F. W. Martino.
Enunţă distinct iniţialele şi numele de familie ale inventatorului. Dindărătul lui Stephen, Moynihan şopti:
— Brava, Frate Vesele Martin!
— Întreabă‑l, şopti înapoi Stephen, glumind în silă, dacă nu‑i trebuie un subiect pentru electrocutare. Mă ofer eu.
Moynihan, văzându‑l pe profesor aplecat deasupra bobinelor, se ridică din bancă şi făcându‑se că pocneşte din degetele mâinii drepte, începu să strige cu vocea unui puşti care se smiorcăie:
— Domnule! domnule! Băiatul ăsta a zis nişte vorbe urâte.
— Platinoidul, spuse profesorul solemn, este preferat maichortului pentru mai micul său coeficient de rezistenţă la variaţii de temperatură. Firul de platinoid este izolat, iar învelişul, de mătase care‑l izolează este înfăşurat pe bobinele de ebonită chiar aici unde e degetul meu. Dacă ar fi înfăşurat fără protecţie s‑ar produce un curent suplimentar în bobine. Bobinele sunt impregnate cu parafină fierbinte...
O voce ascuţită cu accent de Ulster se auzi din banca de sub Stephen.
— O să ni se pună întrebări de ştiinţă aplicată?
Profesorul începu să jongleze grav cu termenii ştiinţă pură şi ştiinţă aplicată. Un student masiv, cu ochelari de aur, aţinti o privire cam uimită asupra celui care întrebase. Dindărăt, Moynihan murmură cu vocea lui firească:
— Ce zici de MacAlister, e dracu' gol, cu toate că n‑are decât juma' de kil de carne pe el.
Stephen privi cu răceală craniul lunguieţ de dedesubtul lui, năpădit de‑o chică de nuanţa cânepei. Glasul, accentul, mintea celui care pusese întrebarea îl jigneau; îngădui acestei jigniri să‑l ducă spre o hotărâtă lipsă de bunăvoinţă, permiţându‑şi gândul că tatăl studentului ar fi făcut mai bine să‑şi fi trimis feciorul să studieze la Belfast şi în felul ăsta ar mai fi economisit şi banii pentru tren.
Craniul lunguieţ de sub el nu se întoarse pentru a primi săgeata acestui gând şi totuşi săgeata se înapoie, căci într-o clipă Stephen văzu faţa studentului, palidă ca zerul de lapte covăsit.
«Gândul acesta nu e al meu, îşi spuse repede. A venit de la irlandezul caraghios din spatele meu. Răbdare. Poţi spune cu certitudine care din cei doi a făcut schimb cu sufletul neamului meu şi i‑a trădat pe cei mai aleşi din acest neam, cel care pune întrebări sau cel care batjocoreşte? Aminteşte‑ţi de Epictet. Probabil că e menirea lui să pună o asemenea întrebare într-un asemenea moment şi pe un asemenea ton şi să pronunţe cuvântul ştiinţă cu două silabe.
Vocea hârâită a profesorului continua să se tot înfăşoare agale în jurul bobinelor de care vorbea, sporindu‑şi energia somnolentă de două, de trei, de patru ori, în măsura în care‑şi sporea bobina ohmii de rezistenţă.
Vocea lui Moynihan chemă dindărăt, ecou al unui clopot din depărtare:
— Gata, domnilor! Închidem!

Vestibulul era plin de studenţi şi de gălăgie. Pe o masă în apropierea uşii se aflau două fotografii înrămate, iar între ele o fâşie lungă de hârtie pe care se întindea o coadă neregulată de iscălituri. MacCann circula cu însufleţire de colo până colo printre studenţi, vorbind repede, ripostând la refuzuri agresive, conducând pe unul după altul către masă. În hol, decanul de studii sta de vorbă cu un profesor tânăr, mângâindu‑şi cu gravitate bărbia şi dând din cap.
Stephen, oprit în uşă de aglomeraţie, rămase locului nehotărât. De sub borul lat, lăsat pe frunte, al unei pălării moi, ochii întunecoşi ai lui Cranly îl urmăreau:
— Tu ai semnat? întrebă Stephen.
Cranly îşi închise gura mare, cu buze subţiri, medita o clipă şi răspunse:
— Ego habeo!
— Pentru ce e?
— Quod?
— Pentru ce e?
Cranly îşi întoarse faţa palidă către Stephen şi răspunse suav şi amar:
— Per pax universalis.
Stephen arătă către fotografia Ţarului:
— Are faţa unui Crist abrutizat.
Dispreţul şi mânia din glasul lui întoarseră ochii lui Cranly de la examinarea calmă a pereţilor holului.
— Eşti supărat?
— Nu, răspunse Stephen.
— Eşti prost dispus?
— Nu.
— Credo ut vos sanguinarius mendax estis, spuse Crany, quia facies vostra monstrat ut vos in domno malo humore estis.
Moynihan, îndreptându‑se spre masă, îi spuse lui Stephen la ureche:
— MacCann e într‑o formă grozavă. Gata să verse până la ultima picătură. O lume nou‑nouţă. Stimulentele interzise şi vot pentru muieri.
Stephen zâmbi de stilul acestei confidenţe Şi, după ce trecu Moynihan, se întoarse iar să întâlnească ochii lui Cranly.
— Poate ştii tu de ce‑şi revarsă ăsta sufletul în urechea mea chiar aşa pe şleau? Ştii?
O încruntare întunecată apăru pe fruntea lui Cranly. Privi spre masa asupra căreia se aplecase Moynihan ca să‑şi scrie numele pe listă şi apoi spuse hotărât:
— E‑un rahat!
— Quis est in malo humore, spuse Stephen, ego aut vos?
Cranly nu băgă în seamă ironia. Acru, continua să‑şi mediteze verdictul şi repetă cu aceeaşi vehemenţă categorică:
— Dă‑l dracului, e‑un păcătos de rahat, asta e!
Era epitaful lui pentru toate prieteniile moarte şi Stephen se întreba dacă va fi cândva rostit pe acelaşi ton şi cu privire la el. Fraza grea butucănoasă se scufundă cu încetul în tăcere, ca o piatră aruncată într‑o băltoacă. Stephen o văzu scufundându‑se aşa cum văzuse multe altele şi simţi greutatea ei apăsându‑i inima. Vorbirea lui Cranly, deosebită de a lui Davin, nu avea nici expresii rare de engleză elisabetană, nici întorsături din dialectele irlandeze. Rostirea ei tărăgănată era ecoul cheiurilor dublineze, îngânat de un port maritim posomorât şi decăzut, energia ei era un ecou al elocinţei sacre a Dublinului răsunând banal de la un amvon de ţară din Wicklow.
Încruntarea grea se şterse de pe faţa lui Cranly când MacCann se îndreptă vioi către ei dinspre cealaltă parte a sălii.
— Iată‑te şi pe tine! exclamă MacCann cu voioşie.
— Iată‑mă şi pe mine! răspunse Stephen.
— Ai întârziat ca de obicei. Nu poţi să asociezi tendinţa către progres cu respectul pentru punctualitate?
— Această problemă e în afara ordinei de zi, spuse Stephen. Să trecem la următoarea.
Ochii lui zâmbitori erau aţintiţi asupra unei tablete de ciocolată cu lapte înfăşurată în foiţă argintie care mijea dintr‑un buzunar al propagandistului. Un mic cerc de ascultători se adună în jurul lor ca să asiste la disputa dintre băieţii spirituali. Un student slăbănog, cu pielea măslinie şi părul lins şi negru îşi vârî faţa între cei doi, uitându‑se când la unul când la celălalt, la fiecare frază, de parcă ar fi încercat să prindă din zbor fiece frază cu gura lui deschisă şi umedă. Cranly scoase din buzunar o minge mică cenuşie şi prinse a o cerceta îndeaproape, tot sucind‑o pe toate părţile.
— Problema următoare? zise MacCann. Hâm! Hohoti zgomotos, zâmbi larg şi trase de vreo două ori de bărbuţa palidă de ţap care‑i atârna din bărbia teşită. Problema următoare e să semnezi proclamaţia.
— Îmi plăteşti ceva dacă semnez? făcu Stephen.
 — Credeam că eşti un idealist, răspunse MacCann.
Studentul cu aer de ţigan privi în juru‑i şi se adresă spectatorilor cu un glas nesigur,
— La dracu', ciudată idee. Consider ideea asta o idee mercenară.
Vocea i se stinse în tăcere. Nu se dădu nici o atenţie vorbelor lui. Îşi întoarse către Stephen faţa măslinie, cu expresie cabalină, îmbiindu‑l să vorbească din nou.
MacCann începu a vorbi cu fluentă energie despre proclamarea Ţarului, despre Stead, despre dezarmarea generală, despre arbitraj în cazuri de dispute internaţionale, despre semnele timpului, noua umanitate şi despre noua evanghelie a vieţii, conform căreia va fi sarcina comunităţii să asigure cât de ieftin posibil cea mai mare fericire posibilă pentru cel mai mare număr de oameni posibil.
Studentul ţigănos reacţiona la încheierea acestei perioade de elocinţă prin strigătul:
— Trăiască frăţia universală! Trăiască! Trăiască!
— Dă‑i înainte, Temple, spuse un student gras, roşcovan la faţă. Îţi fac cinste c‑o halbă după aia.
— Eu sunt un adept al frăţiei universale. Ştiu că şi Marx a spus ceva în privinţa asta, dar mie nu‑mi pasă.
Cranly îl înşfăcă strâns de braţ ca să‑i pună frâu limbii şi cu un surâs stânjenit spuse de câteva ori:
— Uşurel, uşurel, uşurel!
Temple se lupta să‑şi libereze braţul, dar continua, cu gura mânjită de o spumă subţire:
— Socialismul a fost întemeiat de‑un irlandez şi primul bărbat din Europa care a predicat libertatea gândirii a fost Collins, cu două sute de ani în urmă. El, filozoful din Middlessex, a denunţat vicleşugurile preoţimii. Trăiască amintirea lui John Anthony Collins! De trei ori urra!
O voce subţire răspunse dinspre marginea cercului:
— Ţiu! ţiu!
Moynihan murmură la urechea lui Stephen:
— Da' ce ne facem cu biata surioară a lui John Anthony:

Lolota Collins şi‑a pierdut pantalonaşii;
Îi dai, te rog, niţel pe‑ai tăi?

