José Saramago
Toate numele

Cunoşti numele pe care ţi l‑au dat,
nu cunoşti numele pe care‑l ai.
Cartea Evidenţelor

Deasupra tocului uşii se află o placă metalică lungă şi îngustă, acoperită cu smalţ. Pe fondul alb, literele negre spun Arhiva Generală a Stării Civile. Smalţul e plesnit şi spart pe alocuri. Uşa e veche, ultimul strat de vopsea cafenie a început să se cojească, vinele lemnului, vizibile, amintesc de o piele zbârcită. Faţada are cinci ferestre. De cum păşeşti peste prag, simţi mirosul de hârtie veche. Nu trece bineînţeles nici o zi fără să intre noi hârtii în Arhivă, ale persoanelor de sex masculin şi de sex feminin care se nasc afară, însă mirosul n‑apucă niciodată să se schimbe, în primul rând pentru că, de îndată ce iese din fabrică, soarta oricărei hârtii este să înceapă să se învechească, iar în al doilea rând pentru că, mai frecvent pe hârtia veche, dar de multe ori şi pe hârtia nouă, nu trece o zi fără să fie scrise cauze de decese, cu respectivele date şi locuri, fiecare contribuind cu propriul miros, nu întotdeauna supărător pentru mucoasele olfactive, aşa cum o demonstrează anumite efluvii aromatice care, din când în când, plutesc, aproape imperceptibile, prin atmosfera Arhivei Generale şi în care nările mai fine recunosc un parfum pe jumătate roză pe jumătate crizantemă.
În dosul uşii se iveşte un paravan înalt, cu două canaturi de sticlă prin care se pătrunde în uriaşa sală dreptunghiulară unde lucrează funcţionarii, separaţi de public printr‑un pupitru lung ce uneşte cei doi pereţi laterali, cu excepţia, la una din extremităţi, a unei tăblii rabatabile care permite trecerea spre interior. Dispoziţia locurilor în sală respectă în mod firesc precedenţele ierarhice, şi fiind, cum era de aşteptat, armonioasă din acest punct de vedere, la fel este şi din punct de vedere geometric, ceea ce e o bună dovadă că nu există nici o contradicţie ireconciliabilă între estetică şi autoritate. Primul şir de mese, paralel cu pupitrul, este ocupat de opt registratori cărora le revine sarcina să răspundă cererilor publicului. În spatele lui, centrat în acelaşi mod în raport cu axa mediană care, pornind de la uşă, se pierde în depărtare, la hotarele obscure ale edificiului, se află alt şir, format din patru mese. Acesta aparţine inspectorilor. Dincolo de ei se zăresc subşefii, iar aceştia sunt în număr de doi. În sfârşit, izolat, singur, aşa cum se cuvine să fie, conservatorul, numit şef în relaţiile cotidiene.
Distribuirea atribuţiilor pe ansamblul funcţionarilor respectă o regulă simplă, aceea că membrii fiecărei categorii sunt datori să execute toată munca de care sunt capabili, în aşa fel încât numai o minimă parte din ea să treacă în sarcina categoriei următoare. Asta înseamnă că registratorii sunt obligaţi să lucreze fără întrerupere de dimineaţa până seara, în timp ce inspectorii muncesc din când în când, subşefii numai foarte rar, iar conservatorul aproape niciodată. Continua agitaţie a celor opt din faţă, care ba se aşază, ba se ridică, într‑un du‑te‑vino continuu de la masă la pupitru, de la pupitru la fişiere, de la fişiere la arhivă, repetând fără odihnă acestea şi alte secvenţe şi combinaţii în faţa indiferenţei superiorilor, atât a celor imediaţi cât şi celor îndepărtaţi, este un factor indispensabil pentru a înţelege cum de au fost cu putinţă abuzurile, abaterile şi falsificările, întristător de uşor de înfăptuit, care constituie materia centrală a relatării de faţă.
Pentru a nu pierde firul conducător într‑un subiect de o asemenea transcendenţă, se cuvine să aflăm mai întâi unde sunt instalate şi cum funcţionează arhivele şi fişierele. Sunt divizate, în mod structural şi esenţial, ori, dacă vrem să folosim cuvinte simple, în conformitate cu legea firii, în două mari secţiuni, cea a arhivelor şi fişierelor celor morţi şi cea a fişierelor şi arhivelor celor vii. Actele celor care nu mai sunt în viaţă se află mai mult sau mai puţin orânduite în partea din spate a edificiului, al cărui perete din fund, din pricina creşterii de nestăvilit a numărului de defuncţi, trebuie din când în când dărâmat şi reclădit câţiva metri mai încolo. Cum se va deduce cu uşurinţă, dificultăţile de plasare a celor vii, deşi îngrijorătoare, având în vedere că lume se naşte tot timpul, sunt mult mai puţin presante şi, până acum, au fost rezolvate în mod destul de satisfăcător, fie recurgându‑se la compresia mecanică pe orizontală a dosarelor individuale puse pe rafturi, cazul arhivelor, fie prin utilizarea unor cartonaşe fine şi ultrafine, cazul fişierelor.
În pofida incomodei probleme menţionate, pe care o reprezintă peretele din fund, merită toate laudele spiritul de prevedere al arhitecţilor istorici care au proiectat Arhiva Generală a Stării Civile, propunând şi susţinând, împotriva opiniilor conservatoare emise de anumite spirite înguste cu privirea întoarsă spre trecut, instalarea a cinci gigantice corpuri de rafturi care se înalţă până la tavan în spatele funcţionarilor, mai retras corpul din centru, care aproape atinge jilţul conservatorului, şi foarte avansate extremităţile corpurilor laterale, până lângă pupitru, rămânând celelalte două, cum s‑ar spune, la jumătate de drum. Considerate ciclopice şi supraomeneşti de către toţi observatorii, aceste construcţii se întind în interiorul clădirii mai departe decât poate cuprinde privirea, aceasta şi pentru că, de la un punct încolo, se instaurează întunericul, lămpile aprinzându‑se numai când trebuie consultat un anumit dosar. Corpurile de rafturi mai apropiate sunt cele ce suportă greutatea celor vii. Morţii, mai bine zis hârtiile lor, stau departe, mult spre interior, într‑o dezordine mai mare decât ar trebui s‑o permită respectul, de aceea regăsirea lor dă atâta bătaie de cap atunci când vreo rudă, vreun notar sau alt reprezentant al justiţiei vin la Arhiva Generală pentru a cere certificate sau copii după documente din alte vremi.
Dezorganizarea acestei părţi a arhivei este provocată şi agravată de faptul că tocmai decedaţii cei mai vechi sunt aşezaţi cel mai aproape de aria denumită activă, în imediata vecinătate a celor vii, constituind, după inteligenta definiţie a şefului Arhivei Generale, o povară de două ori moartă, dat fiind faptul că extrem de rar se întâmplă să întrebe de ei cineva, doar la mari intervale de timp se prezintă aici câte un excentric cercetător de amănunte istorice fără prea mare relevanţă. Dacă nu se va hotărî într‑o zi separarea celor morţi de cei vii, clădind altundeva o nouă Arhivă pentru găzduirea exclusivă a defuncţilor, situaţia va rămâne fără soluţie, aşa cum s‑a văzut când unuia dintre subşefi, într‑un moment de proastă inspiraţie, i‑a venit ideea să propună ca ordonarea arhivei morţilor să fie făcută în sens contrar, mai încolo cei îndepărtaţi în timp, mai încoace cei de dată recentă, cu scopul de a facilita, birocratice vorbe, accesul la defuncţii contemporani, care, cum bine se ştie, sunt autori de testamente, furnizori de moşteniri şi, ca atare, previzibile obiecte de dispută şi de contestaţii de pe când trupurile încă le sunt calde. Sarcastic, conservatorul a aprobat ideea, cu condiţia ca cel care făcuse propunerea să‑şi ia chiar el sarcina să împingă spre străfundurile Arhivei, zi de zi, masa gigantică a dosarelor individuale ale morţilor trecutului, pentru ca, în spaţiul astfel recuperat, să‑şi afle un loc proaspeţii răposaţi. Vrând să‑şi facă uitată stupida şi irealizabila idee, ca şi pentru a‑şi distrage spiritul de la umilinţa încercată, subşeful n‑a avut altă idee mai bună decât să le ceară funcţionarilor să‑i cedeze câte ceva din sarcinile lor, încălcând astfel, atât în sus cât şi în jos, istorica pace a ierarhiei.
De la acest episod a crescut neglijenţa, a prosperat delăsarea, s‑a accentuat incertitudinea, aşa încât, într‑o bună zi, în labirinticile catacombe ale arhivei morţilor, s‑a pierdut un cercetător, care, la câteva luni după absurda propunere, se prezentase în Arhiva Generală pentru a efectua nişte investigaţii heraldice ce‑i fuseseră comandate. A fost descoperit, aproape printr‑o minune, abia după o săptămână, flămând, însetat, epuizat, delirant, încă în viaţă doar graţie disperatului expedient de a ingurgita enorme cantităţi de hârtie veche care, netrebuind mestecată pentru că se destrăma în gură, nu zăbovea în stomac, nici nu‑l alimenta. Şeful Arhivei Generale, care deja ceruse să‑i fie aduse pe birou fişa şi dosarul imprudentului istoric pentru a‑l înscrie în catalogul morţilor, se hotărî să treacă cu vederea aceste pagube, atribuite oficial şobolanilor, emiţând apoi un ordin de serviciu care stipula, ameninţând, în caz de contravenţie, cu amendă şi reţinere din salariu, obligaţia de a utiliza firul Ariadnei pentru toţi cei care aveau treabă în arhiva morţilor.
Totuşi, ar fi nedrept să nu ne aducem aminte şi de dificultăţile celor vii. E absolut sigur şi prea bine ştiut că moartea, fie dintr‑o incompetenţă originară, fie dintr‑o rea‑credinţă dobândită prin experienţă, nu‑şi alege victimele în funcţie de durata vieţilor pe care le‑au trăit, de altfel un comportament, o spunem între paranteze, care, dacă ne încredem în cuvintele nenumăratelor autorităţi filosofice şi religioase care s‑au pronunţat în această privinţă, a ajuns să producă în fiinţa umană, ca reflex, pe căi diferite şi uneori contradictorii, efectul paradoxal de sublimare intelectuală a spaimei fireşti de a muri. Însă, şi acum ajungem la ce ne interesează, acuzaţia care nu‑i va putea fi nicicând adusă morţii este că ar fi lăsat pe termen nedefinit în lume câte un bătrân uitat, numai pentru ca el să îmbătrânească din ce în ce mai tare, fără vreun merit sau alt motiv vizibil. Ştim de mult că oricât ar dura bătrânii, până la urmă ceasul le sună întotdeauna.
Nu trece o zi fără ca funcţionarii să nu fie nevoiţi să scoată dosare din rafturile celor vii pentru a le muta în depozitul din fund, nu trece o zi în care să nu fie nevoiţi să‑i mute mai sus pe cei care rămân, deşi uneori, dintr‑un capriciu ironic al enigmaticului destin, numai până în ziua următoare. În acord cu aşa‑numita ordine naturală a lucrurilor, dacă ai ajuns pe raftul cel mai de sus înseamnă că norocul e deja obosit, că nu mai ai mult de mers. Vârful stelajului reprezintă, în toate sensurile, începutul căderii. Se întâmplă totuşi ca unele dosare să reziste, nu se ştie din ce motiv, pe marginea extremă a golului, insensibile la ultimul vertij, ani şi ani peste ce s‑a convenit ca fiind durata recomandabilă a unei existenţe umane. La început, aceste dosare trezesc curiozitatea profesională a funcţionarilor, dar curând încep să stârnească nervozităţi, ca şi cum neobrăzata obstinaţie a longevivilor le‑ar diminua, le‑ar înghiţi, le‑ar devora propriile perspective de viaţă. Nu se înşală de tot superstiţioşii, dacă ţinem seama de numeroasele cazuri de funcţionari din toate categoriile, ale căror dosare au trebuit scoase prematur din arhiva celor vii, în timp ce hârtiile exterioare ale încăpăţânaţilor supravieţuitori se îngălbeneau tot mai mult, devenind pete întunecate şi inestetice la capătul rafturilor, scandalizând privirile publicului. Şi atunci şeful Arhivei Generale îi spune unuia dintre funcţionari, Domnule José, schimbaţi‑mi coperţile alea.
Pe lângă prenumele José, domnul José are şi nume de familie, dintre cele mai obişnuite, fără extravaganţe onomastice, unul dinspre tată, altul dinspre mamă, aşa cum se cuvine, transmise legitim, cum am putea să ne convingem verificând registrul naşterilor existent în Arhivă, dacă substanţa cazului ar justifica interesul şi dacă rezultatul verificării ar compensa efortul de a confirma ce ştim deja. Cu toate acestea, dintr‑un motiv necunoscut, poate chiar din pricina lipsei de însemnătate a personajului, când domnul José este întrebat cum se numeşte, sau când circumstanţele îi cer să se prezinte, Sunt Cutare, niciodată nu i‑a adus vreun folos enunţarea completă a numelui, din moment ce interlocutorii nu păstrează în memorie decât primul cuvânt, José, căruia apoi i se adaugă sau nu, în funcţie de gradul de încredere sau de curtoazie, politeţea sau familiaritatea formulei de adresare.
Căci, e cazul s‑o spunem, adresarea cu domnul nu are valoarea pe care în principiu pare s‑o promită, cel puţin nu aici, în Arhiva Generală, unde faptul că toţi se tratează în acest mod, de la conservator până la ultimul angajat dintre funcţionarii de rând, nu are întotdeauna aceeaşi semnificaţie în practica relaţiilor ierarhice, putându‑se chiar observa, în modul de a articula rapida vorbă şi în funcţie de diversele eşaloane ale autorităţii sau de dispoziţiile de moment, modulaţii atât de variate cum sunt condescendenţa sau iritarea sau ironia sau dispreţul sau umilinţa sau linguşirea, ceea ce arată limpede cât de vaste pot fi posibilităţile expresive conţinute de două rapide emisii verbale care, la prima vedere, astfel alăturate, par a spune un singur lucru. Cu cele două silabe din José, şi cu cele din domnul, când acestea preced numele, se întâmplă cam acelaşi lucru. În ele va fi oricând posibil să desluşim, când cineva i se adresează sus‑numitului, în Arhivă sau în afara ei, un ton de dispreţ, sau de ironie sau de iritare, sau de condescendenţă. Celelalte tonuri, de umilinţă şi de linguşire, plăcute şi melodioase, n‑au răsunat niciodată în urechile registratorului José, căci ele nu‑şi au locul pe scara cromatică a sentimentelor ce‑i sunt îndeobşte arătate. Trebuie să precizăm, totuşi, că unele dintre aceste sentimente sunt mult mai complexe decât cele enumerate mai sus, dintr‑un anumit punct de vedere primare şi evidente, turnate într‑o singură piesă. Când, bunăoară, conservatorul a dat ordinul, Domnule José, schimbaţi‑mi coperţile alea, un auz atent şi antrenat ar fi recunoscut în glasul acestuia ceea ce s‑ar putea clasifica, păstrând toate rezervele asupra evidentei contradicţii dintre termeni, drept o indiferenţă autoritară, adică o putere atât de sigură de sine încât nu numai că arăta că ignoră persoana căreia i se adresa, nearuncându‑i nici măcar o privire, ci şi dădea imediat de înţeles că, după aceea, nu se va coborî să verifice dacă ordinul a fost sau nu îndeplinit.
Pentru a ajunge la rafturile superioare, acolo sus, aproape atingând tavanul, domnul José trebuia să folosească o scară foarte înaltă, şi cum, spre nenorocul lui, suferea de acel supărător dezechilibru nervos pe care obişnuim să‑l numim atracţia abisului, nu‑i rămânea altă soluţie, pentru a nu se prăvăli ca un sac pe pardoseală, decât să se lege de trepte cu o curea solidă. Dedesubt, nici unuia dintre colegii din aceeaşi categorie, de superiori nici nu merită să vorbim, nu‑i trecea prin minte să‑şi ridice privirea să vadă dacă lucrurile merg bine. Prefăcându‑se că e de la sine înţeles că domnul José se descurcă, nu făceau decât să‑şi justifice indiferenţa. La început, un început situat cu multe secole în urmă, funcţionarii locuiau în Arhiva Generală. Nu chiar în interiorul ei, în promiscuitate corporativă, ci în nişte locuinţe sobre şi rustice, clădite în afară, de‑a lungul pereţilor laterali, ca nişte mici capele şubrede, agăţându‑se de corpul solid al catedralei.
Casele dispuneau de două uşi, uşa obişnuită, care dădea spre stradă, şi o uşă complementară, discretă, aproape invizibilă, care comunica cu marele naos al arhivelor, fapt care, la vremea respectivă şi mulţi ani după aceea, a fost socotit deosebit de prielnic bunei funcţionări a serviciilor, căci funcţionarii nu erau nevoiţi să‑şi piardă timpul cu deplasările prin oraş, nici nu puteau invoca traficul ca scuză când soseau cu întârziere la semnarea condicii de prezenţă. În afara acestor avantaje logistice, era şi cum nu se poate mai simplu să fie trimisă inspecţia pentru a verifica dacă spuneau adevărul când anunţau că sunt bolnavi. Din păcate, o modificare a criteriilor municipale privind ordonarea urbanistică a cartierului unde era situată Arhiva Generală a impus dărâmarea interesantelor căsuţe, cu excepţia uneia, pe care autorităţile competente s‑au hotărât s‑o salveze ca document arhitectonic al unei epoci şi ca amintire a unui sistem de relaţii de serviciu care, oricât i‑ar deranja pe uşuraticii critici ai modernităţii, îşi avea părţile lui bune. În această casă locuieşte domnul José. Nu dinadins, nu l‑au ales pe el pentru a fi depozitarul rezidual al unui timp trecut, s‑a întâmplat aşa numai din pricina situării locuinţei sale, aflată într‑un colţ ce nu dăuna noii alinieri, deci n‑a fost vorba de pedeapsă sau răsplată, domnul José nu merita nici una, nici alta, şi‑a putut doar permite să locuiască mai departe în casă, atât. Oricum, ca semn că timpurile se schimbaseră şi pentru a evita o situaţie ce putea fi uşor interpretată ca un privilegiu, uşa de comunicare cu Arhiva a fost condamnată, adică domnului José i s‑a ordonat s‑o închidă cu cheia şi a fost anunţat că nu mai avea voie să treacă pe acolo. Acesta e motivul pentru care domnul José e nevoit să intre şi să iasă în fiecare zi pe poarta cea mare a Arhivei Generale, ca oricare altul, chiar dacă peste oraş s‑ar abate cea mai dezlănţuită furtună. Trebuie totuşi să spunem că spiritul său metodic se simte uşurat supunându‑se unui principiu de egalitate, chiar dacă îi e defavorabil, ca în cazul de faţă, deşi, la drept vorbind, ar prefera să nu fie întotdeauna el cel care trebuie să urce pe scară pentru a schimba coperţile dosarelor vechi, mai ales că suferă de panica înălţimilor, cum am mai spus. Domnul José are lăudabila pudoare a celor care nu se plâng în stânga şi în dreapta de pătimirile lor nervoase şi psihologice, autentice ori închipuite şi, cel mai probabil, nu le‑a pomenit niciodată colegilor de chinul pe care‑l îndură, în caz contrar, aceştia l‑ar urmări neliniştiţi tot timpul cât stă sus, pe scară, de teamă că, în ciuda asigurării curelei, se va rostogoli de pe trepte, prăvălindu‑se peste capetele lor. Când domnul José revine în sfârşit pe pământ, încă pe jumătate ameţit, ascunzându‑şi cât poate de bine ultimele buimăceli ale vertijului, ceilalţi funcţionari, atât egalii săi cât şi superiorii, nu bănuiesc deloc în ce pericol s‑au aflat.
A venit acum momentul să explicăm că, în ciuda faptului că trebuie să facă tot ocolul de care am vorbit pentru a intra în Arhiva Generală şi pentru a se întoarce acasă, condamnarea uşii nu i‑a adus domnului José decât satisfacţie şi uşurare. Nu era el omul care să primească vizitele colegilor în pauza de prânz şi, dacă vreodată căzuse la pat, se înfăţişase din proprie iniţiativă în Arhivă, prezentându‑se subşefului de care depindea, pentru a nu se isca îndoieli privind onoarea sa de funcţionar şi pentru a nu i se trimite la căpătâi controlul sanitar. O dată cu interdicţia de a folosi uşa, se redusese şi mai mult probabilitatea unei intruziuni neaşteptate în intimitatea sa domestică, bunăoară, în momentul când, din întâmplare, ar fi lăsat la vedere pe masă ceea ce cu atâta efort alcătuia de un şir lung de ani, şi anume importanta sa colecţie de informaţii despre compatrioţi, care, din diverse motive, atât bune cât şi rele, ajunseseră faimoşi. Străinii, indiferent de dimensiunea celebrităţii lor, nu‑l interesau, actele lor erau strânse în arhive îndepărtate, dacă acelaşi nume l‑or fi purtând şi acolo, şi fuseseră scrise în limbi pe care nu s‑ar pricepe să le descifreze, aprobate de legi pe care nu le cunoaşte, chiar dacă s‑ar urca pe scara cea mai înaltă n‑ar izbuti să ajungă la ele.
Oameni de felul domnului José se găsesc pretutindeni, îşi ocupă viaţa sau timpul despre care‑şi închipuie că le prisoseşte din viaţă strângând timbre, monede, medalii, glastre, cărţi poştale, cutii de chibrituri, cărţi, ceasuri, tricouri sportive, autografe, pietre, figurine de lut, cutii goale de răcoritoare, îngeraşi, cactuşi, programe de operă, brichete, stilouri, bufniţe, cutii muzicale, sticle, bonsai, picturi, căni, pipe, obeliscuri de cristal, raţe de porţelan, jucării vechi, măşti de carnaval, motivul e probabil ceva ce s‑ar putea numi angoasă metafizică, poate că nu pot îndura ideea haosului ca stăpân unic al universului şi, de aceea, cu slabele lor forţe şi fără vreun ajutor divin, se străduiesc să pună ceva ordine în lume şi, pentru scurt timp, chiar izbutesc, însă numai atâta vreme cât îşi pot apăra colecţia, fiindcă atunci când vine ziua ca ea să se risipească, iar această zi vine întotdeauna, fie prin moartea, fie prin plictiseala colecţionarului, totul revine la început, totul se încâlceşte la loc.
Acum, fiind această manie a domnului José dintre cele mai evident inocente, este de neînţeles de ce îşi ia el atâtea măsuri de precauţie pentru ca nimeni să nu poată bănui că face colecţii de tăieturi din ziare şi reviste cu imagini şi ştiri despre oameni celebri, fără nici un alt motiv decât că sunt celebri, căci îi este indiferent că e vorba de politicieni sau de generali, de actori sau de arhitecţi, de muzicieni sau de jucători de fotbal, de ciclişti sau de scriitori, de traficanţi sau de balerine, de asasini sau de bancheri, de escroci sau de regine ale frumuseţii. N‑avusese întotdeauna acest comportament secret. E adevărat că niciodată n‑a vrut să vorbească de ocupaţia sa puţinilor colegi în care avea o oarecare încredere, dar asta din pricina firii sale rezervate, şi nu din cauza vreunei temeri conştiente că l‑ar fi putut lua peste picior. Preocuparea de a‑şi apăra cu atâta grijă intimitatea s‑a manifestat numai după demolarea caselor unde trăiseră funcţionarii Arhivei Generale sau, pentru a fi mai exacţi, după ce fusese anunţat că nu mai putea să utilizeze uşa de comunicare. S‑ar putea să fi fost vorba numai de o coincidenţă accidentală, aşa cum sunt multe, pentru că nu se vede ce relaţie imediată sau apropiată ar putea exista între acest fapt şi o nevoie atât de subită de secret, însă e bine ştiut că spiritul uman, de multe ori, ia hotărâri ale căror cauze se vădeşte că nu le cunoaşte, fiind de presupus că a ajuns la ele după ce a parcurs drumurile minţii cu o asemenea viteză încât nu izbuteşte apoi să le mai recunoască şi cu atât mai puţin să le regăsească. Că aşa vor fi stând lucrurile sau nu, că aceasta ori alta ar fi explicaţia, într‑o noapte, la o oră târzie, aflându‑se acasă şi lucrând liniştit la actualizarea documentelor unui episcop, domnul José a fost străfulgerat de revelaţia că viaţa sa urma să se transforme.
Este foarte posibil ca o percepţie subită mai acută a prezenţei Arhivei Generale de cealaltă parte a grosului perete, imensele rafturi grele de vii şi de morţi, micuţa lampă palidă, atârnată de tavan deasupra mesei conservatorului, obscuritatea abisală care domnea în adâncurile naosului, singurătatea, tăcerea, este posibil ca toate acestea, într‑o clipă, pe perplexele drumuri mentale deja evocate, să‑l fi făcut să înţeleagă că ceva fundamental lipsea colecţiilor sale, şi anume, originea, rădăcina, provenienţa, cu alte cuvinte, certificatul de naştere al oamenilor faimoşi, a căror viaţă publică îşi pusese în minte s‑o reconstituie, compilând‑o din tăieturi de ziare. Nu ştia, de exemplu, cum se numeau părinţii episcopului, nici cine fuseseră naşii care asistaseră la botez, nici unde se născuse cu precizie, pe ce stradă, în ce clădire, iar cât priveşte data naşterii, dacă întâmplător aceasta figura în vreun articol decupat, numai înregistrarea oficială din Arhivă putea evident să merite crezare, şi niciodată o informaţie întâmplătoare, pescuită din presă, cine ştie cât de exactă, s‑ar putea ca ziaristul să fi auzit sau să fi copiat greşit, corectorul s‑ar putea să fi corectat pe dos, n‑ar fi prima dată când în istoria semnului deleatur se întâmplă una ca asta. Soluţia era la îndemână. Neclintita convingere a şefului Arhivei Generale privind greutatea absolută a autorităţii sale, certitudinea că orice ordin îi ieşea din gură va fi îndeplinit cu maxim scrupul şi maximă rigoare, fără riscul vreunor capricioase urmări ori arbitrare derivaţii din partea subalternului ce l‑a primit, au fost motivele pentru care cheia uşii de comunicare rămăsese în posesia domnului José. Care nu s‑ar fi gândit niciodată s‑o folosească, care niciodată nu s‑ar fi hotărât s‑o scoată din sertarul unde o pusese, dacă n‑ar fi ajuns la concluzia că eforturile sale de biograf voluntar vor fi, în mod obiectiv, aproape inutile fără o probă documentară, sau fără copia ei fidelă, a existenţei, nu numai reale, ci şi oficiale, a persoanelor de a căror biografie se ocupa.
Imaginaţi‑vă acum, dacă se poate, starea de nervi, surescitarea cu care domnul José a deschis pentru prima dată uşa interzisă, fiorul care l‑a făcut să se oprească la intrare de parcă ar fi păşit peste pragul unei încăperi unde era înmormântat un zeu, a cărui putere, altminteri decât spune tradiţia, nu şi‑ar fi avut obârşia în înviere ci în refuzul ei. Doar zeii morţi sunt zei eterni. Umbrele înspăimântătoare ale stelajelor gemând de hârtii păreau că sparg tavanul nevăzut, urcând spre un cer negru, palida luminozitate deasupra biroului conservatorului era o îndepărtată şi sufocată stea. Deşi cunoştea bine teritoriul pe care urma să se deplaseze, domnul José înţelese, după ce‑şi recăpătase întrucâtva seninătatea, că va avea nevoie de lumină ca să nu se izbească de mobile, şi mai ales ca să ajungă fără să piardă prea mult timp la documentele episcopului, mai întâi la fişă, apoi la dosarul personal. Avea o lanternă de mână în sertarul unde ţinuse cheia. Se duse s‑o caute, iar apoi, ca şi cum faptul că purta o lumină i‑ar fi născut în spirit un nou curaj, înaintă cu un pas aproape hotărât printre mese, până la pupitrul sub care era instalat vastul fişier al celor vii. Găsi rapid fişa episcopului, raftul unde era arhivat dosarul respectiv nu se afla, spre norocul său, la o distanţă mai mare decât o lungime de braţ. Nu trebui aşadar să recurgă la scară, se întrebă însă neliniştit ce se va face atunci când va fi nevoit să se caţere până la rafturile superioare, acolo unde începea cerul negru. Deschise dulapul cu imprimate, scoase unul de fiecare tip şi se întoarse acasă, lăsând deschisă uşa de comunicare. Apoi se aşeză şi, cu mâna încă tremurând, începu să copieze pe imprimatele virgine datele de identificare ale episcopului, numele complet, fără a‑i lipsi vreun nume sau vreo particulă, data şi locul naşterii, numele părinţilor, numele naşilor, numele parohului care l‑a botezat, numele funcţionarului Arhivei Generale care l‑a înregistrat, toate numele. Când ajunse la capătul scurtei sale strădanii era epuizat, îi transpiraseră palmele, simţea fiori în spinare, era perfect conştient că făptuise un păcat împotriva spiritului de corp al funcţiei publice, nimic nu te stoarce mai mult de puteri decât să trebuiască să lupţi, nu cu propriul spirit, ci cu o abstracţiune. Băgându‑şi nasul în toate acele hârtii comisese o infracţiune, încălcase disciplina şi etica, poate chiar legalitatea. Nu fiindcă informaţiile ce figurau în ele ar fi fost confidenţiale sau secrete, de fapt, nu erau, oricine s‑ar fi putut prezenta la Arhivă ca să solicite copii sau certificate după documentele episcopului fără a trebui să explice motivele cererii şi scopul căruia le erau destinate, ci fiindcă încălcase lanţul ierarhic, procedând fără ordinul necesar sau autorizaţia unui superior. Se gândi să‑şi corecteze fapta ilegală, făcând cale întoarsă, să rupă şi să facă să dispară impertinentele copii, să‑i înapoieze conservatorului cheia, Domnule şef, nu vreau să port vreo responsabilitate dacă va lipsi ceva din Arhivă, şi, după aceea, să uite minutele, să le spunem sublime, pe care le trăise. Totuşi, au fost mai puternice satisfacţia şi mândria de a fi ajuns să cunoască totul, acesta a fost cuvântul pe care l‑a rostit, Totul, despre viaţa episcopului.
Aruncă o privire spre dulapul unde‑şi ţinea cutiile cu colecţiile de tăieturi de ziare şi zâmbi cu intim deliciu, gândindu‑se la munca ce‑l aştepta, expediţiile nocturne, colectarea ordonată a fişelor şi dosarelor, copiile pe care le va scrie cu cea mai frumoasă caligrafie de care e în stare, se simţea atât de fericit încât nici măcar conştiinţa faptului că va fi nevoit să utilizeze scara nu reuşi să‑l descurajeze. Se întoarse în Arhivă şi puse documentele episcopului înapoi, la locurile lor. Apoi, cu un sentiment de încredere în sine pe care nu‑l mai simţise niciodată înainte, plimbă fasciculul lanternei de jur împrejur, ca şi cum, în sfârşit, ar fi luat în posesie un lucru care dintotdeauna fusese al său, dar pe care numai acum îl putea recunoaşte ca aparţinându‑i. Se opri o clipă pentru a privi biroul şefului, nimbat de lumina meschină care cobora de sus, da, asta trebuia să facă, să se aşeze pe acest scaun, începând de azi el va fi adevăratul stăpân al arhivelor, doar el putea, dacă dorea, fiind obligat să‑şi petreacă aici zilele, tot aici să‑şi trăiască de bunăvoie şi nopţile, soarele şi luna rotindu‑se neobosit în jurul Arhivei Generale a Stării Civile, lume şi centru al lumii. Pentru a anunţa că ceva a început, vorbim întotdeauna de prima zi, când prima noapte ar trebui să conteze, ea e condiţia zilei, noaptea ar fi veşnică dacă n‑ar exista noaptea.