Stephen râse, iar Moynihan, bucuros de rezultat, murmură iar:
— Să mizăm în tot cazul câte cinci biştari pe John Anthony Collins.
— Îţi aştept răspunsul, zise MacCann scurt.
— Nu mă interesează câtuşi de puţin treaba asta, făcu Stephen plictisit. O ştii foarte bine. De ce provoci o scenă?
— Bine! făcu MacCann şi ţocăi din buze. Aşadar eşti un reacţionar?
— Crezi că mă impresionezi agitându‑ţi sabia de lemn? întrebă Stephen.
— Metafore! îi reteză vorba MacCann. Să te vedem la fapte.
Stephen roşi şi se dădu la o parte. MacCann se lăsă bătut şi continuă cu umor ostil:
— Poeţii minori probabil că sunt mai presus de asemenea probleme triviale cum e problema păcii universale.
Cranly îşi înălţă capul şi întinse palma între cei doi studenţi în chip de propunere de pace, rostind:
— Pax super totum sanguinarium globum.
Stephen, dând deoparte asistenţa, smuci din umăr, supărat, înspre portretul Ţarului şi zise:
— Ţine‑ţi icoana. Dacă trebuie să avem un Hristos, să avem un Hristos legitim.
— La dracu'! Asta‑i bună! făcu studentul ţigănos către cei din juru‑i, asta a fost o vorbă straşnică. Mi‑a plăcut enorm vorba asta.
Îşi înghiţi saliva de parcă ar fi înghiţit fraza ce‑i plăcuse şi scărmănându‑se în vârful tichiei de twee, se întoarse către Stephen şi‑l întrebă:
— Scuză‑mă, sir, ce vrei să spui cu fraza pe care ai rostit‑o adineauri?
Simţindu‑se stimulat de studenţii din preajmă‑i, li se adresă:
— Sunt curios să ştiu ce‑a vrut să spună cu fraza aceea.
Se întoarse iar către Stephen şi spuse în şoaptă:
— Crezi în Hristos? Eu cred în om. Fireşte, nu ştiu dacă dumneata crezi în om. Te admir, domnule. Admir spiritul omului independent de orice religie. Asta‑i şi opinia dumitale despre spiritul lui Hristos?
— Zi‑i înainte, Temple, făcu studentul gros, roşcovan, înapoindu‑se, după cum obişnuia, la prima lui idee, te aşteaptă halba aia.
— Crede că‑s un imbecil, îi explică Temple lui Stephen, fiindcă sunt un adept al forţei spiritului.
Cranly, luându‑i de câte un braţ pe Stephen şi pe admiratorul lui, spuse:
— Nos ad manum ballum jocabimus. 
Stephen, pe cale de a fi astfel îndepărtat, dădu cu ochii de faţa încinsă, cu trăsături boante, a lui MacCann.
— Semnătura mea nu contează, spuse politicos. Ai dreptate să‑ţi urmezi calea. Lasă‑mă pe mine să mi‑o urmez pe‑a mea.
— Dedalus, răspunse MacCann dur, cred că eşti un băiat de treabă, dar trebuie să mai înveţi ce înseamnă demnitatea altruismului şi răspunderea individului uman.
O voce rosti:
— De intelectuali cu toane preferăm să ne lipsim în mişcarea noastră.
Stephen, recunoscând tonul aspru al vocii lui MacAllister, nu întoarse capul în direcţia acelei voci. Cranly îşi croia solemn drum prin îmbulzeala studenţilor, ţinându‑i alături pe Stephen şi pe Temple, ca un celebrant asistat de cei doi acoliţi ai săi, îndreptându‑se spre altar.
Temple se aplecă plin de zel peste pieptul lui Cranly, întrebându‑l pe Stephen:
— L‑ai auzit pe MacAlister ce‑a spus? Junele ăsta e gelos pe tine. Ţi‑ai dat seama? Cranly pariez că nu şi‑a dat seama. La dracu', eu, unul, mi‑am dat seama imediat.
Pe când traversau holul interior, decanul de studii era pe cale să evadeze din conversaţia ce‑o avusese cu un student. Sta lângă scară, cu o gheată pe treapta cea mai de jos, gata să urce, strângându‑şi în juru‑i, grijuliu ca o femeie, sutana uzată. Dădea din cap des, repetând:
— Nici o îndoială c‑aşa e, domnule Hackett! Foarte frumos! Nici o îndoială!
În mijlocul holului, prefectul congregaţiei colegiului vorbea grav cu un student intern, pe un glas moale şi morocănos. Vorbind, îşi încreţea puţintel fruntea pistruiată şi printre fraze muşca un creion subţire de os.
— Sper că cei nou înscrişi vor veni toţi. Pe cei din anul întâi cred că putem conta. Şi dintr‑al doilea la fel. Trebuie să ne asigurăm de cei noi.
Temple se aplecă iar peste pieptul lui Cranly pe când treceau pragul şi spuse în şoaptă pripită:
— Ştii că‑i om însurat? Era om însurat înainte să‑l convertească. Are pe undeva nevastă şi copii. La dracu', asta‑i chestia cea mai bizară ce‑am auzit‑o vreodată!
Şoapta lui se înăbuşi într‑un râs şiret, cotcodăcit. De îndată ce trecură pragul, Cranly îl înşfăcă zdravăn de ceafă şi zgâlţâindu‑l izbucni:
— Mă bâlbâitule, mă nătâng nenorocit ce eşti, îs gata să jur cu mâna pe evanghelie că nu se află în toată nenorocita şi păcătoasa asta de lume un maimuţoi mai mare şi mai nătâng ca tine!
Temple se zvârcolea sub pumnul lui, continuând să râdă şiret şi satisfăcut, în timp ce Cranly repeta cu hotărâre la fiecare nou zgâlţâit:
— Un nătâng, un păcătos de bâlbâit imbecil!
Străbătură împreună grădina cotropită de buruieni. Preşedintele colegiului, înfăşurat într‑o pelerină ce‑i cădea grea de pe umeri, venea către ei, citindu‑şi rugăciunile. La capătul cărării se opri înainte de a‑şi relua plimbarea şi înălţă ochii. Studenţii salutară, Temple scărmănându‑se iar prin creştetul tichiei ca şi adineauri. Umblară înainte în tăcere. Pe măsură ce se apropiau de terenul de joc, Stephen desluşea buşiturile mâinilor şi plescăitul jilav al mingii şi vocea lui Davin scoţând strigăte aţâţate la fiece lovitură. Cei trei studenţi se opriră în jurul lăzii pe care şedea Davin urmărind jocul. După câteva clipe, Temple se strecură pieziş spre Stephen şi spuse:
— Scuză‑mă, voiam să te‑ntreb, crezi că Jean‑Jacques Rousseau era sincer?
Stephen râse făţiş. Cranly, culegând din iarba de la picioarele sale o doagă de butoi frântă, se întoarse iute şi rosti aspru:
— Temple, Dumnezeu mi‑e martor că dacă mai sufli o vorbă, oricum, în orice materie, te omor super spottuml.
— Era ca şi tine, îmi închipui, un emotiv, zise Stephen.
— Afurisitul, blestematul! exclamă tărăgănat Cranly. Nu‑i mai vorbi. Sunt sigur că dacă vorbeşti c‑un ţucal, auzi tu, e ca şi când ai vorbi cu Temple. Hai, cară‑te, Temple. Pentru Dumnezeu, cară‑te.
— Nu‑mi pasă câtuşi de puţin de tine, Cranly, răspunse Temple, deplasându‑se din raza doagei ridicate şi arătând spre Stephen. El e singurul bărbat ce‑l văd eu în instituţia asta care să aibă un spirit individual.
— Instituţie! Individual! strigă Cranly. Cară‑te, mă afurisitule, că eşti un nătâng incurabil.
— Sunt un emotiv, făcu Temple. S‑a exprimat foarte bine. Şi sunt mândru de‑a fi un emotiv.
Ieşi de pe teren strecurându‑se pieziş, cu un zâmbet şiret. Cranly îl urmărea cu o faţă golită de orice expresie, indescifrabilă.
— Uită‑te la el! spuse. Ai mai văzut vreodată aşa trântor, proptea de ziduri?
Fraza lui fu întâmpinată de un straniu hohot de râs scos de un student care trândăvea proptit de zid, cu tichia‑i ascuţită lăsată pe ochi. Râsul subţiratic venind dintr‑o statură atât de musculoasă părea nechezatul unui elefant. Tot trupul studentului se zgâlţâia; şi ca să‑şi dea drumul veseliei, îşi freca încântat cu amândouâ mâinile partea de jos a pântecelui.
— Lynch e treaz, sput‑e Cianly.
Lynch, drept răspuns, se îndreptă şi‑şi umfla pieptul.
— Lynch îşi arcuieşte pieptul — drept comentariu la adresa vieţii, spuse Stephen.
Lynch îşi lovi sonor pieptul şi întrebă:
— Cine are ceva de zis împotriva trunchiului meu viguros?
Cranly fu cel care reacţionă şi cei doi începură a se lupta. Când li se încinseră feţele de efort se desprinseră, gâfâind. Stephen se plecă spre Davin, care, absorbit de joc, nu dăduse atenţie vorbelor celorlalţi.
— Şi ce mai face mica mea gâscă domestică? îl întrebă. A semnat şi ea?
Davin dădu din cap afirmativ şi întrebă la rându‑i:
— Şi tu, Stevie?
Stephen scutură din cap.
— Eşti un om îngrozitor, Stevy, spuse Davin, scoţându‑şi din gură pipa lui scurtă — totdeauna singur.
— Acum c‑ai semnat jalba pentru pace universală, spuse Stephen, presupun c‑o să arzi caieţelul pe care l‑am văzut la tine în cameră.
Cum Davin nu răspundea, Stephen începu să citeze:
— Pasul mare, jianna! Aplecare spre dreapta, jianna! Toată trupa, salutaţi, jianna!
— Asta‑i altă poveste, spuse Davin. Eu îs naţionalist irlandez, mai întâi şi mai înainte de toate. Dar aşa eşti tu făcut — să iei totul în bătaie de joc.
— La următoarea voastră rebeliune, înarmată cu crose de hurley, spuse Stephen, daca vă lipseşte indispensabilul delator, să‑mi spui mie. Îţi găsesc câţiva aici în colegiu.
— Eu nu te pot înţelege, făcu Davin. O dată te aud vorbind împotriva literaturii engleze. Acum vorbeşti împotriva denunţătorilor irlandezi. Ce eşti tu, cu numele şi cu ideile tale?... Eşti de fapt irlandez?
— Hai acum cu mine la arhive să‑ţi arăt arborele meu genealogic, râse Stephen.
— Atunci vino alături de noi, spuse Davin. De ce nu înveţi irlandeza? De ce‑ai părăsit cursurile ligii după prima lecţie?
— Unul din motive îl ştii, răspunse Stephen.
Davin clătină din cap râzând.
— Hai, lasă — zise. Din pricina unei anumite domnişoare şi a Părintelui Moran? Dar asta‑i scos‑o din capul tău, Stevie. N‑au făcut altceva decât să stea puţin de vorbă şi să râdă.
Stephen tăcu şi aşeză o mână prietenoasă pe umărul lui Davin.
— Mai ţii minte, zise apoi, când ne‑am cunoscut întâi? În prima dimineaţă când ne‑am întâlnit m‑ai rugat să‑ţi arăt drumul spre sala de înmatriculare şi accentuai foarte tare prima silabă? Ţii minte? Şi apoi obişnuiai să le zici iezuiţilor părinte, îţi aminteşti? Eu mă întrebam: Este oare atât de candid pe cât îi e vorbirea?
— Sunt o făptură simplă, zise Davin. Ştii asta. Când mi‑ai povestit atunci seara, în Harcourt Street, acele lucruri despre viaţa ta intimă crede‑mă, Stevie, n‑am mai putut să‑mi mănânc cina. Mi‑era rău de‑a binelea. Am stat mult treaz în noaptea aceea. De ce mi‑ai spus lucrurile acelea?
— Mulţumesc, făcu Stephen. Vrei să zici că sunt un monstru.
— Nu, răspunse Davin. Dar aş fi preferat să nu‑mi fi spus.
Stephen începu să simtă năvala unei revărsări de mânie, pe sub suprafaţa calmă a dispoziţiei sale prietenoase.
— Neamul ăsta şi ţara asta şi viaţa asta m‑au făcut ceea ce sunt, spuse. Mă voi exprima aşa cum sunt.
— Încearcă să fii unul dintre noi, repetă Davin. În inima ta eşti irlandez, însă mândria ţi‑e prea puternică.
— Strămoşii mei şi‑au lepădat limba şi au adoptat alta, spuse Stephen. Au îngăduit să‑i supună o mână de străini. Îţi închipui că voi plăti cu viaţa şi cu fiinţa mea datorii făcute de dânşii?
— Pentru libertatea noastră, spuse Davin.
— Din zilele lui Tone până la acelea ale lui Bell, nici un om vrednic de stimă nu şi‑a pus în mâinile voastre viaţa şi tinereţea, şi dacă a făcut-o, când s-a aflat în nevoie, n-aţi făcut decât să-l vindeţi duşmanului său şi Să‑l părăsiţi pentru a urma pe un altul. Şi tu mă inviţi alături de voi. Prefer să vă văd ducându‑vă dracului.
— Au murit pentru idealurile lor, Stevie, spuse Davin. Are să vină şi ziua noastră, crede‑mă.
Stephen, urmându‑şi propriile reflecţii, tăcu o clipă.
— Sufletul se naşte, spuse apoi pe gânduri, mai întâi în acele clipe despre care ţi‑am vorbit. El se naşte încet şi în întuneric — e o naştere mai misterioasă decât aceea a trupului. Când se naşte sufletul unui om în această ţară se zvârle cu mreje după el ca să fie împiedicat să zboare. Tu îmi vorbeşti de naţionalitate, limbă, religie. Eu am să încerc să zbor dincolo de aceste mreje.
Davin îşi scutură cenuşa din pipă.
— Prea profund pentru mine, Stevie, spuse. Dar un om se gândeşte întâi şi întâi la ţara lui, Stevie. Mai întâi şi întâi gândeşte‑te la Irlanda, Stevie. Poet sau mistic poţi fi după aceea.
— Ştii ce e Irlanda? întrebă Stephen cu o violenţă rece. Irlanda e purceaua bătrână care‑şi mănâncă puii după ce i‑a fătat.
Davin se sculă de pe ladă şi se îndreptă spre jucători clătinând trist din cap. Dar o clipă mai târziu îl părăsise mâhnirea şi discuta aprins cu Cranly şi cu cei doi jucători care‑şi terminaseră partida. Aranjară o partidă în patru, Cranly stăruind însă să se joace cu mingea lui. O zvârli de vreo două, trei ori de pământ prinzând‑o iarăşi în mâini şi apoi o izbi puternic şi iute spre fundul terenului exclamând drept ecou la bufnitura ei:
— Sufletu' tău!
Stephen stătu şi el, alături de Lynch, până ce scorul începu să crească. Apoi îşi trase de mânecă vecinul dându‑i a înţelege să plece amândoi. Lynch se supuse, zicând:
— Să ne cărăm de‑aci, cum ar spune Cranly.
Stephen zâmbi la această aluzie ironică. Străbătură înapoi grădina şi ieşiră prin hol unde portarul tremurând de bătrâneţe era pe cale să prindă o înştiinţare în cadrul anunţurilor. La piciorul scării se opriră şi Stephen scoase un pachet de ţigări şi‑l întinse însoţitorului său.
— Ştiu că eşti sărac, spuse.
— Fi‑ţi‑ar afurisită galbena ta de insolenţă. Această a doua dovadă a culturii lui Lynch
Îl făcu pe Stephen să zâmbească din nou.
— A fost o zi mare pentru cultura europeană cea în care te‑ai hotărât tu să blestemi galben.
Îşi aprinseră ţigările şi cotiră spre dreapta. După o pauză, Stephen începu:
— Aristotel nu a definit mila şi groaza. Eu da. Spun că...
Lynch stătu locului şi‑i zise pe şleau:
— Opreşte‑te! Nu te ascult! Mi‑e rău. Am tras aseară o galbenă de beţie cu Horan şi cu Muggi.
Stephen continuă:
— Mila este sentimentul care reţine spiritul de tot ce e grav şi constant în suferinţele omeneşti şi îl uneşte cu omul care suferă. Groaza este sentimentul care reţine spiritul de tot ce e grav şi constant în suferinţele omeneşti şi îl uneşte cu cauza secretă.
— Repetă, spuse Linch. 
Stephen repetă rar definiţiile.
— La Londra o fată s‑a suit acum câteva zile într‑un cupeu. Se ducea să se întâlnească cu mama ei pe care n‑o văzuse de mulţi ani. La un colţ de stradă, o hulubă de camion sfărâmă geamul cupeului în formă de stea. O ţandără lungă, subţire, de sticlă, străpunse inima fetei. Ea muri pe loc. Reporterul a numit‑o o moarte tragică. Ceea ce nu este. E departe de groază, cât şi de milă, după termenii definiţiilor mele. Emoţia tragică este de fapt o faţă care priveşte în două direcţii, către groază şi către milă, ambele constituindu‑i fazele. Ai văzut că folosesc cuvântul reţine. Vreau să spun că emoţia tragică este statică. Sau mai bine zis emoţia dramatică. Sentimentele stârnite de arta improprie sunt cinetice: dorinţă, repulsie. Dorinţa ne împinge să posedăm, să mergem spre ceva; repulsia ne împinge să părăsim, să ne îndepărtăm de ceva. Artele ce stârnesc asemenea sentimente, fie ele pornografice ori didactice, sunt deci arte improprii. Emoţia estetică (am folosit termenul general) este aşadar statică. Spiritul e reţinut, înălţat deasupra dorinţei sau repulsiei.
— Spui că arta nu trebuie să stârnească dorinţă, reflectă Lynch. Ţi‑am spus că într‑o zi, la muzeu, m‑am iscălit cu creionul pe dosul Afroditei lui Praxitele. Asta n‑a fost dorinţă?
— Vorbesc de naturi normale. Tu mi‑ai mai spus şi că în copilărie, când erai la acea drăgălaşă şcoală carmelită, ai mâncat balegă uscată.
Lynch izbucni iar într‑un râs nechezat şî iarăşi îşi frecă pântecul cu amândouă mâinile, dar fără să le scoală din buzunar.
— Da, aşa‑i, aşa‑i! strigă.
Stephen se întoarse spre însoţitorul lui şi‑l privi o clipă cu stăruinţă drept în ochi. Lynch, revenindu‑şi din râs, răspunse acestei priviri cu ochii smeriţi. Craniul lung subţiratic şi turtit sub tichia lungă ascuţită evocă în mintea lui Stephen imaginea unei reptile cu scufie. Ochii, şi ei, aduceau cu ochii de reptilă, în luciu şi în fixitatea privirii. Dar în clipa aceasta, când priveau smeriţi şi treji, erau totuşi luminaţi de o mică scânteie omenească, fereastra unui suflet scorojit, ascuţit de dureros şi înveninat împotrivă‑şi.
— Cât despre asta, spuse Stephen drept paranteză politicoasă, suntem toţi animale. Şi eu sunt un animal.
— Eşti, zise Lynch.
— Dar acum ne aflăm într‑o lume a ideilor, continuă Stephen. Dorinţa şi repulsia stârnite de mijloace estetice improprii nu sunt cu adevărat emoţii estetice nu numai pentru că sunt lipsite de un caracter cinetic, ci şi fiindcă nu‑s mai mult decât fizice. Carnea noastră se dă înapoi de la ceea ce o înfricoşează şi răspunde stimulilor  sau la ceea ce o atrage datorită unei acţiuni reflexe a sistemului nervos. Pleoapa ni se închide înainte să ne dăm seama că ne intră fum eă în ochi.
— Nu totdeauna, comentă critic Lynch.
— Tot astfel, continuă Stephen, carnea ta a răspuns stimulării unei statui goale, dar asta, spun eu, doar ca o acţiune reflexă a nervilor. Frumuseţea exprimată de artist nu poate trezi în noi o emoţie de ordin cinetic sau o senzaţie care să fie pur fizică. Ea trezeşte, sau se cuvine să trezească, sau produce, sau se cuvine să producă, o stare estetică, o milă ideală sau o groază ideală, o stare deşteptată, prelungită şi în cele din urmă dizolvată de ceea ce numesc eu ritmul frumuseţii.
— Asta ce este exact? întrebă Lynch.
— Ritmul, spuse Stephen, este prima relaţie formală estetică de la parte la parte a oricărui întreg estetic sau de la un întreg estetic la o parte sau la toate părţile sale sau de la oricare dintre părţi la întregul estetic din care face parte.
— Dacă asta e ritmul, s‑auzim ce numeşti tu frumosul — şi te rog, aminteşte‑ţi că, deşi e adevărat că am mâncat odată balegă uscată, nu admir decât frumosul.
Stephen îşi dezveli capul, ca şi cum ar fi salutat această declaraţie. Apoi, roşind uşor, îşi aşeză mâna pe braţul îmbrăcat în postav gros al lui Lynch.
— Noi suntem cei care avem dreptate, spuse, iar ceilalaţi se înşală. A vorbi despre aceste lucruri şi a încerca să înţelegem natura lor şi, după ce am înţeles‑o, a ne strădui încet şi umil şi statornic să exprimăm, să stoarcem iară, din pământul brut sau din ce naşte el, din sunet Şi formă şi culoare, care‑s porţile închisorii sufletului nostru, un chip al frumuseţii pe care am ajuns s‑o înţelegem — asta e arta.
Ajunseseră la podul canalului — se abătură şi merseră înainte pe lângă copaci. O lumină crudă, cenuşie, oglindită de apa leneşă şi o mireasmă de ramuri umede deasupra capetelor lor păreau a se lupta cu mersul gândurilor lui Stephen.
— Dar n‑ai răspuns la întrebarea mea, spuse Lynch. Ce e arta? Ce e frumosul pe care‑l exprimă ea?
— Asta a fost prima definiţie pe care ţi‑am dat‑o, mă adormitule, spuse Stephen, atunci când am început să încerc a‑mi lămuri până la capăt problema. Ţi‑aduci aminte de seara aceea? Cranly s‑a înfuriat şi s‑a apucat să vorbească despre slănina de la Wicklow.
— Mi‑aduc aminte, spuse Lynch. Ne‑a vorbit despre afurisiţii ăia de porci ai dracului de graşi.
 — Arta, spuse Stephen, este rânduirea de către om a materiei sensibile sau  inteligibile într‑un scop estetic. De porci îţi aduci aminte; asta uiţi. Tu şi cu Cranly puteţi să aduceţi omul la disperare.
Lynch făcu o grimasă înspre cerul aspru.
— Dacă‑i vorba să‑ţi ascult filozofia estetică, cel puţin mai dă‑mi o ţigară. Pe mine nu mă interesează. Nici măcar femeile nu mă interesează. Din partea mea, du‑te dracului şi ducă‑se dracului totul. Mie‑mi trebuie o slujbă cu cinci mii pe an. Şi tu aia nu poţi să mi‑o dai.
Stephen îi puse in mână pachetul de ţigări.
Lynch o luă pe ultima rămasă şi spuse simplu:
— Continuă!
— D'Aquino, zise Stephen, spune că frumos este ceea ce ne face plăcere să percepem.
Lynch dădu din cap.
— Îmi amintesc asta, zise, Pulchra sunt quae visa placent.
— El foloseşte cuvântul visa, spuse Stephen, pentru a include perceperi estetice de tot felul, fie prin văz, fie prin auz sau pe orice altă cale de percepere. Acest cuvânt, deşi vag, este îndeajuns de limpede pentru a înlătura bunul sau răul care stârnesc dorinţă sau repulsie. Înseamnă desigur o stare de echilibru şi nu o mişcare, o stasis şi nu o kinesis. Dar adevărul? Şi el dă naştere unui echilibru al gândirii. N‑o să te apuci să te iscăleşti cu creionul pe ipotenuza unui triunghi drept.
— Nu, zise Lynch, vreau ipotenuza Afroditei lui Praxitele.
— Aşadar statică. Cred că Platon e cel care a spus că frumosul e splendoarea adevărului. Eu nu cred că asta are alt sens decât că adevărul şi frumosul sunt înrudite. Adevărul e văzut de intelect, pe care‑l mulţumesc cele mai satisfăcătoare relaţii ale inteligibilului; frumosul este văzut de imaginaţie, pe care o mulţumesc cele mai satisfăcătoare relaţii ale sensibilului. Primul pas spre adevăr e să pricepem structura şi capacitatea intelectului însuşi; să înţelegem actul însuşi al intelecţiei. Întregul sistem filozofic al lui Aristotel se întemeiază pe cartea sa de psihologie şi aceasta, la rându‑i, se întemeiază pe afirmaţia lui că acelaşi atribut nu poate, în acelaşi timp şi în aceeaşi conexiune, să aparţină şi să nu aparţină aceluiaşi subiect. Primul pas spre frumos e să pricepem structura şi capacitatea imaginaţiei, să înţelegem lămurit actul însuşi al perceperii estetice. E clar?
— Dar ce e frumosul? făcu Lynch impacientat. Scoate altă definiţie! Ceva ce vedem şi ne place! Asta‑i tot ce‑aţi putut găsi mai bun, tu şi cu d'Aquino?
— Să luăm femeia, propuse Stephen.
— S‑o luăm! spuse Lynch cu fervoare.
— Grecul, turcul, chinezul, coptul, hotentotul, continuă Stephen, fiecare admiră câte un tip deosebit de frumuseţe feminină. Pare a fi un labirint fără ieşire posibilă. Eu văd totuşi două soluţii posibile. Una este următoarea ipoteză: că fiece însuşire fizică pe care o admiră bărbaţii la femei e în legătură directa cu multiplele funcţii ale femeii în vederea propagării speciei. S‑ar putea să fie aşa. Lumea e mai searbădă decât ţi‑o închipui până şi tu, Lynch. În ce mă priveşte, îmi displace această soluţie. Duce mai degrabă la eugenie decât la estetică, te scoate din labirint aducându‑te într‑o nouă şi pompoasă sală de cursuri unde MacCann, cu o mână pe Originea Speciilor şi cu cealaltă pe Noul Testament, îţi spune că ai admirat şoldurile superbe ale Afroditei pentru că ai simţit că ea ţi‑ar naşte o progenitură zdravănă şi că ai admirat sânii ei superbi fiindcă ai simţit că ar da un lapte bun copiilor ei şi ai tăi.
— Atunci MacCann îndrugă nişte minciuni galbene ca pucioasa.
— Mai rămâne o altă cale de ieşire, spuse Stephen râzând.
— Anume? făcu Lynch.
— Ipoteza aceasta — începu Stephen.
O căruţă lungă, încărcată cu fier vechi coti de după colţul spitalului Sir Patrick Dun, acoperind ultimele vorbe ale lui Stephen cu un vuiet şi zdrăngănit strident de metal hurducăit. Lynch îşi astupă urechile şi scoase un blestem după altul până trecu căruţa. Apoi răsucindu‑se brusc pe călcâie, luă altă direcţie. Stephen se întoarse şi el şi aşteptă câteva clipe până când reaua dispoziţie a tovarăşului său se împrăştie.
— Ipoteza următoare, repetă Stephen, este cealaltă cale de‑a ieşi la lumină: că deşi unul şi acelaşi obiect poate să nu pară frumos tuturora, toţi cei care admiră un obiect frumos găsesc în el anumite relaţii care satisfac înseşi stadiile oricărei perceperi estetice şi coincid cu ele. Aceste relaţii ale sensibilului, vizibile pentru mine într‑o anumită formă şi pentru tine într‑alta, trebuie deci să fie calităţile necesare ale frumosului. Acum ne putem întoarce iar la vechiul nostru prieten sfântul Toma, ca să‑i mai cerem de doi bani înţelepciune.
Lynch râse.
— Mă amuză enorm, spuse, să te tot aud citându‑l pe sfântul Toma, ca un drăguţ de călugăr cumsecade. Nu cumva râzi şi tu pe sub mustaţă?
— MacAlister, răspunse Stephen, ar numi teoria mea estetică Aquinas aplicat. De‑a lungul acestei laturi a filozofiei estetice, d'Aquino mă poate călăuzi foarte bine. Ajuns la fenomenele concepţiei artistice, gestaţiei artistice şi reproducerii artistice, îmi trebuie o nouă terminologie şi o nouă experienţă personală.
— Bineînţeles, făcu Lynch. La urma urmelor, d'Aquino, cu tot intelectul lui, n‑a fost decât un bun călugăr cumsecade. Dar las' că‑mi vorbeşti altă dată despre noua experienţă personală şi noua terminologie. Grăbeşte‑te şi termină partea întâi.
— Cine ştie? ripostă Stephen zâmbind. Poate că d'Aquino m‑ar înţelege mai bine ca tine. Era şi el poet. A scris un imn pentru Joia Mare. Începe cu cuvintele Pange linqua gloriosi. Se spune c‑ar fi cea mai înaltă fală a artei imnului. E un imn complicat şi alinător. Îmi place mult: dar nu există imn care să poată sta alături acelui cânt de procesiune melancolic şi maiestuos Vexilla Regis al lui Venantius Fortunatus.
Lynch începu să cânte molcom şi solemn cu o voce adâncă de bas:

Impieta sunt quae concinit David fideli carmine
Dicendo nationibus Regnavit a ligno Deus.

— E grozav! spuse, foarte satisfăcut. Muzica mare!
Cotiră pe Lower Mount Street.
La câţiva paşi după colţ, un tânăr gras, purtând la gât un fular de mătase, îi salută şi se opri.
— Aţi auzit rezultatele examenelor? îi întrebă. Griffin a fost trântit. Halpin şi O'Flynn au trecut la slujba în ţară. Moonan a luat locul cinci la slujba în Indii. O'Shaughnessy a ieşit al paisprezecelea. Irlandezii de la colegiul Clark i‑au tratat aseară c‑un ospăţ. Toată lumea a mâncat curry.
Faţa lui palidă şi buhăită exprima o maliţie binevoitoare şi pe măsură ce debita şirul succeselor, ochişorii lui înecaţi în grăsime piereau şi vocea lui slabă şi gâfâită se stingea.
Drept răspuns la o întrebare a lui Stephen, ochii şi vocea reapărură din ascunzişurile lor de pândă.
— Da, MacCullagh şi cu mine, zise. El ia matematicile pure şi eu istoria constituţională. Eu mai iau şi botanica. Ştiţi că eu sunt membru al clubului câmpenesc.
Se depărtă de ceilalţi doi într‑un chip plin de demnitate, punând pe piept o mână bondoacă, înmănuşată în lână, şi izbucni îndată într‑un râs înăbuşit, gâfâit.
— Adu‑ne câteva gulii şi cepe când mai ieşi la câmp, spuse Stephen impasibil, să facem şi noi un ghiveci.
Studentul râse indulgent şi zise:
— Suntem cu toţii persoane foarte respectabile în clubul câmpenesc. Sâmbăta trecută am fost în excursie la Glenmalure, şapte dintre noi.
— Cu femei, Donovan? întrebă Lynch.
Donovan îşi puse iar mâna pe piept şi zise:
— Ţinta noastră este dobândirea cunoaşterii.
Apoi adăugă grăbit:
— Aud că scrii un eseu despre estetică.
Stephen făcu un gest vag de negare.
— Goethe şi Lessing, spuse Donovan, au scris o mulţime despre lucrurile astea — şcoala clasică şi şcoala romantică şi toate astea. Laocoon m‑a interesat foarte mult când l‑am citit. Bineînţeles că e idealist, nemţesc, ultra‑profund.
Nici unul dintre ceilalţi nu spuse ceva. Donovan îşi luă rămas‑bun cuviincios.
— Trebuie să mă duc, se scuză blajin şi binevoitor, am o puternică suspiciune, devenită aproape convingere, că soră‑mea intenţiona să pregătească astăzi clătite pentru cina familiei Donovan.
— La revedere, strigă Stephen pe urmele lui. Nu uita să ne aduci la amândoi gulii.
Lynch se uită după el şi buzele i se schimonosiră cu încetul într‑o grimasă de dispreţ, până ce faţa lui semăna cu o mască diavolească.
— Când te gândeşti că acest galben excrement mâncător de clătite poate găsi o slujbă bună, rosti în cele din urmă, şi eu trebuie să fumez ţigări proaste!
Se întoarseră către Merrion Square şi merseră câtăva vreme în tăcere.
— Ca să termin ce spuneam despre frumos, vorbi Stephen, relaţiile cele mai satisfăcătoare ale sensibilului trebuie aşadar să corespundă fazelor necesare ale perceperii artistice. Găsindu‑le pe acestea, găseşti însuşirile frumosului universal. d'Aquino spune: Ad pulchritudinem tria requiruntur: integritas, consonantia, claritas. Eu traduc aşa: Trei lucruri îi trebuie frumosului: integritate, armonie şi luminozitate. Corespund acestea fazelor perceperii? Mă urmezi?
— Fireşte că da, spuse Lynch. Dacă ţi se pare că am o inteligenţă excrementoasă, fugi după Donovan şi pofteşte‑l pe el să te asculte.
Stephen arătă cu degetul spre un coş pe care un ajutor de măcelar şi‑l pusese pe cap cu fundul în sus.
— Uită‑te la coşul acela, zise.
— Îl văd, făcu Lynch.
— Pentru a vedea acel coş, continuă Stephen, mintea ta mai întâi de toate separă coşul de restul universului vizibil, care nu e coşul. Prima fază a perceperii este o linie despărţitoare trasă în jurul obiectului perceput. O imagine estetică ni se prezintă fie în spaţiu, fie în timp. Ceea ce‑i audibil se prezintă în timp, ce e vizibil se prezintă în spaţiu. Dar, temporală sau spaţială, imaginea estetică este mai întâi luminos percepută delimitându‑se pe sine şi conţinându‑se sine, proiectată pe fundalul incomensurabil de spaţiu sau timp care nu este ea. Ai perceput‑o ca pe un lucru. O vezi ca pe un întreg, îi percepi integritatea. Iată ce e integritas.
— La ţintă! spuse Lynch, râzând. Zi 'nainte.
— Apoi, continuă Stephen, treci de la un punct la altul, călăuzit de liniile formale ale obiectului, îi percepi în cadrul limitelor sale ca parte cumpănită cu parte, îi simţi ritmul structurii. Cu alte cuvinte, sinteza perceperii imediate e urmată de analiza perceperii. După ce ai simţit mai întâi că e un obiect, simţi acum că e un obiect. Îl percepi drept complex, multiplu, divizibil, separabil, alcătuit din părţile sale, rezultat al părţilor sale şi însumare a lor, armonios. Iată ce‑i consonantici.
— Iar la ţintă! observă Lynch spiritual. Mai spune‑mi acum ce e claritas şi câştigi ţigara.
— Implicaţiile cuvântului, spuse Stephen, sunt mai degrabă vagi. D'Aquino foloseşte un termen care pare a fi inexact. Pe mine m‑a lăsat multă vreme nelămurit. Te‑ar face să crezi că în capul lui era un simbolism sau idealism, calitatea supremă a frumosului fiind o lumină din vreo altă lume şi materia doar umbra ideii ei, doar simbolul realităţii ei. M‑am gândit că s‑ar putea să înţeleagă prin claritas descoperirea şi reprezentarea artistică a scopului divin în orice lucru, adică o forţă de generalizare care ar face din imaginea estetică o imagine universală, ar face-o să iradieze dincolo de condiţiile ei proprii. Dar asta e vorbărie literară. Eu înţeleg aşa: după ce ai perceput acel coş drept un lucru şi l‑ai analizat apoi în forma sa şi l‑ai perceput drept un lucru, faci singura sinteză îngăduită logic şi estetic. Vezi că este acel lucru care este şi nu altul. Lumina de care vorbeşte d'Aquino în scolasticul quidditas, ceea ce face ca acel lucru să fie el şi nu altul. Această calitate supremă este simţită de artist din clipa când el concepe cu închipuirea imaginea estetică. Shelley asemuieşte frumos spiritul în clipa aceea cu un jăratic sclipind înainte de a se stinge. Momentul în care această calitate supremă a frumosului, iradierea limpede a imaginii estetice, este luminos percepută de către spiritul reţinut de integritatea ei şi fascinat de armonia ei reprezintă starea de echilibru luminos şi tăcut a plăcerii estetice, o stare de spirit foarte asemănătoare acelei stări cardiace pe care fiziologul italian Luigi Galvani, folosind o expresie aproape la fel de frumoasă ca a lui Shelley, a numit‑o încântarea inimii.
Stephen se opri şi, cu toate că tovarăşul lui tăcea, simţi că vorbele sale creaseră în juru‑le o tăcere pătrunsă de încântarea gândurilor.
— Ceea ce am spus, reîncepu, se referă la frumos în sensul mai larg al cuvântului, sensul ce‑l are cuvântul în tradiţia literară. Pe piaţă are alt înţeles. Când vorbim despre frumos în cel de‑al doilea sens al termenului, judecata noastră e influenţată în primul rând de arta însăşi şi de forma acelei arte. Imaginea trebuie aşezată între gândirea sau simţurile artistului însuşi şi gândirea sau simţurile celorlalţi. Dacă ţii minte asta, vei vedea că arta se împarte prin urmare în chip firesc în trei forme progresând de la una către următoarea. Aceste forme sunt: forma lirică, adică forma în care artistul îşi prezintă imaginea în imediată relaţie cu sine‑însuşi; forma epică, forma în care el îşi prezintă imaginea în relaţie intermediară cu sine şi cu ceilalţi; forma dramatică, aceea în care el îşi prezintă imaginea în relaţie imediată cu ceilalţi.
— Asta mi‑ai spus‑o acum câteva seri, zise Lynch, când am început faimoasa discuţie.
— Am acasă un caiet, spus Stephen, în care mi‑am notat întrebări mai amuzante decât ale tale. Găsindu‑le răspunsurile, am găsit teoria estetică pe care încerc să ţi‑o explic. Iată câteva întrebări pe care le‑am pus eu: Un scaun frumos lucrat este tragic sau comic? Este portretul Monei Lisa bun dacă doresc să‑l văd? Dacă nu, de ce asta?
— De ce, într‑adevăr? întrebă Lynch râzând.
— Dacă un om, izbind furios într‑un trunchide lemn, continuă Stephen, produce acolo imaginea unei vaci, este acea imagine o lucrare de artă? Dacă nu, de ce asta?
— Asta‑i drăguţă, zise Lynch. Are autentica duhoare scolastică.
— Lessing n‑ar fi trebuit să ia drept subiect un grup de statui. Arta aceasta, fiind inferioară, nu înfăţişează formele despre care am vorbit deosebindu‑se limpede una de alta. Chiar şi în arta cea mai spirituală, formele se confundă adesea. Forma lirică este de fapt cel mai simplu veşmânt verbal al unei clipe de emoţie, un ţipăt ritmic ca acelea care cu ere în urmă îl stimulau pe omul trăgând la vâsle sau pe cel care căra pietre la deal pe un povârniş. Cel care scoate ţipătul este mai conştient de clipa de emoţie decât de sine ca resimţind emoţia. Cea mai simplă formă epică o vezi ivindu‑se din literatura lirică atunci când artistul zăboveşte şi meditează asupra lui însuşi ca centru al unui fapt epic şi această formă progresează până când centrul de gravitate al emoţiei este la egală distanţă de artist cât şi de ceilalţi. Naraţia încetează a mai fi personală. Personalitatea artistului trece în naraţie însăşi, curgând continuu în jurul personajelor şi acţiunii ca o mare vitală. Acest progres îl poţi vedea uşor în vechea baladă englezească Tu‑pin Hero, care începe la persoana întâi şi sfârşeşte la persoana a treia. Forma dramatică este atinsă atunci când vitalitatea care a curs şi s‑a învolburat în jurul fiecărui personaj umple fiece personaj cu asemenea vitalitate încât ea sau el prinde o viaţă estetică proprie şi intangibilă. Personalitatea artistului, la început un ţipăt sau o cadenţă sau o anumită atmosferă, iar apoi o naraţie curgătoare şi luminoasă, în cele din urmă se subţie până ce piere, se depersonalizează, ca să zicem aşa. Imaginea estetică în formă dramatică este viaţa purificată în imaginaţia umană şi reproiectată de aceasta. Misterul creaţiei estetice, ca şi acela al creaţiei materiale, este atunci împlinit. Artistul, ca şi Dumnezeul creaţiei, rămâne înlăuntrul sau îndărătul lucrării sale, sau dincolo de ea ori deasupra ei, nevăzut, subţiat până la nefiinţă, impasibil, curăţindu‑şi unghiile.
— Încercând să le subţie şi pe ele până la nefiinţă, spuse Lynch.
O ploaie măruntă începu să cadă din cerul înalt, învăluit. Cotiră spre Duke's Lawn ca să ajungă la Biblioteca naţională înainte de a se înteţi ploaia.
— Ce rost are să trăncăneşti despre frumos şi imaginaţie, spuse Lynch cătrănit, în mizerabila asta de insulă uitată de Dumnezeu? Nu‑i de mirare că după ce a comis ţara asta, artistul s‑a retras înăuntrul sau îndărătul lucrului care i‑a ieşit din mâini.
Ploaia se iuţise. Când trecură prin pasaj pe lângă Kildare House găsiră o mulţime de studenţi adăpostiţi sub arcadele Bibliotecii. Cranly, sprijinit de o coloană, îşi scobea dinţii cu vârful unui chibrit, ascultând pe unii dintre colegi. Câteva fete stăteau aproape de uşa de la intrare. Lynch îi şopti lui Stephen:
— Adorata ta e aici.
Stephen îşi luă locul în tăcere pe treapta de dedesubtul cetei de studenţi, nepăsător la ploaia care cădea tot mai repede şi întorcându‑şi la răstimpuri ochii spre ea. Şi dânsa stătea tăcută printre tovarăşele ei. N‑are nici un preot cu care să flirteze, gândi Stephen cu o lucidă amărăciune, amintindu‑şi cum o văzuse data trecută. Lynch avea dreptate. Mintea lui Stephen, stârnită de teorii si de îndrăzneală, recăzu într‑o linişte apatică.
Îi auzea pe studenţi discutând. Vorbeau despre doi prieteni care trecuseră examenul final de medicină, despre şansele de a găsi slujbe pe transatlantice, despre vaduri de clientelă bogată ori săracă.
— Asta‑i apă de ploaie. O clientelă de ţară în Irlanda e mult mai de preferat.
— Hynes a fost doi ani la Liverpool şi spune la fel. Zice că era o văgăună groaznică. Nici un caz interesant — doar să faci pe moaşa.
— Vrei să spui că‑i mai bine să iei o slujbă aici la ţară decât într‑un oraş bogat ca acela? Eu ştiu pe unul...
— Hynes e un prost. Şi‑a luat examenele numai cu toceală. Toceală şi‑atât.
— Nu vă luaţi după el. Poţi să faci o groază de bani într‑un mare oraş comercial.
— Ego credo ut vita pauperum est simpliciter atrox, simpliciter sanguinarius atrox, in Liverpoolio.
Vocile lor îi ajungeau la urechi ca din depărtare, într‑o pulsaţie întreruptă. Ea se pregătea să plece cu tovarăşele ei.
Ploaia iute şi sprinţară se îndepărtase, zăbovind în ciorchini de diamante printre tufişurile grădinii din faţa Bibliotecii, unde stârnise o emanaţie din pământul înnegrit. Fetele stăteau pe treptele colonadei şi botinele lor cochete ţăcăneau guralive, pe când ele vorbeau liniştite şi vesele, aruncând priviri spre nori, ţinându‑şi cu dibăcie umbrelele încât să le apere de ultimii câţiva stropi de ploaie, închizându‑le iarăşi, strângându‑şi cu gravitate poalele fustelor.
Şi dacă o judecase aspru? Dacă viaţa ei era doar un rozariu de ore, o viaţă simplă şi stranie ca viaţa unei păsări, zglobie dimineaţa, fără de astâmpăr de‑a lungul zilei, obosită în asfinţit? Inima ei simplă şi neîmblânzită ca a unei păsări?

Spre mijirea zorilor se trezi. O, ce muzică dulce! Sufletul îi era scăldat în rouă. Peste mădularele sale, pe când dormea, trecuseră palide valuri răcoroase de lumină. Stătea nemişcat, de parcă sufletul i s‑ar fi odihnit printre ape răcoroase, conştient de o muzică stinsă, dulce. Mintea i se trezea încet la o cunoaştere vibrândă, matinală; o inspiraţie matinală îl umplea un duh, curat ca apa cea mai curată, dulce ca roua, tulburător ca muzica. Dar cât de lin se insufla, cât de senin, de parcă serafimii înşişi l‑ar fi suflat asupră‑i! Sufletul lui se trezea cu încetul, temându‑se a se trezi pe de‑a‑ntregul. Era ceasul din zori când vântul încetează să freamăte, când nebunia veghează şi se deschid spre lumină plante ciudate şi molia îşi ia zborul tăcut.
Încântare a inimii! Petrecuse o noapte de încântare. În vis sau într‑o viziune cunoscuse extazul vieţii serafice. Fusese doar o clipă sau ceasuri îndelungi şi ani şi ere? Trăirea inspiraţiei părea acum răsfrântă, din toate părţile odată, de o multitudine de reprezentări nebuloase, a ceea ce se întâmplase în realitate sau a ceea ce ar fi putut să se întâmple.
Clipa ţâşnise ca un punct de lumină şi acum, din văl nebulos în văl nebulos de întâmplare vagă, o formă confuză învăluia blând lumina‑i zăbavnică. O! în poala virgină a imaginaţiei cuvântul se întrupa. Gabriel serafimul venise în cămara Fecioarei. O lumină zăbavnică se lăsa tot mai profund în sufletul lui, din care flacăra albă pierise, tot mai profund, prefăcându‑se în lumină roz, arzătoare. Acea lumină roz şi arzătoare era inima ei stranie şi neîmblânzită, stranie încât nici un bărbat n‑o cunoscuse şl n‑avea s‑o cunoască vreodată, neîmblânzită dinaintea începutului lumii; şi ispitite de acea arzătoare vâlvoare roz corurile serafimilor cădeau din ceruri.

N‑ai obosit pe căile arzătoare,
Ispită a serafimului căzut?
Nu‑mi mai vorbi de zilele de încântare.

Versurile îi treceau din gând pe buze şi, repetându‑le în murmur, simţea curgând prin ele mişcarea ritmică a unei vilanele. Arzătoarea vâlvoare roz îşi emana razele de rime: arzătoare, încântare, dogoare, sfâşietoare, înfiorare. Razele ei consumau în flăcările lor inimile oamenilor şi ale îngerilor: razele rozei care era inima ei neîmblânzită.

Cu ochii tăi aprins‑ai iar dogoare 
În inima pe care mreaja ţi‑ai ţesut
N‑ai obosit pe căile arzătoare?

Şi apoi? Ritmul se stingea, înceta, începea iar să tresară şi să palpite. Şi apoi? Nori de slavă, nori de tămâie înălţându‑se de pe altarul lumii.

Iar fum de slavă peste‑a dorului vâlvoare
Din ţărm în ţărm de‑ocean se'nalţă, renăscut. 
Nu‑mi mai vorbi de zilele de încântare.

Fum de tămâie se‑nălţa de pe întregul pământ, din oceanele fumegânde, nor de tămâie întru slava ei. Pământul era asemenea unei cădelniţe legănate întru slavă, glob de tămâie, minge elipsoidală. Ritmul se stinse deodată; vaierul inimii lui se frânse. Buzele lui începură să murmure iarăşi şi iarăşi primele versuri; înaintară apoi poticnindu‑se printre jumătăţi de versuri, gângav, împiedicate; apoi se opriră. Vaierul inimii se frânsese.
Ceasul învăluit, fără de vânt, trecuse şi îndărătul ochiurilor de geam ale ferestrei goale se aduna lumina dimineţii. Un clopot bătea slab foarte de departe. O pasăre ciripea; două, trei. Clopotul şi pasărea tăcură şi lumina albă, searbădă se împrăştia către răsărit şi apus, cotropind lumea, cotropind lumina roz din inima lui.
Ţemându‑se să nu piardă tot, se ridică brusc sprijinindu‑se într‑un cot şi se uită după hârtie şi creion. Nu se vedeau pe masă; nu era nimic decât farfuria de supă din care‑şi mâncase orezul la cină şi sfeşnicul cu scursurile de lumânări şi cu suportul de hârtie pârlit de flacăra care se stingea. Întinse obosit braţul către piciorul patului, bâjbâind cu mâinile prin buzunarele vestonului atârnat acolo. Degetele lui dădură de un creion şi apoi de un pachet de ţigări. Se întinse îndărăt şi, rupând pachetul, scoase cea din urmă ţigară şi‑o aşeză pe tocul ferestrei, apoi începu să transcrie strofele vilanelei cu litere mărunte, îngrijite, pe suprafaţa aspră a cartonului.
După ce le scrise pe toate, lăsă iar capul pe perna plină de ghemotoace şi le murmură din nou. Cocoloaşele din umplutura pernei de sub cap îi aminteau ghemotoacele de păr de cal din canapeaua camerei ei de primire, unde şedea de obicei el, zâmbitor sau grav, întrebându‑se de ce venise, nemulţumit de ea şi de el însuşi, stânjenit de litografia Sfintei Inimi deasupra bufetului deşert. O văzu apropiindu‑se de dânsul într‑un moment când conversaţia aţipise şi rugându‑l să cânte unul din curioasele lui cântece. Apoi se văzu pe sine şezând în faţa pianului vechi, scoţând din clapele pătate acorduri încete şi, în mijlocul zumzetului de vorbe ce reîncepuse în odaie, cântându‑i ei, care se răzima de etajera căminului, un cântec gingaş de‑al elisabetanilor, un trist şi dulce cântec de rămas‑bun, cântecul victoriei de la Azincourt, cântecul vesel al Frunzelor verzi. Câtă vreme cânta, iar ea asculta sau se făcea că ascultă, inima lui era calmă, dar de cum se sfârşeau ciudatele cântece vechi şi se auzeau iar glasurile din odaie, el îşi amintea de propriu‑i sarcasm: casa unde li se spune cam prea repede pe nume tinerilor.
Erau clipe când ochii ei păreau pe cale să i se încredinţeze, dar aşteptase în zadar. Ea trecea acum dansând uşoară prin amintirea lui aşa cum fusese în noaptea aceea la balul carnavalului, cu rochia‑i albă niţeluş sumeasă, cu o ploiţă de flori albe vibrându‑i în păr. Uşoară, dansa în cerc. Dansând venea spre dânsul şi, pe când se apropia, ţinea ochii în lături şi obrajii i se încinseseră uşor. În pauza din lanţul mâinilor, mâna ei se odihnise o clipă într‑a lui, ca un obiect catifelat.
— Nu te mai vede lumea de loc.
— Da, sunt născut a fi călugăr.
— Mă tem că eretic.
— Te temi tare?
Drept răspuns ea se depărtase dansând de‑a lungul lanţului de mâini, dansând discret şi uşor, neabandonându‑se nimănui. Ploiţa albă din păr vibra în tactul dansului şi, când era în umbră, dogoarea din obraji i se adâncea.
Călugăr! Îi răsări înainte propriu‑i chip profanator al claustrului, franciscan eretic, supus, hotărât a nu se supune, ţesând un suplu păienjeniş de sofisme, asemenea lui Gherardino da Borgo San Donnino şi murmurând la urechea ei.
Nu, nu era chipul lui. Semăna cu acela al tânărului preot în a cărui tovărăşie o văzuse ultima oară, privindu‑l cu ochi de porumbiţă, pe când se juca prin filele glosarului ei irlandez.
"— Da, da, tinerele doamne încep să vină alături de noi. Zi de zi pot să constat asta. Doamnele sunt cu noi. Cele mai bune ajutoare în sprijinul limbii noastre.
— Dar biserica, părinte Moran?
— Biserica de asemeni. Şi ea ni se alătură. Şi acolo se lucrează bine. Să nu fiţi îngrijorată în privinţa bisericii."
Aa! n‑are decât! Bine‑a făcut el c‑a plecat din cameră dispreţuitor. Bine‑a făcut că n‑a salutat‑o pe treptele bibliotecii! Bine‑a făcut c‑a lăsat‑o să flirteze cu preotul ei, să se joace cu o biserică ce nu‑i decât rândăşiţa creştinătăţii.
O mânie primitivă, brutală, îi goni din suflet ultima clipă de extaz care mai zăbovea şi sparse violent imaginea ei, zvârlindu‑i cioburile cât colo, în toate părţile. Din toate părţile, reflecţii deformate ale imaginii ei porniră a i se trezi în amintire: florăreasa în zdrenţe cu părul jilav, răvăşit şi cu faţa obraznică, aceea care‑şi zisese drăguţa lui şi se rugase de el să‑i cumpere primul bucheţel, slujnica din bucătăria casei vecine, care cânta în clămpănitul vaselor, după felul tărăgănat al cântăreţilor de ţară, primele măsuri din Lacurile şi Munţii din Killarney, o altă fată care râsese veselă când el se poticnise fiindcă i se prinsese talpa sfâşiată a ghetei într‑o zăbrea din grilajul trotuarului, o fată ieşind de la fabrica de biscuiţi Jacob, căreia el îi aruncase o privire, atras de gura ei mică şi coaptă, şi care‑i strigase peste umăr:
— Ei, îţi plăcu ce văzuşi la mine — păr lins, sprâncene creţe?
Şi totuşi simţea că oricât i‑ar înjosi şi ironiza imaginea, mânia aceasta era şi ea un fel de omagiu. Părăsise clasa cu un dispreţ nu pe de‑a‑ntregul sincer, simţind că poate îndărătul acelor ochi întunecaţi peste care genele lungi aruncau o umbră fugară se ascundea taina neamului ei. Plimbându‑se pe străzi îşi spuse cu amărăciune că ea era prototipul femeilor ţării sale, un suflet de liliac de noapte trezindu‑se la conştiinţa de sine în întuneric şi taină şi singurătate, zăbovind o clipă, fără dragoste şi fără păcat, lângă blându‑i iubit şi lăsându‑l apoi pentru a‑şi murmura inocentele abateri de la virtute în urechea zăbrelită a preotului. Mânia lui împotrivă‑i se uşura în sarcasme grosolane la adresa curtezanului ei care cu numele şi cu glasul şi cu trăsăturile sale îi jignea mândria amăgită: un ţăran popit, cu un frate poliţist la Dublin şi alt frate băiat de prăvălie la o cârciumă din Moycullen. Acestuia îi dezvăluia nuditatea sfioasă a sufletului ei, unuia dresat în şcoală să execute rituri formale, mai curând decât lui însuşi, preot al eternei imaginaţii, care ştia să preschimbe pâinea zilnică a experienţei în radiosul trup al vieţii veşnic vii.
Imaginea radioasă a euharistiei îi adună iar într‑o clipă gândurile amare şi deznădăjduite, vaierele lor înălţându‑se nestăvilit într‑un imn de slavă.

Cernite cânturi, vaiere sfâşietoare
Ţi‑nchină un euharistie imn precum ai vrut
N‑ai obosit pe căile arzătoare?

Şi mâinile înaltă cu înfiorare 
Potirul jertfei până‑n vârf umplut. 
Nu‑mi mai vorbi de zilele de încântare.

Rosti versurile tare, de la primele rânduri, până ce muzica şi ritmul îi pătrunseră sufletul întorcându‑l către o calmă îngăduinţă; apoi le copie cu trudă, ca să le simtă mai bine văzându‑le; şi apoi se lăsă iar pe pernă.
Venise lumina plină a dimineţii. Nici un sunet nu se auzea; dar el ştia că jur împrejuru‑i viaţa era pe cale a se trezi în zgomote banale, voci răguşite, rugăciuni somnoroase. Trăgându-se înapoi de la acea viaţă îşi înfăşură capul cu pătura ca într‑o glugă şi‑şi aţinti ochii asupra florilor împrăştiate pe tapetul zdrenţuit de pe perete. Încerca să‑şi încălzească bucuria pe cale de‑a pieri la focul roşului lor aprins, imaginând o alee de trandafiri de la culcuşul lui până la cer presărată toată cu flori de un roşu aprins. Obosit! Obosit! Obosise şi el pe căile arzătoare.
O treptată căldură, o languroasă oboseală îl străbătea, coborându‑i de‑a lungul şirii spinării dinspre capul strâns înfăşurat. O simţea coborând şi, văzându‑se cum zăcea, zâmbi. Curând are să adoarmă.
Scrisese din nou versuri pentru ea, după zece ani. Cu zece ani în urmă ea purtase şalul înfăşurat ca o glugă în jurul capului, emanând boare de răsuflare caldă în aerul noptatic, ciocănind cu piciorul strada sticloasă de frig. Era ultimul tramvai; caii roibi o ştiau şi‑şi scuturau clopoţeii în noaptea luminoasă ca pentru a o vesti. Taxatorul stătea de vorbă cu vizitiul, amândoi clătinând adesea din cap în lumina verde a felinarului. Ei stăteau pe treptele tramvaiului, el pe cea de sus, ea pe cea de jos. Printre fraze, ea se suise în mai multe rânduri pe treapta lui şi coborâse iar, şi o dată sau de două ori rămăsese alături de el, uitând să coboare iar; apoi coborâse. Las‑o! Las‑o!
Zece ani de la acea înţelepciune de copil până la nebunia lui de acum. Dacă i‑ar trimite versurile? Ar fi citite tare la micul dejun, pe când se ciocăneau capacele ouălor fierte. Nebunie într‑adevăr! Fraţii ei ar râde şi ar ţipa smulgându‑şi unul altuia pagina cu degetele lor puternice şi aspre. Suavul preot, unchiu‑său, şezând în fotoliul lui, cu braţul întins spre a ţine pagina la distanţa potrivită, ar citi‑o zâmbind şi ar lăuda forma literară.
Nu, nu; asta era nebunie. Chiar dacă i‑ar trimite versurile, ea nu le‑ar arăta altora. Nu, nu; n‑ar putea face una ca asta.
Începu să simtă că o nedreptăţise. Un sentiment al inocenţei ei aproape că‑l îndemna la milă; o inocenţă pe care niciodată n‑o înţelesese până a nu ajunge la cunoaşterea ei prin păcat, o inocenţă pe care nici ea n‑o înţelesese câtă vreme fusese nevinovată sau înainte să se fi abătut asupră‑i pentru prima oară ciudata umilinţă a firii ei de femeie. Atunci începuse sufletul ei să trăiască, după cum sufletul lui începuse a trăi când păcătuise prima oară — şi o duioasă compătimire îi umplu inima amintindu‑şi firava ei paloare şi ochii umiliţi şi întristaţi de ascunsa ruşine a feminităţii.
Pe când sufletul lui trecea de la extaz către langoare, ea unde era? S‑ar fi putut oare, pe caile misterioase ale vieţii spirituale, ca sufletul ei sa fi fost în aceleaşi clipe conştient de omagiul lui? Poate că da!
Un val cald de dorinţă îi aprinse iar sufletul şi‑i umplu tot trupul. Conştientă, ea se trezea din somnu‑i înmiresmat către ispitirea vilanelei lui. Ochii ei întunecaţi se deschideau languroşi înaintea ochilor lui. Goliciunea i se supunea iradiindă, caldă, înmiresmată, trupul ei îmbia la nesfârşite mângâieri, îl învăluia ca un nor lucitor, îl învăluia ca apa cu o viaţă fluidă; şi ca un nor de abur sau ca nişte ape scăldând de jur împrejur spaţiul, literele fluide ale cuvintelor, simboluri ale elementului de mister, se revărsau acum fără oprelişte peste gândurile lui.