Domnul José s‑a aşezat pe scaunul conservatorului şi va sta aici până în zori, ascultând murmurul surd al hârtiilor celor vii în tăcerea compactă a hârtiilor moarte. Când luminile oraşului s‑au stins, iar cele cinci ferestre de deasupra porţii s‑au decupat ca o cenuşă întunecată, se ridică de pe scaun şi intră în casă, închizând în urma lui uşa de comunicare. Se spălă, se bărbieri, luă micul dejun, puse deoparte hârtiile episcopului, îşi puse cel mai bun costum, când se făcu ora ieşi pe cealaltă uşă, dinspre stradă, ocoli edificiul şi intră în Arhivă. Nici unul dintre colegi nu băgă de seamă cine sosise, răspunseră ca de obicei salutului, spunând, Bună ziua, domnule José, dar nu ştiau cu cine vorbesc.
Din fericire, oamenii faimoşi nu sunt chiar aşa de mulţi. Deşi folosind criterii de selecţie şi de reprezentativitate atât de eclectice şi de generoase cum s‑a văzut că sunt cele ale domnului José, nu e uşor, mai ales când e vorba de o ţară mică, să ajungi la o sumă rotundă de personaje cu adevărat celebre, fără să cazi în binecunoscutul laxism al antologiilor de tipul suta celor mai bune sonete de amor sau suta celor mai sfâşietoare elegii, unde suntem pe deplin îndreptăţiţi să bănuim că ultimii aleşi n‑au intrat decât pentru a rotunji suma. Considerată în globalitatea ei, colecţia domnului José depăşise suta cu mult, dar, pentru el, ca şi pentru autorul antologiilor de elegii şi sonete, suta reprezenta o frontieră, o limită, un nec plus ultra, sau, vorbind în termeni obişnuiţi, era ca o sticlă de un litru care, oricât ne‑am strădui, niciodată n‑o să poată conţine mai mult decât un litru de lichid. Acestui mod de a înţelege relativitatea faimei i s‑ar potrivi, credem, calificativul de dinamic, de vreme ce colecţia domnului José, în mod necesar divizată în două, adică, de o parte, suta celor mai faimoşi, de cealaltă, cei care n‑au ajuns aşa departe, se află în constantă mişcare în acea zonă pe care am convenit s‑o numim de frontieră. Faima este, vai nouă, o simplă adiere, care aşa cum vine pleacă, e o roză a vânturilor ce se roteşte când spre nord când spre sud, şi aşa cum ajunge câte unul să sară de la anonimat la celebritate fără să priceapă de ce, la fel i se poate întâmpla nu rareori ca, după ce a fâlfâit din aripi în călduroasa aureolă publică, să ajungă să piară uitând ce nume poartă. Aplicând aceste triste adevăruri colecţiei domnului José, se înţelege că şi aici există glorioase suişuri şi dramatice prăbuşiri, unul care a ieşit din grupul de supleanţi şi a intrat în grupul titularilor, altul care n‑a mai încăput în sticlă şi a trebuit să fie aruncat. Colecţia domnului José seamănă mult cu viaţa.
Lucrând cu sârg, întârziind de multe ori în noapte, până în zori, cu previzibilele consecinţe negative asupra indicilor de productivitate pe care trebuia să‑i atingă în durata normală a programului zilnic, domnul José încheie în mai puţin de două săptămâni culegerea şi transpunerea datelor de origine în dosarele individuale ale sutei celor mai faimoşi din colecţie. A trecut prin momente de indescriptibilă panică de fiecare dată când a trebuit să se caţere pe ultima treaptă a scării pentru a ajunge la rafturile superioare, unde, ca şi cum nu i‑ar fi fost de ajuns suferinţa ameţelilor, părea că toţi păianjenii Arhivei Generale a Stării Civile se hotărâseră să‑şi ţeasă pânzele cele mai dense, prăfoase şi învăluitoare care au atins vreodată un chip omenesc. Repulsia, sau, mai pe şleau vorbind, groaza, îl făcea să‑şi agite nebuneşte braţele pentru a îndepărta dezgustătoarea atingere, din fericire era prins ferm cu cureaua de treptele scării, dar de câteva ori a fost cât pe‑aci să se răstoarne cu scară cu tot, ridicând în cădere un nor de praf istoric, sub o ploaie triumfătoare de hârtii. Într‑unul din acele momente de teroare îi veni chiar gândul nebunesc să se dezlege, acceptând riscul unei căderi în gol, asta se întâmplă când îşi închipui ruşinea care pe veci îi va mânji numele şi memoria dacă, de dimineaţă, ar fi apărut şeful şi ar fi dat peste el, domnul José, între două rânduri de rafturi, mort, cu capul spart şi creierii împrăştiaţi pe jos, ridicol ataşat de scară cu o curea. Apoi se gândi că, dacă s‑ar fi dezlegat, ar fi scăpat numai de ridicol, nu şi de moarte, aşa că la ce bun. Spre sfârşit, cu toate că acum era nevoit să lucreze aproape pe întuneric, reuşi, luptându‑se cu fricoasa natură cu care venise pe lume, să creeze şi să perfecţioneze o tehnică de localizare şi de mânuire a dosarelor care îi permitea să retragă în câteva secunde documentele de care avea nevoie. Prima dată când îşi adună suficient curaj pentru a renunţa la centură se simţi de parcă în foarte modestul său curriculum de registrator ar fi înscris o victorie nemuritoare. Se simţea frânt, nedormit, cu spasme în coşul pieptului, dar fericit cum nu‑şi amintea să mai fi fost vreodată în momentul în care celebritatea clasificată pe poziţia o sută, acum identificată după toate regulile Arhivei Generale, îşi ocupă locul în cutia corespunzătoare. Atunci, domnul José îşi spuse că, după o strădanie atât de mare, i‑ar prinde bine o pauză, şi, cum week‑end‑ul începea a doua zi, se hotărî să amâne pentru luni faza următoare a muncii, şi anume, să dea un statut civil reglementar celor patruzeci şi ceva de iluştri din linia a doua care stăteau în aşteptare. Nici nu visa că era pe cale să i se întâmple ceva mult mai serios decât o simplă cădere de pe scară. Efectul căderii putea fi să i se sfârşească viaţa, ceea ce, fără îndoială, ar avea ceva importanţă dintr‑un punct de vedere statistic şi personal, însă ce înseamnă asta, întrebăm noi, dacă, viaţa fiind aceeaşi din punct de vedere biologic, adică aceeaşi fiinţă, aceleaşi celule, aceleaşi trăsături, aceeaşi statură, acelaşi mod aparent de a privi, de a vedea şi de a observa, şi, fără ca statistica să fi putut să bage de seamă schimbarea, această viaţă a devenit altă viaţă, şi alt om acest om.
I‑a fost greu să suporte încetineala anormală cu care s‑au târât cele două zile, sâmbăta şi duminica i s‑au părut eterne. Îşi omorî timpul decupând ziare şi reviste, de câteva ori deschise uşa de comunicare pentru a contempla Arhiva Generală în toată maiestatea ei tăcută. Simţea că‑i plăcea slujba mai mult ca niciodată, datorită ei putuse să pătrundă în intimitatea atâtor oameni vestiţi, aflând anumite lucruri pe care unii se dădeau peste cap să le ascundă, ca, de exemplu, că nu li se cunoştea tatăl sau mama, sau că amândoi erau necunoscuţi, era cazul unuia dintre ei, în timp ce alţii afirmau că s‑ar fi născut într‑o capitală de provincie sau într‑o reşedinţă de district când, de fapt, veneau din câte un sătuc uitat de lume, aflat la o răscruce de drumuri cu rezonanţă barbară, dacă nu cumva se trăgeau din vreun loc care duhnea a bălegar şi grajd şi care se putea foarte bine lipsi de un nume. Cu aceste gânduri, şi cu altele cu un conţinut sceptic similar, veni luni domnul José la serviciu, îndeajuns de restabilit după teribilele eforturi făcute şi, în ciuda inevitabilei tensiuni nervoase provocată de vrere şi temere în permanent conflict, decis să se confrunte în continuare cu alte excursii nocturne şi alte temerare ascensiuni. Ziua, însă, se oţeţi încă de dimineaţă.
Subşeful, în sarcina căruia cădea responsabilitatea economatului, se duse să‑i comunice conservatorului că observase, în ultimele săptămâni, un consum de fişe şi de coperţi de dosare, care, chiar punând la socoteală media completărilor eronate admise de administraţie, nu corespundea, consumul, numărului de nou‑născuţi înscrişi în Arhivă. Conservatorul se interesă care fuseseră măsurile luate de subordonat pentru a descoperi motivele insolitei discordanţe şi la ce alte măsuri se gândea pentru ca faptul să nu se mai repete. Discret, subşeful lămuri că deocamdată nu se gândise la nici una, nu‑şi permisese să aibă vreo idee, şi cu atât mai puţin să promoveze vreo iniţiativă, înainte de a supune cazul consideraţiei superiorului, ceea ce făcea în acest moment. Sec ca întotdeauna, conservatorul răspunse, L‑ai supus, acum acţionează, şi să nu mai aud de acest subiect. Subşeful reveni la birou să gândească şi, după un ceas, îi duse şefului ciorna unei comunicări interne, conform căreia dulapul cu imprimate va fi pe viitor închis cu cheia, pe care o va păstra tot timpul asupra sa, ca econom responsabil ce se află. Conservatorul scrise, Să se execute, subşeful încuie ostentativ dulapul ca toată lumea să observe schimbarea, iar domnul José, după prima spaimă, suspină de uşurare pentru că avusese timp să‑şi termine partea cea mai importantă a colecţiei. Încercă să‑şi aducă aminte câte fişe de rezervă mai avea acasă, poate douăsprezece, poate cincisprezece. Nu era moarte de om. Când se vor termina, le va copia pe foi de hârtie obişnuită pe cele treizeci care îi mai rămăseseră, deosebirile nu vor supăra decât estetica, Nu poţi să le ai tot timpul pe toate, îşi spuse, consolându‑se.
Ca ipotetic autor al pierderii imprimatelor, nu exista nici un motiv pentru ca el să fie bănuit înaintea oricărui alt coleg din aceeaşi categorie, căci numai ei, funcţionarii umili, completau fişele şi coperţile dosarelor, însă nervii fragili ai domnului José îl făcură să se teamă toată ziua că tresăririle conştiinţei sale vinovate ar putea fi percepute şi înregistrate din afară. Cu toate astea, ieşi cu bine din interogatoriul la care a fost supus. Cu expresii ale chipului şi ale vocii pe care se strădui să le adapteze situaţiei, declară că utilizează imprimatele cu maximă rigoare, în primul rând, pentru că era din fire scrupulos, dar, mai ales, pentru că avea conştiinţa, în toate împrejurările, că hârtia consumată în Arhiva Generală provenea din impozite publice, plătite de atâtea ori cu mari sacrificii de către contribuabili, şi pe care el, ca funcţionar conştiincios, avea datoria strictă să le respecte şi să le fructifice. Atât ca fond cât şi ca formă, declaraţia merse la inimă superiorilor, astfel că ceilalţi colegi, chemaţi mai târziu, o repetară cu minime modificări de stil, însă ce a făcut să nu se observe că domnul José, din prima zi de lucru, cu mulţi ani în urmă, şi până azi, nu rostise niciodată atâtea vorbe una după alta a fost convingerea tacită şi generalizată, inculcată personalului de‑a lungul timpului de personalitatea aparte a şefului, că nimic în Arhivă, indiferent de ce s‑ar fi întâmplat, nu putea fi contrar intereselor de serviciu. Dacă subşeful ar fi fost instruit în metodele iscoditoare ale psihologiei aplicate, mincinosul discurs al domnului José s‑ar fi prăbuşit cât ai clipi din ochi, ca un castel de cărţi de joc, unde regelui de caro i‑a fugit pământul de sub picioare, sau ca o persoană predispusă la ameţeli, căreia îi zgâlţâim scara. Temându‑se că o reflecţie a posteriori a subşefului care se ocupase de anchetă l‑ar fi făcut pe acesta să suspecteze că subordonatul se simţea cu musca pe căciulă, domnul José se hotărî, pentru a evita rele şi mai mari, să rămână peste noapte acasă. Nu se va mişca din ungherul său, nu va intra în Arhivă nici dacă i s‑ar promite şansa nemaiauzită de a descoperi documentul care a fost cel mai căutat de când e lumea lume, nici mai mult, nici mai puţin decât înregistrarea oficială a naşterii lui Dumnezeu. Înţeleptul e socotit înţelept după măsura prudenţei cu care se mândreşte, spune o vorbă, şi, cu toate că e dezolant de imprecisă şi de nedefinit, trebuie să recunoaştem în domnul José, în ciuda prostiilor pe care le comite de la o vreme încoace, existenţa unui soi de înţelepciune involuntară, dintre cele care par a‑ţi fi intrat în trup pe cale respiratorie sau pentru că te‑a bătut soarele în cap, drept care sunt considerate nedemne de vreo laudă deosebită. Dacă acum prudenţa îi recomandă să se retragă, el, înţelept, o să‑i urmeze sfatul. O săptămână sau două de suspendare a investigaţiilor îl vor ajuta să şteargă orice urmă de teamă sau anxietate care i‑ar fi rămas înscrisă pe chip.
După o masă frugală, domnul José se pomeni cu o seară întreagă înaintea lui, fără nimic de făcut. Vreme de încă o jumătate de oră reuşi să‑şi distragă atenţia, răsfoi câteva dintre vieţile cele mai faimoase din colecţie, o completă cu extrase recente, însă gândul nu‑i era acolo, rătăcea prin bezna Arhivei ca un câine negru care adulmecase cel din urmă secret. Îi veni în minte că nu era nici o primejdie dacă utiliza fişele de rezervă, să tot fi fost trei sau patru, doar ca să‑şi umple timpul până la culcare, dormind liniştit după aceea. Prudenţa încerca să‑l reţină, îl trăgea de mânecă, dar, aşa cum ştie toată lumea, sau ar trebui să ştie, prudenţa nu e de folos decât când e vorba să păstrezi ce nu te mai interesează, ce rău poate să‑i facă dacă deschide uşa, s‑ar duce rapid să caute trei sau patru fişe, hai, cinci, că‑i o cifră rotundă, dosarele le lasă pe altă dată, aşa nu va fi nevoit să se caţere pe scară. Mai ales această idee îl făcu să se decidă. Luminându‑şi drumul cu lanterna în mâna tremurândă, pătrunse în caverna imensă a Arhivei şi se apropie de fişier. Mai nervos decât se crezuse înainte, îşi întorcea capul într‑o parte şi‑ntr‑alta, de parcă s‑ar fi simţit observat de mii de ochi deschişi în întunericul coridoarelor dintre rafturi. Încă nu‑şi revenise din şocul de dimineaţă. Atât de repede pe cât i‑o îngăduiau degetele îngrozite, se apucă să deschidă şi să închidă sertare, căutând la diversele litere ale alfabetului fişele de care avea nevoie, greşi de câteva ori, până când, în sfârşit, reuşi să‑i adune pe primii cinci faimoşi de rangul doi. Speriat acum de‑a binelea, se întoarse în fugă acasă, cu inima bătându‑i gata să‑i sară din piept, ca un copil care s‑a dus să fure dulceaţă din cămară, iar acolo i s‑au repezit pe urme toţi monştrii beznei. Le trânti uşa în nas şi răsuci de două ori cheia în broască, nu voia să se gândească la faptul că, în aceeaşi noapte, trebuia să se întoarcă în Arhivă ca să pună la loc blestematele de fişe. Încercând să se calmeze, se duse să bea o înghiţitură din sticla de rachiu, păstrată pentru ocazii speciale, bune sau rele. Din pricina grabei şi a lipsei de obişnuinţă, căci, în neînsemnata sa viaţă, chiar binele şi răul au fost rarităţi, se înecă, tuşi, tuşi din nou, aproape sufocat, bietul registrator, strângând cinci fişe în mână, aşa credea el, că sunt cinci, zguduit de tuse, le lăsă să cadă, şi nu erau cinci, erau şase, risipite pe jos, aşa cum oricine va veni să vadă va putea povesti, una, două, trei, patru, cinci, şase, o biată înghiţitură de rachiu n‑a avut nicicând asemenea efect.
Când, în sfârşit, izbuti să‑şi recapete suflul, se aplecă să adune fişele, una, două, trei, patru, cinci, nu era nici un dubiu, şase, pe măsură ce le ridica citea numele înscrise pe ele, faimoase toate, în afară de unul. Din pricina precipitării şi a agitaţiei nervoase, fişa intrusă se lipise de cea dinainte, erau atât de subţiri încât diferenţa de grosime nu se băga de seamă. E evident că oricât ai migăli şi retuşa o caligrafie, copiatul a cinci înscrisuri sumare de naştere şi viaţă e o treabă care se rezolvă rapid.
După o jumătate de oră, domnul José îşi putea socoti încheiată lucrarea, trebuind acum să deschidă iar uşa. Fără chef, strânse fişele şi se sculă de pe scaun. Nu‑l trăgea deloc inima să intre în Arhivă, dar n‑avea ce face, dimineaţa următoare fişierul trebuia să fie complet şi în ordinea cuvenită. Dacă va fi necesară consultarea uneia din fişe, iar ea nu se va afla la locul ei, situaţia ar putea deveni gravă. Din presupunere în presupunere, din întrebare în întrebare, cineva va observa, până la urmă, că domnul José trăieşte perete în perete cu Arhiva Generală, care, cum bine ştim, nu beneficiază de elementara protecţie a unei supravegheri nocturne, cineva îşi va aminti să întrebe unde se află o anume cheie de acces, care n‑a fost înapoiată. Ce trebuie să se întâmple, se întâmplă, şi are multă forţă, gândi fără originalitate domnul José, şi se apropie de uşă. Însă, la jumătatea drumului, se opri brusc, Ce curios, nu‑mi amintesc dacă e a unui bărbat sau a unei femei fişa care a venit lipită de alta. Făcu cale întoarsă, se aşeză la loc, astfel va mai întârzia puţin momentul când va trebui să se supună forţei a ce va fi să fie. Fişa aparţine unei femei de treizeci şi şase de ani, născută chiar în acest oraş, şi pe ea figurează două înscrisuri, unul de căsătorie, altul de divorţ. Ca această fişă mai sunt, cu siguranţă, sute în fişier, dacă nu mii, deci nu e de înţeles din ce motiv domnul José se uită la ea cu o expresie atât de stranie încât, la prima vedere, pare atentă, fiind însă, în acelaşi timp, neliniştită şi vagă, poate că aşa priveşte acela care, încetul cu încetul, fără dorinţă sau refuz, a început să se desprindă de ceva, fără să ştie încă spre ce‑şi va putea întinde mâna ca să se agaţe din nou. Nu vor lipsi aceia care vor semnala presupuse contradicţii inadmisibile între neliniştit, vag şi atent, sunt inşi care se mulţumesc să trăiască la voia întâmplării, n‑au dat niciodată nas în nas cu destinul. Domnul José citeşte iar şi iar ce stă scris pe fişă, caligrafia, nu mai trebuie s‑o spunem, nu‑i aparţine, are un desen demodat, acum treizeci şi şase de ani un alt registrator a scris cuvintele ce pot fi citite aici, numele fetiţei, numele părinţilor şi naşilor, data şi ora naşterii, strada, numărul şi etajul unde a văzut lumina zilei şi a simţit prima durere, un început ca al tuturor celorlalţi, marile şi micile diferenţe vin după aceea, unii dintre cei ce se nasc intră în enciclopedii, în istorii, în biografii, în cataloage, în manuale, în colecţii de tăieturi din ziare, pe când ceilalţi, comparaţia nu e cea mai potrivită, sunt precum norul care a trecut fără să fi lăsat vreun semn al trecerii sale, dacă a plouat n‑a fost de ajuns ca să ude pământul. Ca mine, se gândi domnul José. Avea dulapul plin de bărbaţi şi de femei, despre care aproape în fiecare zi se vorbea în ziare, iar pe masa lui se afla certificatul de naştere al unei persoane necunoscute, şi era ca şi cum i‑ar fi pus pe toţi pe talgerele unei balanţe, o sută de mii de oameni într‑o parte, unul în cealaltă, descoperind apoi, surprins, că aceia nu cântăreau împreună mai mult ca acesta, suta era egală cu unul, unul valora cât o sută. Dacă atunci i‑ar fi intrat în casă cineva şi, pe nepregătite, l‑ar fi întrebat, Crezi, într‑adevăr, că acel unu care eşti şi tu valorează tot atât cât o sută, că suta din dulapul tău, pentru a ne opri aici, valorează tot atâta cât tine, ar răspunde fără ezitare, Domnule dragă, sunt un simplu registrator, nimic altceva decât un simplu registrator de cincizeci de ani, care n‑a fost promovat la funcţia de inspector, dacă îmi închipuiam că am tot atâta valoare cât are unul singur dintre cei pe care îi ţin în dulap, sau cât oricare dintre aceştia cinci cu faimă mai puţină, nu m‑aş fi apucat de această colecţie, Atunci de ce nu‑ţi dezlipeşti ochii de pe fişa acestei femei necunoscute, parcă deodată ar avea mai multă importanţă decât toţi ceilalţi la un loc, Tocmai de aceea, domnule dragă, pentru că este necunoscută, Asta‑i bună, fişierul Arhivei e plin de necunoscuţi, Sunt în fişier, nu sunt aici, Ce vrei să spui, Nu ştiu prea bine, În acest caz, lasă‑te de gânduri metafizice pentru care capul dumitale nu mi se pare că s‑ar fi născut, du‑te să pui fişa la locul ei, şi dormi în pace, Asta şi am de gând să fac, ca în fiecare noapte, tonul răspunsului a fost conciliator, însă domnul José mai avea ceva de adăugat, în ce priveşte gândurile metafizice, domnule dragă, dă‑mi voie să‑ţi spun că orice cap e în stare să le producă, ce nu reuşeşte însă de multe ori e să găsească cuvintele. Împotriva dorinţei sale, domnul José nu reuşi să doarmă, ca de obicei, cu relativă pace. Urmărea în labirintul confuz al capului său fără metafizică pista motivelor care‑l făcuseră să copieze fişa femeii necunoscute, neizbutind să descopere nici măcar unul care ar fi putut determina, conştient, inopinata acţiune. Nu reuşea să‑şi amintească decât mişcarea mâinii stângi luând o fişă goală, mâna dreaptă apucându‑se îndată de scris, ochii plimbându‑se de la un cartonaş la altul, ca şi cum ei ar fi fost de fapt cei care purtau cuvintele de colo până colo. Îşi amintea, de asemenea, cum, mirându‑se singur de ceea ce făcea, intrase calm în Arhiva Generală, ţinând lanterna cu o mână sigură, fără nervozitate, fără angoasă, cum pusese cele şase fişe la locurile lor, ultima fiind a femeii necunoscute, luminată până în ultima clipă de lanternă, alunecând apoi în jos, dispărând între cartonaşul cu litera precedentă şi cartonaşul cu litera următoare, un nume pe o fişă, atât. La miezul nopţii, extenuat de nesomn, aprinse lumina. Apoi se dădu jos din pat, îşi puse gabardina peste pijama şi se aşeză la masă. Adormi mult mai târziu, cu capul odihnindu‑se pe antebraţul drept şi cu mâna stângă pe copia unei fişe.
Decizia domnului José se ivi după două zile. În general, nu se spune că o decizie se iveşte, oamenii ţin atât de mult la identitatea lor, oricât ar fi de vagă, şi la autoritatea lor, oricât ar fi de puţină, încât preferă să ne dea de înţeles c‑au reflectat înainte de a face ultimul pas, c‑au ponderat argumentele pro şi contra, c‑au cântărit posibilităţile şi alternativele, şi că, la capătul unei intense activităţi mentale, au luat, în cele din urmă, decizia. Trebuie spus totuşi că lucrurile nu se petrec niciodată aşa. Desigur, nu‑i va trece nimănui prin cap să mănânce fără să simtă destulă poftă de mâncare, iar pofta nu ţine de voinţă, se formează singură, rezultă din necesităţi obiective ale trupului, este o problemă fizico‑chimică, a cărei soluţie, mai mult sau mai puţin satisfăcătoare, va fi găsită în conţinutul farfuriei. Până şi un act atât de simplu precum cel de a coborî în stradă pentru a cumpăra un ziar presupune nu numai o nevoie suficient de mare de a primi informaţie, care, să fie clar, fiind dorinţă, în mod necesar este o poftă, efectul unor activităţi fizico‑chimice specifice corpului, deşi de o natură diferită, ci presupune de asemenea, acest act de rutină, certitudinea sau convingerea, sau speranţa, neconştientizate, că vehiculul difuzării nu a întârziat ori că chioşcul de ziare nu e închis din cauza vreunei boli ori a absenţei voluntare a proprietarului. De altfel, dacă ne vom încăpăţâna să afirmăm că deciziile noastre le luăm noi, atunci ar trebui mai întâi să elucidăm, să discernem, să distingem, cine e, în noi, cel care a luat hotărârea şi cine acela care apoi o va duce la îndeplinire, operaţii imposibile, când le încercăm. Vorbind cu rigoare, noi nu luăm decizii, deciziile ne iau pe noi. Dovada o găsim în faptul că, ducându‑ne viaţa executând succesiv cele mai diverse acte, acestea nu sunt precedate, fiecare în parte, de o perioadă de reflecţie, de evaluare, de calcul, la capătul căreia, şi numai atunci, ne‑am declara în măsură să hotărâm dacă vom prânzi, vom cumpăra ziarul, sau vom căuta femeia necunoscută.
Din aceste motive, domnul José, chiar dacă l‑am supune celui mai necruţător interogatoriu, n‑ar fi în stare să spună cum şi de ce l‑a luat decizia, să ascultăm explicaţia pe care ne‑ar da‑o, Ştiu numai că s‑a întâmplat miercuri noaptea, eram atât de obosit încât nici n‑am putut să mănânc, încă mi se învârtea capul pentru că stătusem cât a fost ziua de lungă în vârful scării, şeful ar trebui să‑şi dea seama că nu mai am vârsta acrobaţiilor, nu mai sunt un băieţandru, ca să nu mai spun ce chin, Ce chin, Sufăr de ameţeli, vertijuri, atracţia abisului, sau cum vreţi să‑i spuneţi, Niciodată nu v‑aţi plâns, Nu‑mi place să mă plâng, Frumos din partea dumneavoastră, continuaţi, Mă gândeam să mă bag în pat, mint, chiar mă descălţasem, când deodată am luat hotărârea, Dacă aţi luat hotărârea, ştiţi de ce‑aţi luat‑o, Cred că n‑am luat‑o eu, ea m‑a luat pe mine, Oamenii normali iau hotărâri, nu sunt luaţi de ele, Până miercuri noaptea, şi eu am crezut la fel, Ce s‑a întâmplat miercuri noaptea, Exact ce vă povestesc, aveam fişa femeii necunoscute pe noptieră şi am început să mă uit la ea ca şi cum ar fi fost pentru prima dată, Dar v‑aţi uitat şi înainte, De luni dimineaţa, acasă, aproape că n‑am mai făcut altceva, Deci vă coceaţi decizia, Ori ea mă cocea, Mai departe, mai departe, n‑o luaţi iar de la capăt, M‑am încălţat la loc, mi‑am pus haina şi gabardina, şi am ieşit, nici măcar nu mi‑am amintit de cravată, Cât era ceasul, Cam zece şi jumătate, Unde aţi fost după aceea, Pe strada unde s‑a născut femeia necunoscută, Cu ce intenţie, Voiam să văd locul, clădirea, apartamentul, În sfârşit, recunoaşteţi că a existat o decizie şi că, aşa cum e normal, dumneavoastră aţi luat‑o, Nici vorbă, nu recunosc decât că am devenit conştient de ea, Pentru un registrator, ştiţi, fără îndoială, să argumentaţi, În general, registratorii nu sunt luaţi în seamă, nu li se face dreptate, Continuaţi, Clădirea era acolo, se vedea lumină la ferestre, Vă referiţi la casa femeii, Da, Ce‑aţi făcut mai departe, Am stat acolo câteva minute, Privind, Da, domnule, privind, Numai privind, Da, domnule, numai privind, Şi apoi, Şi apoi, nimic, N‑aţi sunat la uşă, n‑aţi urcat, n‑aţi pus întrebări, Ce idee, nici nu mi‑ar fi trecut prin minte, la ora aia din noapte, Cât era ceasul, În momentul acela trebuie să fi fost cam unsprezece şi jumătate, Aţi mers pe jos, Da, Şi cum v‑aţi întors, Tot pe jos, Înseamnă că n‑aveţi martori, Ce martori, Omul care v‑ar fi deschis uşa dac‑aţi fi urcat, un vatman de tramvai sau un şofer de autobuz, de exemplu, Dar la ce‑ar fi fost martori, Că aţi fost cu adevărat pe strada femeii necunoscute, Şi la ce mi‑ar folosi martorii, Pentru a dovedi că toate astea n‑au fost un vis, Am spus adevărul, numai adevărul şi nimic altceva decât adevărul, sunt sub jurământ, cuvântul meu ar trebui să fie de ajuns, Ar putea fi de ajuns dacă, în relatarea dumneavoastră, n‑ar exista un detaliu deosebit de compromiţător, incongruent, ca să zic aşa, Ce detaliu, Cravata, Ce‑are a face cravata cu acest subiect, Un funcţionar al Arhivei Generale a Stării Civile nu pleacă nicăieri fără cravată, e imposibil, ar fi un păcat contra naturii, Am spus că nu eram eu însumi, că am fost luat de decizie, Asta
e încă o dovadă că era vorba de un vis, Nu văd cum, Din două una, ori recunoaşteţi că aţi luat o hotărâre ca tot restul lumii şi sunt dispus să cred c‑aţi mers fără cravată pe strada femeii necunoscute, condamnabilă abatere de la conduita profesională, pe care deocamdată nu vreau s‑o examinez, ori vă încăpăţânaţi să susţineţi c‑aţi fost luat de decizie, iar aşa ceva, la care se adaugă inevitabila chestiune a cravatei, numai într‑un vis se poate accepta, Repet că n‑am luat decizia, m‑am uitat la fişă, m‑am încălţat şi am ieşit, Deci aţi visat, N‑am visat, V‑aţi culcat, aţi adormit şi aţi visat c‑aţi fost pe strada femeii necunoscute, Vă pot descrie strada, Ar trebui să‑mi dovediţi că n‑aţi mai trecut niciodată pe acolo, Vă pot spune cum arată clădirea, Bine, bine noaptea toate clădirile sunt negre, De obicei, despre pisici se spune că noaptea sunt negre, Şi despre clădiri, Va să zică nu mă credeţi, Nu, De ce, dacă îmi daţi voie să întreb, Pentru că ceea ce afirmaţi c‑aţi făcut nu încape în realitatea mea, şi ce nu încape în realitatea mea nu are existenţă, Cel care visează e real, deci, în lipsa altei opinii mai autorizate, trebuie să fie la fel de real şi visul pe care‑l visează, Visul n‑are decât o realitate de vis, Vreţi să spuneţi că aceasta a fost unica mea realitate, Da, aceasta a fost unica realitate pe care aţi trăit‑o, Mă pot întoarce la lucru, Puteţi, dar atenţie, va trebui să ne ocupăm şi de chestiunea cravatei.
Scăpând basma curată din ancheta administrativă privind imprimatele dispărute, domnul José, pentru a nu pierde câştigurile dialectice care le dobândise, şi‑a inventat în minte fantezia acestui nou dialog, din care, în ciuda tonului ironic şi ameninţător al examinatorului, a ieşit cu uşurinţă învingător, aşa cum o nouă lectură, mai atentă, va putea dovedi. Şi a făcut‑o cu atâta convingere încât a reuşit să se mintă chiar pe sine însuşi susţinându‑şi minciuna fără să clipească, fără o remuşcare, de parcă n‑ar fi fost el cel dintâi ce ştia că, într‑adevăr, intrase în clădire şi urcase scara, lipindu‑şi urechea de uşa apartamentul unde, aşa cum era scris în fişă, se născuse femeia necunoscută. Bineînţeles că n‑a îndrăznit să arate că în acest punct nu spusese adevărul, a rămas în câteva minute în întunericul palierului, în încordare, încercând să perceapă sunetele ce veneau dinăuntru, atât de curios încât aproape îşi uitase teama de a fi surprins şi luat drept spărgător de case. Auzi plânsetul furibund al unui sugar, Trebuie să fie copilul ei, un murmur uşor de alint feminin, Ea e, deodată un glas de bărbat spuse, trecând prin faţa uşii, Copilului ăstuia nu‑i mai tace gura, domnului José îi sări inima din piept de spaimă, dacă se deschidea uşa, era posibil, poate că bărbatul se pregătea să iasă, Cine eşti, ce vrei, l‑ar interpela, Ce mă fac, se întreba domnul José, sărmanul, nu făcu nimic, rămase acolo paralizat, inert, norocul lui că tatăl copilului nu era adeptul vechiului obicei masculin de a merge la cafenea după cină pentru a sta la taclale cu prietenii. Atunci când nu se mai auzi decât plânsul copilului, domnul José începu să coboare scara încet, fără să aprindă lumina, atingând uşor peretele cu mâna stângă pentru a nu‑şi pierde echilibrul, curbele parapetului erau prea strânse, la un moment dat aproape că‑l înecă un val de teroare gândindu‑se ce s‑ar întâmpla dacă altcineva, tăcut, nevăzut ochilor săi, ar urca scara în acelaşi timp, atingând peretele cu mâna dreaptă, curând s‑ar ciocni, capul celuilalt l‑ar lovi în piept, va fi desigur cu mult mai rău decât atunci când stătea în vârful scării şi o pânză de păianjen i se prelingea pe faţă, putea fi chiar cineva de la Arhiva Generală care l‑a urmărit până aici pentru a‑l surprinde în flagrant delict, adăugând astfel dosarului disciplinar, probabil în curs, imbatabila piesă incriminatoare care încă lipseşte. Când domnul José ajunse, în sfârşit, în stradă, îi tremurau picioarele, sudoarea îi scălda fruntea, Sunt un pachet de nervi, se dojeni el. Apoi, complet anapoda, ca şi cum creierul şi‑ar fi pierdut controlul începând să se mişte în toate direcţiile, ca şi cum timpul s‑ar fi chircit, dinapoi înainte şi dinainte înapoi, comprimat într‑o clipă compactă, se gândi că bebeluşul pe care‑l auzise plângând în dosul uşii era, cu treizeci şi şase de ani în urmă, femeia necunoscută, că el însuşi redevenise un băieţandru de paisprezece ani, care n‑avea nici un motiv să umble în căutarea cuiva, cu atât mai puţin la ora asta din noapte. Încremenit pe trotuar, privi strada de parcă n‑ar mai fi văzut‑o până acum, în urmă cu treizeci şi şase de ani lămpile iluminatului public dădeau o lumină mai palidă, carosabilul nu era asfaltat, ci din pietre aliniate, firma magazinului din colţ anunţa pantofi şi nu o masă rapidă. Timpul se mişcă, reîncepu să se dilate încet, apoi mai repede, părea că se smuceşte cu violenţă, parcă ar fi fost închis într‑un ou, zbătându‑se să iasă, străzile se succedau, se suprapuneau, clădirile apăreau şi dispăreau, îşi schimbau culoarea, forma, toate lucrurile îşi căutau neliniştite vechile poziţii, înainte ca lumina zorilor să vină să preschimbe din nou locurile. Timpul se apucase să numere zilele de la început, folosind acum tabla înmulţirii pentru a recupera întârzierea, şi o făcu cu atâta precizie încât domnul José avea iar cincizeci de ani când ajunse acasă. Cât priveşte copilaşul scăldat în lacrimi, el era doar cu o oră mai vârstnic, ceea ce demonstrează că timpul, deşi ceasurile vor să ne convingă de contrariul, nu e acelaşi pentru toată lumea.
Domnul José avu o noapte dificilă, ce se adăuga ultimelor care nu fuseseră mai bune. Cu toate astea, în ciuda emoţiilor atât de puternice trăite în timpul scurtei sale excursii nocturne, de îndată ce‑şi trase cearşaful peste urechi, cum îi era obiceiul, căzu într‑un somn, pe care oricine, la prima vedere, l‑ar fi numit profund şi reparatoriu, însă, imediat, ieşi din el, brusc, de parcă cineva, fără respect şi fără menajamente, l‑ar fi zgâlţâit de umăr. L‑a trezit o idee neaşteptată, care a irupt în mijlocul somnului, atât de fulminantă încât nu‑i lăsă timp să o ţeasă într‑un vis, ideea că poate femeia necunoscută, cea din fişă, era, de fapt, femeia pe care o auzise legănându‑şi copilul, cea cu soţul nervos, în acest caz, căutarea s‑ar fi terminat stupid exact în momentul când ar fi trebuit să înceapă. O angoasă subită îl gâtui, în timp ce raţiunea încerca să reziste, copleşită, voia să‑l convingă să se prefacă indiferent, să spună, E mai bine aşa, îmi va da mai puţină bătaie de cap, dar angoasa nu se lăsa cu una, cu două, continua să‑l strângă de gât, îl sufoca, iar acum ea întreba raţiunea, Şi ce‑o să facă, dacă nu mai poate realiza ce şi‑a pus în minte, o să facă ce‑a făcut întotdeauna, va decupa extrase din ziare, fotografii, ştiri, interviuri, ca şi cum nimic nu s‑ar fi întâmplat, Sărmanul, nu cred că va fi în stare, De ce, Angoasa, când vine, nu se dă dusă cu una, cu două, Va putea să‑şi aleagă altă fişă, pornind în căutarea altei persoane, Hazardul nu alege, propune, hazardul i‑a adus‑o pe femeia necunoscută, numai hazardul are dreptul să hotărască, Nu duce lipsă de necunoscuţi, fişierul e plin, Dar îi lipsesc motivele pentru a‑l alege pe unul dintre ei, şi nu pe altul, pe unul anume, şi nu pe oricare dintre toţi ceilalţi, Nu cred că, în viaţă, e o regulă bună să te laşi condus de hazard, Bună sau rea, dreaptă sau nedreaptă, hazardul i‑a pus în mâini fişa cu pricina, Dar dacă femeia e aceeaşi, Dacă femeia e aceeaşi, atunci la atât s‑a mărginit hazardul, Fără alte consecinţe, Cine suntem noi pentru a vorbi de consecinţe, dacă, în şirul interminabil al celor care necontenit ne ies în întâmpinare, n‑o putem vedea decât pe prima, Asta înseamnă că se mai poate întâmpla ceva, Ceva, nu, totul, Nu înţeleg, Numai pentru că trăim cufundaţi în noi înşine nu ne dăm seama că ceea ce ni se întâmplă lasă intact, în fiecare moment, ceea ce ni se poate întâmpla, Vrei să spui că ceea ce se poate întâmpla se regenerează fără oprire, Nu numai că se regenerează, ci se multiplică, e suficient să comparăm două zile succesive, Nu m‑aş fi gândit niciodată, Sunt lucruri pe care numai anxioşii le cunosc bine.
Ca şi cum această conversaţie n‑ar fi avut nici o legătură cu el, domnul José se răsucea în aşternut, nemaiputând să adoarmă, Dacă femeia e aceeaşi, repeta, dacă, după toate astea, femeia e aceeaşi, rup blestemata de fişă şi nu mă mai gândesc la ea. Ştia că încearcă numai să‑şi ascundă dezamăgirea, ştia că n‑ar suporta să revină la gesturile şi gândurile dintotdeauna, se simţea de parcă ar fi fost pe punctul de a se îmbarca, pornind în căutarea insulei misterioase, şi, în ultima clipă, urcat deja pe punte, ar fi apărut cineva cu o hartă întinsă, N‑are rost să pleci, insula necunoscută pe care voiai s‑o descoperi e deja aici, uită‑te, la atâtea grade latitudine şi la atâtea longitudine, are porturi şi oraşe, munţi şi râuri, toate cu numele şi poveştile lor, cel mai bine e să te resemnezi să fii cine eşti. Dar domnul José nu voia să se resemneze, continua să privească spre orizontul care părea tot mai nedesluşit, şi, deodată, de parcă un nor negru se dăduse la o parte lăsând să strălucească soarele, înţelese că ideea care‑l trezise era mincinoasă, pe fişă erau două înscrisuri, unul de căsătorie, altul de divorţ, iar femeia din clădire era cu siguranţă căsătorită, dacă ar fi fost aceeaşi, pe fişă ar fi apărut o nouă înregistrare de căsătorie, deşi, desigur, Arhiva câteodată se înşală, dar la asta domnul José refuză să se gândească.
Invocând motive personale de irezistibilă forţă majoră, pe care ceru permisiunea să nu le explice, amintind, totuşi, pentru orice eventualitate, că, în douăzeci şi cinci de ani de serviciu corect şi punctual, se întâmpla pentru prima oară, domnul José solicită autorizaţia de a pleca de la slujbă cu o oră mai devreme. Respectând dispoziţiile care reglementau complexele relaţii ierarhice din Arhiva Generală a Stării Civile, începu prin a‑şi formula pretenţia în faţa inspectorului din sectorul său, de a cărui bună sau proastă dispoziţie aveau să depindă termenii în care cererea urma să fie transmisă subşefului corespunzător, care, la rândul său, omiţând sau adăugând cuvinte, accentuând o silabă ori ştergând alta, va putea, până la un punct, să influenţeze decizia finală. În această privinţă sunt totuşi mult mai multe îndoieli decât certitudini, fiindcă motivele care‑l determină pe conservator să accepte sau să refuze o autorizaţie sau alta nu‑i sunt decât lui cunoscute, neexistând nici o amintire sau înregistrare, în anii mulţi de când e în Arhivă, a unui singur ordin, scris sau verbal, dotat cu respectiva explicaţie. Vor rămâne aşadar pe veci necunoscute motivele pentru care domnul José a fost autorizat să iasă cu o jumătate de oră mai devreme în loc de o oră întreagă cât ceruse. Este legitim să ne imaginăm, deşi e vorba de o speculaţie gratuită, cu neputinţă de verificat, că inspectorul, mai întâi, sau subşeful, după aceea, vor fi adăugat că o atât de îndelungată absenţă va afecta negativ activitatea arhivei, deşi e, de asemenea, foarte probabil că şeful va fi profitat de ocazie pentru a‑şi strivi din nou subordonaţii sub una dintre demonstraţiile sale de autoritate discreţionară. Informat de decizie de către inspectorul căruia îi fusese transmisă de subşef, domnul José îşi calculă timpul şi ajunse la concluzia că, dacă nu voia să ajungă târziu la destinaţie, dacă nu voia să dea nas în nas cu stăpânul casei, întors de la muncă, trebuia să ia un taxi, lux mai mult decât rar în viaţa sa. Nimeni nu‑l aştepta, ba chiar era posibil ca, la ora aceea, să nu fie nimeni acasă, însă mai presus de orice îşi dorea să nu fie silit să se confrunte cu irascibilitatea bărbatului, ar fi fost mult mai stânjenitor să potolească suspiciunile unui astfel de ins decât să răspundă întrebărilor unei femei cu un copil în braţe. Bărbatul nu apăru la uşă, nici glasul nu i se auzea înăuntrul casei, poate e încă la lucru sau pe drum, iar femeia nu ţine copilul în braţe. Domnul José pricepu de îndată că femeia necunoscută, căsătorită sau divorţată, nu putea fi cea din faţa lui. Oricât de bine s‑ar fi conservat, oricât de clement ar fi fost timpul cu ea, nu era firesc ca cineva de treizeci şi şase de ani să arate ca de douăzeci şi cinci. Domnul José ar fi putut pur şi simplu să‑i întoarcă spatele, să încropească o explicaţie rapidă, spunând, de exemplu, Scuzaţi‑mă, m‑am înşelat, caut pe altcineva, dar, într‑un fel sau altul, capătul firului Ariadnei, pentru a utiliza limbajul mitologic al ordinului de serviciu, se afla pentru el aici, fără a uita, de asemenea, rezonabila probabilitate c‑ar mai locui şi alte persoane în apartament, printre ele aflându‑se obiectul căutării sale, deşi, cum am aflat, spiritul domnului José respinge cu vehemenţă această ipoteză. Îşi scoase aşadar fişa din buzunar, în timp ce spunea, Bună seara, doamnă, Bună seara, ce doriţi, întrebă femeia, Sunt un funcţionar al Arhivei Generale a Stării Civile şi am primit însărcinarea să cercetez anumite neclarităţi care s‑au ivit, legate de înscrisurile unei persoane despre care ştim că s‑a născut în această casă, Nici eu, nici soţul meu nu ne‑am născut aici, numai fetiţa noastră, care acum are trei luni, presupun că nu e vorba de ea, Sigur că nu, persoana pe care o caut e o femeie de treizeci şi şase de ani, Eu am douăzeci şi şapte, Nu puteţi fi ea, spuse domnul José, şi imediat, Care e numele dumneavoastră. Femeia i‑l spuse, el făcu o pauză pentru a zâmbi, iar apoi întrebă, Locuiţi de mult în această casă, De doi ani, I‑aţi cunoscut pe cei care au locuit aici înainte, îi citi numele femeii necunoscute şi numele părinţilor, Nu ştim nimic despre aceşti oameni, casa era neocupată, soţul meu a închiriat‑o prin avocatul proprietarului, Locuieşte în clădire vreun locatar vechi, La parter stă o femeie foarte bătrână, după câte am auzit, e locatara cea mai veche, Probabil că acum treizeci şi şase de ani încă nu locuia aici, oamenii se mută mult în ziua de azi, Nu ştiu, cel mai bine ar fi să vorbiţi cu ea, iar acum mă scuzaţi, soţul meu trebuie să sosească şi nu‑i place să mă vadă vorbind cu străinii, pe lângă asta, pregăteam masa, Sunt funcţionar al Arhivei Generale a Stării Civile, nu sunt un străin, şi am venit aici cu treabă, dacă v‑am deranjat, îmi cer scuze. Tonul înţepat al domnului José o îmblânzi pe femeie, Nici vorbă, nu m‑aţi deranjat deloc, voiam să spun că, dacă soţul meu era acasă, vă cerea imediat împuternicirea, Vă arăt imediat legitimaţia de funcţionar, iat‑o, Ah, foarte bine, vă numiţi domnul José, dar, când am zis împuternicire, voiam să spun un document oficial unde se menţionează faptul că aveţi sarcina să cercetaţi, Conservatorul nu s‑a gândit că aş putea provoca suspiciuni, Fiecare cu firea sa, vecina de la parter, de ea ce să mai spun, nu deschide uşa nimănui, eu sunt altfel, îmi place să stau de vorbă cu oamenii, Vă mulţumesc pentru amabilitatea cu care îmi răspundeţi, Regret că n‑am putut să vă fiu mai de folos, Dimpotrivă, m‑aţi ajutat foarte mult, mi‑aţi vorbit de doamna de la parter şi mi‑aţi atras atenţia asupra împuternicirii, îmi pare bine că gândiţi aşa. Conversaţia părea că va continua în acelaşi stil încă vreo câteva minute, însă tăcerea dinăuntrul casei fu întreruptă de plânsetul copilului, care probabil se trezise, E băieţelul dumneavoastră, întrebă domnul José, Nu e băiat, e fată, v‑am mai spus, zâmbi femeia, iar domnul José zâmbi şi el. În momentul acela, uşa de la stradă se trânti cu zgomot şi lumina de pe scară se aprinse, E soţul meu, îi cunosc felul de a intra, şopti femeia, plecaţi şi făceţi‑vă că n‑aţi vorbit cu mine. Domnul José nu coborî. Fără zgomot, în vârful picioarelor, urcă rapid la etajul de deasupra şi aici se opri, lipit de perete, cu inima palpitând de parcă ar fi trăit o aventură periculoasă, în timp ce paşii fermi de bărbat tânăr se apropiau tot mai mult. Se auzi soneria, uşa se deschise, apoi se închise, lăsând să se audă un plâns de copil, o tăcere grea umplu spirala scării. După un minut, lumina de pe scară se stinse. Atunci, domnul José îşi dădu seama că aproape tot dialogul său cu femeia avusese loc, de parcă fiecare ar fi avut ceva de ascuns, în penumbra complice din interiorul imobilului, complice a fost neaşteptatul cuvânt care îi veni în minte, Complici la ce, complici pentru ce, se întrebă, oricum ea n‑a mai aprins lumina când s‑a stins, după ce schimbaseră câteva cuvinte. Începu, în sfârşit, să coboare scara, mai întâi cu multă precauţie, apoi grăbit, se opri doar o clipă să tragă cu urechea lângă uşa apartamentului din dreapta de la parter, dinăuntru răzbătea un sunet care trebuia să fie de radio, nu‑i trecu prin minte să sune, va lăsa noua investigaţie pentru sfârşitul săptămânii, pe sâmbătă sau duminică, însă, de data asta, n‑o să‑l mai prindă pe picior greşit, se va prezenta cu împuternicirea în mână, investit cu o autoritate formală, pe care n‑o să îndrăznească nimeni s‑o pună la îndoială. O împuternicire falsă, bineînţeles, dar care‑l va scuti, cu irezistibila forţă a unei ştampile oficiale şi a unui timbru sec, amândouă autentice, de efortul de a spulbera neîncrederi înainte de a intra în miezul chestiunii. Cât priveşte semnătura şefului, se simţea perfect liniştit, nu era de crezut că doamna în vârstă de la parter va fi văzut vreodată parafa conservatorului, ale cărei înflorituri, gândindu‑se bine, datorita chiar fanteziei lor ornamentale, nu vor fi prea greu de imitat. Dacă atunci totul va merge bine, şi era convins de asta, va recurge în continuare la document ori de câte ori va întâlni sau va presimţi dificultăţi în viitoarele sale investigaţii, cu siguranţă căutarea nu se va termina la acest parter. Presupunând că locatara era de pe vremea când familia femeii necunoscute trăise în clădire, este posibil să nu se fi înţeles bine, reducându‑se totul, în memoria obosită a bătrânei, la câteva amintiri vagi, depinde câţi ani au trecut de la mutarea familiei de la etajul al doilea altundeva în oraş. Sau în ţară, sau în lume, îşi spuse îngrijorat, odată ajuns în stradă. Oamenii faimoşi din colecţia sa, oriunde s‑ar duce, au întotdeauna câte un ziar sau o revistă care se ţine după ei, luându‑le urma pentru încă o fotografie, pentru încă o întrebare, dar de oamenii obişnuiţi nu‑i pasă nimănui, nimeni nu se sinchiseşte cu adevărat de ei, nimeni nu e preocupat să afle ce fac, ce gândesc, ce simt, chiar când vor să dea impresia opusă, e prefăcătorie. Dacă femeia necunoscută a plecat în străinătate, nu va mai putea ajunge la ea, ca şi cum ar fi murit, Punct, se termină povestea, murmură domnul José, dar imediat se gândi că nu e chiar aşa, chiar plecând de aici, ea trebuie să fi lăsat o viaţă în urmă, poate numai o viaţă scurtă, patru ani, cinci, mai nimic, sau cincisprezece sau douăzeci, o întâlnire, o uimire, o decepţie, câteva zâmbete, câteva lacrimi, ceea ce, la prima vedere, e identic pentru toţi, fiind, în realitate, diferit pentru fiecare. Şi diferit de fiecare dată. Voi ajunge atât de departe cât voi fi în stare, încheie domnul José cu o seninătate care nu‑i era proprie. Ca şi cum aceasta ar fi fost concluzia logică a ceea ce gândise, intră într‑o papetărie şi cumpără un caiet gros cu foi dictando, din cele folosite de studenţi pentru a‑şi rezuma lecţiile învăţate pe măsură ce cred că şi le‑au însuşit.
Falsificarea împuternicirii nu‑i ceru prea mult timp. Douăzeci şi cinci de ani de cotidian exerciţiu caligrafic sub supravegherea unor inspectori zeloşi şi a unor subşefi exigenţi îi dăduseră o deplină stăpânire a falangelor, încheieturii şi palmei, o fermitate absolută atât a curbelor cât şi a dreptelor, un simţ aproape instinctiv pentru liniile groase şi subţiri, o înţelegere perfectă a gradului de fluiditate şi de viscozitate a cernelurilor, care, puse acum la încercare, au dat ca rezultat un document capabil să reziste scrutării celei mai puternice lupe. Denunţătoare, doar amprentele digitale şi impregnaţiile invizibile de sudoare, rămase pe hârtie, însă probabilitatea de a se realiza vreuna dintre aceste analize era, evident, infimă. Şi cel mai competent expert în grafologie, chemat să depună mărturie, ar jura că documentul supus examinării era scris de mâna şefului Arhivei, la fel de autentic ca şi cum l‑ar fi redactat în prezenţa unor martori adevăraţi. Redactarea împuternicirii, stilul, vocabularul folosit, ar adăuga, la rândul lui, un psiholog, confirmând opinia stimatului coleg, dovedesc pe deplin că autorul este o persoană extrem de autoritară, cu un caracter dur, fără flexibilitate şi deschidere, convinsă de dreptatea sa, dispreţuind opinia celorlalţi, după cum şi‑ar da seama până şi un copil, citind textul care zice, În numele puterilor ce mi‑au fost conferite şi pe care, sub jurământ, le deţin, le aplic şi le apăr, îi înştiinţez, în calitatea mea de Conservator al acestei Arhive Generale a Stării Civile, pe toţi cei care, civili sau militari, persoane particulare sau publice, văd, citesc şi examinează această împuternicire scrisă şi semnată de mâna mea, că individul Cutare, registrator în slujba mea şi a Arhivei Generale pe care o conduc, o guvernez şi o administrez, a primit direct de la mine ordinul şi însărcinarea de a verifica şi de a descoperi tot ceea ce se referă la viaţa trecută, prezentă şi viitoare a individei Cutare, născută în acest oraş la data de, fiica lui şi a lui, trebuind, aşadar, fără alte dovezi, să‑i fie recunoscute, pe toată durata investigaţiei, puterile absolute pe care, pe această cale şi pentru acest caz, i le‑am delegat. Aşa au cerut‑o necesităţile serviciului arhivistic şi aşa a hotărât voinţa mea. Să se execute.
Tremurând de spaimă, reuşind, după uriaşe eforturi, să citească până la capăt impresionanta hârtie, copilul cu pricina a fugit să se adăpostească în braţele mamei, întrebând‑o cum s‑a putut ca un registrator ca acest domn José, atât de paşnic din fire, cu obiceiuri atât de cumpătate, să conceapă, să imagineze, să inventeze în mintea sa, fără a dispune de un model anterior după care să se ghideze, din moment ce nu există norme, nici nu s‑au ivit până acum necesităţi tehnice pentru ca Arhiva Generală să elibereze împuterniciri, expresia unei puteri atât de despotice, care este cel mai inocent lucru ce se poate spune despre ea. Înspăimântatul copil va mai avea de mâncat încă multă pâine şi sare înainte să ajungă să cunoască viaţa, iar atunci nu va mai fi surprins să descopere cum, atunci când se iveşte ocazia, până şi cei mai buni pot deveni duri şi tiranici, chiar scriind o simplă împuternicire, falsificată sau nu. Vor spune ei, scuzându‑se, De fapt, n‑am fost eu, eu n‑am făcut decât să scriu, să acţionez în numele altcuiva, dar, în cel mai bun caz, încearcă să se mintă pe ei înşişi, căci, în realitate, duritatea şi despotismul, dacă nu de‑a dreptul cruzimea, în ei s‑a manifestat, şi nu în altul, văzut sau nevăzut. Oricum, evaluând după efecte tot ce s‑a întâmplat până acum, e prea puţin probabil ca, din intenţiile şi faptele viitoare ale domnului José, să rezulte serioase prejudicii pentru lume, deci să ne lăsăm deocamdată judecata în suspensie, până când alte acţiuni, mai grăitoare, atât în sens bun cât şi în sens rău, îi vor desena definitivul portret.
Sâmbătă, îmbrăcat în costumul cel mai bun, cu cămaşa spălată şi călcată, cu cravata înnodată mai mult sau mai puţin corect, aproape potrivită cu restul, cu plicul timbrat, conţinând scrisoarea de împuternicire, pus bine într‑un buzunar interior, domnul José luă un taxi din faţa casei, nu pentru a câştiga timp, ziua era toată a lui, ci pentru că norii ameninţau a ploaie, şi nu voia să i se înfăţişeze doamnei din apartamentul din dreapta de la parter picurând de apă şi cu tivul pantalonilor stropit de noroi, riscând să i se trântească uşa în nas înainte să poată spune ce vrea. Se simţea surescitat imaginându‑şi cum o să‑l primească bătrâna, ce efect va avea asupra babei, fără să vrea îi veni în minte termenul peiorativ, la lectura unui asemenea document, poruncitor şi intimidant, unii reacţionează pe dos decât ar fi de aşteptat, ferească sfântul să fie ăsta cazul. Poate că a utilizat în redactare termeni prea duri şi prea autoritari, însă verosimilitatea îi cerea să respecte cu tot atâta fidelitate caracterul conservatorului ca şi caligrafia acestuia, în plus, oricine ştie că, dacă e sigur că muştele nu se prind cu oţet, la fel e de sigur că pe unele nu le prinzi nici cu miere. Vom vedea, suspină.
Primul lucru pe care l‑a putut constata foarte curând, după ce a răspuns întrebărilor insistente, venite dinăuntru, Cine sunteţi, Ce doriţi, Cine v‑a trimis, Ce mă priveşte pe mine, a fost că doamna din apartamentul din dreapta de la parter nu era, de fapt, chiar aşa de în vârstă cum îşi închipuise, nu păreau ai unei bătrâne acei ochi vii, nasul drept, gura subţire, dar fermă, doar pielea flască de pe gât lăsa să se ghicească vârsta avansată, amănuntul îl remarcă probabil pentru că începuse să observe la sine însuşi acest semn evident de deteriorare fizică, deşi n‑avea decât cincizeci de ani. Femeia nu deschise complet uşa, repetă că n‑o interesau vecinii, un răspuns, de altfel, cum nu se poate mai îndreptăţit, de vreme ce domnul José, alegând o cale greşită, începuse prin a o anunţa că era în căutarea unei persoane din apartamentul din stânga de la etajul doi. Echivocul păru să se rezolve atunci când, în sfârşit, pronunţă numele femeii necunoscute, uşa se mai întredeschise puţin, pentru a reveni de îndată la poziţia anterioară, o cunoaşteţi pe această doamnă, întrebă domnul José, Da, am cunoscut‑o, spuse femeia, Despre ea aş dori să vă pun câteva întrebări, Dar cine sunteţi, Sunt un funcţionar autorizat al Arhivei Generale a Stării Civile, aşa cum v‑am mai spus, Dar cum pot şti că e adevărat, Am o împuternicire semnată de conservatorul meu, Sunt la mine acasă, nu vreau să fiu deranjată, În astfel de cazuri, sunteţi obligată să colaboraţi cu Arhiva Generală, Ce cazuri, Clarificarea nelămuririlor care apar în Arhiva Generală, De ce nu vă duceţi s‑o întrebaţi chiar pe ea, Nu‑i ştim adresa actuală, dacă dumneavoastră o cunoaşteţi, vă rog să mi‑o spuneţi, şi nu vă mai deranjez, Sunt aproape treizeci de ani, dacă nu mă înşel, de când nu mai ştiu nimic despre această persoană, Care, pe atunci, era încă un copil, Da. Cu acest singur cuvânt, femeia dădu de înţeles că discuţia se terminase, dar domnul José nu cedă, dacă tot era să piardă, atunci să pună totul la bătaie. Scoase plicul din buzunar, îl deschise şi extrase, cu o încetineală care se voia ameninţătoare, scrisoarea de împuternicire, Citiţi, ordonă. Femeia scutură din cap, Nu vreau să citesc, nu mă priveşte, Dacă nu citiţi, mă voi întoarce însoţit de autoritatea poliţienească, atunci va fi mai rău pentru dumneavoastră. Femeia se resemnă să ia hârtia pe care i‑o întindea, aprinse lumina de pe coridor, îşi puse o pereche de ochelari pe care îi purta atârnaţi la gât, şi citi. Apoi o înapoie şi se dădu la o parte din uşă, Mai bine intraţi, probabil că cei de dincolo ne ascultă după uşă. În faţa alianţei nedeclarate pe care pronumele personal parea s‑o indice, domnul José înţelese că ieşise victorios din înfruntare. Într‑un anume sens, greu de definit, aceasta era prima victorie obiectivă pe care o obţinuse în viaţă, desigur o victorie teribil de frauduloasă, dar, dacă tot strigă atâţia în cele patru vânturi că scopurile scuză mijloacele, cine era el ca s‑o dezmintă. Intră fără ostentaţie, ca un învingător a cărui generozitate îi interzice să cedeze facilei tentaţii de a‑l umili pe cel învins, dar care, totuşi, ar aprecia să‑i fie remarcată mărinimia.