N‑ai obosit pe căile arzătoare,
Ispită a serafimului căzut?
Nu‑mi mai vorbi de zilele de încântare.

Cu ochii tăi aprins‑ai iar dogoare 
În inima pe care mreaja ţi‑ai ţesut. 
N‑ai obosit pe căile arzătoare?

Iar fum de slavă peste‑a dorului vâlvoare 
Din ţărm în ţărm de‑ocean se‑nalţă, renăscut.
 Nu‑mi mai vorbi de zilele de încântare.

Cernite cânturi, vaiere sfâşietoare
Ţi‑nchină un euharistie imn precum ai vrut.
N‑ai obosit pe căile arzătoare?

Şi mâinile înalţă cu înfiorare 
Potirul jertfei până‑n vârf umplut. 
Nu‑mi mai vorbi de zilele de încântare.

O, tu cu ochii‑ţi languroşi de vrăjitoare 
Şi trupul mlădios pentru sărut făcut! 

N‑ai obosit pe căile arzătoare?
Nu‑mi mai vorbi de zilele de încântare.

Ce fel de păsări erau? Stătea pe scările bibliotecii să le privească, sprijinindu‑se obosit în bastonul lui subţire de frasin. Zburau întruna în jurul umărului ieşit în afară al unei case din Molesworth Street. Aerul serii de sfârşit de martie reliefa limpede zborul lor, trupurile lor negre, săgetătoare, fremătătoare, zburau reliefându‑se limpede pe cer ca pe un văl moale aninat de un pal şi vaporos albastru.
Le urmărea zborul; pasăre după pasăre: o săgeată neagră, un viraj, o fâlfâire de aripi. Încercă să le numere înainte de trecerea tuturor trupurilor lor săgetătoare, fremătătoare. Şase, zece, unsprezece: şi se întrebă dacă numărul lor era oare cu soţ sau fără? Douăsprezece, treisprezece: căci două coborau în zbor rotit din înălţimile cerului: zburau când în înalt, când jos, dar mereu rotindu‑se în linii drepte sau unduinde şi mereu dinspre stânga spre dreapta, dând roată unui templu de aer.
Le asculta ţipetele: ca ţiuitul şoarecilor îndărătul lambriului de pe perete: o ascuţită notă dublă. Dar notele erau lungi şi ascuţite şi vinde, nu ca ţiuitul paraziţilor, cădeau cu o terţă sau o cvartă şi vibrau în tril pe când ciocurile zburătoare despicau aerul. Ţipătul lor se auzea ascuţit şi limpede şi frumos de parcă s‑ar isat fire de lumină mătăsoasă depănate de Pe mosoare vibrânde.
Larma neomenească îi alina urechile în care murmurau insistent suspinele de plâns şi mustrările maică‑si, iar delicatele trupuri negre, fremătătoare, rotindu‑se şi fâlfâind şi vibrând în jurul unui templu aerian din cerul pal îi alinau ochii care tot mai vedeau chipul mamei.
Pentru ce privea spre înalt de pe treptele porticului, ascultând dublul lor ţipăt ascuţit, urmărindu-le zborul? Aştepta un bun sau un rău augur?
Îi zbură prin minte o frază din Cornelius Agrippa şi apoi îi zburară încolo şi încoace prin minte gânduri fără de formă din Swedenborg despre corespondenţa dintre păsări şi cele ce ţin de intelect, şi spusele lui, cum că făpturile văzduhului îşi au cunoaşterea lor, îşi ştiu timpurile şi anotimpurile, pentru că au rămas statornice în rostul vieţii lor, nu ca omul, pentru că ele nu şi‑au pervertit acel rost prin raţiune.
Şi de‑a lungul erelor, oamenii îşi înălţaseră privirile în înalt spre zborul păsărilor, ca el acum. Colonada deasupră‑i îl făcu să se gândească vag la un templu antic şi bastonul de frasin pe care se sprijinea obosit, la băţul curbat al unui augur. Un sentiment de teamă în faţa necunoscutului fremăta în inima oboselii sale, o teamă de simboluri şi prevestiri, de omul‑şoim al cărui nume îl purta, cel care evadase din captivitate planând pe aripi împletite din răchită, de Toth, zeul scriitorilor, scriind cu o trestie pe o tabletă şi purtând pe capul lui îngust de ibis cornul lunii.
Zâmbi gândindu‑se la chipul zeului, fiindcă‑i amintea de un judecător cu nas borcănat şi cu perucă punând virgule într‑un document pe care-l ţinea cu braţul întins ca să vadă mai bine; şi apoi ştia că nu şi‑ar fi amintit numele judecătorului dacă n‑ar fi semănat cu o înjurătură irlandeză.
Nebunie. Dar oare pentru nebunia asta era el pe cale să părăsească pentru totdeauna casa rugăciunii şi prudenţei în care se născuse şi rânduiala de viaţă din care se trăgea?
Se întorceau cu ţipete ascuţite pe deasupra umărului proeminent al casei, în zbor întunecat pe cerul tot mai pal. Ce fel de păsări erau? Gândi că trebuie să fie rândunele care se înapoiaseră din sud. Însemna atunci că trebuie să plece, fiindcă ele erau păsări care mereu plecau şi veneau, mereu zideau căminuri nestatornice sub streşinile caselor de oameni şi părăseau mereu cuiburile ce‑şi clădiseră, pentru a pribegi.

Plecaţi‑vă obrajii, Una şi Elil 
Mă uit la ei precum se uită rânduneaua, 
Gata de pribegie peste‑al valurilor vuiet, 
La cuibul de sub straşină.

O bucurie blândă, fluidă, ca zgomotul multor aripi i se revărsa în amintire şi simţea în inimă lumina blândă a spaţiilor tăcute de cer pălind treptat pe deasupra apelor, a tăcerii oceanice, a zborului rândunelelor prin amurgul marin peste valurile curgătoare, în care vocalele lungi, blânde, se ciocneau cu zgomot şi se depărtau iar, clipocind şi iar revărsându‑se şi iar îndepărtându‑se, clătinând mereu clopotele albe ale valurilor lor în dangăt mut şi în ropot mut şi‑n blândă lină chemare stingându‑se în susur; şi simţi că prevestirea ce‑o căutase în păsările rotinde, săgetânde şi în palul spaţiu de cer de deasupră‑i pogorâse din inima lui liniştit şi grabnic ca o pasăre dintr‑un turn.
Simbol al plecării sau al singurătăţii? Versurile ce‑i susuraseră în urechea amintirii realcătuiră cu încetul în faţa ochilor care‑şi aminteau tabloul sălii în seara deschiderii teatrului naţional.
Era singur într‑o latură a balconului, privind cu ochi istoviţi la cultivaţii Dublinului în fotoliile de orchestră şi la decorurile de gust ieftin şi păpuşile omeneşti încadrate de luminile prea violente ale scenei. Un poliţist gros asuda îndărătul lui şi părea gata să intre în acţiune din clipă în clipă. Miorlăielile, fluieratul şi strigătele de ocară veneau în rafale violente pornind de la colegii lui studenţi împrăştiaţi prin sală.
— Defăimare a Irlandei!
— Fabricată în Germania!
— Blasfemie!
— Noi nu ne‑am vândut niciodată credinţa!
— Nici o femeie irlandeză n‑a făcut vreodată una ca asta!
— Nu ne trebuie atei amatori!
— Nu ne trebuie boboci budişti!

Un zumzet scurt coborî brusc din ferestrele sub care stătea; ştiu că se aprinseseră lămpile în camera de lectură. Se îndreptă către sala cu coloane, sui scările şi trecu înăuntru, în clămpănitul portiţei turnante.
Cranly şedea spre partea dicţionarelor. O carte groasă, deschisă la frontispiciu, sta în faţa lui pe pupitrul de lemn. Şedea rezemat în scaunul lui, aplecându‑şi urechea ca un confesor spre un student în medicină care‑i citea o rubrică din pagina de şah a unui jurnal. 
Când Stephen se aşeză la dreapta lui, preotul care stătea de cealaltă parte a mesei îşi închise exemplarul din Tableta pocnindu‑l mânios şi se uită după el cu o privire vagă şi cam pierdută.
Studentul în medicină continuă cu o voce mai domoală:
— Pion la al patrulea câmp de rege.
— Am face mai bine să plecăm, Dixon, avertiză Stephen. S‑a dus să se plângă.
Dixon împături jurnalul şi se sculă demn, spunând:
— Oamenii noştri s‑au retras în desăvârşită ordine.
— Cu arme şi cu vite, adăugă Stephen, îndreptându‑şi arătătorul spre cartea lui Cranly, pe care sta tipărit: Bolile Boului.
Pe când treceau printre mese, Stephen spuse:
— Cranly, vreau să‑ţi vorbesc.
Cranly nu răspunse, nici nu se întoarse. Depuse cartea pe masa custodelui şi ieşi din sală ţăcănind sec parchetul cu picioarele‑i bine încălţate. Pe scări se opri şi privind absent spre Dixon repetă:
— Pion la afurisitu' de‑al patrulea câmp de rege.
— Zii şi‑aşa, dacă vrei, făcu Dixon.
Avea un glas liniştit, fără intonaţii, şi maniere curtenitoare, iar pe un deget al mâinii sale durdulii şi curate se arăta din când în când un inel cu pecete.
Pe când traversau holul, un bărbat cu statură de pitic venea spre ei. Sub cupola pălăriei micuţe faţa lui nebărbierită începu să zâmbească de plăcere şi‑l auziră murmurând. Ochii îi erau melancolici ca ai unei maimuţe.
— Bună seara, domnilor, zise faţa ţepoasă de maimuţă.
— Ce vreme caldă pentru martie, spuse Cranly. Sus au deschis ferestrele.
Dixon zâmbea şi‑şi răsucea inelul, faţa negricioasă, cu riduri de maimuţă îşi ţuguie cu o blândă satisfacţie gura de om şi glasul hârâi dulce:
— Încântătoare vreme pentru martie. Pur şi simplu încântătoare.
— Sus sunt două domnişoare drăguţe, nerăbdătoare să vă vadă, spuse Dixon.
Cranly zâmbi şi comentă binevoitor:
— Căpitanul are o singură dragoste: sir Walter Scott. Nu‑i aşa, căpitane?
— Ce citiţi acum, căpitane? întrebă Dixon. Mireasa din Lammermoor?
— Îl ador pe bătrânul Scott, rostiră buzele mobile, sunt de părere că scrie superb. Nu există scriitor să se compare cu sir Walter Scott.
Agita delicat în aer, în ritmul elogiului său, o mână subţire, zbârcită şi brună, şi pleoapele lui subţiri şi agitate se zbăteau des peste ochii trişti. Şi mai tristă era pentru urechea lui Stephen orbirea lui — o rostire manierată cu glas jos şi firav, deteriorată de greşeli — şi ascultându‑l, Stephen se întreba dacă era oare adevărată povestea, dacă sângele anemic curgând prin trupul lui zbârcit era un sânge nobil, zămislit de o dragoste incestuoasă?
  Deasupra parcului erau nori grei de ploaie şi ploaia tot mai cădea întruna în lacul ce se aşternea ca un scut. Un stol de lebede zbura în apropiere şi apa şi ţărmul de dedesubt erau pline de spumele lor băloase, albe, verzui. Îmbiaţi de lumina ploioasă , de lacul, de copacii uzi şi tăcuţi, ce le era martor, de lebede, se îmbrăţişau fără bucurie şi fără patimă, braţul lui cuprinzând grumazul surorii. Ea purta o pelerină cenuşie de lână căzându‑i în falduri oblice de pe umăr spre talie şi capul bălai şi‑l ţinea aplecat în sfielnică încuviinţare. Lui îi atârna în plete părul castaniu roşcat, iar mâinile dezmierdătoare şi frumos modelate erau puternice şi pistruiate. Faţa? Nu se vedea nici o faţă. Faţa fratelui era aplecată peste părul ei bălai, înmiresmat de ploaie. Mâna mângâitoare, pătată de pistrui şi puternică şi frumos modelată, era mâna lui Davin.
Se încruntă mânios la gândul ce‑i venise şi la omuleţul pipernicit care i‑l provocase. Îi ţâşniră în amintire batjocurile lui taică‑său la adresa clicii Bantry. Le îndepărtă şi‑şi cloci iar neliniştit propriul său gând. De ce oare nu erau acelea mâinile lui Cranly? Oare simplitatea şi inocenţa lui Davin îl impresionaseră mai adânc?
Trecu înainte cu Dixon prin hol, lăsându‑l pe Cranly să‑şi ia rămas bun de la pitic în chip elaborat.
Sub colonadă sta Temple în mijlocul unui mic grup de studenţi. Unul din ei strigă:
— Dixon, vino‑ncoa s‑auzi. Temple e într‑o formă grozavă.
Temple întoarse către cel ce vorbise ochii lui întunecaţi de ţigan.
— Eşti un ipocrit, O'Keeffe, spuse. Iar Dixon e‑un zâmbitor. La naiba, cred că nu‑i rău asta ca termen literar.
Râse şiret privindu‑l în faţă pe Stephen şi repetând:
— La naiba — sunt încântat de expresia asta. Un zâmbitor.
Un student gros, stând mai jos ca ei pe scări
— Întoarce‑te la metresă, Temple. Vrem s‑auzim chestia asta.
— Da, o avea, zău aşa, spuse Temple. Şi mai era şi bărbat însurat. Şi toţi preoţii se duceau să mănânce acolo. Ai dracului, cred că se‑nfruptau toţi câte niţel.
— Cu alte cuvinte călăreau gloaba ca să cruţe calul de vânătoare, zise Dixon.
— Ia zi, Temple, spuse O'Keeffe, câte halbe de bere ai băgat în tine?
— Tot intelectul tău sufletesc e în fraza asta, O'Keeffe, răspunsa Temple cu dispreţ făţiş.
Dădu ocol grupului, cu paşi târâşi, pentru a i se adresa lui Stephen.
— Ştiai că Forsterii sunt regii Belgiei? îl întrebă.
Cranly se ivi pe uşa principal a holului, cu pălăria împinsă spre ceafă şi scobindu‑se grijuliu în dinţi.
— Uite şi fântâna înţelepciunii, zise Temple. Nu ştii chestia asta despre Forsteri?
Se opri o clipă. Cranly luă o sămânţă de smochină pe vârful scobiturii lui groase şi o privi cu insistenţă.
— Familia Forster, continuă Temple, se trage din Baldwin Întâiul, rege al Flandrei. I se zicea The forester. Forester e acelaşi Forester ce era urmaş al lui Baldwin Întâiul; căpitanul Francis Forster, s‑a stabilit în Irlanda şi şi a luat-o de nevastă pe fiica ultimei căpetenii din Clanbrassil. Apoi mai sunt şi Blake Forsterii. Asta‑i altă ramură.
— Din Baldhead, regele Flandrei, repetă Cranly, scotocind iar pe îndelete prin sclipitorii săi dinţi dezveliţi.
— Unde‑ai dat peste toată istoria asta? întrebă O'Keeffe.
— Cunosc şi toată istoria familiei tale, zise Temple, adresându‑i‑se lui Stephen. Ştii ce spune Giraldus Cambrensis despre familia ta?
— Se trage şi el tot din Baldwin? întrebă un student lungan şi ofticos, cu ochi negri.
— Baldhead, repetă Cranly, sugându‑şi măselele.
— Pernobilis et pervetusta familia, îi spuse Temple lui Stephen.
Studentul gros, care stătea mai jos ca ceilalţi pe scări, scoase un pârţ scurt. Dixon se întoarse spre el şi zise blând:
— Grăit‑a oare un înger?
Cranly se întoarse şi el şi spuse vehement, dar fără mânie:
— Goggins, eşti cel mai afurisit porc împuţit pe care l‑am întâlnit vreodată, auzi?
— Am spus şi eu ce‑mi stătea pe suflet, răspunse cu fermitate Goggins. Sper că nu i‑a făcut nimănui nici un rău?
— Să sperăm, făcu Dixon suav, că n‑a fost din speţa celor cunoscute sub numele de paulo postfuturum.
— Nu v‑am spus eu că‑i un zâmbitor? comentă Temple, adresându‑se în dreapta şi în stânga. Nu l‑am poreclit eu aşa?
— Ba da. Nu suntem surzi, spuse lunganul ofticos.
Cranly continua să se încrunte la studentul cel gros care stătea cu o treaptă mai jos. Apoi, pufnind dispreţuitor, îi făcu vânt pe scări cu violenţă.
— Pleacă de‑aici, îi spuse grosolan. Pleacă de‑aici, ţucal puturos. Asta eşti, auzi?
Goggins ricoşă pe pietriş şi se întoarse numaidecât bine dispus la locul lui. Temple se îndreptă iar spre Stephen şi-l întrebă:
— Crezi în legea eredităţii?
— Eşti beat, ori ce‑i cu tine — ce dracu, tot încerci să‑ndrugi? făcu Cranly întorcându‑şi faţa spre el cu o expresie de stupoare.
— Cea mai profundă frază care s‑a scris vreodată, exclamă Temple cu entuziasm, este de la sfârşitul zoologiei: Reproducerea este începutul morţii. Atinse timid cotul lui Stephen şi spuse cu zel: Tu simţi cât de profund e asta de vreme ce eşti poet?
Canly îndreptă spre el un lung deget arătător către el.
— Uite-acolo e nădejdea Irlandei!! vorbi dispreţuitor. 
Un râs general întâmpină vorbele şi gestul lui. Temple se întoarse curajos spre el, zicând:
— Cranly, mereu îţi baţi joc de mine. Văd asta. Dar eu nu‑s mai prejos ca tine deloc. Ştii ce gândesc eu acum despre tine în comparaţie cu mine?
— Dragul meu, spuse Cranly politicos, tu eşti incapabil să gândeşti, înţelegi, absolut incapabil să gândeşti.
— Dar totuşi, ştii, continuă Temple, ce gândesc despre tine şi despre mine, comparaţi unul cu altul?
— Hai, dă‑i drumul, Temple! strigă de pe treapta lui studentul cel gros. Binişor, niţel câte niţel — dă‑i drumul.
Temple se întoarse în dreapta şi în stânga, cu bruşte mişcări neputincioase în timp ce vorbea.
— Eu îs o găoază, spuse, scuturându‑şi cu deznădejde capul. Sunt şi ştiu că sunt. Şi admit că sunt.
Dixon îl mângâie uşurel pe umăr şi rosti cu blândeţe:
— E o notă bună pentru tine, Temple!
— Dar el, reluă Temple, arătând spre Cranly, e şi el o găoază, ca şi mine. Atâta doar că nu ştie. Asta‑i singura deosebire ce‑o văd eu.
O izbucnire de râsete îi acoperi vorbele.
Stephen urmărea faţa suferindă, cu trăsături ferme, a lui Cranly, luminată acum de un zâmbet de simulată răbdare. Vorba grosolană trecuse peste el asemeni unei ape murdare vărsate peste un chip de piatră răbdător la injurii; şi pe când îl urmărea cu privirea, îl văzu scoţându‑şi pălăria drept sa lut şi descoperindu‑şi părul negru care i se înălţa rigid de pe frunte ca o cunună de fier.
O văzu pe ea ieşind pe porticul bibliotecii şi trecând cu privirea peste dânsul, înclinându‑se drept răspuns la salutul lui Cranly. Nu se ivise o uşoară roşeaţă pe obrazul lui Cranly? Lumina pălise. Nu se mai vedea bine.
Asta explica oare tăcerea distrată a prietenului său, comentariile lui colţuroase, subitele lui izbucniri de vorbe grosolane cu care atât de des spulberase îndărătnicele confesiuni arzătoare ale lui Stephen? El îl iertase cu uşurinţă fiindcă găsea şi în sine această asprime. Şi‑şi aminti o înserare, când descălecase de pe o bicicletă scârţâindă, de împrumut, pentru a se ruga lui Dumnezeu într‑o pădure aproape de Malahide. Înălţase braţele şi vorbise în extaz către sumbra navă a copacilor, ştiind că se află pe pământ sfânt. Iar când se iviseră de după o curbă a şoselei întunecate doi agenţi de poliţie, el îşi curmase brusc rugăciunea pentru a fluiera un cîntec din ultima pantomimă.
Începu să ciocane cu capătul tocit al bastonului de frasin soclul unei coloane. Oare Cranly auzise? Totuşi putea să aştepte. Vorbăria din juru‑i încetă o clipă şi din nou se auzi de da o fereastră un zumzet slab. Dar nici un alt sunet nu era în aer şi rândunelele al căror zbor îl urmărise cu ochii leneşi dormeau.
Trecuse ea prin înserare. Cobora umbra.

Umbra, coboară din văzduh.

O bucurie fremătătoare, pâlpâind ca o lumină blândă, dansa în juru‑i asemenea unui roi de zâne. Dar ce era oare? Trecerea ei prin aerul înserării sau versul cu vocalele lui întunecate şi sunetul iniţial, bogat, ca de alăută?
Se îndepărtă încet spre umbrele mai adânci din capătul colonadei, bătând uşurel piatra cu bastonul spre a‑şi ascunde reveria faţă de studenţii pe care îi lăsase în urmă şi‑i îngădui gândului său să‑şi evoce vremea lui Dowland şi a lui Byrd şi a lui Nash.
Ochi, deschizându‑se din umbra dorinţei, ochi care făceau să pălească ivirea zorilor. Ce era farmecul lor languros decât dulceaţa lascivităţii? Şi ce era strălucirea lor decât strălucirea spumei ce învăluia cloaca curţii unui Stuart moleşit? Gusta în limbajul amintirii vinuri parfumate cu răşină, cadenţe expirânde ale unor melodii dulci, falnica pavană, şi vedea cu ochii amintirii amabile doamne aristocrate în Covent Garden gungurind provocator din balcoane, cu guriţe ţuguiate, şi fetişcanele ciupite de vărsat de prin taverne şi tinere neveste abandonându‑se voioase seducătorilor şi îmbrăţişând strâns, îmbrăţişând întruna.
Imaginile ce şi le evocase nu‑i făceau plăcere. Erau tainice şi aţâţătoare, dar imaginea ei nu se prindea în mrejele lor. Nu în felul ăsta trebuia să se gândească la ea. Şi nici nu se gândea la ea în felul ăsta. Nu se putea deci bizui pe propriile‑i gânduri? Vechi fraze, a căror dulceaţă era doar dulceaţa celor exhumate, ca seminţele de smochine ce le dezrădăcina Cranly de printre dinţii lui sclipitori.
Nu era nici gând, nici viziune, deşi ştia nelămurit că făptura ei străbătea oraşul în drum spre casă. Mai întâi nelămurit şi apoi tot mai intens îi adulmecă mireasma trupului. Un neastâmpăr conştient fierbea în sângele lui. Da, îi adulmeca mireasma trupului, o mireasmă sălbatică şi languroasă a mădularelor calde peste care se revărsase plin de dorinţă cântecul lui, a pânzeturilor ascunse, moi, asupra cărora carnea ei distila parfum şi rouă.
Un păduche i se târa pe ceafă. Punându‑şi cu dibăcie degetul mare şi arătătorul sub gulerul larg îl prinse. Îi frământă o clipă între degete trupul, moale şi totuşi dur ca un bob de orez, înainte de a‑l lepăda, şi se întrebă dacă va trăi sau va muri. Îi veni în minte o frază ciudată din Cornelius a Lapide, care spunea că păduchii născuţi din sudoarea omului n‑au fost creaţi de Dumnezeu o dată cu celelalte animale în ziua a şasea. Dar mâncărimea pielii pe ceafă îl irita şi‑i încingea mersul gândurilor. Viaţa trupului său, prost îmbrăcat, prost hrănit, mâncat de păduchi, îl făcu să‑şi închidă pleoapele într‑un spasm subit de deznădejde; Şi în întuneric vedea trupuri dure, luminoase, de păduchi coborând din văzduh şi răsucindu‑se în timp ce cădeau. Da, şi nu umbra cobora din văzduh. Ci lumina.

„..coboară din văzduh".