Femeia îl conduse într‑o sufragerie mică, curată şi ordonată cu grijă, decorată după gustul altei epoci. Îi oferi un scaun, se aşeză şi ea, apoi, fără să‑i dea timp vizitatorului pentru noi întrebări, îi spuse, Am fost naşa ei de botez. Domnul José s‑ar fi aşteptat la toate revelaţiile din lume, cu excepţia acesteia. Venise ca un simplu funcţionar care îndeplineşte ordinele superiorilor săi, deci fără nici o implicare de natură personală, aşa trebuia să‑l vadă femeia din faţa lui, şi numai el ştie cu ce efort s‑a abţinut să nu zâmbească de o delectare plină de beatitudine. Scoase copia fişei din celălalt buzunar, o privi îndelung de parcă ar fi repetat în minte toate numele scrise pe ea, în cele din urmă spuse, Iar soţul dumneavoastră a fost naşul, Da, Aş putea vorbi şi cu el, Sunt văduvă, Ah, în surda exclamaţie era tot atâta uşurare autentică cât regret simulat, mai scăpase de o persoană cu care ar fi trebuit să se lupte. Femeia spuse, Ne înţelegeam bine, cele două familii, a noastră şi a lor, eram chiar prieteni, când s‑a născut fetiţa ne‑au invitat să‑i fim naşi, Cât avea copilul când s‑au mutat, Cred că mergea pe opt ani, Aţi spus adineauri că, de aproape treizeci, nu mai aveţi nici o veste de la ea, E adevărat, Vreţi să fiţi mai clară, Am primit o scrisoare la puţin timp după ce s‑au mutat, De la cine, De la ea, Ce spunea, Nimic deosebit, era scrisoarea pe care un copil de numai opt ani, cu puţinele cuvinte pe care le ştie, i‑o poate scrie naşei lui, o mai aveţi, Nu, Dar părinţii, nu v‑au scris niciodată, Nu, Nu vi s‑a părut ciudat, Nu, De ce, E un subiect personal, nu vreau să vorbesc despre el, Pentru Arhiva Generala a Stării Civile nu există nici un subiect personal. Femeia îl privi fix, Cine sunteţi, Împuternicirea mea v‑a spus cine sunt, Mi‑a spus doar cum vă numiţi, sunteţi domnul José, Da, sunt domnul José, Îmi puteţi pune orice întrebare doriţi şi eu nu vă pot pune nici una, Pe mine nu are competenţa să mă interogheze decât un funcţionar al Arhivei din eşalonul superior, Sunteţi un om fericit, vă puteţi ţine secretele pentru dumneavoastră, Nu cred că cineva e fericit numai pentru că îşi poate păstra secretele, Sunteţi fericit, N‑are importanţă dacă sunt, v‑am explicat deja că numai ierarhia este autorizată să‑mi pună întrebări, Aveţi secrete, Nu răspund, Dar eu va trebui să răspund, Ar fi cel mai bine, Ce doriţi să vă spun, Despre ce subiect personal este vorba. Femeia îşi trecu mâna peste frunte, îşi plecă lent pleoapele ofilite, apoi spuse, fără să deschidă ochii, Mama fetei a bănuit că aveam o relaţie intimă cu soţul ei, Şi era adevărat, Era, de multă vreme, Din cauza asta s‑au mutat, Da. Femeia deschise ochii şi întrebă, Vă plac secretele mele, Din ele, nu mă interesează decât ceea ce are legătură cu persoana pe care o caut, de altfel, nici n‑am primit autorizaţie pentru mai mult, Atunci nu vreţi să aflaţi ce s‑a întâmplat după aceea, Oficial, nu, Dar, în particular, poate, Nu e obiectul meu să spionez vieţile celorlalţi, spuse domnul José, uitând de cele o sută patruzeci şi ceva de fişe pe care le avea în dulap, apoi adăugă, Însă, desigur, nu s‑a întâmplat nimic extraordinar, de vreme ce mi‑aţi spus că sunteţi văduvă, Aveţi o memorie bună, E o condiţie fundamentală pentru a fi funcţionar al Arhivei Generale a Stării Civile, şeful meu, de exemplu, doar ca să vă faceţi o idee, ştie pe de rost toate numele care există şi au existat, toate prenumele şi numele de familie, Şi asta la ce foloseşte, Creierul unui conservator este ca un duplicat al Arhivei, Nu înţeleg, Fiind, cum este, capabil să realizeze toate combinaţiile posibile de nume şi prenume, creierul şefului meu nu numai că ştie numele tuturor persoanelor care sunt în viaţă şi ale tuturor celor care au murit, dar ar putea să vă spună cum se vor numi toţi oamenii care se vor naşte până la sfârşitul lumii, Ştiţi mai multe decât şeful dumneavoastră, Nici vorbă, în comparaţie cu el, eu nu însemn nimic, de asta e el conservatorul, iar eu un simplu registrator, Amândoi îmi ştiţi numele, Bineînţeles, Dar el nu ştie despre mine altceva decât numele meu, Aici aveţi dreptate, diferenţa este că el îl ştia dinainte, pe când eu l‑am aflat abia după ce am primit această misiune, Şi, dintr‑o singură mişcare, i‑aţi luat‑o înainte, vă aflaţi la mine acasă, îmi puteţi vedea chipul, m‑aţi auzit spunând că mi‑am înşelat soţul, şi, în atâţia ani, sunteţi singurul om căruia i‑am spus‑o, ce vă mai trebuie ca să vă convingeţi că, faţă de dumneavoastră, conservatorul e un ignorant, Nu spuneţi asta, nu se cade, Mai aveţi de pus vreo întrebare, Ce întrebare, De exemplu, dacă am fost fericită în căsătorie după tot ce s‑a întâmplat, E un subiect fără legătură cu dosarul, Nimic nu e fără legătură, aşa cum toate numele se află în capul şefului dumneavoastră, la fel dosarul unui om este dosarul tuturora, Ştiţi multe, doamnă, E firesc, am trăit mult, Eu am ajuns la cincizeci de ani, dar, faţă de dumneavoastră, nu ştiu nimic, N‑aveţi idee câte se învaţă între cincizeci şi şaptezeci, Aceasta este vârsta dumneavoastră, Puţin peste, Aţi fost fericită după cele întâmplate, Vedeţi că totuşi vă interesează, Pentru că ştiu puţine despre viaţa oamenilor, La fel ca şeful dumneavoastră, la fel ca Arhiva dumneavoastră, Presupun că da, Am fost iertată, dacă asta vreţi să ştiţi, Iertată, Da, se întâmplă de multe ori, iertaţi‑vă unii pe alţii, cum se spune de obicei, Fraza cunoscută nu sună aşa, este iubiţi‑vă unii pe alţii, E acelaşi lucru, ierţi pentru că iubeşti, iubeşti pentru că ierţi, sunteţi un copil, domnule, mai aveţi multe de învăţat, E adevărat, Sunteţi căsătorit, Nu, Nici n‑aţi trăit niciodată cu o femeie, A trăi, ceea ce se cheamă a trăi, n‑am trăit niciodată, Numai legături pasagere, temporare, Nici măcar, trăiesc singur, când mă presează nevoia fac ce face toată lumea, ies, caut şi plătesc, Aţi observat că acum răspundeţi la întrebări, Da, dar nu‑mi mai pasă, poate aşa se învaţă, răspunzând, Vreau să vă explic ceva, Spuneţi, Vă voi întreba mai întâi dacă ştiţi câte fiinţe există într‑o căsătorie, Două, bărbatul şi femeia, Nu, domnule, în căsătorie există trei fiinţe, femeia, bărbatul, şi aceea pe care eu o numesc a treia fiinţă, cea mai importantă, fiinţa constituită de bărbat şi femeie împreună, Nu m‑am gândit niciodată la asta, Dacă, de exemplu, unul dintre soţi comite adulter, cel mai lovit, cel care se alege cu rana cea mai adâncă, oricât ar părea de incredibil, nu e celălalt, ci al treilea, este fiinţa formată de cuplu, nu este unul, ci doiul, Şi se poate, într‑adevăr, trăi cu acest unu făcut din doi, mie mi‑e greu să trăiesc cu mine însumi, Cel mai adesea, într‑o căsătorie, bărbatul sau femeia, împreună sau separat, vor să‑l distrugă pe acest al treilea pe care îl formează, şi care se împotriveşte, vrea să supravieţuiască orice ar fi, E o aritmetică prea complicată pentru mine, Căsătoriţi‑vă, găsiţi‑vă o soţie, şi apoi o să mai discutăm, Eh, din păcate, timpul meu a trecut, Nu fiţi aşa de sigur, cine ştie ce‑o să găsiţi când veţi ajunge la sfârşitul misiunii dumneavoastră, sau cum aţi numit‑o, Nelămuririle pe care am fost trimis să le clarific sunt nelămuriri ale Arhivei Generale, nu sunt ale mele, Şi ce nelămuriri sunt acelea, dacă nu e o îndrăzneală să întreb, E secret de serviciu, n‑am voie să răspund, Secretul vă foloseşte prea puţin, domnule José, în curând va trebui să plecaţi, şi veţi pleca ştiind tot atât cât ştiaţi atunci când aţi intrat, nimic, Asta e sigur, iar domnul José clătină din cap, descurajat.
Femeia îl privi ca şi cum l‑ar fi studiat, apoi întrebă, De câtă vreme v‑aţi apucat de această investigaţie, La drept vorbind, am început astăzi, însă conservatorul se va supăra dacă mă voi întoarce cu mâna goală, e o persoană foarte nerăbdătoare, Ar fi o mare nedreptate faţă de un funcţionar care, din câte se vede, nu se dă înapoi să lucreze sâmbăta, N‑aveam nimic personal de făcut, era un mod de a grăbi lucrurile, Dar nu le‑aţi grăbit, nu‑i aşa, domnule, Va trebui să mă gândesc, Cereţi sfatul şefului dumneavoastră, de aia e şef, Nu‑l cunoaşteţi, nu acceptă să i se pună întrebări, dă ordinele şi cu asta basta, Şi acum, V‑am spus deja, va trebui să mă gândesc, Atunci gândiţi‑vă, Nu ştiţi chiar nimic, unde s‑au mutat când au plecat de aici, scrisoarea pe care aţi primit‑o ar fi trebuit să aibă adresa expeditorului, Ar fi trebuit, da, dar această scrisoare nu mai există, Nu i‑aţi răspuns, Nu, De ce, Între a ucide şi a lăsa să moară, am preferat să ucid, vorbesc în sens figurat, desigur, Am ajuns într‑o fundătură fără ieşire, Poate că nu, Ce vreţi să spuneţi, Daţi‑mi o hârtie şi ceva de scris. Cu mâinile tremurând, domnul José îi întinse un creion, Puteţi scrie chiar aici, pe spatele fişei, e o copie. Femeia îşi puse ochelarii şi scrise rapid câteva cuvinte, Poftim, însă, fiţi atent, asta nu e adresa lor, e doar numele străzii unde era şcoala la care mergea fina mea când au plecat, poate că acolo veţi reuşi să aflaţi ce vă interesează, dacă şcoala mai există.
Spiritul domnului José se simţea împărţit între recunoştinţa personală pentru această favoare şi contrarietatea oficială că ea se lăsase atât de mult aşteptată. Se eliberă de gratitudine spunând un simplu mulţumesc, şi, deşi pe un ton moderat, îşi manifestă contrarietatea, Nu înţeleg de ce v‑a luat atât de mult timp să‑mi daţi adresa şcolii, ştiind că orice informaţie, oricât ar părea de neînsemnată, e pentru mine de o importanţă vitală, Nu exageraţi, În orice caz, va sunt foarte recunoscător, şi o spun atât în numele meu personal cât şi în numele Arhivei Generale a Stării Civile, pe care o reprezint, totuşi insist să‑mi explicaţi de ce mi‑aţi dat adresa cu atâta întârziere, Motivul e foarte simplu, nu am cu cine sta de vorbă. Domnul José o privi pe femeie, ea îl privea pe el, n‑are rost să irosim cuvinte pentru a descrie expresia din ochii fiecăruia, contează numai ceea ce el a reuşit să rostească după un moment de tăcere, Nici eu. Atunci femeia se ridică de pe scaun, deschise un sertar al bufetului din spatele ei şi scoase ceea ce părea un album, are fotografii, se gândi domnul José, tulburat. Femeia deschise albumul, îl răsfoi, în câteva secunde găsi ce căuta, fotografia nu era lipită, o susţineau doar patru colţuri mici de carton lipite de pagină, Poftim, luaţi‑o, rosti, e singura pe care o mai am de la ea, şi sper să nu mă întrebaţi dacă am şi fotografii cu părinţii, N‑am să întreb. Domnul José întinse mâna tremurătoare, luă poza alb negru a unei fetiţe de opt sau nouă ani, o feţişoară care trebuia să fie palidă, doi ochi serioşi sub o şuviţă de păr care cădea peste sprâncene, gura a încercat să zâmbească, dar n‑a reuşit, a rămas aşa. Inimă sensibilă, domnul José îşi simţi ochii umplându‑i‑se de lacrimi, Nu păreţi un funcţionar al acelei Arhive, rosti femeia, E singurul lucru care sunt, spuse el, Doriţi o ceaşcă de cafea, Mi‑ar face bine.
Au vorbit foarte puţin cât şi‑au băut cafeaua şi au ronţăit un biscuit, doar câteva cuvinte despre repeziciunea cu care trece timpul nemilos, Trece, şi nu băgăm de seamă, adineauri era dimineaţă şi noaptea deja a sosit, de fapt, se însera, dar poate vorbeau despre viaţă, despre viaţa lor, sau despre viaţă în general, aşa se întâmplă când asistăm la o conversaţie şi nu suntem atenţi, întotdeauna ne scapă ce e mai important. Se sfârşi cafeaua, cuvintele se sfârşiseră, domnul José se ridică şi spuse, Trebuie să plec, mulţumi pentru poză, pentru adresa şcolii, femeia spuse, Dacă vreodată mai treceţi pe aici, apoi îl conduse la uşă, el îi întinse mâna, repetă, Vă mulţumesc foarte mult, ca un gentilom din alte vremuri îi duse mâna la buze, iar atunci femeia zâmbi maliţios şi spuse, Poate că n‑ar fi rea ideea să căutaţi în cartea de telefon.
Lovitura a fost atât de dură încât domnului José, purtat în stradă de picioarele sale dezorientate, îi trebui ceva timp ca să‑şi dea seama că o ploaie măruntă, aproape diafană, îl năpădise din toate direcţiile, de sus, din părţi şi pieziş. Poate că n‑ar fi rea ideea să căutaţi în cartea de telefon, spusese răutăcios bătrâna la despărţire, şi fiecare dintre aceste cuvinte, în sine inocente, incapabile să rănească cea mai susceptibilă dintre creaturi, se transformase într‑o clipă într‑o insultă agresivă, într‑un atestat de insuportabilă prostie, ca şi cum, la un moment dat, în timpul conversaţiei atât de bogate în sentimente, ea ar fi început să‑l observe cu răceală, trăgând concluzia că stângaciul funcţionar al Arhivei Generale a Stării Civile, trimis în căutarea a ceea ce era depărtat şi ascuns, era incapabil să vadă ce se află în faţa ochilor şi la îndemână. Fără pălărie, nici umbrelă, domnul José primea direct în faţă pulberea de apă, învolburată şi confuză ca şi neplăcutele gânduri care îi clocoteau în minte, toate însă, îşi dădu el seama pe dată, învârtindu‑se în jurul unui punct central, încă nedesluşit, dar care, încetul cu încetul, devenea tot mai clar. Era adevărat că nu‑i trecuse prin minte să consulte cartea de telefon, lucrul cel mai simplu şi mai firesc pe care‑l faci când vrei să afli atât numărul de telefon cât şi adresa persoanei căutate. Prima lui acţiune, dacă intenţiona să găsească adresa femeii necunoscute, aceasta ar fi trebuit să fie, în mai puţin de un minut ar fi ştiut unde o putea găsi, iar apoi, sub pretextul clarificării imaginarelor probleme ale înscrisurilor de stare civilă, i‑ar fi putut da întâlnire în afara Arhivei, pretinzând, de exemplu, că vrea s‑o scutească de plata unei taxe, şi imediat, riscând totul într‑un gest temerar, sau câteva zile mai târziu, după ce i‑ar fi câştigat încrederea, s‑o roage, Povestiţi‑mi viaţa dumneavoastră. Nu procedase astfel, şi, deşi era destul de ignorant în artele psihologice şi în arcanele inconştientului, începea acum, cu apreciabilă aproximaţie, să înţeleagă de ce. Să ne închipuim un vânător, îşi spunea, să ne închipuim un vânător care şi‑ar fi pregătit cu dragoste echipamentul, arma, cartuşiera, o tolbă cu provizii, un bidon cu apă, sacul de plasă pentru a aduna vânatul, cizmele cu carâmb înalt, să ni‑l închipuim ieşind cu câinii, hotărât, plin de entuziasm, pregătit pentru o expediţie în toată regula, aşa cum le stă bine aventurilor cinegetice, şi căruia, dând colţul cel mai apropiat, la doi paşi de casă, îi iese în cale un stol de prepeliţe dispuse să se lase omorâte, care se ridică în zbor, dar nu se dau duse oricâte focuri le‑ar răpune, spre bucuria şi surpriza câinilor, care, în viaţa lor, n‑au văzut căzându‑le mana din cer în asemenea cantităţi. Care ar fi, pentru vânător, interesul unei vânători atât de uşoare, cu prepeliţele venind să i se ofere, în bătaia puştii, cum s‑ar spune, pe tavă, se întrebă domnul José, şi îşi dădu răspunsul care i s‑ar părea oricui evident, Nici unul. Acelaşi lucru s‑ar întâmpla şi cu mine, adăugă, în capul meu şi, desigur, în capul tuturora, trebuie să existe un gând autonom care gândeşte pe cont propriu, care ia hotărâri fără participarea altui gând, al celui pe care‑l cunoaştem de când ne ştim şi căruia îi spunem tu, cel care se lasă ghidat de noi pentru a ne duce acolo unde conştient credem că vrem să mergem, dar care, în cele din urma, s‑ar putea să fie împins pe un alt drum, în altă direcţie, şi nu spre colţul cel mai apropiat, unde un stol de prepeliţe ne aşteaptă fără să ştie, ştiind însă noi, în sfârşit, că ce dă cu adevărat sens întâlnirii este căutarea şi că avem mult de mers până vom descoperi ceea ce este aproape. Claritatea gândului, fie el unul sau altul, cel special ori cel obişnuit, de fapt, când ai ajuns la ţintă, drumul aproape că nu mai contează, a fost atât de orbitoare încât domnul José se opri năucit în mijlocul trotuarului, învăluit în bura luminată de o lampă de pe stradă, care, chiar în clipa aceea, se aprinsese din întâmplare. Atunci, din adâncul sufletului său, plin de căinţă şi de gratitudine, îşi ceru iertare pentru urâtele şi nemeritatele gânduri, acestea, într‑adevăr, foarte conştiente, pe care le gândise despre bătrâna şi binevoitoarea doamnă din apartamentul din dreapta de la parter, când adevărul este că ei îi datora nu numai adresa şcolii şi fotografia, ci şi cea mai bună şi mai completă explicaţie a unui demers care, în aparenţă, n‑avea nici una. Şi cum îi făcuse invitaţia s‑o viziteze din nou, Dacă vreodată mai treceţi pe aici, acestea fuseseră cuvintele, îndeajuns de clare pentru a se lipsi de restul frazei, îşi promise că‑i va bate la uşă într‑una din zilele următoare, atât pentru a‑i relata mersul investigaţiei, cât şi pentru a o surprinde cu motivul autentic pentru care nu consultase cartea de telefon. Asta va însemna, desigur, că va fi nevoit să‑i mărturisească adevărul, împuternicirea era falsă, iar căutarea o făcea din proprie voinţă şi nu din ordinul Arhivei Generale, trebuind, inevitabil, să‑i spună şi restul. Restul era colecţia lui de persoane faimoase, frica de înălţime, hârtiile înnegrite, pânzele de păianjen, rafturile monotone ale celor vii, haosul celor morţi, mucegaiul, praful, descurajarea, în fine, fişa care, cu un rost anume, venise agăţată de celelalte, Ca să nu cadă pradă uitării, şi numele, Numele fetiţei pe care o ţin aici, îşi aminti el, şi numai pentru că pulberea de apă continua să se cearnă din cer nu scoase fotografia din buzunar ca s‑o privească. Dacă vreodată va spune cuiva cum e, pe dinăuntru, Arhiva Generală, i‑o va spune doamnei din apartamentul din dreapta de la parter. E o problemă pe care timpul o va rezolva, hotărî domnul José. Exact în clipa aceea, timpul îi aduse autobuzul care‑l va duce în apropiere de casă, plin de oameni uzi până la piele, bărbaţi şi femei cu vârste şi chipuri diferite, unii tineri, alţii bătrâni, unii coborând mai aproape, alţii mai departe. Arhiva Generală a Stării Civile îi cunoştea pe toţi, ştia cum se numesc, unde se născuseră şi din cine, şi le socotea zilele una câte una, de exemplu, femeia de colo, cu ochii închişi, cea care‑şi reazemă capul de geamul ferestrei, oare cât trebuie să aibă, treizeci şi cinci, treizeci şi şase de ani, atât i‑a fost de ajuns domnului José pentru a‑şi da frâu liber imaginaţiei, Dar dacă ea este femeia pe care o caut, cu neputinţă, de fapt, n‑avea cum să ghicească, ce întâlnim mai des în viaţă sunt oameni necunoscuţi, şi trebuie să ne resemnăm, nu putem bate drumurile întrebând pe toată lumea, Cum vă numiţi, iar apoi să scoatem fişa din buzunar pentru a vedea dacă persoana respectivă e cea pe care o căutăm. După două staţii, femeia coborî, aşteptă pe trotuar să plece autobuzul, voia, desigur, să traverseze de cealaltă parte a străzii, şi, cum nu avea umbrelă, domnul José îi putu vedea chipul în ciuda picăturilor care se prindeau de geam, la un moment dat, poate nerăbdătoare pentru că autobuzul întârzia să pornească, ea îşi ridica ochii, atunci îi întâlni privirea. Se priviră în ochi până când autobuzul se puse în mişcare, şi se urmăriră din priviri cât timp s‑au mai putut vedea, domnul José întinzându‑şi şi răsucindu‑şi gâtul, femeia uitându‑se după el, poate se întreba, Cine o fi, el răspunzându‑şi, E ea.
Între staţia unde domnul José trebuia să coboare şi Arhiva Generală, atenţie foarte lăudabilă a serviciilor de transporturi faţa de cei care trebuiau să vină după acte la Starea Civilă, distanţa nu era mare. Cu toate acestea, domnul José intră în casă ud leoarcă. Îşi scoase rapid gabardina, îşi schimbă pantalonii, şosetele şi pantofii, îşi şterse cu un prosop părul din care şiroia apa, continuându‑şi dialogul interior în tot acest timp, E ea, Nu e ea, Ar putea fi, Ar putea fi, dar nu e, Şi dacă e, o s‑o ştii când vei găsi femeia din fişă, Dacă e ea, o să‑i spun că ne cunoaştem, ne‑am văzut în autobuz, N‑o să‑şi aducă aminte, Dacă o găsesc curând, îşi va aminti cu siguranţă, Dar tu nu vrei s‑o găseşti curând, poate nu vrei s‑o găseşti nici mai târziu, dacă voiai cu adevărat, te uitai în cartea de telefon, de acolo se începe, Nu m‑am gândit, Cartea e în Arhivă, N‑am chef să intru acum în Arhivă, Ţi‑e teamă de întuneric, Nu mi‑e deloc teamă, îi cunosc întunericul ca‑n palmă, Mai bine ai recunoaşte că nu‑ţi cunoşti nici măcar desenul propriilor palme, Dacă aşa crezi, lasă‑mă în ignoranţa mea, şi păsările cântă fără să ştie de ce, Eşti liric, Sunt trist, E firesc, cu viaţa pe care o duci, Imaginează‑ţi că femeia din autobuz era chiar femeia din fişă, imaginează‑ţi că n‑o s‑o mai întâlnesc, că a fost singura ocazie, că destinul a fost aici şi l‑am lăsat să plece, Lucrurile nu pot fi lămurite decât într‑un singur fel, Care, Să faci ce ţi‑a spus locatara din apartamentul din dreapta de la parter, bătrâna, Atenţie cum vorbeşti, te rog, E bătrână, E o doamnă în vârstă, Lasă‑te de ipocrizii, vârstă avem cu toţii, chestiunea e să ştim câtă, dacă e puţină, eşti tânăr, dacă e multă, eşti bătrân, restul sunt vorbe, Să terminăm cu asta, Să terminăm, Mă duc să mă uit în cartea de telefon, Ţi‑o spun de o jumătate de oră.
În pijama şi în papuci, înfăşurat într‑o pătură, domnul José intră în Arhivă. Îmbrăcămintea insolită îl stânjenea de parcă şi‑ar fi pierdut respectul faţă de venerabilele arhive, faţă de eterna lumină gălbuie care, ca un soare muribund, plutea peste biroul conservatorului. Cartea se afla acolo, pe colţul mesei, nu era permis s‑o consulţi fără autorizaţie, chiar în cazul unei convorbiri oficiale, iar acum domnul José s‑ar putea aşeza la birou, aşa cum mai făcuse, e adevărat că o singură dată, într‑un moment fără pereche, care i se păruse de triumf şi de glorie, însă nu se încumetă, poate din pricina îmbrăcăminţii necuviincioase, de teama absurdă că l‑ar putea surprinde cineva în această postură, dar cine, dacă niciodată o fiinţă vie, cu excepţia lui, nu umblase pe aici în afara orelor de program. Se gândi c‑ar fi bine să ia cartea acasă, s‑ar simţi mai liniştit, fără prezenţa ameninţătoare a rafturilor înalte, care păreau gata să se precipite dintre umbrele tavanului, de acolo unde păianjenii ţes şi devorează. Se cutremură de parcă pânzele lipicioase şi pline de praf ar fi început deja să se prăvălească peste el şi puţin a lipsit să nu facă imprudenţa să înşface cartea de telefon fără ca, înainte, să măsoare cu exactitate distanţele ce‑o separau, de jur împrejur, de marginile mesei, iar când vorbim de distanţe, ar trebui să vorbim şi de unghiuri, dacă n‑ar exista circumstanţa favorabilă că înclinaţiile geometrice şi topografice ale conservatorului tind clar spre unghiurile drepte şi spre paralele. Intră în casă convins că, atunci când va înapoia cartea de telefon, ea îşi va regăsi de îndată locul exact, fără să se abată nici măcar cu un singur milimetru, iar conservatorul nu va avea motive să le ordone subşefilor să investigheze cine a folosit‑o, cum, când şi de ce. Avu, până în ultima clipă, senzaţia că se va întâmpla ceva care‑l va împiedica să ia cartea, un murmur, un pocnet suspect, un fulger venit brusc din fondurile mortuare ale Arhivei Generale, însă era o pace absolută, nu se auzea nici măcar ronţăitul minuscul al mandibulelor bostrihidelor, insectele mâncătoare de lemn.
Acum domnul José, cu pătura pe spate, stă la propria masa, are dinainte cartea de telefon, o deschide la primele pagini şi parcurge pe îndelete instrucţiunile de folosire, codurile, tabelele de preţuri, ca şi cum acesta i‑ar fi scopul. După câteva minute, un impuls subit, negândit, îl făcu să sară peste pagini, înainte, înapoi, până când se opri la aceea care corespundea numelui femeii necunoscute. Ori nu e aici, ori ochii lui refuză să vadă. Nu, nu este. Trebuia să urmeze după acest nume, dar nu urmează. Trebuia să apară înainte de acest nume, dar nu apare. Ştiam eu ce spun, se gândi domnul José, dar nu e adevărat c‑a spus‑o vreodată, era felul lui de‑a da cu tifla lumii, de a‑şi exprima bucuria, orice anchetator de poliţie s‑ar fi arătat contrariat, bătând cu pumnul în masă, dar nu şi domnul José, domnul José arbora dimpotrivă surâsul ironic al celui care, fiind trimis să caute ceva ce ştie că nu există, se întoarce din căutare având pe buze cuvintele, Ştiam eu ce spun, ori n‑are telefon, ori nu vrea să‑şi vadă numele în carte. Mulţumirea era atât de mare, încât imediat, fără să‑şi mai piardă timpul cântărind argumentele pro şi contra, căută numele tatălui femeii necunoscute, şi, într‑adevăr, îl găsi. Nu‑i tresări nici o fibră din trup. Dimpotrivă, hotărât acum să ardă toate punţile, pradă unui impuls pe care‑l simt numai căutătorii autentici, se uită după numele bărbatului de care divorţase femeia necunoscută, şi de asemenea îl găsi. Dac‑ar avea o hartă a oraşului ar putea semnala primele cinci puncte identificate, două pe strada unde se născuse fetiţa din fotografie, altul la liceu, acum acestea, începutul unui desen ca acela al tuturor vieţilor, făcut din linii frânte, din încrucişări, din intersectări, dar niciodată din bifurcaţii, pentru că spiritul nu merge nicăieri fără picioarele trupului, şi trupul n‑ar fi în stare să se mişte, dacă i‑ar lipsi aripile spiritului. Îşi notă adresele, apoi îşi însemnă ce avea de cumpărat, o hartă mare a oraşului, un carton gros de aceeaşi dimensiune pe care s‑o fixeze, o cutie de pioneze colorate, roşii ca să fie vizibile de la distanţă, căci vieţile sunt precum tablourile, se cuvine întotdeauna să le privim dându‑ne patru paşi înapoi, chiar dacă, într‑o zi, ajungem să le atingem pielea, să le simţim mirosul, să le încercăm gustul. Domnul José era liniştit, nu‑l tulbura faptul că aflase unde locuiau părinţii şi fostul soţ al femeii necunoscute, acesta din urmă, în mod curios, destul de aproape de Arhiva Generală, sigur că, mai devreme sau mai târziu, le va bate la uşă, însă numai când va simţi că sosise momentul, numai atunci când momentul îi va ordona, Acum. Închise cartea de telefon, o puse înapoi pe biroul şefului, exact în locul de unde o luase, şi se întoarse acasă. După ceas, era timpul cinei, dar emoţiile zilei îi derutaseră probabil stomacul, care nu dădea semne de nerăbdare. Se aşeză la loc, îşi strânse pătura în jurul trupului, trăgând de capete ca să‑şi acopere picioarele, şi deschise caietul pe care‑l cumpărase de la papetărie. Venise vremea să înceapă să consemneze desfăşurarea cercetării, întâlnirile, conversaţiile, reflecţiile, planurile şi tacticile unei investigaţii care se anunţa complexă. Paşii cuiva în căutarea altcuiva, îşi spuse, şi, într‑adevăr, deşi călătoria abia începuse, avea deja multe de povestit. Dacă aş scrie un roman, murmură, deschizând caietul, doar conversaţia cu doamna din apartamentul din dreapta de la parter ar umple un capitol. Luă pixul ca să înceapă, dar, la mijlocul gestului, ochii i se opriră pe hârtia unde scrisese adresele, îi scăpase ceva, ipoteza foarte plauzibila că femeia necunoscută, după ce divorţase, se întorsese la părinţi, ipoteza, la fel de plauzibilă, că soţul fusese cel care plecase de acasă, telefonul rămânând pe numele lui. Dacă acesta era cazul, şi luând în consideraţie faptul că strada în chestiune se afla în apropierea Arhivei Generale, cine ştie dacă femeia din autobuz n‑a fost totuşi ea. Dialogul interior dădu semne că vrea s‑o ia de la capăt, Era ea, Ba nu era ea, Era, Ba nu, însă de astă dată, domnul José nu‑i mai dădu ascultare, şi, aplecându‑se deasupra hârtiei, începu să scrie primele cuvinte, precum urmează, Am intrat în clădire, am urcat scara până la etajul al doilea şi am ascultat la uşa apartamentului unde s‑a născut femeia necunoscută, atunci am auzit plânsetul unui sugar, m‑am gândit că putea fi copilul ei, şi, în acelaşi timp, am auzit glasul mângâietor al unei femei, E ea, apoi am aflat ca nu.