Nici măcar nu‑şi amintise corect versul din Nash. Toate imaginile ce i le trezise erau false. În mintea lui încolţea vermină. Gândurile lui erau păduchi născuţi din sudoarea trândăviei.
Se întoarse repede de‑a lungul colonadei înspre grupul de studenţi. Bine, atunci ducă‑se şi ea, n‑are decât să se ducă dracului, n‑are decât să iubească pe vreun atlet curat, unul care se spală în fiecare dimineaţă până la brâu şi care are păr negru pe piept. N‑are decât.
Cranly scoase altă smochină uscată din provizia din buzunar şi o mâncă agale şi zgomotos Temple şedea la piciorul unei coloane, rezemat înapoi, cu tichia trasă peste ochii somnoroşi. Un tânăr scurt şi îndesat ieşi pe portic, cu o servietă de piele la subţioară. Merse înspre grup, izbind lespezile de piatră cu tocurile ghetelor şi cu vârful de metal al umbrelei sale masive. Apoi, ridicând umbrela în chip de salut, se adresă tuturor:
— Bună seara, domnilor.
Izbi din nou lespezile şi chicoti în timp ce capul îi tremura într‑o uşoară mişcare nervoasă. Studentul lung şi ofticos, Dixon şi O'Keeffe vorbeau în irlandeză şi nu‑i răspunseră. Atunci, întorcându‑se către Cranly, spuse:
— Bună seara, în special dumitale. Îndreptă umbrela spre el într‑un gest de indicare şi iarăşi chicoti.
Cranly, încă mestecându‑şi smochina, răspunse cu mişcări zgomotoase din fălci:
— Bună? Da. E‑o seară bună.
Studentul scurt şi îndesat îl privi serios şi‑şi agită umbrela blând şi mustrător.
— Văd spuse, că înclini să faci constatări evidente.
— Hm, răspunse Cranly, întinzând rămăşiţa smochinei pe jumătate roasă şi săltând‑o spre faţa studentului scurt şi îndesat de parcă l‑ar fi îmbiat s‑o mănânce.
Studentul scurt şi îndesat n‑o mâncă, dar cedând toanei celuilalt, spuse grav, mai chicotind încă şi scandându‑şi fraza cu lovituri de umbrelă.
— Vorbeşti despre asta...
Se întrerupse, arătă brusc către miezul mestecat al smochinei şi spuse tare:
— Mă refer la asta.
— Hm, făcu Cranly ca şi mai înainte.
— Vorbeşti despre asta, reluă studentul scurt îndesat, ca despre un ipso facto sau, să spunem, prin analogie.
Dixon se îndepărtă de grupul său şi‑i spuse:
— Te aştepta Goggins, Glynn. S‑a dus până la Adelphi ca să te caute pe tine şi pe Moyni.
— Ce-ai aici? întrebă ciocănind servieta de sub braţul lui Glynn.
— Lucrări de examen, răspunse Glynn. Le dau examene lunare ca să văd dacă profită de pe urma învăţăturii ce le dau.
 — Învăţătură! repetă Cranly grosolan. Îndrăzneşti să vorbeşti despre copiii desculţi pe care‑i chinuie un blestemat de maimuţoi ca tine. Să-i ajute Dumnezeu!
 Rupse cu dinţii restul de smochină şi-l lepădă zvârlindu‑l cât colo.
— Eu las copiii să vină la mine, ripostă Glynn afabil.
— Blestemat de maimuţoi, repetă Cranly emfatic, şi încă un blestemat de maimuţoi blasfemator.
Temple se ridică şi, trecând în faţa lui Cranly, i se adresă lui Glynn:
— Fraza asta care‑ai spus‑o acum e din Noul Testament — asta cu lăsatul copiilor să vină la mine.
— Du‑te iar de te culcă, Temple, spuse O'Keeffe.
— Foarte bine, atunci, continuă Temple adresându‑se lui Glynn, dacă Isus lasă copiii să vină, de ce biserica îi trimite pe toţi în iad dacă mor nebotezaţi? De ce aşa?
— Tu ai fost botezat, Temple? întrebă studentul ofticos.
— Da' de ce‑s trimişi în iad dac‑a zis Isus să vină la el toţi? repetă Temple, în timp ce ochii lui scrutau ochii lui Glynn.
Glynn tuşi şi spuse amabil, reţinându‑şi chicotitul nervos al vocii şi agitându‑şi umbrela la fiece cuvânt:
— Şi, conform observaţiei pe care a‑i făcut‑o, dacă aşa stau lucrurile, te întreb în mod emfatic: de unde vine această stare de lucruri?
— Din pricină că biserica este crudă ca toţi păcătoşii bărâni, zise Temple.
— Eşti pe de‑a‑ntregul ortodox în această privinţă, Temple? întrebă Dixon suav.
— Sfântul Augustin spune asta despre copiii nebotezaţi, că s‑ar duce în iad, răspunse Temple, fiindcă şi el era un păcătos bătrân şi crud.
— Mă plec în faţa părerii tale, spuse Dixon, dar eu aveam impresia că pentru astfel de cazuri există limbo.
— Nu mai discuta cu el, Dixon, spuse Cranly brutal. Nu mai vorbi cu el şi nu te mai uita la el.
— Asta este! spuse Glynn cu glas ferm. În punctul acesta, Irlanda e unită. Şi izbi cu vârful umbrelei în pardoseala de piatră a colonadei.
— Iadul! făcu Temple. Sunt în stare să respect această născocire a nevestei cenuşii a lui Satan. Iadul este roman şi, ca şi zidurile romanilor, puternic şi urât. Dar limbo ce e?
— Pune‑l înapoi în căruţul sugaciului, Cranly, strigă O'Keeffe.
Cranly făcu iute un pas spre Temple, se opri, bătu din picior şi strigă la el ca la o orătanie:
— Huşş!
Temple se dădu sprinten deoparte.
— Ştiţi ce e limbo? strigă. Ştiţi cum îi spunem noi la Roscommon unui lucru ca ăsta?
— Huşş! Blestematule! strigă Cranly pocnind din palme.
— Nici cur, nici cot! strigă Temple plin de dispreţ. Asta zic eu că e limbo.
— Ia dă‑ncoa băţul ăla, făcu Cranly.
Răsuci bastonul din mâna lui Stephen şi sări jos de pe scări, dar Temple, auzindu‑l cum se pregateşte a‑l urmări, o luă la fugă ca o lighioană sălbatică, sprintenă şi iute de picior. Ghetele grele ale lui Cranly se auziră năpustindu‑se zgomotos la atac de‑a curmezişul curţii, iar apoi înapoindu‑se greoaie, înfrânte şi zvârlind înaintea lor pietrişul la fiece pas.
Pasul îi era mânios şi, cu un gest brusc şi mânios, zvârli înapoi bastonul în mâna lui Stephen. Stephen simţi că mânia lui avea altă pricină, dar, simulând răbdare, îi atinse uşor braţul şi spuse liniştit:
— Cranly, ţi‑am spus că vreau să‑ţi vorbesc. Hai să plecăm.
Cranly îl privi câteva clipe şi întrebă:
— Acum?
— Da, acum, spuse Stephen. Nu putem vorbi aici. Hai să plecăm.
Traversară împreună curtea fără a vorbi. Chemarea păsării din Siegfried, fluierată încet, îi urmă de pe treptele porticului. Cranly se întoarse şi Dixon, care fluierase, strigă:
— Încotro vă duceţi, băieţi? Cum a rămas cu partida aia, Cranly?
Strigând prin aerul calm, îşi continuau tratativele cu privire la o partidă de biliard ce urma să se joace la hotelul Adelphi. Stephen merse înainte şi ieşi în liniştea străzii Kildare, iar peste drum de hotelul Maple se opri să aştepte, din nou răbdător. Numele hotelului, nume de lemn incolor lustruit, şi faţada incoloră îl loviră ca o privire de dispreţ politicos. Răspunse pironindu‑şi mânios privirea către salonul scăldat în lumină dulce al hotelului, în care bănuia adăpostite calm vieţile netede şi pioase ale patricienilor Irlandei. Ăştia se gândeau la înalte ranguri militare şi la intendenţi de moşii; la ţară oamenii îi salutau pe unde treceau; cunoşteau numele unor mâncăruri franţuzeşti şi porunceau vizitiilor cu voci stridente de provinciali care răzbăteau sub pronţarea lor ultracorectă. Cum le putea el nge conştiinţa, sau cum să‑şi arunce umbra asupra imaginaţiei fiicelor lor, mai înainte ca ele să zămislească odrasle din sămânţa acelor aristocraţi rurali, încât să poată creşte o rasă mai puţin infamă decât a lor? Şi sub amurgul ce se adâncea simţea gândurile şi dorurile rasei din care făcea parte zburătăcind ca liliecii de noapte prin drumurile întunecoase de ţară, pe sub arborii de pe malurile râurilor şi în preajma mlaştinilor bălţate cu iazuri. O femeie aşteptase în prag când trecuse Davin noaptea şi oferindu‑i o cană cu lapte mai că‑l trăsese în casă, fiindcă Davin avea ochii blânzi ca ai unuia care ştie să tacă. Dar pe el nu‑l îmbiaseră ochii nici unei femei.
Îşi simţi braţul strâns cu vigoare şi glasul lui Cranly rosti:
— Să ne cărăm.
Merseră spre sud, în tăcere. Apoi Cranly spuse:
— Ce caraghios de idiot, Temple ăsta! Jur că odată şi odată o să‑l ucid!
Vocea nu‑i mai era mânioasă şi Stephen îl întrebă dacă nu cumva îşi amintea cum îl salutase ea sub portic.
Cotiră la  stânga şi merseră mai departe. După câtva timp Stephen spuse:
— Cranly, am avut în după‑masa asta ceartă penibilă.
— Cu ai tăi? întrebă Cranly.
— Cu mama.
— Cu privire la religie?
— Da, răspunse Stephen.
După o tăcere, Cranly întrebă:
— Ce vârstă are mama ta?
— Nu e bătrână, spuse Stephen. Doreşte să‑mi împlinesc de Paşti îndatoririle religioase.
— Şi o vei face?
— N‑o voi face, spuse Stephen.
— Şi de ce nu? întrebă Cranly.
— Nu vreau să slujesc.
— Observaţia asta s‑a mai făcut şi altă dată, spuse Cranly liniştit.
— Şi se face acuma iar, se înfierbântă Stephen.
Cranly strânse braţul lui Stephen zicând:
— Ia‑o uşor, dragă. Eşti al dracului de irascibil, ştii?
Râdea cu nervozitate în timp ce vorbea şi, privindu‑l în faţă pe Stephen cu o expresie mişcată şi prietenoasă, repetă:
— Îţi dai seama că eşti irascibil?
— Sunt, într‑adevăr, râse şi Stephen.
Sufletele lor, de curând înstrăinate, păreau să se fi apropiat subit.
— Admiţi adevărul euharistiei? întrebă Cranly.
— Nu‑l admit, răspunse Stephen.
— Îl negi atunci?
— Nici nu‑l admit, nici nu‑l neg.
— Mulţi oameni au îndoieli, chiar oameni religioşi, totuşi le înving sau le înlătură, spuse Cranly. Îndoielile tale în această privinţă sunt prea puternice?
— Eu nu doresc să le înving, răspunse Ste‑phen.
Pentru moment descumpănit, Cranly scoase altă smochină din buzunar şi se pregătea s‑o mănânce când Stephen exclamă:
— Te rog, las‑o! Nu poţi să discuţi chestia asta mestecând smochine.
Cranly examină smochina la lumina unui felinar sub care se oprise. Apoi o adulmecă cu amândouă nările, muşcă o fărâmă, o scuipă şi zvârli cu violenţă smochina în rigola străzii, adresându‑i‑se apoi cum zăcea acolo:
— Te du de la mine, blestemato, în focul cel veşnic!
Luând iar braţul lui Stephen, continuă:
— Nu te temi ca asemenea vorbe să‑ţi fie spuse şi ţie în ziua judecăţii?
— Ce mi se oferă ca alternativă? întrebă Stephen. O fericire veşnică în compania decanului de studii?
— Adu‑ţi aminte că dânsul va fi lăudat, replică Cranly.
— Fireşte, făcu Stephen, cu oarecare amărăciune, e isteţ, agil, impasibil şi, mai ales, subtil.
— E un lucru curios, ştii, spuse Cranly fără patimă, cât de îmbibată ţi‑e gândirea cu religia în care spui că nu crezi. Când erai în şcoală credeai? Pariez că da.
— Da, răspunse Stephen.
— Şi erai mai fericit pe atunci? întrebă zâmbind Cranly, mai fericit decât eşti acum, bunăoară?
— Adesea fericit, şi adesea nefericit, răspunse Stephen. Pe atunci eram altul.
— Cum altul? Ce vrei să spui afirmând asta?
— Vreau să spun că nu eram eu cel de acum, cel care aveam să devin.
— Nu erai cel de acum, cel care aveai să devii, repetă Cranly. Dă‑mi voie să‑ţi pun o întrebare. O iubeşti pe maică‑ta?
Stephen clătină domol din cap.
— Nu ştiu ce înseamnă vorbele tale, răspunse simplu.
— N‑ai iubit niciodată pe nimeni? întrebă Cranly.
— Vorbeşti de femei?
— Nu vorbesc despre asta, spuse Cranly pe un ton mai rece. Te întreb dacă ai simţit vreodată iubire faţă de cineva sau de ceva?
Stephen păşi înainte pe lângă prietenul lui, cu privirea aţintită în trotuar.
— Am încercat să‑l iubesc pe Dumnezeu, spuse în cele din urmă. Se pare acum că am dat greş. E foarte greu. Am încercat să‑mi unesc viaţa cu voinţa lui Dumnezeu clipă cu clipă. În asta n‑am dat greş totdeauna. Asta poate că încă aş mai reuşi...
Cranly îi reteză vorba întrebând:
— Maică‑ta a avut o viaţă fericită?
— De unde să ştiu eu? făcu Stephen.
— Câţi copii a avut?
— Nouă, sau zece, răspunse Stephen. Unii au murit.
— Şi taică‑tău era. ...Cranly se întrerupse o clipă, şi‑apoi spuse: Nu vreau să‑mi bag nasul în chestiile tale familiale. Dar spune‑mi totuşi: taică‑tău era ceea ce se cheamă un om cu stare? Vreau să spun, pe vremea când creşteai tu?
— Da, răspunse Stephen.
— Ce era? întrebă Cranly după o pauză.
Stephen începu să înşire volubil atributele lui taică‑său:
— Student în medicină, as în canotaj, tenor, actor amator, politician zgomotos, mic proprietar, mic rentier, băutor, băiat bun, povestitor de anecdote, secretarul nu ştiu cui, nu ştiu ce într‑o distilerie, perceptor de impozite, falit şi în prezent apologet al trecutului său.
Cranly râse, strângând mai tare braţul lui Stephen.
— Îmi place chestia cu distileria.
— Mai vrei să ştii ceva? întrebă Stephen.
— Acum sunteţi într‑o situaţie bună?
— Am eu aerul de aşa ceva? răspunse prompt Stephen.
— Va să zică, urmă Cranly contemplativ, eşti o odraslă a belşugului? Rosti fraza tărăgănat şi tare, cum folosea adesea expresii tehnice, ca şi cum ar fi dorit să dea a înţelege că le folosea fără convingere.
— Maică‑ta trebuie să fi trecut prin destul de multe suferinţe, spuse apoi. N‑ai vrea să încerci s‑o cruţi de altele, chiar cu preţul... sau ai vrea?
— Dacă aş putea, răspunse Stephen, m‑ar costa prea puţin.
— Atunci fă‑o, spuse Cranly. Fă ce doreşte ea să faci. Ce contează pentru tine? Nu crezi în asta. E o formalitate, nimic mai mult. Şi ei îi redai liniştea.
Se opri, şi cum Stephen nu răspundea, rămase şi el tăcut. Apoi, de parcă şi‑ar fi exprimat în continuare propriile gânduri adăugă:
— O fi orice nesigur pe maldărul ăsta împuţit de gunoi care‑i lumea, dar iubirea de mamă nu. Mama te aduce pe lume, te poartă mai dinainte în trupul ei. Ce ştim noi ce simte ea? Dar orice‑o fi simţind, e real în tot cazul. Trebuie să fie. Ce sunt ideile ori ambiţiile noastre? O joacă. Idei! Iaca, afurisitul ăla de ţap imbecil, Temple, are idei. MacCann are şi el idei. Orice măgar care‑ţi iese în cale crede că are idei.
Stephen, după ce ascultase vorbirea ascunsă îndărătul acestor cuvinte, spuse cu prefăcută indiferenţă:
— Pascal, dacă nu mă‑nşel, nu suferea să‑l sărute maică‑sa, într‑atât se temea de contactul cu sexul feminin.
— Pascal a fost un porc, făcu Cranly.
— Aloysius Gonzaga mi se pare era de aceeaşi părere, spuse Stephen.
— Atunci a fost şi el alt porc, ripostă Cranly.
— Biserica îl numeşte sfânt, obiectă Stephen.
— Poate să‑l numească oricine cum pofteşte — îmi pasă pe dracu' — eu îl numesc un porc, spuse Cranly aspru şi tranşant.
Stephen, pregătind minuţios în gând ce avea să spună, continuă:
— Isus, de asemenea, se pare că a tratat‑o pe maică‑sa cu prea puţină curtoazie în public, dar Suarez, iezuit, teolog şi nobil spaniol, a prezentat scuze în numele lui.
— Ţi‑e ţi‑a venit vreodată în gând, întrebă Cranly, că Isus nu era ceea ce pretindea că este?
— Primul căruia i‑a venit în gând asta a fost însuşi Isus, răspunse Stephen.
— Vreau să spun, zise Cranly, înăsprindu‑şi vorba, dacă ţie ţi‑a trecut vreodată prin gând că a fost el însuşi un ipocrit conştient, cum îi numea el pe evreii de pe timpul lui, un mormânt spoit? Sau, ca să vorbim şi mai limpede, că era un şarlatan?
— Ideea asta nu mi‑a trecut niciodată prin gând, răspunse Stephen. Dar sunt curios să ştiu, încerci să mă converteşti pe mine sau să te perverteşti pe tine?
Se întoarse spre prietenul lui şi văzu pe chipul său un zâmbet nedibaci căruia o oarecare putere a voinţei se străduia a‑i da un înţeles deosebit, subtil.
Brusc, Cranly întrebă pe un ton simplu şi rezonabil:
— Spune‑mi adevărul. Ai fost cât de cât şocat de ce‑am spus adineauri?
— Oarecum, răspunse Stephen.
— Şi de ce ai fost şocat, stărui Cranly pe acelaşi ton, dacă simţi cu certitudine că religia noastră e falsă şi că Isus n‑a fost fiul lui Dumnezeu?
— Nu‑s deloc sigur de asta. E mai asemănător cu fiul lui Dumnezeu decât cu fiul Mariei.
— Şi de aceea nu vrei să te împărtăşeşti, întrebă Cranly, fiindcă nici de asta nu eşti sigur, fiindcă simţi că şi cuminecătura s‑ar putea să fie trupul şi sângele fiului lui Dumnezeu şi nu o fărâmă de pâine? Şi fiindcă ţi‑e teamă să nu fie aşa?
— Da, spuse Stephen liniştit, asta simt şi de asta mă şi tem.
— Înţeleg, făcu Cranly.
Stephen, izbit de tonul lui concluziv, redeschise îndată discuţia:
— Mă tem de multe lucruri: de câini, de cai, de arme de foc, de mare, de furtuni, de maşinării, de drumuri de ţară noaptea.
— Dar de ce te temi de‑o fărâmă de pâine?
— Îmi închipui, spuse Stephen, că există o realitate malefică îndărătul acestor lucruri de care spun că mă tem.
— Te temi aşadar că Dumnezeul romano‑catolicilor te‑ar trăsni şi te‑ar afurisi dacă ai face o împărtăşanie nelegiuită?
— Dumnezeul romano‑catolicilor ar putea face asta şi acum, spuse Stephen. Mai mult decât de asta mă tem de reacţia chimică ce s‑ar produce în sufletul meu printr‑un omagiu fals adus unui simbol îndărătul căruia sunt acumulate douăzeci de secole de autoritate şi veneraţie.
— Într‑o primejdie extremă, întrebă Cranly, ai comite acest sacrilegiu? De pildă dacă ai trăi în epoca sancţiunilor bisericii?
— Nu pot răspunde pentru trecut, zise Stephen. Poate totuşi nu.
— Aşadar, spuse Cranly, nu intenţionezi să devii protestant?
— Am spus c‑am pierdut credinţa, răspunse Stephen, nu că am pierdut respectul faţă de mine însumi. Ce fel de eliberare ar fi aceea, să părăseşti o absurditate logică şi coerentă ca să îmbrăţişezi una nelogică şi incoerentă?
Ajunseră în plimbarea lor până în suburbia Pembroke şi acum, pe când umblau agale de‑a lungul bulevardelor, copacii şi luminile risipite prin vile le alinau gândurile. Atmosfera de bogăţie şi calm de care erau pătrunse locurile parcă le reconforta sărăcia. Îndărătul unui gard viu de tufişuri scânteia o lumină în fereastra unei bucătării şi se auzea glasul unei slujnice cântând în timp ce ascuţea cuţite. Cânta, în măsuri scurte, întrerupându‑se la răstimpuri, Rosie O'Grady.
Cranly se opri să asculte şi spuse:
— Mulier cantat.
Frumuseţea blândă a cuvântului latinesc atinse cu o nuanţă de vrajă întunericul serii, o nuanţă de vrajă mai duioasă şi mai persuasivă decât atingerea muzicii sau a unei mâini de femeie. Disputa spiritelor se calmase. O siluetă de femeie, aşa cum apare ea în liturghia bisericii, trecu tăcută prin întuneric: o siluetă înveşmântată în alb, mică şi zveltă ca un băiat, cu o cingătoare ce‑i luneca spre şolduri. Glasul ei, firav şi înalt ca de băiat, se auzea intonând într‑un cor îndepărtat cele dintâi cuvinte de femeie care străpung întunericul şi clamoarea întâii cântări a Patimilor.
— Et tu cum Jesu Galilaeo eras?
Şi toate inimile erau mişcate şi se îndreptau către glasul ei, strălucitor ca o stea de curând răsărită, strălucind tot mai limpede, pe când intona proparoxitonul şi mai stins, pe când se stingea cadenţa.
Cântecul încetă. Merseră înainte alături, Cranly repetând cu ritm accentuat sfârşitul refrenului:

Şi când de nevastă pe Rosy o s‑o iau, 
O, cât de ferice atuncea vom fi 
Că dragă mi‑e dulcea Rosy O'Grady 
Şi Rosy O'Grady pe veci m‑o iubi.

— Asta‑i poezie adevărată. Asta‑i iubire adevărată.
Îi aruncă lui Stephen o privire cu coada ochiului, zâmbind straniu şi întrebă:
— Tu consideri asta poezie? Şi simţi înţelesul cuvintelor?
— Întâi trebuie s‑o văd pe Rosy, făcu Stephen.
— E lesne de găsit, spuse Cranly.
Îi alunecase pălăria pe frunte. O împinse înapoi şi în umbra copacilor Stephen îi văzu faţa palidă, încadrată de întuneric, şi ochii mari întunecaţi. Da. Faţa lui era frumoasă şi trupul îi era tare şi viguros. Vorbise de iubirea maternă. Simţea aşadar suferinţele femeilor, slăbiciunile lor trupeşti şi sufleteşti, şi avea să le apere cu braţul lui tare şi hotărât şi avea să‑şi plece spiritul înaintea lor.
Aşadar, era timpul să plece. Un glas vorbea blând inimii singuratice a lui Stephen, îndemnându‑l să plece şi spunându‑i că prietenia lui se încheia acum. Da, avea să plece. El nu putea lupta împotriva altuia. Îşi cunoştea rolul.
— Probabil că voi pleca, spuse.
— Unde? întrebă Cranly.
— Unde voi putea, spuse Stephen.
— Da, zise Cranly. S‑ar putea să‑ţi fie greu să trăieşti aci în împrejurările astea. Dar asta te face să pleci?
— Tiebuie să plec, răspunse Stephen.
— Fiindcă, urmă Cranly, n‑ar trebui să te consideri obligat să pleci, dacă n‑ai chef, şi nici eretic, nici proscris. Sunt mulţi buni credincioşi care gândesc ca tine. Te surprinde asta? Nu clădirea de piatră e biserica şi nici măcar clerul şi dogmele lui. E întreaga mulţime a celor născuţi în această religie. Nu ştiu ce doreşti tu să faci în viaţă. Ce mi‑ai spus în seara când stăteam în faţa staţiei Harcourt Street?
— Da, răspunse Stephen, zâmbind fără să vrea de felul cum îşi amintea Cranly gânduri în legătuiă cu locuri. În seara când te‑ai ciorovăit jumătate de oră cu Doherty în privinţa drumului celui mai scurt de la Sallygap spre Larras.
— Căpăţână de ceaun! spuse Cranly cu dispreţ calm. Ce ştie el de drumul de la Sallygap spre Larras? Sau de orice altceva? Cu căpăţână aia băloasă a lui, mare cât un ceaun!
Izbucni într‑un hohot lung şi zgomotos.
— Ei? întrebă Stephen. Altceva‑ţi mai aminteşti?
— Cu alte cuvinte, ce‑ai spus tu? întrebă Cranly. Da, îmi amintesc. Că vrei să descoperi modul de viaţă sau de artă în care spiritul tău să se poateă exprima în libertate neîncătuşată.
Stephen îşi scoase pălăria în semn de recunoaştere.
— Libertate! Dar nu eşti încă destul de liber pentru a comite un sacrilegiu. Spune‑mi, ai fura?
— Mai întâi aş cerşi.
— Şi dacă n‑ai căpăta nimic, ai fura?
— Vrei să mă faci să spun, răspunse Stephen, că drepturile de proprietate sunt relative şi că în anumite împrejurări nu e nelegiuire să furi. Oricine ar acţiona în credinţa asta. Încât nu‑ţi voi da un asemenea răspuns. Adresează‑te teologului iezuit Juan Mariana de Talavera, care te va lămuri de asemenea în ce împrejurări ţi‑e îngăduit să‑ţi ucizi regele şi dacă e preferabil să‑i înmânezi otrava într‑o cupă sau să i‑o ungi pe veşmânt sau pe arcul şeii. Mai bine întreabă‑mă dacă aş răbda să mă fure alţii pe mine sau, de‑ar face‑o, dacă aş chema împotriva lor ceea ce se cheamă, cred, pedeapsa braţului secular?
— Ai face‑o?
— Cred, spuse Stephen, că asta mi‑ar veni la fel de greu ca şi faptul de‑a fi fost jefuit.
— Înţeleg, făcu Cranly.
Îşi scoase la iveală chibritul şi începu să‑şi cureţe spaţiul dintre doi dinţi. Apoi întrebă nepăsător:
— Spune‑mi, de pildă, ai deflora o virgină?
— Scuză‑mă, făcu Stephen politicos, nu‑i asta ambiţia majorităţii tinerilor domni?
— Care‑i însă punctul tău de vedere? întrebă Cranly.
Ultima lui frază, descurajantă, cu iz iute ca fumul de mangal, aţâţase creierul lui Stephen, deasupra căruia parcă ar fi stagnat fumurile ei.
— Ascultă, Cranly, spuse. M‑ai întrebat ce‑aş face şi ce n‑aş face. O să‑ţi spun ce‑am să fac şi ce n‑am să fac. N‑am să slujesc ceva în care nu mai cred — fie că se cheamă căminul meu, patria mea sau biserica mea — şi‑am să încerc să mă exprim în vreun mod de viaţă sau de artă pe cât de liber şi pe cât de întreg voi putea, folosind întru apărarea mea singurele arme pe care îmi îngădui să le folosesc — tăcerea, exilul şi viclenia.
Cranly îl luă de braţ şi‑l întoarse astfel încât îl îndreptă din nou spre Leeson Park. Râdea aproape şiret şi strângea braţul lui Stephen cu afecţiunea unuia mai vârstnic.
— Viclenie, nu zău! exclamă. Tu eşti ăla? Tu, biet poet, tu!
— Şi acuma mai făcut să mă mărturisesc ţie, spuse Stephen, mişcat la atingerea aceasta, după cum m‑am mărturisit ţie în atâtea alte lucruri, nu‑i aşa?
— Da, copilul meu, răspunse Cranly, tot voios.
— M‑ai făcut să mărturisesc de ce mă tem. Dar o să‑ţi spun şi de ce nu mă tem. Nu mă tem să fiu singur sau să fiu respins de dragul altuia sau să părăsesc orice va trebui să‑părăsesc. Şi nu mă sperie să fac o greşeală, chiar o greşeală mare, o greşeală de‑o viaţă, poate chiar cât veşnicia de mare.
Cranly, redevenit grav, încetini pasul şi spuse:
— Singur — singur de tot. Nu ţi‑e teamă. Şi ştii ce înseamnă vorba asta? Nu numai să fii despărţit de toţi ceilalţi, dar să n‑ai un singur prieten.
— O să iau acest risc.
— Şi să n‑ai nici o singură fiinţă care să‑ţi fie mai mult decât un prieten, mai mult chiar decât cel mai ales şi mai credincios prieten pe care l‑a avut vreodată un om.
Vorbele sale păreau a fi atins o strună adâncă în propria‑i fiinţă. Vorbise oare despre sine însuşi, despre sine cum era sau cum ar fi dorit să fie? Stephen îi scrută faţa câteva clipe, în tăcere. Văzu pe ea o tristeţe rece. Vorbise despre sine, despre propria‑i singurătate de care se temea.
— Despre cine vorbeşti? întrebă Stephen în cele din urmă.
Cranly nu răspunse.