Deşi, privind lucrurile din afară, se crede aproape întotdeauna contrariul, viaţa în birourile oficiale nu e de obicei uşoară, mai cu seamă în această Arhivă Generală a Stării Civile, unde, din vremuri pe care nu le vom putea numi imemoriale doar pentru că despre toţi şi despre toate există înscrisuri, graţie strădaniei consecvente a unei linii neîntrerupte de mari conservatori, în mod admirabil s‑au reunit toate splendorile şi mizeriile funcţiei publice, care fac din funcţionar o fiinţă aparte, beneficiar şi totodată dependent de spaţiul fizic şi mental descris de vârful peniţei pe care o mânuieşte. În termeni simpli, şi având în vedere o înţelegere mai exactă a faptelor generale discutate în abstract în acest preambul, trebuie să spunem că domnul José are o problemă de rezolvat. Aducându‑şi aminte cât de greu i‑a fost să smulgă, împotriva rezistenţelor regulamentare ale ierarhiei, o amărâtă de jumătate de oră de scutire de serviciu, datorită căreia a reuşit să nu fie surprins în flagrant de soţul tinerei din apartamentul din stânga de la etajul doi, ne putem închipui calvarul prin care trece acum, zi şi noapte, chinuindu‑se să găsească o justificare ingenioasă, ce i‑ar permite să solicite, nu una, ci două ore, nu două, ci trei, cam atâtea îi vor trebui probabil ca să ducă la bun sfârşit, cu suficient folos, vizita la şcoală şi indispensabila investigaţie în arhivele ei. Această frământare, constantă, obsesivă, avu neîntârziat urmări, erori în muncă, scăpări de atenţie, subite somnolenţe diurne datorate insomniilor nocturne, pe scurt, domnul José, apreciat până atunci de diverşii săi superiori ca un funcţionar competent, metodic şi devotat, începu să fie ţinta unor mustrări severe, admonestări, săpuneli, care n‑au făcut decât să‑l arunce într‑o confuzie şi mai mare, fără a mai pune la socoteală că, pe calea pe care o apucase, putea fi absolut sigur că, dacă s‑ar fi încumetat vreodată să ceară multjinduita dispensă, răspunsul ar fi fost negativ.
Situaţia devenise atât de gravă încât, după ce a fost analizată rând pe rând de inspectori şi de subşefi, dar fără nici un rezultat, singura soluţie rămasă a fost aducerea ei la cunoştinţa conservatorului, care, în primele clipe, nu reuşi să înţeleagă ce se petrece, atât i se părea de absurd. Faptul că un funcţionar îşi nesocotise în asemenea hal obligaţiile era un lucru care făcea imposibilă orice binevoitoare înclinaţie spre o decizie disculpatoare, un lucru care aducea o serioasă atingere tradiţiilor operative ale Arhivei Generale, numai o boală foarte gravă l‑ar fi putut justifica. Când delincventul i‑a fost adus înainte, exact asta l‑a întrebat conservatorul pe domnul José, Sunteţi bolnav, Cred că nu, domnule. Dacă nu sunteţi bolnav, cum explicaţi atunci munca de proastă calitate pe care aţi făcut‑o în ultimele zile, Nu ştiu, domnule, poate pentru că n‑am dormit bine, În acest caz, sunteţi bolnav, Doar n‑am dormit bine, Dacă nu dormiţi bine, înseamnă că sunteţi bolnav, un om sănătos doarme întotdeauna buştean, dacă nu cumva aveţi vreo povară pe conştiinţă, o greşeală cenzurabilă, din acelea pe care conştiinţa nu le iartă, conştiinţa e foarte importantă, Da, domnule, Dacă greşelile dumneavoastră de serviciu sunt cauzate de insomnie şi dacă insomnia este pricinuită de acuzaţiile conştiinţei, atunci trebuie să descoperim greşeala comisă, N‑am făcut nici o greşeală, domnule, Imposibil, singura persoană, aici, care nu face greşeli, sunt eu, dar acum ce se întâmplă, de ce vă uitaţi la cartea de telefon, Nu mă pot concentra; domnule, Semn rău, ştiţi că trebuie să vă uitaţi întotdeauna la mine când vă vorbesc, e regulamentul de disciplină, eu sunt singurul care am voie să privesc în altă direcţie, Da, domnule, Ce greşeală aţi făcut, Nu ştiu, domnule, În acest caz e şi mai grav, greşelile uitate sunt cele mai primejdioase, Mi‑am îndeplinit îndatoririle, Informaţiile de care dispun în legătură cu dumneavoastră au fost până astăzi satisfăcătoare, dar asta nu face decât să demonstreze că reaua conduită profesională pe care aţi avut‑o în ultimele zile nu este consecinţa unei greşeli uitate, ci a unei greşeli recente, a unei greşeli de acum, Conştiinţa nu mă acuză, Conştiinţele tac mai mult decât trebuie, de aceea s‑au creat legile, Da, domnule, Trebuie să iau o decizie, Da, domnule, Şi am luat‑o, Da, domnule, Vă aplic o zi de suspendare, Şi suspendarea, domnule, e numai de salariu, sau e şi de serviciu, întrebă domnul José, văzând mijind o rază de speranţă, De salariu, de salariu, serviciul nu poate fi mai afectat decât a fost, de curând v‑am dat o jumătate de oră liberă, să nu‑mi spuneţi că vă aşteptaţi ca reaua dumneavoastră purtare să fie răsplătită cu o zi întreagă, Nu, domnule, Doresc, pentru binele dumneavoastră, să vă servească drept învăţătură de minte, să redeveniţi cât mai repede funcţionarul corect dinainte, în interesul acestei Arhive Generale, Da, domnule, Asta e tot, întoarceţi‑vă la locul dumneavoastră.
Disperat, cu nervii la pământ, aproape în lacrimi, domnul José se supuse. În cele câteva minute cât durase dificila discuţie cu şeful, corespondenţa i se îngrămădise pe masă, ca şi cum ceilalţi registratori, colegii lui, profitând de situaţia disciplinară periculoasă în care vedeau că se afla, ar fi vrut şi ei, pe cont propriu, să‑l pedepsească. Pe deasupra, era aşteptat de mai multe persoane, care stăteau la rând. Toate se postaseră în faţa mesei lui, şi nu din întâmplare, nu pentru că s‑ar fi gândit, intrând în Arhiva Generală, că funcţionarul absent e poate mai simpatic şi mai primitor decât cei vizibili, prezenţi în dosul pupitrului, ci pentru că tocmai aceştia le indicaseră că lui trebuiau să i se adreseze. Cum regulamentul intern hotăra că satisfacerea cererilor publicului avea prioritate absolută asupra muncii de birou, domnul José se duse la pupitru, ştiind că, în spatele lui, va continua să plouă cu hârtii. Era pierdut. Acum, în urma avertismentului enervat al conservatorului şi a pedepsei primite, chiar dacă ar fi inventat naşterea imposibilă a unui fiu sau moartea dubioasă a unei rude, îşi putea scoate din minte orice speranţă că i se va permite, într‑un viitor apropiat, să plece mai devreme sau să vină mai târziu cu o oră, o jumătate de oră, sau barem un minut. Memoria, în această casă a arhivelor, este tenace, uită încet, atât de încet încât niciodată nu va ajunge să uite complet. De va avea domnul José, de acum în zece ani, un moment de neatenţie, oricât de mărunt, va şi vedea cum imediat i se vor aminti toate detaliile acestor nefericite zile. Probabil la asta se referise conservatorul, spunând că cele mai grave greşeli sunt cele care, în aparenţă, au fost uitate.
Pentru domnul José, restul zilei fu un anevoios calvar, copleşit de muncă, năpădit de gânduri. În timp ce o parte a conştiinţei sale dădea competente explicaţii publicului, completând şi ştampilând documente, arhivând fişe, cealaltă parte blestema în ritm monoton soarta şi hazardul care transformaseră într‑o morbidă curiozitate un lucru care n‑ar reuşi să impresioneze nici măcar o clipă imaginaţia unei persoane rezonabile, cu toate minţile acasă. Şeful are dreptate, se gândea domnul José, interesele arhivei trebuie puse mai presus de orice, dacă aş fi dus o viaţă chibzuită, normală, cu siguranţă nu m‑aş fi apucat, la vârsta mea, să fac colecţii de actori, de balerine, de episcopi şi de jucători de fotbal, e stupid, e inutil, e ridicol, frumoasă moştenire las eu după moarte, din fericire, nu am urmaşi, poate e din pricina singurătăţii, dacă aş avea o soţie. Ajuns în acest punct, gândul se întrerupse, apoi o luă pe o altă cale, un drum îngust, confuz, la începutul căruia se poate vedea portretul unei fetiţe, la capătul căruia va trebui să se afle, dacă o va găsi, o persoană reală, o femeie în toata firea, adultă, care acum are treizeci şi şase de ani, divorţată, Dar oare de ce‑o vreau eu, pentru ce, ce‑am să fac cu ea după ce o s‑o găsesc. Gândul i se întrerupse din nou, dădu înapoi, Şi cum crezi tu c‑o vei găsi, dacă nu te lasă s‑o cauţi, îl întrebă, dar el nu răspunse, ocupat s‑o informeze pe ultima persoană din rând că certificatul de deces pe care‑l ceruse va fi gata a doua zi.
Cu toate acestea, există întrebări tenace, care nu se dau bătute, iar aceasta îl atacă din nou, când el, cu trupul obosit, cu sufletul golit, intră, în sfârşit, în casă. Se aruncă pe pat ca o cârpă, voia să doarmă, să uite chipul şefului, pedeapsa nedreaptă, dar întrebarea se culcă lângă el, strecurându‑i în şoaptă, N‑o poţi căuta, nu te lasă, de astă dată era cu neputinţă să se prefacă ocupat, vorbind cu un solicitant, încercă să facă pe niznaiul, îşi spuse că va găsi o modalitate, iar dacă n‑o va găsi, se va lăsa păgubaş, totuşi întrebarea se încăpăţână, Te laşi uşor învins, pentru atâta lucru nu merita să falsifici o împuternicire şi s‑o obligi pe nefericita şi amabila doamnă din apartamentul din dreapta de la parter să vorbească despre trecutul ei păcătos, este o lipsă de respect faţă de ceilalţi să le dai buzna în casă şi să le încalci intimitatea. Aluzia la împuternicire îl făcu să se ridice brusc în capul oaselor, îngrozit. O avea în haină, umblase cu ea toate aceste zile, închipuiţi‑vă că, dintr‑un motiv sau altul, ar fi scăpat‑o pe jos, sau că tulburarea nervoasă i‑ar fi provocat o sincopă, o pierdere de cunoştinţă, şi un coleg oarecare, fără rea intenţie, descheindu‑i nasturii ca să‑l lase să respire, ar fi văzut plicul alb cu timbrul Arhivei Generale, exclamând, Ce‑i asta, iar apoi un inspector, iar apoi un subşef, iar apoi şeful. Domnul José refuză să se gândească ce s‑ar fi întâmplat după aceea, se ridică dintr‑un salt, se repezi la haina atârnată pe speteaza unui scaun, scoase scrisoarea şi, neliniştit, uitându‑se de jur împrejur, se întrebă unde naiba o putea ascunde. Nici o mobilă n‑avea cheie, sărmanele lui bunuri se aflau la îndemâna oricărui spirit iscoditor care i‑ar fi pătruns în casă. Atunci dădu cu ochii de colecţiile aliniate în dulap, aici trebuia să se afle soluţia. Căută dosarul episcopului şi băgă plicul înăuntru, un episcop nu trezeşte curiozitatea oricât de faimoasă i‑ar fi cucernicia, nu e ciclist, nici pilot de formula unu. Reveni în pat, uşurat, dar întrebarea rămăsese acolo, în aşteptare, N‑ai făcut nimic, problema nu e împuternicirea, tot una e s‑o ascunzi sau s‑o laşi la vedere, nu asta te va călăuzi spre femeie, Am spus deja că voi găsi o modalitate, Mă îndoiesc, şeful te‑a legat de mâini şi de picioare, nu‑ţi dă voie să faci nici un pas, Voi aştepta să se liniştească lucrurile, Şi după aceea, Habar n‑am, o să‑mi vină până la urma o idee, Ai putea rezolva chestiunea chiar în acest moment, Cum, Le dai un telefon părinţilor, spui că vorbeşti în numele Arhivei, le ceri adresa, Aşa ceva nu fac, Mâine te duci acasă la femeie, nu sunt în stare să‑mi închipui ce‑o să puteţi vorbi, dar, cel puţin, ajungi la o concluzie, Probabil că n‑am să vreau să‑i vorbesc când vom fi faţă în faţă, Dacă aşa stau lucrurile, de ce‑o mai cauţi, de ce îi investighezi viaţa, Şi despre episcop adun hârtii şi totuşi nu mă interesează să stau de vorbă cu el, Mi se pare absurd, E absurd, dar era momentul să fac ceva absurd în viaţă, Vrei să spui că, dacă vei reuşi s‑o găseşti pe femeie, ea nu va afla c‑ai căutat‑o, E foarte probabil, De ce, Nu pot să explic, În orice caz, nici la şcoala fetiţei nu te vei putea duce, şcolile sunt ca Arhiva Generală, se închid la sfârşitul săptămânii, În Arhivă pot să intru când vreau, Nu se poate spune c‑ar fi cine ştie ce ispravă eroică, uşa casei tale dă înăuntru, Se vede că n‑a trebuit niciodată să mergi acolo singur, Merg unde mergi tu, asist la tot ceea ce faci, Poţi s‑o faci în continuare, o voi face, dar tu, în şcoală, nu vei intra, Rămâne de văzut.
Domnul José se sculă, era ora cinei, dacă meritau un asemenea nume mesele frugale pe care obişnuia să le ia seara. În timp ce mânca, se gândi intens, apoi spălă farfuria, paharul şi tacâmurile, strânse firimiturile care căzuseră pe faţa de masă, continuând să se concentreze, şi, ca şi cum gestul ar fi fost inevitabila concluzie a ceea ce gândise, deschise uşa care dădea spre stradă. În faţă, peste drum, se afla o cabină telefonică, o avea, cum s‑ar spune, sub nas, în douăzeci de paşi va ajunge la capătul firului care îi va duce vocea, acelaşi fir îi va aduce un răspuns, şi acolo, fie într‑un sens, fie în celălalt, se vor încheia căutările, se va putea întoarce liniştit acasă, va redobândi încrederea şefului, apoi, rotindu‑se pe propriile urme invizibile, lumea îşi va recăpăta orbita dintotdeauna, calmul profund al celui care pur şi simplu aşteaptă ceasul când toate lucrurile se vor împlini, dacă aceste vorbe, spuse şi repetate de atâtea ori, vor fi având, cu adevărat, vreun înţeles. Domnul José nu traversă strada, se duse să‑şi pună haina şi gabardina, după care ieşi.
Trebui să schimbe de două ori autobuzul până ajunse la destinaţie. Şcoala era o clădire lungă, cu două etaje şi mansardă, separată de stradă printr‑un grilaj înalt de fier. Spaţiul intermediar, o porţiune de teren unde se zăreau, risipiţi, câţiva arbori mărunţi, servea probabil pentru destinderea elevilor. Nu se vedea nici o lumină. Domnul José se uită împrejur, strada era pustie, deşi nu era foarte târziu, este partea bună a acestor cartiere excentrice, mai ales dacă timpul nu permite să ţii fereastra deschisă, vecinii se retrag în sânul căminului, în plus, afară nu e nimic de văzut. Domnul José merse până la capătul străzii, traversă pe celalalt trotuar, acum vine spre şcoală, cu paşi domoli, ca cineva care a ieşit să respire aerul curat al nopţii şi acasă nu‑l aşteaptă nimeni. Lângă poartă, se aplecă de parcă tocmai ar fi observat că i s‑a dezlegat şiretul de la pantof, trucul e vechi şi arhicunoscut, nu păcăleşte pe nimeni, însă merge în lipsă de ceva mai bun, când imaginaţia nu dă pe afară. Împinse poarta cu cotul, aceasta se mişcă puţin, nu era închisă cu cheia. Metodic, domnul José mai înnodă o dată şiretul, se ridică şi bătu cu piciorul în pământ ca pentru a se convinge de soliditatea nodurilor, şi îşi continuă drumul, acum mai repede, părea că‑şi amintise brusc că totuşi era aşteptat.
Restul săptămânii, domnul José trăi ca şi cum ai fi asistat la propriile vise. În Arhiva nu fu văzut comiţând nici măcar o singură greşeală, nu avu nici un moment de neatenţie, nu încurcă nici o hârtie cu alta, rezolvă o mulţime de treburi care altădată l‑ar fi făcut să protesteze, în tăcere, desigur, împotriva tratamentului inuman la care sunt supuşi dintotdeauna registratorii, făcu şi suportă totul fără o vorbă, fără un murmur. Conservatorul îi aruncă de două ori câte o privire de la distanţă, ştim că nu e obiceiul lui să se uite la subordonaţi, cu atât mai puţin la cei de categorie inferioară, dar concentrarea spirituală a domnului José atingea un asemenea grad de intensitate încât era imposibil să n‑o percepi în atmosfera etern stătută a Arhivei Generale. Vineri, în momentul închiderii serviciului, conservatorul, pe nepregătite, contraveni tuturor regulamentelor, încălcă toate tradiţiile, lăsându‑i cu gura căscată pe toţi funcţionarii, atunci când, îndreptându‑se spre ieşire şi trecând pe lângă domnul José, îl întrebă, Vă simţiţi mai bine. Domnul José răspunse da, era mult mai bine, n‑a mai avut insomnii, iar conservatorul replică, V‑a prins bine discuţia pe care am avut‑o, păru că vrea să mai adauge ceva; vreo idee care tocmai îi trecuse prin minte, însă închise gura şi ieşi, atât ar mai fi lipsit, anularea pedepsei impuse ar fi însemnat o subminare a disciplinei. Ceilalţi registratori, inspectorii, până şi subşefii, îl priviră pe domnul José de parcă atunci l‑ar fi văzut pentru întâia oară, cele câteva cuvinte ale şefului îl transformaseră într‑o persoană diferită, era cam la fel ca atunci când duci un copil să‑l botezi, pleci cu unul şi te întorci cu altul. Domnul José termină de pus în ordine biroul, apoi îşi aşteptă rândul să iasă, după regulament primul care pleca era subşeful cel mai vechi în funcţie, apoi inspectorii, imediat registratorii, întotdeauna în ordinea vechimii în serviciu, celălalt subşef avea sarcina să închidă uşa. Contrar obiceiului, domnul José nu ocoli Arhiva Generală ca să ajungă acasă, o luă pe străzile învecinate, intră pe rând în trei magazine diferite şi cumpără din fiecare câte ceva, jumătate de kilogram de untură de porc, într‑unul, un prosop într‑altul şi, de asemenea, un obiect mic, un flecuşteţ, care încăpea într‑o palmă, şi pe care‑l puse în buzunarul exterior al hainei pentru că nu trebuia împachetat. Doar după aceea se duse acasă. Trecuse de mult de miezul nopţii când ieşi. La ora aceea, circulau puţine autobuze, foarte rar apărea câte unul, de aceea domnul José, pentru a doua oară de când dăduse peste fişa femeii necunoscute, se hotărî să ia un taxi. Simţea un soi de vibraţie în coşul pieptului, un zumzet, o frenezie, însă mintea îi rămânea calmă, sau, mai bine zis, era incapabilă să gândească. Preţ de o clipă, domnul José, ghemuit pe bancheta taxiului parcă temându‑se să nu fie văzut, încercă să‑şi imagineze ce i s‑ar putea întâmpla dacă fapta pe care se pregătea s‑o comită ar ieşi prost, ce urmări ar avea asupra vieţii sale, însă gândul se ascunse după un zid, De aici nu ies, îi spuse din dosul zidului, iar el înţelese, pentru că se cunoştea bine, că gândul voia să‑l protejeze nu de teamă, ci de laşitate. Aproape de destinaţie, îi ceru şoferului să oprească, va parcurge pe jos restul distanţei care rămăsese. Îşi ţinea mâinile în buzunare, pipăind, sub gabardina cu nasturii închişi până sus, pachetele care conţineau untura şi prosopul. În clipa când dădu colţul ca să intre pe strada unde era situată şcoala, pe cap îi căzură câteva picaturi izolate de ploaie, înlocuite pe dată, când ajunse în dreptul porţii, de o rafală deasă care matura cu zgomot caldarâmul. Se spune, din timpurile clasice, că soarta îi ocroteşte pe cei îndrăzneţi, în cazul de faţă, intermediarul însărcinat cu protecţia a fost ploaia, ori, cu alte cuvinte, cerul însuşi, dacă ar umbla cineva pe strada la ora asta târzie, ar fi desigur mai ocupat să se ferească de baia subită decât să remarce stratagemele unui individ în gabardină care, judecând după vârsta pe care părea s‑o aibă, scăpase de potop cu o repeziciune surprinzătoare, adineauri era aici, acum nu mai e. Adăpostit sub copacii din curte, cu inima bătând nebuneşte, domnul José aştepta neliniştit, uimit de agilitatea cu care se mişcase, el care, în materie de exerciţii fizice, nu făcea mai mult decât să se caţere în vârful scării din Arhiva Generală, şi doar Dumnezeu ştie cu câtă lipsă de entuziasm. Era la adăpost de privirile din stradă, şi credea că, trecând cu grijă de la un copac la altul, va putea ajunge la intrarea în şcoală fără să fie observat de nimeni din afară. Se convinsese că înăuntru nu se afla nici un paznic, în primul rând, după absenţa luminii, atât deunăzi cât şi acum, iar apoi pentru că şcolile, cu excepţia unor motive deosebit de particulare şi excepţionale, nu sunt îndeobşte clădiri care merită să fie jefuite. Excepţionale şi particulare erau motivele lui, de aceea venise, înarmat cu o jumătate de kilogram de untură, cu un prosop şi un diamant de tăiat geamuri, acesta fusese obiectul care nu trebuise împachetat. Era totuşi cazul să se gândească bine la ce avea de făcut.
Să intre prin faţă ar fi o imprudenţă, vreunui vecin, locuind la un etaj de sus pe partea opusă a străzii, i‑ar putea veni ideea să se apropie de geam să vadă ploaia care continua să răpăie din răsputeri, şi l‑ar putea zări pe insul care sparge fereastra şcolii, mulţi n‑ar mişca un deget ca să evite consumarea actului violent, ba, dimpotrivă, ar lăsa perdeaua să cadă, întorcându‑se în pat şi spunând, Treaba lui, dar sunt alţii care nu salvează lumea numai pentru că lumea nu se lasă salvată, aceştia ar chema de îndată poliţia şi ar ieşi pe balcon strigând, Hoţii, aspru cuvânt, pe care domnul José nu‑l merita, el e, cel mult, un falsificator, însă n‑o ştim decât noi. Dădu ocol clădirii, poate dincolo e mai simplu, îşi spuse domnul José, şi are probabil dreptate, de atâtea ori se întâmpla ca, în spate, clădirile să fie neîngrijite, cu mobile vechi aruncate claie peste grămadă, lăzi aşteptând o nouă utilizare, cutii în care a fost vopsea, cărămizi sparte rămase de la vreo lucrare, tot ce trebuie când vrei să improvizezi o scară, să ajungi la o fereastră şi să intri prin ea. Într‑adevăr, domnul José găsi câteva dintre aceste lucruri utile, însă totul era adunat sub o magazie sprijinită de perete, într‑o ordine meticuloasă din câte‑şi dădu seama pipăind ici şi colo, va avea nevoie de mult efort şi timp ca să aleagă şi să extragă, pe întuneric, obiectele cele mai adecvate pentru necesităţile structurale ale piramidei pe care avea să se caţere, Dacă aş reuşi să ajung pe acoperiş, murmură. În principiu, ideea era excelentă, exista o fereastră la două palme mai sus de joncţiunea magaziei cu peretele, Chiar şi aşa, nu va fi uşor, acoperişul e foarte înclinat şi, cu ploaia asta, trebuie să fie alunecos şi abrupt, îşi spuse. Domnul José simţi că‑şi pierde curajul, li se întâmplă celor care n‑au experienţa de spărgători şi n‑au beneficiat de lecţiile unor maeştri căţărători, nu se gândise nici măcar să vină să inspecteze locul înainte, ar fi putut profita în ziua precedentă când observase că poarta nu era închisă cu cheia, şansa i se păruse probabil atât de mare încât preferase să nu abuzeze. Avea în buzunar mica lanternă electrică pe care o folosise în Arhiva Generală pentru a lumina fişele, dar nu voia s‑o aprindă aici, un lucru e o siluetă în mijlocul întunericului, poate trece mai mult sau mai puţin neobservată, alt lucru, foarte diferit, şi mult mai grav, este un cerculeţ de lumină, plimbându‑se şi denunţându‑se, Uitaţi‑mă unde sunt.
Se adăpostise lângă magazie, auzea ploaia bătând neobosită pe suprafaţa acoperişului, şi nu ştia ce să facă. Şi aici erau arbori, mai înalţi şi mai bogaţi decât cei din faţa şcolii, dacă, dincolo de ei, se ascundea vreo clădire n‑o putea vedea, Deci, nici eu nu pot fi văzut de acolo, se gândi domnul José, şi, după ce ezită încă un moment, aprinse lanterna şi o roti, într‑o fulgerare rapidă. Nu se înşelase, depozitul de fier vechi al şcolii era îngrijit şi ordonat cu grijă, de parcă ar fi fost piesele unei maşinării, îmbucate una într‑alta. Aprinse din nou lanterna, îndreptând de astă dată lumina în sus. Aşezată peste vechituri, separată de rest, ca o piesă care, din când în când, este totuşi necesară, se vedea o scăriţă. Fie din pricina descoperirii neaşteptate, fie la amintirea subită şi necontrolată a altitudinilor din Arhiva Generală, domnului José i se întunecă privirea, un mod expresiv şi curent, cu vădit avantaj comunicativ, de a scuti gurile populare, care n‑au fost făcute pentru asta, de pronunţarea cuvântului vertij. Scăriţa nu era suficient de înaltă pentru a ajunge la fereastră, însă îi era de folos ca să se caţere pe magazie, iar, de acolo, Dumnezeu cu mila.
Astfel invocat, Dumnezeu se hotărî să‑l ajute pe domnul José la necaz, ceea ce n‑are nimic extraordinar dacă ne gândim la uriaşul număr de hoţi care, de când e lumea lume, au avut şansa să revină de la furtişagurile lor, nu numai căptuşiţi cu pradă, ci şi teferi la trup, adică, fără a fi primit vreo pedeapsă divină. Vru aşadar providenţa ca plăcile ondulate de ciment care formau acoperişul magaziei, să nu fie numai pline de rugozităţi, ci să aibă, în partea inferioară, o margine ieşită în afară, căci, imprudent, desenatorul fabricii nu reuşise să reziste atracţiei ornamentale. Mulţumită acestei imagini, şi în ciuda accentuatei înclinaţii a magaziei, punând un picior aici, o mână dincolo, gemând, suspinând, zgâriind cu unghiile, jupuindu‑şi vârfurile pantofilor, domnul José reuşi să se agaţe şi să se târască pe acoperiş. Acum trebuia să intre. Or, e momentul să spunem că spărgătorul şi căţărătorul care e domnul José utilizează metode absolut demodate, ca să nu spunem vechi, chiar arhaice. Pe vremuri, nici el nu ştie când, nici în ce carte sau articol, citise că untura de porc şi o bucată de prosop sunt complementele obligatorii ale unui cuţit de tăiat geamuri, atunci când vrei să intri cu intenţii necurate pe o fereastră, şi astfel se înarmase cu aceste insolite unelte, mânat de o credinţa oarbă în utilitatea lor. Evident, ar fi putut, pentru a grăbi acţiunea, să dea un simplu pumn în geam, dar se temuse, în timp ce‑şi plănuia atacul, ca inevitabila sfărâmare a sticlei, rezultând din lovitură, îi va alarma pe vecini, şi, cu toate că vremea urâtă, cu rumorile ei naturale, micşorase riscul, era totuşi mai bine să respecte cu stricteţe disciplina metodei. Aşa că, proptindu‑şi picioarele în marginea providenţială, înfigându‑şi genunchii în asprimea plăcilor, domnul José se apucă să taie geamul cu diamantul, de‑a lungul cercevelei. Apoi, cu batista, gâfâind din pricina efortului şi a poziţiei incomode, şterse geamul cât putu de bine, ca să nu fie afectată dorita aderenţă a unturii, ori ce rămăsese din ea, căci violentele eforturi pe care le făcuse ca să urce planul înclinat preschimbaseră pachetul într‑o masă informă şi lipicioasă, cu previzibile consecinţe asupra integrităţii hainelor pe care le purta. Chiar şi în aceste condiţii, reuşi să întindă pe toată suprafaţa geamului un strat de untură, acceptabil de gros, pe care, apoi, cu toata minuţia posibilă, se strădui să lipească prosopul, extras, după nenumărate contorsiuni, din buzunarul gabardinei. Acum va trebui să calculeze cu precizie forţa loviturii, care trebuia să nu fie nici atât de slabă încât să fie nevoit s‑o repete, nici atât de puternică încât să anuleze aderenţa geamurilor la prosop. Apăsând pe cercevea, cu mâna stângă, ca să nu alunece partea superioară a prosopului, domnul José îşi strânse pumnul drept, îşi împinse braţul spre spate şi dădu o lovitură scurtă, care din fericire reuşi, surdă, înăbuşită, ca pocnetul unei arme cu amortizor. Nimerise din prima încercare, ispravă notabilă pentru un începător. Un fragment sau două de geam căzură în interior, atât, dar nu conta, înăuntru nu era nimeni. Preţ de câteva clipe, în ciuda ploii, domnul José aşteptă, întins pe acoperiş, adunându‑şi puterile şi savurând triumful. După aceea, îndreptându‑şi trupul, îşi introduse braţul în spărtură, căută şi găsi ivărul ferestrei, Doamne, grea e viaţa spărgătorilor, o deschise larg şi, agăţându‑se de pervaz, cu ajutorul disperatelor sale picioare, care nu mai găseau puncte de sprijin, izbuti să se salte, ridică întâi un picior, apoi pe celălalt, în fine, îşi dădu drumul să cadă de cealaltă parte, suav, ca o frunză desprinsă din copac.
Respectul faţă de realitatea faptelor şi simpla obligaţie morală de a nu abuza de încrederea celui care s‑a arătat gata să accepte drept plauzibile şi coerente peripeţiile unei căutări atât de neobişnuite ne cer să lămurim imediat că domnul José nu a alunecat uşor de pe pervazul geamului, precum o frunză desprinsă de pe ram. Dimpotrivă, adevărul este că se prăbuşise stângaci, aşa cum cade deodată un copac retezat, când i‑ar fi fost atât de simplu să se lase să alunece lin din locul său provizoriu până când atingea pământul cu picioarele. Căderea, prin duritatea şocului şi prin succesiunea contactelor dureroase, îi arătă, chiar înainte ca ochii să i‑o poată confirma, că aterizase pe un soi de prelungire a magaziei exterioare, inversul fiind totuşi mai probabil, ambele spaţii având ca scop depozitarea lucrurilor nefolositoare, mai întâi cel dinăuntru, şi numai după aceea, nemaifiind loc aici, cel din afară. Domnul José rămase nemişcat câteva minute, aşteptând să i se normalizeze respiraţia şi să înceteze tremurul din braţe şi picioare. Apoi aprinse lanterna, fiind atent să lumineze numai podeaua din faţă, şi văzu că, printre mobilele stivuite de o parte şi de alta, fusese lăsat un coridor care ducea la o uşă. Se nelinişti gândindu‑se că era poate încuiată, caz în care ar trebui s‑o spargă fără uneltele adecvate şi cu inevitabilul zgomot ce va rezulta. Afara ploua în continuare, vecinii dormeau probabil cu toţii, însă pe asta nu putea conta, unii oameni au somnul atât de uşor, încât până şi zumzetul unui ţânţar e de ajuns ca să‑i trezească, şi atunci se scoală, merg la bucătărie să bea un pahar cu apă, aruncă afară o privire întâmplătoare şi văd o gaură neagră în formă de dreptunghi în zidul colegiului, poate comentează, Ce neglijenţi sunt aia de la şcoală, lasă pe o vreme ca asta fereastra deschisă, dar stai puţin, dacă‑mi aduc bine aminte, geamul ala era închis, trebuie să fie de la vânt, a bătut tare, n‑o să‑i treacă nici unuia prin cap că înăuntru e un hoţ, şi, dacă i‑ar trece, ar fi o imensă greşeală, fiindcă domnul José, s‑o mai amintim o dată, n‑a venit aici ca să fure. Îşi spune acum c‑ar trebui să închidă fereastra ca să nu se observe din afară efracţia, dar şovăie, poate ar fi mai bine s‑o lase cum este, Se vor gândi că a fost din cauza vântului sau a neglijenţei vreunui angajat, dacă aş închide‑o, imediat s‑ar remarca lipsa geamurilor, mai ales că sunt mate, aproape albe. Încrezător că restul lumii îşi foloseşte inteligenţa de care dispune într‑un mod la fel de deductiv ca şi el, domnul José se hotărî să lase deschisă fereastra şi începu de îndată să se târască printre mobile, până când ajunse la uşa care nu era închisă cu cheia. Răsuflă uşurat, în continuare n‑avea a se teme de alte obstacole. Acum simţea nevoia unui scaun confortabil, o canapea ar fi şi mai de dorit, pentru a‑şi petrece restul nopţii odihnindu‑se, dacă nervii îi vor da pace, va putea chiar dormi. Îşi calculase mişcările ca un şahist cu experienţă, în fond nu e mare filosofie, când eşti îndeajuns de sigur de cauzele obiective imediate, să avansezi prospecţii prin evantaiul efectelor probabile şi posibile, luând în consideraţie şi transformarea lor în cauze, totul generând succesiv efecte cauze efecte şi cauze efecte cauze, la infinit, ştiind noi că aventura domnului José nu e sortită totuşi să‑l ducă aşa departe. Celor cu mintea la cap trebuie să li se fi părut o nesăbuinţa felul cum registratorul s‑a băgat de bună voie în gura lupului, iar acum, de parcă n‑ar fi mare scofală, doreşte să‑şi petreacă în linişte ultimele ore din noapte şi toată ziua de mâine, cu riscul de a fi prins în flagrant delict de cineva mai deductiv ca el în materie de ferestre deschise. Să recunoaştem totuşi c‑ar fi o nesăbuinţă şi mai mare dacă ar porni din sală în sală aprinzând luminile. Să pui cap la cap o fereastră deschisă cu o lumină aprinsă, când ştii că utilizatorii legitimi ai unei case sau ai unui liceu sunt absenţi, constituie o operaţie mentală la îndemâna fiecăruia, oricât ar fi de puţin bănuitor, de obicei cheamă poliţia.
Pe domnul José îl durea tot trupul, probabil că avea genunchii zdreliţi, poate însângeraţi, neplăcuta senzaţie de rosătură, produsă de atingerea stofei pantalonilor, nu însemna altceva, şi, pe deasupra, era ud şi murdar din cap până în picioare. Îşi scoase gabardina, care şiroia de apă, gândindu‑se, Dacă ar exista pe aici o încăpere interioară, aş putea aprinde lumina, şi o baie, o baie unde să mă spăl, cel puţin pe mâini. Îşi făcu drum pipăind, deschizând şi închizând uşi, şi găsi ce căuta, mai întâi o odaie mică, fără geamuri, cu rafturi pe care erau puse materiale şcolare şi de birou, creioane, caiete, coli de hârtie, pixuri, bureţi, călimări, rigle, echere, decimetre duble, compasuri, truse de desen, tuburi cu lipici, cutiuţe cu agrafe şi altele pe care nu ajunse să le identifice. Aprinzând lumina, putu, în sfârşit, să examineze pagubele produse de aventură. Rănile de la genunchi nu păreau atât de grave cum începuse să creadă, zgârieturile erau superficiale, deşi dureroase. La lumina zilei, când nu va mai trebui să aprindă lumini, va căuta ceea ce se află în oricare şcoală, dulapul alb cu cele de trebuinţa pentru primul ajutor, dezinfectantul, spirtul medicinal, apa oxigenată, vata, pansamentele, compresele, leucoplastul, nici n‑avea nevoie de atâtea. Gabardinei însă leacurile nu‑i vor fi de folos, boala ei e murdăria, e untura de porc care impregnează materialul, Poate voi reuşi să scot cea mai mare parte cu alcool, îşi zise domnul José. Porni apoi în căutarea unei toalete, şi avu noroc, judecând după ordine şi curăţenie, era probabil cea utilizată de profesori.
Fereastra ei, care şi ea dădea în spatele şcolii, avea, pe lângă geamurile mate, evident mai necesare aici decât în magazia pe unde intrase, obloane interioare de lemn, mulţumită cărora putu, în sfârşit, să aprindă lumina şi să se spele văzând ce face. Apoi, cu forţele refăcute şi mai mult sau mai puţin curat, porni în căutarea unui loc de dormit. Deşi, în vremurile sale de şcoală, nu frecventase un astfel de liceu, atât de pretenţios şi cu asemenea dimensiuni, ştia, totuşi, că fiecare şcoala îşi are directorul ei, că fiecare director îşi are biroul lui, că fiecare birou are o canapea, exact lucrul pe care trupul său i‑l cerea. Continuă aşadar să deschidă şi să închidă uşi, se uită în sălile scăldate într‑o difuză lumină interioară care le dădea un aer fantomatic, unde băncile elevilor păreau morminte aliniate, masa profesorului un sumbru spaţiu de sacrificiu, iar tabla neagră locul unde se făcea socoteala tuturora. Văzu, atârnate pe pereţi, ca nişte pete tulburi, pe care timpul le întipăreşte pe epiderma fiinţelor şi lucrurilor, hărţile cerului, lumii şi ţărilor, hărţile hidrografice şi orografice ale fiinţei umane, canalizarea sângelui, tranzitul digestiv, ordonarea muşchilor, comunicarea nervilor, armătura oaselor, foalele plămânilor, labirintul creierului, secţiunea ochilor, împletirea sexelor. Sălile de clasă se succedau una după alta de‑a lungul coridoarelor care dădeau ocol liceului, pretutindeni se respira mirosul cretei, aproape la fel de vechi ca acela al trupurilor, unii chiar spun că Dumnezeu, înainte să se apuce să frământe lutul din care, mai apoi, le‑a fabricat, a desenat mai întâi cu creta bărbatul şi femeia pe suprafaţa primei nopţi, de aici provine singura certitudine pe care o avem, certitudinea că am fost, suntem şi vom fi ţărână, şi că ne vom pierde într‑o noapte la fel de profundă ca prima. În câteva locuri, întunericul era greu, complet, parc‑ar fi fost învelit în pânze negre, dar, în altele, plutea o reverberaţie oscilantă de acvariu, o fosforescenţă, o luminozitate albăstruie care nu putea proveni de la lumina lămpilor de pe stradă, sau, dacă totuşi venea de la ele, traversând geamurile se transfigura. Amintindu‑şi de palida lumină, veşnic suspendată deasupra mesei conservatorului, încercuită de bezna gata s‑o înghită, domnul José murmură, Arhiva Generală e altfel, apoi adăugă, de parcă trebuia să‑şi răspundă sieşi, Probabil, cu cât e mai mare diferenţa, cu atât mai mare va fi egalitatea, şi cu cât e mai mare egalitatea, cu atât mai mare va fi diferenţa. În momentul acela încă nu ştia cât era de aproape de adevăr.
La etajul ăsta, nu erau decât săli de clasa, biroul directorului se află desigur deasupra, departe de voci, de zgomotele incomode, de zarva intrării şi ieşirii elevilor. Scara de acces avea deasupra un luminator, urcând‑o, treceai progresiv de la întuneric la lumină, ceea ce, în aceasta circumstanţă, n‑are decât prozaica semnificaţie că putem să vedem unde punem piciorul. Hazardul noii căutări vru ca domnul José, înainte să găsească biroul directorului, să intre în secretariatul liceului, o sală cu trei ferestre care dădeau spre stradă. Mobilierul era cel obişnuit în servicii de aceasta natură, câteva birouri, un număr egal de scaune, dulapuri, arhive, fişiere, când le văzu, inima domnului José tresari, asta căuta, fişe, înmatriculări, registre, înscrisuri, notiţe, istoria femeii necunoscute pe când era copilă şi adolescentă, presupunând că, în viaţa ei, nu mai existaseră alte licee. Domnul José trase la întâmplare un sertar al fişierului, dar lumina care venea de pe stradă nu era îndestulătoare pentru a percepe ce tip de înregistrare conţineau fişele. Am destul timp, îşi spuse domnul José, acum am nevoie de somn. Ieşi din secretariat şi, două uşi mai încolo, dădu, în sfârşit, peste biroul directorului. Comparându‑l cu austeritatea Arhivei Generale, n‑ar fi o exagerare să vorbim aici de lux. Podeaua era mochetată, fereastra avea draperii de pânză groasă, complet trase, biroul, în stil vechi, era amplu, jilţul de piele neagră, modern, domnul José afla toate astea pentru că, deschizând uşa şi dând peste o beznă totală, nu şovăi să aprindă, mai întâi, lanterna, iar apoi, de îndată, lustra din tavan. Jilţul directorului era comod, ar putea dormi în el, dar e mult mai bună canapeaua de trei locuri, largă şi profundă, care părea că‑şi deschide generos braţele, oferind adăpost şi odihnă trupului ostenit. Domnul José se uită la ceas, mai erau câteva minute până la ora trei. Înţelegând cât e de târziu, nu‑şi dăduse seama cum trecuse timpul, se simţi deodată frânt de oboseală, Nu mai pot, îşi spuse, şi, neputându‑se stăpâni, începu să plângă de pură epuizare nervoasă, un plâns dezlănţuit, aproape convulsiv, aşa, în picioare, de parcă ar fi redevenit, într‑o altă şcoală, băieţelul din clasele primare, care făcuse o poznă şi fusese chemat la director ca să‑şi primească pedeapsa meritată. Aruncă pe jos gabardina udă, îşi scoase batista din buzunarul de la pantaloni şi o duse la ochi, însă batista era la fel de udă ca tot restul, toată fiinţa lui, din cap până în picioare, acum îşi dădea seama, părea ca musteşte de apă ca şi cum n‑ar mai fi fost decât o cârpă stoarsă, murdar trupul, rănit spiritul, amândouă nefericite, Ce caut eu aici, se întrebă, dar nu vru să‑şi răspundă, se temu că motivul care‑l mânase încoace, dezvăluit în asemenea circumstanţe, i se va părea absurd, nesăbuit, o faptă de nebun. Îl trecu brusc un fior, Te pomeneşti c‑am răcit, rosti cu glas tare, imediat strănută de două ori, iar apoi, în timp ce‑şi sufla nasul, se trezi urmărind potecile capricioase ale gândului, care merge unde vrea el, fără să dea explicaţii, şi ajungând la acei actori de cinema, care tot timpul cad îmbrăcaţi în apă sau îşi fac apariţia uzi leoarcă după potop, dar niciodată nu fac pneumonie, nici măcar un simplu guturai, aşa cum, în viaţa reală, se întâmplă în fiecare zi, cel mult se învelesc cu un pled peste hainele ude, idee complet stupida dacă n‑am şti că filmarea se va întrerupe imediat pentru ca actorul să se retragă în cabină, să facă o baie fierbinte şi să‑şi pună halatul cu monogramă.
Domnul José îşi scoase mai întâi pantofii, apoi se dezbrăcă de haină şi de cămaşă, îşi dădu jos pantalonii, pe care îi atârnă într‑un cuier înalt cu picior, aflat într‑un colţ, ce bine i‑ar fi prins acum să se poată înveli cu pătura din film, accesoriu greu de găsit în cabinetul unui director de liceu, dar poate că directorul e o persoană în vârsta şi îi îngheaţă genunchii când stă jos prea mult timp. Spiritul deductiv al domnului José îl condusese şi de astă dată la concluzia corectă, pătura era împăturită cu grijă pe perna scaunului. Nu era mare, nu‑l acoperea complet, însă era oricum mai bine decât să rămână toată noaptea dezvelit. Domnul José stinse lumina din tavan, se orientă după lanternă şi, oftând, se întinse pe canapea, ghemuindu‑se cât putea mai bine ca să încapă cu totul sub pătură. Continua să tremure, rufăria pe care o păstrase pe trup era umedă, probabil de transpiraţie, de la efort, ploaia nu putea să‑i fi pătruns chiar până la piele. Se ridică în capul oaselor, îşi scoase maioul, chiloţii şi ciorapii, apoi se înfăşură în pătură, vrând parcă să facă din ea o a doua piele, şi, ghemuindu‑se ca o omidă, se cufundă în întunericul biroului, aşteptând un strop de mizericordioasă căldură care să‑l poarte în mizericordia somnului. Întârzie căldura, întârzie somnul, alungate de un gând care nu voia să‑i plece din minte, Şi dacă vine cineva, şi dacă mă prinde în starea asta, voia să spună în pielea goală, vor chema poliţia, îi vor pune cătuşe, îl vor întreba numele, vârsta şi profesia, mai întâi ar veni directorul liceului, apoi şeful Arhivei Generale, şi amândoi se vor uita la el cu o privire de severă condamnare, Ce căutaţi aici, vor întreba, iar el nu va avea glas să răspundă, ce să explice, că umbla în căutarea unei femei necunoscute, precis vor izbucni cu toţii în hohote de râs, după aceea, vor întreba din nou, Ce căutaţi aici, şi vor repeta întrebarea până le va mărturisi totul, ca dovadă au continuat s‑o repete în vis atunci când, în sfârşit, spre dimineaţă, domnul José reuşi să‑şi părăsească extenuanta veghe, sau ea îl părăsi pe el.
Se trezi târziu, visând că se află din nou în magazie, cu ploaia prăvălindu‑se peste el cu un bubuit de cataractă, şi că femeia necunoscută, împrumutând chipul unei actriţe de cinema din colecţia lui, aşezată pe pervazul ferestrei şi cu pledul directorului împăturit în poale, îl aştepta să‑şi termine urcuşul, spunându‑i, Era mai bine să baţi la uşa principală, la care el, gâfâind, răspundea, Nu ştiam că eşti aici, iar ea, Sunt mereu aici, nu ies niciodată, apoi părea că vrea să se aplece să‑l ajute să urce, însă deodată dispăru, magazia dispăru o dată cu ea, rămase numai ploaia, curgând, curgând fără oprire peste scaunul şefului Arhivei Generale, unde domnul José se văzu pe sine însuşi aşezat. Îl durea puţin capul, dar răceala nu părea să se fi agravat. Printre faldurile draperiei se strecura o lamă foarte subţire de lumină cenuşie, ceea ce însemna că, deşi crezuse contrariul, nu fusese trasă complet. Nu cred c‑a observat cineva, îşi spuse, şi avea dreptate, neînchipuit de strălucitoare este lumina stelelor, dar cea mai mare parte se pierde în spaţiu şi ajunge chiar şi un simplu vălătuc de ceaţă pentru a răpi ochilor noştri razele care‑au prisosit.
Un vecin de vizavi, ieşit la fereastră să vadă cum e vremea, şi‑ar fi închipuit că e o licărire a ploii acel fir luminos, unduind printre picăturile ce alunecau pe geam. Învelit în pled, domnul José întredeschise uşor draperiile, era rândul lui să vadă cum e vremea. În clipa aceea nu ploua, dar cerul era acoperit de un singur nor întunecat, plutind atât de jos încât părea că atinge acoperişurile, ca o lespede imensă. Mai bine, îşi spuse, cu cât umblă mai puţină lume pe stradă, cu atât mai bine. Merse să pipăie rufăria de care se dezbrăcase, să vadă dacă o putea îmbrăca. Cămaşa, maioul, chiloţii şi ciorapii se uscaseră acceptabil, pantalonii mult mai puţin, iar hainei şi gabardinei le mai trebuiau încă multe ore. Şi le puse pe toate, în afară de pantaloni, ca să evite rosăturile stofei înăsprite de umezeală pe genunchii zdreliţi, şi porni în căutarea cabinetului medical. După logică, ar trebui să fie instalat la parter, în apropierea sălii de sport şi a accidentelor ce‑i sunt proprii, lângă locul de recreaţie, unde, în pauze, în jocuri mai mult sau mai puţin violente, elevii ies să‑şi reverse energia, dar mai ales plictiseala şi angoasa provocată de studiu. Ghicise bine. După ce‑şi spălă rănile cu apă oxigenată, le unse cu dezinfectant cu miros de iod şi le bandajă cu grijă, punând o cantitate exagerată de pansamente şi adezive care‑i dădeau aerul că poartă genunchiere. Cu toate astea, îşi putea îndoi articulaţiile îndeajuns pentru a putea păşi. Îşi puse pantalonii şi se simţi alt om, dar nu într‑atât încât să uite indispoziţia generalizată a bietului său trup. Pe aici trebuie să existe ceva împotriva răcelii şi durerii de cap, îşi spuse, şi, curând, după ce găsise ce‑i trebuia, avea deja două pastile în stomac. Nu trebuise să ia precauţii ca să nu fie văzut de afară, fereastra de la cabinetul medical, aşa cum era de aşteptat, avea şi ea geamurile mate, dar, de acum înainte, va trebui să fie foarte atent la mişcările pe care le va face, nici o clipă de distracţie, să se ţină cât mai departe de ferestre, să umble de‑a buşilea dacă va fi nevoit să se apropie de vreun geam, în fine, să procedeze ca şi cum toată viaţa s‑ar fi ocupat numai de spargeri. O arsură subită în stomac îi arătă greşeala pe care o făcuse luând pastilele fără să fi mâncat nimic înainte, barem un biscuit, Foarte bine, dar de unde biscuiţi, se întrebă, înţelegând că avea acum altă problemă de rezolvat, mâncarea, de vreme ce n‑o să poată părăsi clădirea înainte de lăsarea nopţii, Noaptea târziu, preciză. Deşi, aşa cum ştim, e vorba de o persoană uşor de mulţumit în chestiuni de alimentaţie, va trebui să‑şi înşele cumva foamea până la întoarcerea acasă, dar domnul José îi răspunse necesităţii cu aceste cuvinte stoice, Lasă, nu e decât o zi, n‑o să mor dacă rabd câteva ore. Ieşi din cabinetul medical, şi, cu toate că secretariatul, unde îşi va întreprinde căutările, se afla la etajul doi, se hotărî, din simplă curiozitate, să facă turul încăperilor de la parter. Găsi imediat sala de sport, cu vestiarele ei, spalierele şi alte aparate, bârna, capra, inelele, bara, trambulina, saltelele, în şcolile de pe vremea lui nu se vedeau asemenea progrese atletice, nici el nu şi le‑ar fi dorit, având pe atunci, ca şi astăzi, ceea ce se numeşte, în general, o constituţie firavă. Arsurile la stomac erau tot mai puternice, în gură îi urca o undă acidă care îl înţepa în gât, cel puţin dacă l‑ar fi lăsat durerea de cap, E răceală, probabil am febră, gândi în momentul când deschidea altă uşă. Era, binecuvântată fie curiozitatea, sala de mese. Atunci, gândului domnului José îi crescură aripile, se precipită rapid pe urmele mâncării, Unde e o sală de mese, e şi o bucătărie, şi unde e o bucătărie, nu trebui să‑şi continue gândul, bucătăria era în faţa lui, cu maşina de gătit, oalele şi cratiţele, farfuriile şi paharele, dulapurile, enormul ei frigider. Se duse glonţ la frigider, îl deschise larg, alimentele apărură iluminate ca de o aură luminoasă, încă o dată să‑l lăudăm pe zeul curioşilor şi, de asemenea, pe cel al spărgătorilor, uneori tot atât de vrednic de laudă. Un sfert de oră mai târziu, domnul José se simţea cu totul alt om, cu trupul şi sufletul revigorate, cu hainele aproape uscate, genunchii bandajaţi, stomacul ocupat cu ceva mai hrănitor şi mai consistent decât două pilule amare împotriva răcelii. La prânz, va reveni în bucătărie, la acest umanitar frigider, dar acum trebuia să caute în fişierele din secretariat, să mai facă un pas înainte, curând va şti dacă mare, dacă mic, în cercetarea evenimentelor din viaţa necunoscutei femei care, acum treizeci de ani, pe vremea când era doar o fetiţă cu ochi serioşi şi cu un breton căzând peste sprâncene, se aşezase poate în această bancă să‑şi mănânce gustarea de pâine cu marmeladă, poate tristă din pricina petei de cerneală pe care o lăsase să cadă pe extemporal, poate fericită pentru că naşa i‑a promis o păpuşă.
Eticheta de pe sertar era explicită, Elevi în ordine alfabetică, alte sertare prezentau distihuri diferite, Elevi din Clasa Întâi, Elevi din Clasa A Doua, Elevi din Clasa A Treia, şi aşa mai departe, până la ultimul an de curs. Spiritul profesional al domnului José aprecie cu plăcere sistemul arhivei, organizat în aşa fel încât să faciliteze accesul la fişele elevilor pe două căi convergente şi complementare, una generală, alta particulară. Un sertar aparte conţine fişele profesorilor, după cum se putea citi pe eticheta care era lipită deasupra, Profesori. Privindu‑l, în spiritul domnului José se puseră instantaneu în mişcare angrenajele eficientului său mecanism deductiv, Dacă, aşa cum e logic de presupus, îşi spuse, profesorii din sertar sunt cei de acum, atunci fişele elevilor, din simplă coerenţă arhivistică, trebuie să se refere la populaţia şcolară actuală, de altfel, oricine şi‑ar da seama că fişele elevilor din treizeci de ani şcolari, asta făcând socotelile la minim, n‑ar putea niciodată să încapă în această jumătate de duzină de sertare, oricât de subţire ar fi cartonul folosit. Fără nici o speranţă, numai pentru a avea conştiinţa împăcată, domnul José deschise sertarul unde, în acord cu ordinea alfabetică, ar trebui să se afle fişa femeii necunoscute. Nu era acolo. Închise sertarul, se uită împrejur, Trebuie să existe un alt fişier cu documentele foştilor elevi, îşi spuse, e imposibil să le distrugă când termină şcoala, ar fi un atentat împotriva celor mai elementare reguli de arhivistică. Dacă un asemenea fişier exista, nu se afla aici. Nervos, deşi ghicea că e inutil, deschise dulapurile şi sertarele birourilor. Nimic. Capul, ca şi cum n‑ar fi putut suporta decepţia, începu să‑l doară şi mai tare. Şi acum, José, se întrebă. Acum caut, îşi răspunse. Ieşi din secretariat, se uită într‑o parte şi într‑alta în lungul coridorului. Aici nu se aflau săli de clasă, aşadar compartimentele acestui etaj, în afară de biroul directorului, ar trebui să aibă alte destinaţii, unul dintre ele, aşa cum văzu imediat, era cancelaria, altul servea ca magazie pentru ceea ce părea material şcolar ieşit din uz, iar ultimele două conţineau, în sfârşit, ceea ce, aparent, trebuia să fie, orânduit în cutii puse pe etajere mari, arhiva istorică a şcolii. Domnul José exultă, dar, e avantajul celui care îşi cunoaşte meseria, sau, dimpotrivă, neplăcutul dezavantaj dacă s‑a spulberat speranţa, câteva minute i‑au fost de ajuns pentru a constata că nici aici nu găsise ce căuta, arhiva nu conţinea decât corespondenţă birocratică, aici se aflau scrisorile primite, duplicatele celor trimise, statistici, grafice de frecvenţă, de promovare, broşuri legislative. Mai răscoli o dată, de două ori, zadarnic. Disperat, ieşi pe coridor, Atâtea eforturi degeaba, rosti, iar apoi, din nou, străduindu‑se să asculte de logică, E imposibil, blestematele alea de fişe trebuie să fie pe undeva, dacă oamenii ăştia nu şi‑au distrus corespondenţa din atâţia ani, corespondenţă care nu mai e bună de nimic, cu atât mai puţin n‑ar fi putut distruge fişele elevilor, sunt documente nepreţuite pentru biografii, nu m‑aş mira dacă unii din colecţia mea ar fi frecventat acest liceu. În alte circumstanţe, poate că domnul José s‑ar fi gândit că, aşa cum îi venise ideea să‑şi îmbogăţească colecţia de extrase din ziare cu copiile certificatelor de naştere, ar fi la fel de interesant să le poată adăuga documentaţia referitoare la frecvenţa şi notele şcolare. Oricum, nu e decât un vis imposibil de realizat. Una e să ai actele de naştere la îndemână, în Arhiva Generală, alta să umbli prin oraş dând spargeri în şcoli, doar pentru a afla dacă cineva a avut un patru sau un şapte la matematică din clasa a noua sau dacă altcineva a fost, într‑adevăr, atât de indisciplinat pe cât îi plăcea să declare în interviuri. Şi dacă, pentru a intra în fiecare dintre aceste şcoli, va trebui să sufere la fel de mult cum suferise în aceasta, atunci ar fi mai bine să rămână cuminte în tihna casei sale, resemnat să cunoască din lume numai ceea ce poate atinge cu mâna fără să iasă afară, cuvinte, imagini, iluzii.
Hotărât să lămurească lucrurile odată pentru totdeauna, domnul José intră din nou în arhivă, Dacă mai există logică în lume, fişele ar trebui să fie aici, îşi spuse. Rafturile din primul compartiment, cutie cu cutie, teanc după teanc, au fost trecute printr‑un pieptene des, expresie care îşi are probabil originea în vremea când oamenii trebuiau să se pieptene cu aşa ceva, numindu‑l şi pieptene de gângănii, pentru a vâna ceea ce un pieptene normal lăsa să scape, dar căutarea se dovedi iar nulă, nici urmă de fişe. De fapt, găsi câteva, orânduite într‑o cutie mare, dar numai din ultimii cinci ani. Convins acum că toate celelalte fişe fuseseră, în cele din urmă, distruse, rupte, aruncate la gunoi, poate chiar arse, domnul José păşi, fără speranţă, în al doilea compartiment, cu indiferenţa celui care se mărgineşte să îndeplinească o datorie inutilă. Totuşi, ochilor lui, dacă expresia nu e complet nepotrivită în această propoziţie, li se făcură milă de el, oricât am căuta, nu găsim altă explicaţie pentru faptul că i‑au pus înainte, imediat, uşa îngustă dintre două corpuri de rafturi, de parcă ar fi ştiut, de la bun început, că ea trebuia să se afle acolo.
Domnul José crezu c‑a ajuns la capătul lungii sale pătimiri, la încununarea eforturilor făcute, să recunoaştem, într‑adevăr, că opusul ar însemna o inadmisibilă cruzime a sorţii, un motiv trebuie să aibă lumea pentru a se încăpăţâna să afirme, în ciuda necazurilor vieţii, că, după uşă, nu se ascunde tot timpul ghinionul, cel puţin după uşa de aici, ca în vechile basme, trebuie să se ascundă o comoară, chiar dacă, pentru a ajunge la ea, mai e de luptat cu balaurul. Acestuia nu‑i curg bale de furie pe fălci, nu‑i ţâşnesc din nări flăcări şi vălătuci de fum, nu urlă de se cutremură pământul, e pur şi simplu o beznă încremenită în aşteptare, densă şi mută ca adâncul mării, oameni cu faimă de viteji n‑ar avea curajul să meargă mai departe, unii chiar ar lua‑o la goană, îngroziţi de spaima că bestia imundă le va înfige ghearele în gât. Nefiind un ins pe care l‑am recomanda ca exemplu sau model de bravură, totuşi, după anii petrecuţi în Arhiva Generală, domnul José a dobândit o anume cunoaştere a nopţii, a umbrei, a întunericului şi a beznei, care a reuşit să‑i compenseze timiditatea naturală, permiţându‑i acum, fără o teamă excesivă, să‑şi întindă braţul în interiorul trupului balaurului, în căutarea întrerupătorului. Îl găsi, apăsă, dar nici o lumină nu se aprinse. Târşâindu‑şi picioarele ca să nu se împiedice, înaintă puţin câte puţin până când glezna i se lovi de o margine ascuţită. Se aplecă să pipăie obstacolul şi, în timp ce înţelegea că e vorba de o treaptă metalică, simţi în buzunar volumul lanternei de care uitase, copleşit de atâtea emoţii contradictorii. Avea în faţă o scară în formă de melc, care urca spre o beznă şi mai densă decât cea de pe pragul uşii şi care înghiţea fasciculul de lumină înainte ca acesta să‑i poată arăta drumul spre vârf. Scara n‑are balustradă, exact lucrul de care se teme cel mai tare cel care suferă atât de mult de pe urma ameţelilor, pe a cincea treaptă, dacă va reuşi să ajungă la ea, domnul José îşi va pierde noţiunea înălţimii reale, va simţi că se prăbuşeşte în gol şi va cădea. Dar nu s‑a întâmplat aşa, Domnul José e ridicol, însă nu‑i pasă, numai el ştie cât e de absurd şi de nesăbuit tot ce face, nu‑l poate vedea nimeni cum se târăşte în susul scării ca o şopârlă care nu s‑a trezit încă bine după hibernare, agăţându‑se îngrozit de trepte, una, apoi alta, cu trupul străduindu‑se să acompanieze curba helicoidală care pare că nu se mai termină, cu genunchii din nou martirizaţi. Când mâinile domnului José atinseră, în sfârşit, duşumeaua netedă a podului, forţele trupului pierduseră de mult bătălia cu spiritul înspăimântat, de aceea nu reuşi să se scoale imediat, rămase întins aşa cum era, pe burtă, cu cămaşa şi faţa lipite de praful care acoperă podeaua, cu picioarele spânzurând peste trepte, cât au de îndurat aceia care şi‑au părăsit pacea căminului ca să se arunce în aventuri nebuneşti.