MARTIE 20. Convorbire lungă cu Cranly despre rebeliunea mea. El, în dispoziţie solemnă. Eu, suplu şi suav. M‑a prelucrat pe tema dragostei ce o datorăm mamei. Am încercat să mi‑o închipui pe mama lui: nu pot. Mi‑a spus odată, într‑un moment de distracţie, că taică‑său avea şaizeci şi unu de ani când s‑a născut el. Parcă‑l văd. Tip de fermier solid. Costum sare şi piper. Picioare lăbărţate. Barbă sură încâlcită. Probabil ia parte la alergări cu ogari. Îşi dă cu regularitate şi cu moderaţie obolul Părintelui Dwyer din Larras. Câteodată vorbeşte fetelor după ce se lasă întunericul. Dar maică‑sa? Foarte tânără sau foarte bătrână? Cazul dintâi puţin probabil. Să fie aşa, Cranly n‑ar fi vorbit cum a vorbit. Bătrână, deci, şi probabil neglijată. De unde deznădejdea din sufletul lui Cranly: odraslă a unor şale istovite.

MARTIE 21. dimineaţă Gândit la asta aseară în pat, dar eram prea leneş şi prea liber ca să mai adaug ceva. Liber, da. Şalele istovite sunt ale Elisavetei şi ale lui Zaharia. Aşadar, el este precursorul. Amănunt: se hrăneşte îndeosebi cu slănină şi cu smochine. Citeşte: lăcuste şi miere sălbatică. De asemeni, când mă gândeam la el, vedeam totdeauna un cap sever, despărţit de trup, sau o mască mortuară conturându‑se parcă pe o perdea cenuşie sau pe‑o veronică. Tăierea capului se cheamă în turma credincioşilor. Uluit pentru moment de apariţia sfântului Ion la poarta latină. Şi ce văd! Un precursor decapitat încereând să spargă lacătul.

martie 21. NOAPTEA Liber. Sufletul liber şi imaginaţia liberă. Lasă morţii să îngroape morţii. Şi lasă morţii să se căsătorească cu morţii.

Martie 22. În compania Iui Lynch am urmărit o opulentă infirmieră. Ideea lui Lynch. Mie‑mi displace. Doi ogari costelivi şi înfometaţi umblând după o viţică.

MARTIE 23. N‑am mai văzut‑o din seara aceea. Indispusă? Sade poate la foc cu şalul mămichii pe umeri? Dar nu ursuză. O ceaşcă bună cu supă? Ei haide!

MARTIE 24. Început printr‑o discuţie cu mama. Subiect: B.V.M. Handicapat de sex şi vârstă. Ca să scap, am recurs la raporturile dintre Isus şi Papă faţă de cele dintre Maria şi fecioru‑său. Am spus că religia nu‑i o casă de naştere. Mama indulgentă. A zis că am nişte idei bizare şi c‑am citit prea mult. Inexact. Am citit puţin şi‑am înţeles şi mai puţin. Apoi a spus c‑o să mă înapoiez la credinţă pentru că am un spirit neliniştit. Asta ar însemna să părăseşti biserica pe poarta din dos a păcatului şi să te întorci prin ferestruica din pod a pocăinţei. Nu mă pot pocăi. I‑am spus asta şi‑am cerut şase peni. Mi‑a dat trei. Apoi m‑am dus la colegiu. Altă ciorovăială cu micul Ghezzi, cap rotund, ochi de şnapan. De data asta cu privire la Bruno Nolanul. A început pe italieneşte şi s‑a terminat în pidgin‑English. El spunea că Bruno a fost teribil de eretic. Eu am spus că a fost teribil de ars. Ceea ce a admis cu oarecare părere de rău. Apoi mi‑a dat reţeta pentru ceea ce numeşte el risotto alia bergamasca. Îşi împinge înainte buzele, pline, carnale, când pronunţă un o moale, de parcă ar săruta vocala. Oare? Şi se poate pocăi? Da, se poate: şi mai poate şi vărsa două lacrimi rotunde de şnapan, câte una din fiecare ochi.
Traversând parcul Stephen's adică al meu, mi‑am adus aminte că lui şi nu mie i‑au fost compatrioţi cei care au inventat ce numea Cranly aseară religia noastră. O patrulă de soldaţi din al nouăzeci şi şaptelea regiment de infanterie au şezut la piciorul crucii şi au aruncat zarurile ca să tragă la sorţi cămaşa răstignitului.
Fost la bibliotecă. Încercat să citesc trei reviste. Inutil. Încă n‑a ieşit. Sunt îngrijorat? De ce mă tem? Că n‑o să mai iasă niciodată.
Blake scria:
Mă‑ntreb dacă William Bond va muri 
Fiindcă sigur e foarte bolnav.
Ah, bietul William!
M‑am dus odată să văd o dioramă la Rotunda. În final s‑au dat imaginile unor granguri clasa întâi. Printre ei William Ewart Gladstone, care chiar pe‑atunci murise. Orchestra cânta O, Willy, ne‑ai lipsit.
Neam de ţopârlani!

MARTIE 25, DIMINEAŢA O noapte agitată de vise. Vreau să le lepăd de pe suflet.
O galerie lungă cotită. Din podea se înalţă coloane de aburi mohorâţi. E populată cu chipurile de piatră ale unor regi fabuloşi. Mâinile le sunt împreunate pe genunchi în semn de oboseală şi ochii le sunt mohorâţi, căci greşelile oamenilor se ridică veşnic înaintea lor în chip de aburi mohorâţi.
Figuri stranii înaintează ca dintr‑o peşteră. N‑au înălţime omenească. Nu par total desprinse una de alta. Feţele le sunt fosforescente, cu dâre mai sumbre. Îşi aţintesc privirea asupră‑mi şi ochii lor par să mă întrebe ceva. Nu vorbesc.

MARTIE 30. Astă seară, Cranly, în porticul bibliotecii, supunea lui Dixon şi fratelui ei o problemă. O mamă şi‑a scăpat copilul în Nil. Iar povestea cu mama. Un crocodil a înhăţat copilul. Mama l‑a cerut înapoi. Crocodilul a spus bine, dacă‑i va spune ce‑o să facă el cu copilul, îl mănâncă sau nu‑l mănâncă.
Mentalitatea asta, ar spune Lepidus, chiar că s‑a născut din mâlul tău şi din soarele tău.
Dar a mea? A mea nu? Atunci în mâlul Nilului cu ea!

Aprilie 1. Dezaprob această ultimă frază.

aprilie 2. Am văzut‑o pe când bea ceai şi mânca prăjituri la Johnston's, Mooney şi O'Brien's. Mai bine zis Lynch cu ochii de lynx a văzut‑o pe când treceam. Îmi spune că fratele ei l‑a invitat acolo pe Cranly. Şi‑a adus oare crocodilul? El e acuma făclia strălucitoare? Ei bine, eu l‑am descoperit. Afirm solemn că eu. Strălucea cuminte îndărătul unui ciubăr cu tărâţe de Wicklow.

APRILIE 3. Întâlnit pe Davin la tutungeria din faţa bisericii Findlater. Era într‑un tricou negru şi‑avea un băţ de hurley. M‑a întrebat dacă‑i adevărat că plec şi pentru ce. I‑am spus că drumul cel mai scurt spre Tara e via Holyhead. Chiar atunci a răsărit tata. Prezentare. Tata politicos şi observator. L‑a întrebat pe Davin dacă‑i dă voie să‑i ofere ceva de băut. Davin n‑a putut, mergea la o întrunire. Când ne‑am depărtat, tata a spus că D. are o privire de băiat simpatic, de treabă. M‑a întrebat de ce nu mă înscriu la un club de canotaj. Am pretins c‑o să reflectez. Mi‑a povestit apoi cum l‑a dat gata pe Pennyfeather într‑o cursă. Doreşte să urmez dreptul. Zice că‑s făcut pentru asta. Alt mâl, alţi crocodili.

APRILIE 5. Primăvară nebună. Nori plutitori. O, viaţă! Sumbru vijelios şuvoi de apă mâloasă pe care şi‑au presărat merii petalele gingaşe. Ochi de fete prin frunziş. Fete sfioase şi zburdalnice. Toate bălaie ori roşcate: nici una oacheşă. Roşesc mai frumos. Hop‑la!

aprilie 6. Desigur că‑şi aminteşte trecutul. Lynch spune că toate femeile îşi amintesc. Atunci, ţine minte şi vremea copilăriei ei şi‑a mele, de voi fi fost eu cândva copil. Trecutul e consumat de prezent şi prezentul trăieşte numai fiindcă dă naştere viitorului. Statuile de femei, dacă Lynch are dreptate, s‑ar cuveni să fie totdeauna înfăşurate în văluri, o mână a femeii pipăindu‑şi cu regret părţile posterioare.

Aprilie 6. MAI TÂRZIU. Michael Robartes îşi aminteşte de frumuseţile uitate şi când braţul lui le cuprinde, îmbrăţişează farmecul care a pierit de mult din lume. Nu asta. Defel asta. Eu doresc să strâng în braţe farmecul şi frumuseţea ce n‑au venit încă pe lume.

APRILIE 10. Stins, sub cerul greu, prin tăcerea oraşului întorcându‑se din vise către somn fără vise ca un amant istovit pe care nu‑l mişcă mângâierile, sunet de potcoave pe drum. Mai puţin stins acum că potcoavele se apropie de pod; şi într‑o clipă, pe când trec prin dreptul ferestrelor întunecate, tăcerea e spartă de vuiet ca de‑o săgeată. Se aud acum în depărtare potcoave lovind în noaptea grea, ca nişte nestemate, gonind peste adormitele câmpii spre ce ţintă, ce inimă? ce veşti ducând?

APRILIE 11. Citit ce‑am scris azi‑noapte.
Cuvinte vagi pentru o emoţie vagă. I‑ar plăcea ei? Cred că da. Asta m‑ar obliga să‑mi placă şi mie.

APRILIE 13. Tundish‑ul acela îmi stă pe inimă de mult. L‑am căutat în dicţionar şi am găsit că e englezesc, şi încă englezească bună, neaoşă. Să‑l ia dracu pe decanul de studii cu „leica" lui. De ce‑a mai venit aici, ca să ne înveţe pe noi limba lui ori s‑o înveţe el de la noi? Să‑l ia dracu în orice caz.

aprilie 14. John Alphonsus Mulrennan s‑a întors recent din vestul Irlandei. Jurnale ale Europei şi Asiei, publicaţi vă rog ştirea. Ne‑a povestit că a întâlnit acolo un moşneag într‑o colibă de munte. Moşneagul avea ochi roşii şi pipă scurtă. Moşneagul a vorbit în irlandeză. Mulrennan a vorbit în irlandeză. Apoi Mulrennan şi moşneagul au vorbit englezeşte. Mulrennan i‑a vorbit despre univers şi despre stele. Moşneagul a şezut, a ascultat, a fumat, a scuipat. Apoi a spus:
— O, trebuie că‑s nişte fiinţe din cale afară de ciudate la celălalt cap al lumii!
Mi‑e frică de el. Mi‑e frică de ochii lui opaci, cu pleoapele roşii. Cu el va trebui să mă lupt acum toată noaptea până în zori, până ce unul din noi va zăcea mort, să‑l ţin înşfăcat de beregata vânoasă până... Până ce? Până mi se supune? Nu. Nu vreau să‑i fac nici un rău.

APRILIE 15. Am întâlnit‑o azi tam‑nesam în Grafton Street. Înghesuiţi de mulţime, ne‑am pomenit alături. Ne‑am oprit amândoi. M‑a întrebat de ce nu mai vin deloc, a spus c‑a auzit tot felul de poveşti despre mine. Asta doar ca să câştige timp. M‑a întrebat mai scriu poezii? Despre cine? am întrebat‑o eu. Asta a zăpăcit‑o şi mai mult, încât mi‑a părut rău şi m‑am simţit un ticălos. Am închis numaidecât supapa asta şi‑am pus în funcţiune aparatul refrigerator spiritualo‑eroic inventat de Dante Alighieri şi brevetat în toate ţările. Am vorbit repede despre mine şi planurile mele. În mijlocul acestei expuneri am făcut din nefericire un gest brusc de natură revoluţionară. Trebuie să fi arătat ca unul care aruncă un pumn de mazăre în aer. A început să se uite lumea la noi. După o clipă ea şi‑a luat rămas bun şi, dându‑mi mâna înainte să plece, a zis că speră c‑o să fac ceea ce am spus.
— Ei, asta zic şi eu purtare prietenoasă, nu?
Dar mi‑a plăcut azi. Puţin sau mult? Nu ştiu. Mi‑a plăcut şi mi se pare o senzaţie nouă. Deci, tot restul, tot ce gândeam şi tot ce simţeam că simţeam, tot ce‑a fost înainte de‑acum, de fapt... A, lasă asta, băiete! Du‑te de te culcă şi‑ţi trece.

APRILIE 16. Departe! Departe!
Vraja braţelor şi a glasurilor: braţele albe ale şoselelor, făgăduiala lor de îmbrăţişări strânse, şi braţele negre ale navelor, înălţându‑se pe cerul luminat de lună, povestea lor despre neamuri îndepărtate. Se întind şi se înalţă spre‑a spune: Suntem singure — vino! Şi glasurile li se alătură zicând: Suntem semenii tăi. Şi aerul e plin de prezenţa lor chemându‑mă pe mine, semenul lor, ce mă pregătesc de plecare, scuturând aripile tinereţii lor exultante şi teribile.

APRILIE 26. Mama îmi aranjează hainele noi, cumpărate de ocazie. Se roagă acum, aşa spune, să‑mi fie dat a învăţa în viaţa cea nouă şi departe de cămin şi prieteni ce este inima şi ce simte. Amin. Aşa să fie. Fii binevenită, o viaţă! Mă duc să întâmpin pentru a milioana oară realitatea experienţei şi să făuresc în forja sufletului conştiinţa nezămislită a neamului meu.

APRILIE 27. Bătrâne tată, bătrâne meşter, fii‑mi prielnic acum şi pururea. 

Dublin, 1904. Trieste, 1914.