După câteva minute, încă în patru labe, căci nu era atât de nechibzuit încât să facă imprudenţa să se ridice în picioare în mijlocul beznei, riscând să facă un pas greşit şi să se prăvălească în abisul de unde venise, domnul José, răsucindu‑şi cu greu trupul, reuşi să scoată din nou lanterna, pe care o pusese în buzunarul din spate de la pantaloni. O aprinse şi plimbă lumina pe podeaua din faţă. Pe jos se aflau hârtii împrăştiate, cutii de carton, unele sparte, totul acoperit de praf. Câţiva metri mai încolo desluşi ceva care semăna cu nişte picioare de scaun. Ridică încet fasciculul de lumină, într‑adevăr, era un scaun. Părea în stare bună, fundul, spătarul, iar deasupra, spânzurat de tavanul scund, se vedea un bec fără abajur. La fel ca în Arhiva Generală, îşi spuse domnul José. Dirijă fasciculul de lumină spre pereţii dimprejur, se iviră siluete fugare de rafturi, care păreau să dea ocolul întregului compartiment. Nu erau înalte, nici n‑ar fi putut fi din cauza pantei acoperişului, şi gemeau de cutii şi de vrafuri informe de hârtii. Unde o fi întrerupătorul, se întrebă domnul José, şi răspunsul nu se lăsă aşteptat, E jos şi nu funcţionează, Doar cu lanterna asta nu cred că voi reuşi să găsesc fişele şi am impresia că bateria e pe sfârşite, Trebuia să te gândeşti dinainte la asta, Poate c‑au pus aici alt întrerupător, Chiar dacă au pus, am văzut că becul e ars, Nu ştim decât că am acţionat întrerupătorul şi că lumina nu s‑a aprins, Vezi, Poate să însemne şi alte lucruri, Ce anume, Că jos nu e bec, Deci am dreptate, cel de aici e ars, Nimic nu ne spune că n‑ar exista două întrerupătoare şi două becuri, unul pe scară şi altul în pod, cel de jos e ars, cel de sus nu ştim încă, Dacă tot ai fost în stare să deduci atâtea, poate descoperi şi întrerupătorul becului de aici. Domnul José abandonă poziţia incomodă în care continua să se afle şi se aşeză în fund pe duşumea, o să ies de aici cu hainele într‑o stare mizerabilă, îşi spuse, şi îndreptă lumina lanternei spre peretele de lângă scară, Dacă există, aici ar trebui să fie. Îl descoperi exact în momentul când ajunsese la concluzia demoralizantă că singurul întrerupător era cel de jos. Proptindu‑şi întâmplător mâna liberă pe podea, pe când încerca să‑şi găsească echilibrul, becul din tavan se aprinse, întrerupătorul, din cele cu buton, fusese instalat pe duşumea, la îndemâna celui care urca scara. Lumina gălbuie a becului abia de atingea peretele din fund, pe jos nu se vedea nici o urmă de pas. Amintindu‑şi de fişele pe care le văzuse la etajul de dedesubt, domnul José rosti cu glas tare, De cel puţin şase ani n‑a mai intrat nimeni aici. Când ecoul cuvintelor se stinse, domnul José observă că, în pod, se lăsase o tăcere adâncă, de parcă tăcerea dinainte ar fi conţinut o tăcere mai mare, poate gângăniile lemnului şi‑au întrerupt activităţile de excavare. De tavan atârnau pânze de păianjen negre de praf, proprietarele trebuie să fi murit demult din lipsă de hrană, nimic nu putea atrage aici vreo muscă rătăcită, pe deasupra uşa de jos era închisă, iar moliile şi carii din hârtie şi grinzi n‑aveau nici un motiv să schimbe pentru lumea din afară galeriile de celuloză unde trăiau. Domnul José se ridică, se chinui zadarnic să scuture praful de pe pantaloni şi cămaşă, chipul lui părea al unei paiaţe extravagante, cu o pată mare pe un singur obraz. Se aşeză pe scaun, sub bec, şi începu să vorbească de unul singur, Să raţionăm, spuse, să raţionăm, dacă fişele vechi sunt aici, şi totul arată că da, e prea puţin probabil că le voi găsi grupate elev cu elev, că fişele fiecăruia vor fi toate la un loc în aşa fel încât să poţi cuprinde dintr‑o singură privire întreaga lui traiectorie şcolară, cred mai degrabă că secretariatul, la finele fiecărui an şcolar, făcea un pachet din toate fişele corespunzând acelui an şi le depozita aici, nu‑şi băteau capul nici măcar să le pună în cutii, ori cine ştie, e de văzut, sper, totuşi, dacă a fost aşa, să se fi gândit cel puţin să scrie pe ele anul la care se referă, oricum e doar o chestiune de timp şi de răbdare. Concluzia nu adăugase mare lucru premiselor, de la începutul vieţii sale domnul José ştie că nu‑i trebuie decât timp ca să‑şi poată exercita răbdarea, de la început speră că răbdarea nu va duce lipsă de timp. Se ridică şi, fidel regulii care spune că, în toate operaţiile de căutare, cel mai bine e să începi întotdeauna de la un capăt, avansând cu metodă şi disciplină, se apucă de treabă, pornind de la una dintre extremităţile unui şir de rafturi, hotărât să nu lase hârtie peste hârtie fără să verifice dacă între cea de jos şi cea de deasupra nu se ascundea altă hârtie. Deschidea cutii, dezlega pachete, fiecare mişcare pe care o făcea ridica nori de praf, atât de groşi încât, ca să nu se sufoce, trebui să‑şi lege batista peste nas şi peste gură, un procedeu preventiv pe care registratorii erau sfătuiţi să‑l aplice ori de câte ori trebuiau să meargă în sectorul morţilor din Arhiva Generală. În câteva minute, mâinile i se înnegriră, batista îşi pierdu orice urmă din albul iniţial, domnul José se preschimbă într‑un miner sperând să găsească pe fundul minei de cărbune carbonul pur al unui diamant. Prima fişă apăru după o jumătate de oră. Fetiţa nu mai purta breton, dar ochii, în această fotografie făcută la cincisprezece ani, îşi păstrau expresia de gravitate îndurerată. Cu grijă, domnul José se duse s‑o pună pe scaun şi îşi continuă căutarea. Lucra ca într‑un vis, minuţios, febril, de sub degetele lui îşi luau zborul molii înspăimântate de lumină, şi, încetul cu încetul, ca şi cum ar fi răscolit printre resturile dintr‑un mormânt, praful i se lipea de piele, atât de fin încât pătrundea prin rufărie.
La început, când găsea câte un pachet de fişe, căuta imediat ce‑l interesa, apoi începu să zăbovească asupra unor nume, imagini, fără nici un scop, doar pentru că erau acolo şi nimeni nu va mai intra vreodată în acel pod pentru a da la o parte praful ce le acoperea, sute, mii de chipuri de băieţi şi fete, uitându‑se drept la obiectiv, cealaltă parte a lumii, aşteptând nici ei nu ştiau ce anume. În Arhiva Generală nu era aşa, în Arhiva Generală nu existau decât cuvinte, în Arhiva Generală nu puteai vedea cum se schimbaseră şi se schimbau chipurile, când acesta e lucrul cel mai important, schimbarea adusă de timp, şi nu numele, care nu se modifică niciodată. Când stomacul domnului José începuse să chiorăie de foame, pe scaun erau şapte fişe, două dintre ele cu portrete identice, mama trebuie să fi spus, Ia poza de anul trecut, nu e cazul să mergi la fotograf, iar ea a luat‑o, regretând că anul ăsta nu putea avea o fotografie nouă. Înainte de a coborî la bucătărie, domnul José intră în toaleta directorului ca să se spele pe mâini, se sperie văzându‑se în oglindă, nu‑şi închipuise că putea să arate astfel, un chip foarte murdar, brăzdat de urme de sudoare, Parcă n‑aş fi eu, însă probabil nu fusese niciodată în asemenea măsură el însuşi. Când sfârşi de mâncat, urcă în pod cât de repede i‑o îngăduiau genunchii, îi venise în minte că dacă se stingea lumina, ipoteză de luat în consideraţie pe o astfel de ploaie, n‑o să‑şi poată termina căutarea. Presupunând că fata nu repetase nici un an, mai avea de găsit cinci fişe, şi, dacă rămânea acum pe întuneric, efortul lui se va dovedi în parte zadarnic, căci în şcoală nu va mai putea intra. Absorbit de muncă, uitase de durerea de cap, de răceală, dar acum îşi dădea seama că se simţea mai rău. Coborî din nou ca să mai ia două pastile, urcă înapoi, luptându‑se cu slăbiciunea, şi îşi reluă munca. Se însera când găsi ultima fişă. Stinse lumina din pod, închise uşa şi, ca un somnambul, îşi puse haina şi gabardina, curăţă cât de bine se pricepu semnele trecerii sale şi se aşeză să aştepte noaptea.
A doua zi de dimineaţă, când Arhiva Generală abia îşi începuse programul, cu funcţionarii deja aşezaţi la locurile lor, domnul José întredeschise uşa de comunicare şi făcu pst, pst pentru a atrage atenţia colegului registrator care se afla cel mai aproape. Omul îşi întoarse capul şi văzu un chip congestionat, clipind des din ochi, Ce doriţi, întrebă, cu un glas şoptit ca să nu perturbe serviciul, dar strecurând în cuvinte un ton de recriminare ironică, de parcă scandalul absenţei nu făcuse decât să‑i dea dreptate celui deja scandalizat de întârziere, Sunt bolnav, spuse domnul José, nu pot să vin la serviciu. Colegul se sculă, contrariat, făcu trei paşi spre inspectorul din sectorul său, şi îl informă, Scuzaţi‑mă, domnule, a venit domnul José şi spune că e bolnav. La rândul sau, inspectorul se ridică, făcu patru paşi spre subşeful respectiv şi îl informă, Scuzaţi‑mă, domnule, a venit registratorul, domnul José, şi spune că e bolnav. Înainte de a face cei cinci paşi care îl separau de biroul conservatorului, subşeful veni să se intereseze de natura bolii, De ce vă plângeţi, întrebă, Sunt răcit, răspunse domnul José, O răceală n‑a fost niciodată un motiv pentru a lipsi de la lucru, Am febră, De unde ştiţi că aveţi febră, Mi‑am pus termometrul, Câteva zecimi de grad deasupra temperaturii normale, Nu, domnule, am treizeci şi nouă, La o simplă răceală nu urcă niciodată aşa de mult, Atunci poate am gripă, Sau pneumonie, Nu cobiţi, Admit numai o ipoteză, nu cobesc, Scuzaţi‑mă, era o expresie, Şi cum aţi ajuns în această stare, Cred că a fost din pricina ploii care m‑a prins, Imprudenţele se plătesc, Aveţi dreptate, bolile contractate din motive străine de serviciu n‑ar trebui luate în consideraţie, Într‑adevăr, nu eram de serviciu, Îl voi informa pe şef, Da, domnule, Nu închideţi uşa, s‑ar putea să dorească să vă dea vreo instrucţiune, Da, domnule. Conservatorul nu dădu instrucţiuni, se mărgini să arunce o privire pe deasupra capetelor aplecate ale funcţionarilor, făcând un gest cu mâna, o mişcare scurtă, ca şi cum ar fi dispreţuit subiectul ca lipsit de importanţă sau ar fi amânat pe mai târziu atenţia pe care intenţiona să i‑o acorde, de la distanţa unde se află, domnul José nu e în stare să distingă diferenţa, presupunând că ochii lui inflamaţi şi plini de lacrimi ar putea vedea atât de departe. În orice caz, închipuiţi‑vă că domnul José, înspăimântat de această privire, fără să‑şi dea seama ce face, deschise puţin mai mult uşa, arătându‑se pe de‑a‑ntregul Arhivei Generale, cu un halat vechi pe deasupra pijamalei, cu picioarele vârâte în nişte papuci scâlciaţi, cu aerul abătut al celui care a făcut o răceală cumplită, sau o gripă păcătoasă sau o bronhopneumonie din cele care te omoară, nu ştii niciodată, de atâtea ori în viaţă o boare uşoară se preschimbă în uragan distrugător. Subşeful se apropie ca să‑i spună că azi sau mâine va fi vizitat de medicul oficial, însă imediat, ca prin minune, rosti câteva cuvinte pe care nici un funcţionar inferior al Arhivei Generale, el sau altul, nu avusese fericirea să le audă vreodată, Şeful vă urează însănătoşire grabnică, chiar subşefului nu‑i venea să creadă ce spune. Stupefiat, domnul José avu totuşi destulă prezenţă de spirit ca să‑şi întoarcă privirile spre conservator în semn de mulţumire pentru urarea neaşteptată, însă acesta îşi ţinea capul plecat, ca şi cum s‑ar fi dedicat Muncii, ceea ce, cunoscând noi obiceiurile lucrătoare ale acestei Arhive Generale, este mai mult decât îndoielnic. Încet, domnul José închise uşa şi, tremurând de emoţie şi de febră, se băgă în pat.
Nu prinsese numai acea ploaie care‑l potopise în timp ce, alunecând pe acoperişul magaziei, se străduia să pătrundă în liceu. Când, la căderea nopţii, ieşise, în sfârşit, pe fereastră, ajungând în stradă, nu‑şi putea imagina, sărmanul, ce‑l aşteaptă. Neplăcutele circumstanţe ale escaladei, plus praful acumulat în arhiva din pod, îl aduseseră într‑o stare de indescriptibilă murdărie care‑l acoperea din cap până în picioare, cu faţa şi părul năclăite de negreală, mâinile ca doi butuci mânjiţi de cărbune, ca să nu mai vorbim de îmbrăcăminte, gabardina îmbibată de grăsime şi transformată în zdreanţă, pantalonii de parcă s‑ar fi tăvălit în smoală, cămaşa care părea c‑a fost folosită la curăţirea unui coş acoperit de secole de funingine, orice vagabond, chiar trăind în cea mai extremă mizerie, ar fi ieşit cu haine mai demne pe stradă. Când domnul José, la două străzi de şcoală, opri un taxi ca să se întoarcă acasă, se întâmplă ce era de aşteptat, şoferul, văzând arătarea neagră, apărută subit din măruntaiele nopţii, se înspăimântă şi acceleră, şi n‑a fost singura dată, trei taxiuri, cărora domnul José le făcu semn după aceea, dispărură după colţ de parcă erau urmărite de diavol. Domnul José se resemnă să se întoarcă acasă pe jos, nici măcar într‑un autobuz n‑ar fi îndrăznit acum să se urce, răbdare, încă o oboseală se va adăuga oboselii care de‑abia îl lăsa să‑şi târască picioarele, dar, din nenorocire, peste puţină vreme, ploaia reîncepu să cadă şi nu se opri nici o clipă în timpul nesfârşitului drum, străzi, străduţe, pieţe, bulevarde, printr‑un oraş care părea pustiu, un om singur, şiroind de apă, fără cel puţin o umbrelă să‑l apere de rafale, se înţelege de ce, nimeni nu porneşte la atac cu umbrela după el, e ca‑n război, s‑ar putea adăposti în golul unei uşi, aşteptând o pauză a cerului, dar n‑avea rost, mai mult de atât nu se putea uda. Când domnul José ajunse acasă, singura parte relativ uscată din îmbrăcămintea lui era un buzunar al hainei, cel interior din partea stângă, unde pusese fişele şcolare ale femeii necunoscute, umblase tot timpul cu mâna dreaptă pe ele, apărându‑le de ploaie, dacă l‑ar fi zărit cineva ar fi crezut, văzându‑i chipul suferind, că îi era rău de la inimă. Dârdâind, se dezbrăcă până la piele, întrebându‑se vag cum va rezolva problema curăţării mormanului de rufe aruncate pe podea, nu stătea atât de bine cu hainele, pantofii, ciorapii şi cămăşile ca să le poată trimite la curăţătorie pe toate odată, de parcă ar fi avut nu ştiu câte, un costum complet, cu siguranţă, mâine îi va lipsi câte ceva, când va trebui să se îmbrace cu ce‑i rămăsese. Se hotărî să lase problema pe mai târziu, acum trebuia să se spele de mizerie, dar boilerul funcţiona prost, apa ieşea când fierbinte, când rece ca gheaţa, numai când se gândi la asta şi se înfioră din cap până în picioare, apoi, încercând parcă să‑şi dea curaj, murmură, Poate că face bine la răceală, un jet cald, altul rece, aşa am auzit.
Intră în cămăruţa care ţinea loc de baie, se privi în oglindă şi înţelese spaima şoferilor, în locul lor ar fi făcut la fel, ar fi fugit mâncând pământul de arătarea cu orbitele adâncite şi gura cu urme de bale negre la colţuri. Boilerul nu se purtă prea urât de astă dată, doar la început îl şfichiui cu două biciuri reci, apa deveni apoi caldă şi reconfortantă, din când în când câte un şuvoi opărit chiar îl ajută să dizolve murdăria. Ieşind din baie, domnul José se simţea ca nou, însă, de cum se băgă în pat, reîncepu să tremure, se gândi să deschidă sertarul noptierei, unde ţinea termometrul, care curând îi spuse, Treizeci şi nouă de grade, dacă mâine dimineaţă mă voi simţi ca acum n‑am să pot merge la lucru. Ori din pricina febrei, ori a oboselii, sau a celor două la un loc, gândul nu‑l nelinişti, nedisciplinata idee de a lipsi de la serviciu nu i se păru ciudată, în acel moment, domnul José nu părea domnul José, sau erau doi domni José culcaţi în acelaşi pat, cu pătura trasă până la nas, un domn José care‑şi pierduse simţul responsabilităţilor, alt domn Jose căruia nu‑i mai păsa. Cu lumina aprinsă, dormită câteva minute, dar imediat se trezi tresărind, visase c‑a uitat fişele pe scaunul din pod, că le‑a abandonat în mod deliberat, ca şi cum toată aventura nu avusese alt scop decât să le caute şi să le găsească. Visă, de asemenea, că intra cineva în pod după plecarea lui şi că, văzând teancul cu treisprezece fişe, se întrebă, Ce mister se ascunde aici. Pe jumătate ameţit, se ridică să le caute, le pusese pe masă când îşi golise buzunarele hainei, apoi se întoarse în pat. Fişele erau pătate de urme de degete negre, unele chiar îi arătau cu absolută claritate amprentele digitale, mâine va trebui să le şteargă ca să elimine orice posibilitate de identificare, Ce prostie, îşi spuse, tot ce atingem rămâne cu amprentele noastre digitale, le şterg pe astea şi las altele, deosebirea e că unele sunt vizibile, altele nu. Închise ochii şi curând recăzu în somnolenţă, mâna care de‑abia ţinea fişele alunecă pe cuvertură, câteva au căzut pe jos, erau pozele unei fete la diferite vârste, de la fetiţă la adolescentă, aduse abuziv aici, nimeni n‑are dreptul să‑şi însuşească portrete ce nu‑i aparţin, doar dacă i‑au fost oferite, când iei în buzunar fotografia cuiva e ca şi cum i‑ai lua o parte din suflet. Visul domnului José, dar din acesta nu se deşteptă, era acum altul, se vedea pe sine însuşi curăţând amprentele digitale pe care le lăsase prin şcoală, erau pretutindeni, pe fereastra pe unde intrase, în cabinetul medical, în secretariat, în biroul directorului, în sala de mese, în bucătărie, în arhivă, de cele din pod hotărî că nu merita să se ocupe, acolo nu va urca nimeni ca apoi să se întrebe, Ce mister se ascunde aici, problema era că mâinile care ştergeau urma vizibilă lăsau o urmă invizibilă, dacă directorul liceului se va plânge de spargere poliţiei şi se va face o investigaţie serioasă, domnul José va ajunge la închisoare, la fel de sigur cum doi cu doi fac patru, imaginaţi‑vă dezonoarea şi ruşinea care vor păta pe veci reputaţia Arhivei Generale a Stării Civile. La miezul nopţii, domnul José se trezi arzând de febră, părea că delirează, spunea, N‑am furat nimic, n‑am furat nimic, şi era adevărat că, în sensul strict al cuvântului, nu furase nimic, oricât ar căuta şi ar cerceta directorul, oricâte verificări, numărători şi confruntări ar face, cu inventarul în mână, bifând obiect după obiect, concluzia va fi aceeaşi, Furt, ceea ce se cheamă furt, n‑a fost, desigur va veni bucătăreasa să spună că lipseşte mâncare din frigider, dar, presupunând că acesta a fost singurul delict comis, când furi ca să mănânci, după o opinie mai mult sau mai puţin generalizată, nu se cheamă c‑ai furat, cu asta până şi directorul e de acord, poliţia e aceea care, din principiu, susţine o opinie diferită, însă acum nu va avea ce face şi va pleca bombănind, Aici se ascunde un mister, nimeni nu‑ţi sparge casa doar ca să‑şi ia micul dejun. În orice caz, cum declaraţia categorică a directorului, aşternută în scris, era că nimic cu sau fără valoare nu lipsea din şcoală, agenţii s‑au hotărât să nu ia amprentele digitale, cum o cerea rutina, Şi aşa avem de lucru până peste cap, spuse cel care conducea grupul de anchetatori. În ciuda acestor cuvinte liniştitoare, domnul José nu mai reuşi totuşi să doarmă până în zori, de teamă că visul se va repeta şi că poliţia va reveni cu lupe şi cu praf de cretă.
N‑are nimic în casă pentru a pune capăt febrei, iar medicul numai spre seară o să‑şi facă apariţia, poate nici n‑o să vină azi, şi nu va aduce medicamente, se va mulţumi să scrie obişnuita reţetă pentru cazurile de răceală şi gripă. Rufele murdare sunt încă îngrămădite în mijlocul casei şi domnul José le contemplă din pat, cu un aer perplex, ca şi cum nu i‑ar aparţine, un rest de bun simţ îl împiedică totuşi să întrebe, Cine a venit aici să se dezbrace, şi acelaşi bun simţ îl sileşte să reflecteze, în sfârşit, la complicaţiile, de natură atât personală cât şi profesională, care ar rezulta dacă i‑ar intra în casă un coleg, din proprie iniţiativă sau trimis de un şef să afle cum se simte, iar acesta ar da peste toată această mizerie.
Când se sculă în picioare se simţi de parcă brusc ar fi fost proiectat în vârful scării, dar ameţeala nu era ca celelalte, venea de la febră şi, probabil în parte, de la nemâncare, ce mâncase în liceu, părând suficient de fiecare dată, îl ajutase mai mult să‑şi păcălească foamea decât să‑şi hrănească trupul. Cu dificultate, proptindu‑se de perete, reuşi să ajungă la un scaun şi să se aşeze. Îşi aşteptă mintea să revină la normal ca să se gândească unde era mai bine să ascundă hainele ude, în baie nu, medicii se spală întotdeauna pe mâini înainte să plece, sub pat cu neputinţă, era din acele armături vechi, cu picioare înalte, oricine, chiar fără să se aplece, ar observa zdrenţele, în dulapul oamenilor faimoşi nu încap, nici n‑ar fi cuviincios, tristul adevăr e că mintea domnului José continua să funcţioneze prost, deşi nu se mai învârtea, singurul loc unde, evident, îmbrăcămintea va fi la adăpost de indiscreţii era cel unde stă când e curată, adică, în dosul perdelei care acoperă nişa utilizată ca dulap, colegul sau medicul ar trebui să fie deosebit de prost crescut ca să‑şi bage nasul acolo. Mulţumit de sine însuşi pentru că, după o atât de îndelungată reflecţie, ajunsese la o concluzie care, în alte circumstanţe, ar fi fost mai mult decât evidentă, domnul José se apucă să împingă îmbrăcămintea spre perdea cu piciorul pentru a nu‑şi murdări pijamaua. Pe jos rămase o pată mare de umezeală, căreia îi vor trebui câteva ore ca să se evapore complet, dacă cineva ar veni mai devreme şi ar pune întrebări, i‑ar spune că vărsase apă din greşeală sau că podeaua era murdară şi încercase s‑o spele. Stomacul domnului José, de când se ridicase din pat, îi cerşea să aibă milă de el, să‑i dea o ceaşcă de cafea cu lapte, un biscuit, o felie de pâine cu unt, ceva care să‑i potolească foamea brusc deşteptată, acum când dispăruse îngrijorarea provocată de soarta imediată a hainelor. Pâinea era uscată şi tare, untul era un strop, laptele se sfârşise, n‑avea decât cafea, de calitate mediocră, ştim deja că un bărbat pe care nici o femeie nu l‑a iubit într‑atât încât să accepte să trăiască în această cocioabă, un astfel de bărbat, exceptându‑i pe câţiva, foarte puţini, care nu‑şi mai au locul în această istorie, nu va fi nicicând altceva decât un amărât de diavol, e bizar că totdeauna se spune un amărât de diavol, dar niciodată un amărât de dumnezeu, mai ales când a avut ghinionul să fie atât de stângaci ca acesta, atenţie, vorbeam de om, nu de vreun dumnezeu oarecare.
În ciuda hranei puţine şi dezamăgitoare, domnul José mai găsi în el destul curaj ca să se bărbierească, după care i se păru că arată mai bine, aşa că, la sfârşitul operaţiei, îi spuse oglinzii, Parcă a scăzut febra. Gândul îl făcu să reflecteze dacă n‑ar fi o politică deşteaptă şi prudentă să se prezinte voluntar la serviciu, câţiva paşi şi va fi înăuntru. Arhiva înainte de orice, va declara, iar conservatorul, având în vedere frigul de afară, îl va ierta desigur pentru că nu făcuse obligatoriul ocol pe stradă, şi poate chiar va înregistra în fişa de serviciu a domnului José această dovadă atât de clară a spiritului de corp şi a devotamentului faţă de muncă. Reflectă, dar n‑o făcu. Îl durea tot trupul, ca şi cum cineva l‑ar fi rostogolit, bătut şi scuturat, îl dureau muşchii, îl dureau articulaţiile, şi nu era din cauza multiplelor eforturi pe care trebuise să le facă în rolul lui de spărgător şi de căţărător, oricine îşi putea da seama că era vorba de dureri diferite, E gripă, hotărî el.
Tocmai se vârâse în pat când auzi o bătaie în uşa dinspre Arhivă, o fi vreun coleg cu suflet bun, care luase în serios prescripţia creştină de a vizita bolnavii şi prizonierii, nu, un coleg nu putea fi, pauza de prânz era încă departe, gesturi de mizericordie se fac doar în afara programului, Intră, rosti, nu e închis, uşa se deschise şi în prag apăru subşeful pe care‑l înştiinţase că era bolnav, M‑a trimis şeful să vă întreb dacă luaţi vreun medicament până la venirea medicului, Nu, domnule, n‑am nimic în casă, Atunci, poftim nişte pastile, Mulţumesc foarte mult, dacă nu vă deranjează, ca să nu fiu nevoit să mă scol, vă plătesc mai târziu cât vă datorez, A fost ordinul şefului, pe şef nu‑l întrebi cât îi datorezi, Bine, ştiu, îmi cer scuze, Ar trebui să luaţi deja o pastilă, subşeful intră fără să mai aştepte răspunsul, Da, mulţumesc, e foarte amabil din partea dumneavoastră, domnul José nu putea să‑i taie drumul, spunând, Stop, aici nu se intră, e o casă particulară, în primul rând, pentru că nu vorbeşti în aceşti termeni unui superior, în al doilea rând, pentru că nu există nici o amintire în tradiţia orală, nici vreo înregistrare scrisă în analele Arhivei, ca un şef să fi fost vreodată atât de interesat de sănătatea unui registrator încât să‑i trimită un curier cu medicamente. Subşeful însuşi era nedumerit de această noutate, n‑ar fi venit niciodată din proprie iniţiativă, oricum nu se pierdu cu firea, purtându‑se ca unul care ştia perfect ce are de făcut, cunoscând casa în cele mai mici unghere, nu trebuie să ne mirăm, înainte de modificările urbanistice ale cartierului avusese o locuinţă identică. Primul lucru pe care l‑a remarcat a fost pata umedă întinsă pe podea, Ce‑i asta, întrebă, vreo infiltraţie, domnul José fu ispitit să confirme ca să nu mai aibă de dat alte explicaţii, dar preferă să spună că a fost o neglijenţă, aşa cum se gândise prima oară, nu mai lipsea decât să‑i apară în casă instalatorul, făcându‑i apoi şefului un raport, unde va declara că ţevile, deşi vechi, nu puteau fi făcute responsabile de apariţia petei de umezeală. Subşeful se apropia de el cu pastila şi paharul cu apă, misiunea de infirmier desemnat îi îmblânzea puţin obişnuita expresie autoritară de pe chip, însă aceasta reveni subit, accentuată de ceea ce s‑ar fi putut clasifica drept o surpriză ofensată, când, ajuns lângă pat, remarcă pe noptieră fişele şcolare ale fetei necunoscute. Domnul José observă uimirea celuilalt chiar în clipa în care ea se produse şi întreaga lume i se păru că se prăbuşeşte. Creierul trimise un ordin instantaneu muşchilor braţului aflat mai aproape de fişe, Ia‑le de aici, prostule, dar pe dată, cu aceeaşi repeziciune, impuls electric după impuls electric, corectă, ca să spunem aşa, gestul mâinii, recunoscându‑şi propria gafă, Te rog, nu le atinge, ascunde‑le, ascunde‑le. Astfel că domnul José, cu o agilitate neaşteptată din partea unui ins cufundat în starea de depresie fizică şi mentală care este prima consecinţă cunoscută a gripei, se ridică în capul oaselor, prefăcându‑se că vrea să faciliteze caritatea subşefului, întinse braţul pentru a primi pastila, pe care‑o duse la gură, şi apa, ca să împingă doctoria prin chinuitul şi îngrozitul lui gâtlej, în timp ce, profitând de faptul că salteaua pe care zăcea se afla la nivelul noptierei, masca fişele cu cotul de la celălalt braţ, lăsându‑şi în jos antebraţul, cu palma deschisă, imperativă, ca şi cum i‑ar fi ordonat subşefului, Stop, până aici. L‑a salvat fotografia lipită pe fişă, e diferenţa cea mai notabilă dintre fişele şcolare şi cele de naştere şi viaţă, ce s‑ar face Arhiva Generală dacă ar primi în fiecare an câte o fotografie a recenzaţilor vii, şi cine zice în fiecare an ar putea spune în fiecare lună, sau în fiecare săptămână, sau în fiecare zi, sau o fotografie pe oră, Doamne, cum trece timpul, de ce imens efort ar fi nevoie, câţi registratori ar trebui recrutaţi, o fotografie în fiecare minut, în fiecare secundă, cantitatea de lipici, consumul de foarfeci, grija în selecţia personalului pentru a‑i exclude pe visătorii dispuşi să rămână cu ochii veşnic pironiţi pe un portret, visând ca nişte idioţi care urmăresc trecerea unui nor. Pe faţa subşefului se ivise expresia din zilele lui cele mai proaste, când hârtiile se acumulau pe toate birourile, iar şeful îl chema să‑l întrebe dacă era, într‑adevăr, sigur că‑şi îndeplineşte îndatoririle profesionale. Datorită fotografiei, nu‑i dădu prin minte că fişele de pe noptiera subordonatului ar aparţine Arhivei Generale, însă graba cu care le ascunsese domnul José, pe deasupra procedând ca şi cum le‑ar fi acoperit din întâmplare sau neatenţie, i se păru suspectă. Pata de pe jos îi trezise deja bănuielile, acum apăruseră şi aceste fişe cu un model necunoscut, cu o poză lipită, a unui copil, cum apucase totuşi să vadă. N‑avea cum să le numere, puse unele peste altele, dar, după volum, nu puteau fi mai puţin de zece, Zece fişe cu fotografii de copii, ce straniu, ce caută aici, se întrebă, intrigat, şi ar fi fost şi mai intrigat dacă ar fi ştiut că toate fişele aparţineau, de fapt, aceleiaşi persoane şi că imaginile din ultimii doi ani erau ale unei fete deja la vârsta adolescenţei, cu un chip serios, dar simpatic. Subşeful lăsă pe noptieră cutiuţa cu pastile şi se retrase. Ajuns la uşă, privi înapoi şi îşi văzu subordonatul continuând să ascundă fişele cu cotul, Trebuie să‑i spun şefului, hotărî. Nici nu se închisese bine uşa că domnul José, cu o mişcare bruscă, temându‑se parcă să nu fie prins asupra faptului, băgă fişele sub saltea. Nu era nimeni de faţă pentru a‑i spune că era prea târziu, iar el refuză să se gândească la asta.
E gripă, spuse medicul, aveţi pentru început trei zile de concediu. Cu mintea goală, abia ţinându‑se pe picioare, domnul José se ridicase din pat ca să deschidă uşa, Mă scuzaţi că v‑am lăsat să aşteptaţi afară, domnule doctor, aşa se întâmplă când trăieşti singur, medicul intră bombănind, E o vreme infamă, închise umbrela care şiroia de apă, o lăsă la intrare, Deci, care e problema, întrebă când domnul José, clănţănind din dinţi, reuşi să se vâre între cearşafuri, şi, fără să aştepte răspunsul, se pronunţă, E gripă. Îi luă pulsul, îl puse să deschidă gura, îi aplică rapid stetoscopul pe piept şi pe spate, E gripă, repetă, aveţi mare noroc, putea fi o pneumonie, dar e o simplă gripă, aveţi trei zile de concediu pentru început, apoi mai vedem. Se aşezase la masă să scrie reţeta, când uşa de comunicare cu Arhiva se deschise, şi însuşi şeful în persoană îşi făcu apariţia, Bună ziua, domnule doctor, Spuneţi mai degrabă, rea, domnule conservator, era bună dac‑aş fi fost acum la căldurică în cabinetul meu, în loc să bat străzile pe vremea asta nenorocită, Ce mai face bolnavul nostru, întrebă conservatorul, iar medicul răspunse, I‑am dat trei zile de concediu, e o simplă gripă. În clipa aceea, nu mai era o simplă gripă. Acoperit până la nas, domnul José tremura ca varga, de parcă ar fi avut un atac de malarie, patul de fier se zgâlţâia, totuşi nestăpânitul tremur nu se datora febrei, ci panicii, mintea îi era complet dezorientată, Şeful, aici, se gândea, şeful la mine în casă, şeful, care‑l întreba, Cum vă simţiţi, Mai bine, domnule, Aţi luat pastilele pe care vi le‑am trimis, Da, domnule, Au avut vreun efect, Da, domnule, Acum nu le mai luaţi pe astea, veţi începe să luaţi medicamentele prescrise de doctor, Da, domnule, Doar dacă n‑or fi aceleaşi, daţi‑mi voie să mă uit, într‑adevăr, sunt aceleaşi, în plus, mai aveţi şi nişte injecţii, mă ocup eu de asta. Domnului José nu‑i venea să creadă că persoana care, în faţa lui, îndoia reţeta şi o punea cu grijă în buzunar, era cu adevărat şeful Arhivei Generale. Şeful, pe care el cu chiu cu vai învăţase să‑l cunoască, nu s‑ar comporta niciodată astfel, n‑ar veni personal să se intereseze de sănătatea lui, iar ipoteza că şi‑ar fi luat asupra sa sarcina de a cumpăra medicamentele unui registrator ar fi pur şi simplă absurdă. Acum, veţi avea nevoie de un infirmier care să‑i facă injecţiile, aminti medicul, lăsând dificultatea pe seama celui care era dispus şi capabil s‑o rezolve, nu a bietului gripat, slab ca un ogar, cu tuleiele bărbii mijindu‑i pe faţă, cenuşii, de parcă n‑ar fi fost de ajuns evidenta paragină a casei, pata de umezeală de pe podea trebuie să fi fost provocată de canalizarea deficientă, câte lucruri triste ar putea spune un medic despre viaţă, dacă n‑ar fi legat de secretul profesional, Vă interzic să ieşiţi afară în starea asta, încheie, Mă ocup eu de toate, domnule doctor, rosti conservatorul, îi dau telefon infirmierului Arhivei, el cumpără doctoriile şi vine să facă injecţiile, Nu sunt mulţi şefi ca dumneavoastră, spuse medicul. Domnul José încuviinţă debil din cap, mai mult nu putea face, obedient şi sârguincios fusese întotdeauna, cu un soi de paradoxal orgoliu de a fi astfel, dar nu linguşitor şi servil, de exemplu, n‑ar rosti niciodată măguleli imbecile de genul, E cel mai minunat şeful Arhivei, Ca el nu mai e altul pe lume, S‑a spart calapodul după ce l‑au făcut, Pentru el, în ciuda ameţelilor mele, sunt în stare să mă urc până şi pe blestemata aia de scară. Domnul José are acum altă preocupare, altă angoasă, vrea să‑i plece şeful imediat, să plece înaintea medicului, se înfioară imaginându‑se rămas singur cu el, la cheremul întrebărilor fatale, Ce e cu pata asta de umezeală, Ce fişe aţi avut pe noptieră, De unde le‑aţi luat, Unde le‑aţi ascuns, Cine e în fotografie, închise ochii, îşi imprimă pe chip o expresie de insuportabilă suferinţă, Daţi‑mi pace pe patul meu de suferinţă, părea că imploră, dar îi deschise deodată, înspăimântat, căci medicul rostise, Acum mă duc la treburile mele, anunţaţi‑mă dacă starea i se înrăutăţeşte, oricum puteţi fi destul de liniştit, nu e pneumonie, Vă voi ţine la curent, domnule doctor, spuse conservatorul, conducându‑l pe medic. Domnul José închise din nou ochii, auzi uşa închizându‑se, Acum e acum, se gândi. Paşii fermi ai şefului se apropiau, veneau spre pat, se opriră, Acum precis se uită la mine, domnul José nu ştia ce să facă, se putea preface c‑a adormit, adormise pe nesimţite aşa cum adoarme un bolnav obosit, însă tremurul pleoapelor îi trăda minciuna, ori putea să fabrice în gât, mai bine sau mai rău, un geamăt plângăreţ, din cele care‑ţi frâng inima, dar o gripă obişnuită nu‑l justifica, doar un cretin s‑ar lăsa păcălit, dar nu acest conservator, care cunoaşte imperiile vizibilului şi invizibilului pe dinafară şi pe dinăuntru. Întredeschise ochii şi el era acolo, la doi paşi de pat, fără nici o expresie pe faţă, pur şi simplu observându‑l. Atunci domnului José îi veni ceea ce crezu că e o idee salvatoare, trebuia să mulţumească pentru grija arătată de Arhiva Generală, să mulţumească elocvent, din suflet, poate va izbuti astfel să evite întrebările, dar exact în momentul când se pregătea să deschidă gura ca să rostească bineştiuta frază, Nu ştiu cum mi‑aş putea exprima recunoştinţa, şeful îi întoarse spatele, pronunţând în acelaşi timp o propoziţie, o scurtă propoziţie, Ai grijă de dumneata, o rosti cu un ton care era pe cât de condescendent pe atât de imperativ, doar şefii cei mai buni sunt capabili să unească în mod armonios sentimente atât de contradictorii, de aceea sunt ei obiect de veneraţie pentru subordonaţi. Domnul José încercă să spună cel puţin, Mulţumesc foarte mult, domnule, şeful însă deja ieşise, închizând cu grijă uşa după el, aşa cum se cuvine să faci într‑o cameră de bolnav. Pe domnul José îl doare capul, dar durerea e nimica toată în comparaţie cu furtuna dinăuntru. Domnul José e atât de tulburat, încât primul său gest, după ce ieşise conservatorul, a fost să‑şi bage mâna sub saltea pentru a se convinge că fişele erau acolo. Şi mai contrar bunului simţ a fost al doilea gest, sculându‑se el din pat pentru a răsuci de două ori cheia în broasca uşii de comunicare cu Arhiva, ca unul care, cu disperare, pune zăvoare după ce i‑a fost prădată casa. Se întoarse în cele din urmă în pat, aceasta a fost a patra mişcare, a treia o făcuse răzgândindu‑se, Dar dacă i se năzare şefului să vină înapoi, deci, pentru a evita suspiciunile, era mai prudent să lase uşa închisă numai cu ivărul. După cum se vede, domnului José când nu‑i plouă, îi ninge.
Se lăsase noaptea când apăru infirmierul. Îndeplinind ordinul pe care‑l primise de la conservator, aducea medicamentele şi fiolele prescrise de medic, dar, spre surprinderea domnului José, mai avea un pachet pe care‑l puse cu multă grijă pe masă, spunând, E încă destul de caldă, sper că nu s‑a vărsat nimic, ceea ce însemna că‑i adusese mâncare, aşa cum cuvintele următoare o confirmară pe dată. Serviţi înainte să se răcească, dar, mai întâi, să ne facem injecţia. Or, domnului José nu‑i plăceau injecţiile şi se temea mai ales de cele în braţ, căuta tot timpul să privească în altă direcţie, aşa că se simţi foarte mulţumit când infirmierul îi spuse că înţepătura va fi în gluteu, infirmierul e o persoană şcolită, din alte vremuri, s‑a învăţat să spună gluteu în loc de fese, ca să nu şocheze sensibilitatea doamnelor, şi aproape că uitase termenul curent, pronunţa gluteu chiar când avea de‑a face cu bolnavi pentru care fesă era o ridicolă preţiozitate de limbaj, preferând varianta vulgară de bucă. Neaşteptata apariţie a mâncării şi bucuria că nu va fi înţepat în braţ slăbi vigilenţa domnului José, care ori nu‑şi aminti, ori pur şi simplu încă nu observase că pantalonii de pijama erau pătaţi de sânge în dreptul genunchilor, consecinţă a isprăvilor sale nocturne în rol de alpinist de licee. Cu seringa deja pregătită în mână, în loc să zică, Întoarceţi‑vă, infirmierul întrebă, Ce‑i asta, iar domnul José, convins de această lecţie a vieţii de superioritatea incontestabilă a injecţiilor în braţ, răspunse instinctiv, Am căzut, Omule, eşti plin de ghinioane, întâi cazi, apoi faci gripă, noroc c‑ai şeful pe care‑l ai, întoarce‑te, mă uit după aceea la genunchi. Cu trupul, sufletul şi voinţa la pământ, crispat până la ultimul nerv, domnul José aproape că izbucni în plâns ca un copil când simţi înţepătura acului şi lenta şi dureroasa intrare a lichidului în muşchi, Am ajuns o cârpă, îşi spuse, şi era adevărat, un biet animal uman arzând de febră, culcat pe un pat sărman într‑o casă sărmană, cu hainele murdare de la delictul ascuns şi o pată de umezeală pe podea care nu vrea să se usuce. Întinde‑te pe spate, să vedem rănile, spuse infirmierul, iar domnul José, suspinând, tuşind, se supuse, îşi răsuci anevoios trupul, iar acum, înclinându‑şi capul înainte, poate vedea cum infirmierul îi suflecă pantalonii până deasupra genunchilor, îi scoate pansamentele murdare, înmuindu‑le în apă oxigenată şi dezlipindu‑le încet cu multă grijă, din fericire, e un profesionist de mâna întâi, servieta pe care o poartă în mână este o trusă perfectă de prim‑ajutor, are leacuri pentru aproape orice. La vederea rănilor, faţa lui căpătă o expresie care arăta neîncredere faţă de explicaţia dată de domnul José, cum că ar fi căzut, experienţa lui în materie de zgârieturi şi contuzii îl împinse chiar să comenteze cu o inconştientă perspicacitate, Oh, omule, parcă v‑aţi fi târât în genunchi pe un zid, V‑am spus c‑am căzut, L‑aţi informat pe şef despre asta, Nu e un subiect de serviciu, poţi să te împiedici şi să cazi fără să fii obligat s‑o comunici superiorilor, Doar în cazul când infirmierul, chemat să facă o injecţie, a fost nevoit să aplice un tratament suplimentar, Pe care nu l‑am cerut, Da, într‑adevăr, nu l‑aţi cerut, însă dacă rănile vor provoca mâine o infecţie gravă, cine o să poarte vina şi o să fie acuzat de comportament neglijent şi lipsă de profesionalism, nimeni altul decât mine, în plus, şeful vrea să ştie totul, ăsta e felul lui de a se preface că nu‑i pasă de nimic, Îi spun mâine, Vă sfătuiesc insistent s‑o faceţi, astfel, raportul va fi confirmat, Ce raport, Al meu, Nu văd ce importanţă pot avea nişte simple zdrelituri, într‑atât încât să fie menţionate într‑un raport, Până şi rana cea mai uşoară îşi are importanţa ei, Ale mele, după ce vor trece, vor lăsa nişte cicatrice nesemnificative care, cu timpul, vor dispărea, Sigur, pe trup rănile se cicatrizează, dar în raport, rămân mereu deschise, nu se închid şi nu dispar, Nu înţeleg, De câtă vreme lucraţi în Arhiva Generală, De aproape douăzeci şi cinci de ani, Câţi şefi aţi cunoscut până acum, Punându‑l la socoteală şi pe cel de acum, trei, Din câte văd, n‑aţi observat niciodată nimic, Ce să observ, Din câte văd, n‑aţi băgat niciodată de seamă, Nu înţeleg unde vreţi să ajungeţi, Este sau nu adevărat că aceşti conservatori au puţin de lucru, E adevărat, toată lumea o ştie, Atunci aflaţi că ocupaţia lor principală, în multele ceasuri libere pe care le au la dispoziţie, în vreme ce personalul lucrează, este să strângă informaţii despre subordonaţi, orice soi de informaţii, fac asta de când există Arhiva Generală, rând pe rând, dintotdeauna. Tresărirea domnului José nu‑i scăpă neobservată infirmierului, V‑au trecut fiorii, întrebă, Da, m‑au trecut fiorii, Pentru a vă face o idee mai clară despre ce spun, până şi acest fior ar trebui să figureze în raportul meu, Dar nu va figura, E adevărat, nu va figura, Îmi închipui de ce, Zău, Pentru c‑ar trebui să scrieţi că m‑au apucat fiorii auzind că şefii colecţionează informaţii despre funcţionarii Arhivei Generale, iar şeful va dori să afle cum de‑aţi ajuns să vorbiţi cu mine despre asta şi, de asemenea, cum de a reuşit un infirmier să aibă cunoştinţă de un subiect atât de confidenţial încât eu, în douăzeci şi cinci de ani de serviciu în Arhiva Generală, n‑am auzit niciodată de aşa ceva, Infirmierii au ceva dintr‑un confident, deşi mult mai puţin decât medicii, Vreţi să insinuaţi că şeful are obiceiul să vă facă confidenţe, Nici el nu mi le face, nici eu nu insinuez că le‑ar face, pur şi simplu primesc ordine, Atunci, singurul lucru pe care‑l aveţi de făcut e să le duceţi la îndeplinire, Vă înşelaţi, am de făcut mult mai mult, trebuie să le interpretez, De ce, Pentru că între ce ordonă şi ce vrea şeful există în general o diferenţă, V‑a trimis aici doar ca să‑mi faceţi o injecţie, Asta e numai aparenţa, Ce‑aţi mai văzut în acest caz, în afară de aparenţa pe care o are, Nu vă puteţi imagina câte lucruri descoperi uitându‑te la nişte zgârieturi, Faptul că le‑aţi văzut pe ale mele a fost o simplă întâmplare, Trebuie să ne bazăm întotdeauna pe simpla întâmplare, e foarte utilă, Şi ce‑aţi descoperit în zgârieturile mele, Că v‑aţi târât în genunchi pe un zid, Am căzut, Mi‑aţi mai spus, o informaţie ca asta, presupunând c‑ar fi exactă, nu i‑ar fi şefului de cine ştie ce utilitate, Că‑i e sau nu utilă, nu e treaba mea, mă limitez să dau raportul, E deja la curent cu gripa de care m‑am îmbolnăvit, Dar nu şi cu rănile de la genunchi, Ştie şi de pata de umezeală de pe jos, Dar nu de frison, Dacă nu mai aveţi treabă cu mine, vă rog să plecaţi, sunt obosit, trebuie să dorm, Mai întâi trebuie să mâncaţi ceva, nu uitaţi, sper ca cina, cu toată această discuţie, să nu se fi răcit de tot, Trupul culcat îndură multă foame, Dar nu pe toată, Şeful v‑a pus să‑mi aduceţi mâncare, Mai ştiţi pe cineva care ar fi vrut s‑o facă, Da, dacă ar fi ştiut unde locuiesc, Cine e această persoană, O femeie în vârstă care locuieşte într‑un apartament la parter, Genunchi zgâriaţi, o subită şi inexplicabilă tresărire, o bătrână dintr‑un apartament de la parter, Din dreapta, Acesta ar fi raportul cel mai important din viaţa mea, dacă l‑aş scrie, Va să zică, nu‑l scrieţi, Ba da, dar numai pentru a informa că v‑am făcut o injecţie în gluteul stâng, Mulţumesc c‑aţi avut grijă de zgârieturile mele, Din multele lucruri pe care am fost învăţat să le fac, e ce‑am învăţat cel mai bine.
După ce plecă infirmierul, domnul José mai rămase întins câteva minute, nemişcat, încercând să‑şi recapete seninătatea şi forţa. Dialogul fusese dificil, cu trape şi uşi false iţindu‑se la fiecare pas, cea mai mică alunecare l‑ar fi putut târî spre o confesiune completă dacă spiritul său n‑ar fi fost atent la multiplele sensuri ale cuvintelor pe care le pronunţa precaut, mai ales la cele care par a avea un singur sens, cu ele trebuie să fii cel mai grijuliu. Spre deosebire de ce se crede în general, sens şi semnificaţie n‑au fost niciodată totuna, semnificaţia se epuizează imediat, e directă, literală, explicită, închisă în sine însăşi, univocă, cum se spune, în timp ce sensul nu este capabil să rămână liniştit, colcăie de sensuri secunde şi terţe, de direcţii iradiante care se divid şi se subdivid în ramuri şi rămurele, până când se pierd din vedere, sensul fiecărui cuvânt seamănă cu o stea atunci când începe să proiecteze talazuri fierbinţi prin întreg spaţiul, uragane cosmice, perturbaţii magnetice, spaime.
În sfârşit, domnul José se dădu jos din pat, îşi băgă picioarele în papuci, îşi puse halatul pe care îl folosea ca pătură suplimentară în nopţile friguroase. Deşi îl chinuia foamea, deschise uşa ca să privească Arhiva. Percepea în sine o înstrăinare ciudată, o impresie de absenţă, ca şi cum ar fi trecut multe zile de când fusese pentru ultima dată acolo. Totuşi nimic nu se schimbase, iată pupitrul unde se prezentau solicitanţii şi reclamanţii, dedesubtul lui sertarele unde se păstrau fişele celor vii, în spate, cele opt mese ale registratorilor, cele patru ale inspectorilor, cele două ale subşefilor, marele birou al şefului cu lumina veşnic aprinsă, atârnată la mare înălţime, enormele etajere urcând până la tavan, întunericul pietrificat al sectorului morţilor. Deşi nu se afla nimeni în Arhiva Generală, domnul José închise uşa cu cheia, nu era nimeni în Arhiva Generală, şi totuşi el închise uşa cu cheia. Datorită noilor pansamente, pe care infirmierul i le pusese la genunchi, putea merge mai bine, rănile nu mai pulsau de durere. Se aşeză la masă, desfăcu pachetul, erau două crăticioare suprapuse, cea de sus cu supă, cea de jos cu cartofi şi carne, călduţe încă. Mâncă lacom supa, apoi, fără grabă, se ocupă de carne şi de cartofi. Norocul meu că şeful ăsta e cum e, murmură, amintindu‑şi de vorbele infirmierului, dacă nu era el, muream singur şi flămând, ca un câine pierdut. Da, ce noroc, repetă, ca şi cum ar fi vrut să se convingă singur de ceea ce spusese. Simţindu‑se deja mai bine, după ce vizită cămăruţa care ţinea loc de baie, se băgă din nou în pat. Era pe punctul să adoarmă când îşi aduse aminte de caietul unde relatase primele două episoade ale căutării. Scriu mâine, spuse, însă această nouă urgenţă era aproape la fel de presantă ca foamea, aşa că se ridică să ia caietul. Apoi, aşezat pe pat, îmbrăcat în halat, cu bluza de la pijama încheiată până la gât, ghemuit între pături, îşi continuă relatarea din punctul unde o lăsase. Şeful mi‑a spus, Dacă nu sunteţi bolnav, cum explicaţi atunci munca de proastă calitate pe care aţi făcut‑o în ultimele zile, Nu ştiu, domnule, poate pentru că n‑am dormit bine. Ajutat de febră, continuă să scrie până târziu în noapte.
Domnul José a avut nevoie nu de trei zile, ci de o săptămână ca să‑i scadă febra şi să‑i treacă tusea. Infirmierul veni în fiecare zi să‑i facă injecţiile şi să‑i aducă de mâncare, medicul din două în două zile, însă această extraordinară asiduitate, ne referim la cea a medicului, nu trebuie să ne conducă spre judecăţi pripite în privinţa unei presupuse eficacităţi a serviciilor oficiale de sănătate şi de asistenţă la domiciliu, din moment ce nu era decât o simplă consecinţă a ordinului foarte clar al şefului Arhivei Generale, Domnule doctor, ocupă‑te de acest om ca şi cum te‑ai ocupa de mine însumi, e important. Medicul nu reuşea să înţeleagă motivul evidentului tratament preferenţial ce‑i fusese recomandat şi cu atât mai puţin lipsa de obiectivitate a preţuirii exprimate, cunoştea din câte o vizită profesională casa conservatorului, viaţa lui confortabilă şi civilizată, o lume interioară fără nici o asemănare cu locuinţa simplă a acestui domn José în permanenţă prost bărbierit şi care părea lipsit de aşternuturi de schimb. Nu, aşternuturi avea domnul José, nu era chiar atât de sărac, dar, din motive pe care nu le ştia decât el, respinse sec propunerea infirmierului, când acesta se oferise să aerisească salteaua şi să schimbe cearşafurile care duhneau de transpiraţie şi febră, Nu durează nici cinci minute să schimb patul, E bine aşa, nu vă deranjaţi, Nu e nici o problemă, face parte din atribuţiile mele, V‑am spus că e bine aşa. Domnul José nu putea să dezvăluie ochilor nimănui că ascundea sub saltea fişele şcolare ale unei femei necunoscute şi un caiet de notiţe cu povestea spargerii pe care o dăduse în liceul unde ea învăţase pe când fusese fetiţă, apoi adolescentă. Dacă le‑ar ascunde altundeva, de exemplu printre dosarele cu extrase despre oamenii celebri, ar rezolva imediat dificultatea, dar senzaţia că apără un secret cu propriul trup era mult prea puternică, chiar exaltantă, pentru ca domnul José să se hotărască să renunţe cu uşurinţă la ea. Pentru a nu fi nevoit să discute din nou acest subiect cu infirmierul sau cu medicul, care, deşi fără să facă nici un comentariu, aruncase deja o privire critică spre cearşafurile boţite, strâmbând ostentativ din nas la mirosul pe care‑l degajau, domnul José se sculă într‑una din nopţi şi, adunându‑şi toate puterile, schimbă el însuşi aşternutul. Şi pentru ca nici medicul, nici infirmierul să nu poată găsi nici cel mai mic pretext pentru a reveni la subiect informându‑l, doamne fereşte, pe conservator de incorigibila neglijenţă a registratorului, intră în baie, se bărbieri, se spălă cât putu de bine, apoi dibui într‑un sertar o pijama veche, dar curată, şi se vâri la loc în pat. Atât de mulţumit şi de reînviorat se simţea, încât, ca şi cum s‑ar fi jucat de unul singur, se hotărî să descrie în caietul de note, pe larg, cu toate amănuntele, igienicele operaţii cărora li se supusese. Era sănătatea care dădea semne că vrea să revină, aşa cum medicul nu întârzie să‑l anunţe pe conservator, Omul s‑a vindecat, în două zile se va putea întoarce la serviciu fără pericol de recidivă. Conservatorul se mărgini să spună, Foarte bine, însă cu un aer distrat, ca şi cum s‑ar fi gândit la altceva.
Domnul José era într‑adevăr vindecat, însă pierduse mult în greutate, în ciuda pâinii şi a mâncării pe care infirmierul i le aducea regulat, desigur o singură dată pe zi, totuşi în cantităţi mai mult decât suficiente pentru hrănirea unui trup adult nesupus eforturilor. Trebuie totuşi să ţinem seama de efectul nimicitor al febrei şi al transpiraţiei asupra ţesuturilor adipoase, mai ales când nici înainte nu prisosiseră, ca în cazul de faţă. Nu erau bine văzute în Arhiva Generală a Stării Civile observaţiile cu caracter personal, îndeosebi cele care se refereau la starea de sănătate, de acea chipul istovit şi slăbiciunea domnului José nu au făcut obiectul nici unui comentariu din partea colegilor şi superiorilor, comentariu oral, vrem să spunem, căci ochii tuturora au fost destul de grăitori în exprimarea comună a unui soi de compasiune dispreţuitoare, pe care altcineva, necunoscând obiceiurile locului, ar fi interpretat‑o în mod eronat ca o discretă şi tăcută rezervă.
Pentru a da de înţeles cât era de preocupat de absenţa timp de atâtea zile de la serviciu, de dimineaţă domnul José se înfiinţă cel dintâi în faţa uşii Arhivei, aşteptând să sosească subşeful cel mai nou în funcţie, cel căruia îi revenea sarcina s‑o deschidă, aşa cum tot el trebuia s‑o lase închisă la căderea serii. Cheia originală, o operă de artă a unui vechi dăltuitor baroc şi simbol material al autorităţii, cheia subşefului fiind numai o copie austeră şi subalternă, se afla în posesia conservatorului, care, în aparenţă, n‑o folosea niciodată, fie din pricina greutăţii şi a complexităţii ornamentelor, care‑i făceau transportul incomod, fie pentru că, în conformitate cu un protocol nescris, în vigoare din timpuri îndepărtate, el era în mod obligatoriu ultimul care intra în edificiu. Unul dintre multele mistere ale vieţii din Arhiva Generală, care ar merita într‑adevăr investigat dacă povestea domnului José şi a femeii necunoscute nu ne‑ar fi absorbit în mod exclusiv atenţia, era cum reuşeau funcţionarii, în ciuda perturbărilor de trafic care chinuiau oraşul, să ajungă la serviciu întotdeauna în aceeaşi ordine, mai întâi registratorii, fără a ţine seama de vechime, apoi subşeful care deschide uşa, în urma lui inspectorii, respectând priorităţile, după ei subşeful cel mai vechi, şi, în sfârşit, conservatorul, care vine când trebuie să vină şi nu are de dat socoteală nimănui. În orice caz, faptul a fost înregistrat.
Sentimentul de milă dispreţuitoare cu care, cum s‑a spus, a fost întâmpinat domnul José la întoarcerea la lucru, a durat până la intrarea conservatorului, la jumătate de oră după deschiderea serviciilor, fiind, de îndată, înlocuit de un sentiment de invidie, în fond de înţeles, dar, din fericire, nemanifestat prin cuvinte sau gesturi. Sufletul uman fiind ce ştim, şi nu ne putem lăuda c‑am şti totul, altceva nu era de aşteptat. În ultimele zile se răspândise prin Arhivă zvonul, introdus pe căi piezişe şi murmurat pe la colţuri, că şeful se arătase neobişnuit de preocupat de gripa domnului José, mergând chiar, până la a‑i trimite mâncare prin infirmier, ca să nu mai spunem că s‑a dus să‑l vadă acasă cel puţin o dată, şi asta în timpul orelor de serviciu, în faţa tuturora, era de aflat dacă îşi repetase cumva vizita. E uşor deci de închipuit indignarea surdă a personalului, fără deosebire de categorie, când conservatorul, chiar înainte de a se îndrepta spre locul său, se opri lângă domnul José şi îl întrebă dacă se restabilise complet după boală. Indignarea a fost cu atât mai mare, cu cât se întâmpla pentru a doua oară, toţi aveau prezentă în memorie cealaltă ocazie, nu cu atât de multă vreme în urmă, când şeful îl întrebase pe domnul José dacă îl mai lăsase insomnia, ca şi cum insomniile domnului José ar fi fost, pentru funcţionarea normală a Arhivei Generale, o chestiune de viaţă şi de moarte. Aproape necrezându‑şi urechilor, funcţionarii au asistat la o conversaţie ca de la egal la egal, absurdă din toate punctele de vedere, cu domnul José mulţumindu‑i şefului pentru amabilitate, ba chiar ajungând să se refere deschis la mâncare, ceea ce, în mediul strict al Arhivei, nu putea suna decât ca o grosolănie, o obscenitate, iar şeful explicându‑i că nu‑l putea lăsa pradalnicei sorţi a celor care trăiesc singuri, fără ca nimeni să le dea o farfurie de supă şi să le întindă cearşaful, Singurătatea, domnule José, declară cu solemnitate conservatorul, n‑a fost niciodată o bună companie, marile tristeţi, marile tentaţii şi marile greşeli sunt aproape întotdeauna rezultatul unei vieţi solitare, fără un prieten chibzuit căruia să‑i cerem sfatul când ceva ne tulbură peste măsura obişnuită a zilelor, Eu, trist, propriu‑zis trist, domnule, nu cred că sunt, răspunse domnul José, poate că am o fire cam melancolică, dar asta nu e un defect, iar în ce priveşte tentaţiile, bun, trebuie spus că nici vârsta, nici situaţia nu mă împing spre ele, vreau să spun că nici eu nu le caut, nici ele nu mă caută pe mine, Dar greşelile, Vă referiţi, domnule, la greşelile de serviciu, Mă refer la greşeli în general, greşelile de serviciu, mai devreme sau mai târziu, serviciul le‑a făcut, serviciul le rezolvă, Niciodată n‑am făcut rău nimănui, cel puţin nu în mod conştient, e tot ce vă pot spune, Dar greşeli împotriva propriei persoane, Trebuie să fi făcut multe, poate din cauza asta sunt singur, Pentru a face alte greşeli, Doar din cele ale singurătăţii, domnule. Domnul José, care, aşa cum îi cerea datoria, se ridicase în picioare la apropierea şefului, simţi brusc cum i se înmoaie picioarele şi un val de transpiraţie îi inundă trupul. Păli, mâinile căutară neliniştite reazemul mesei, dar sprijinul nu‑i fu de ajuns, domnul José trebui să se aşeze pe scaun, bolborosind, Mă scuzaţi, domnule, mă scuzaţi. Timp de câteva secunde, conservatorul îl privi cu o expresie impenetrabilă, apoi se îndreptă spre locul său. Îi chemă pe subşeful responsabil de sectorul domnului José, îi dădu un ordin în şoaptă, adăugând în mod audibil, Nu trebuie să treacă pe la inspector, ceea ce însemna că instrucţiunile pe care subşeful le primise, destinate unui registrator, trebuiau, împotriva regulilor, cutumei şi tradiţiei, să fie executate de el însuşi. Şi înainte, când conservatorul îl trimisese pe acelaşi subşef să‑i ducă pastilele domnului José, lanţul ierarhic fusese încălcat, dar infracţiunea putea fi justificată prin suspiciunea că inspectorul respectiv n‑ar fi fost în stare să‑şi îndeplinească cum trebuie misiunea, care nu consta atât în a duce unui bolnav medicamente contra gripei, cât în a examina casa din priviri şi a se întoarce apoi să povestească. Un inspector ar fi considerat ca perfect admisibilă, adică de la sine înţeleasă şi explicabilă prin timpul iernatic care fusese atunci, pata de umezeală pe jos, şi, nedând probabil atenţie fişelor, s‑ar fi întors în Arhivă cu satisfacţia datoriei îndeplinite pentru a‑i comunica şefului, Totul e în regulă. Trebuie spus, totuşi, că cei doi subşefi, şi acesta în particular, aflându‑se, în mod direct, implicat în poveste prin participarea activă pe care fusese chemat s‑o aibă, înţelegeau că purtarea conservatorului era determinată de un obiectiv, de o strategie, de o idee centrală. Nu‑şi puteau imagina în ce consta această idee şi care‑i era obiectivul, însă experienţa şi cunoaşterea persoanei şefului le spuneau că toate cuvintele şi toate actele lui, în acea conjunctură, trebuiau în mod fatal să indice un scop, şi că domnul José, pus de sine însuşi şi de întâmplare pe calea către ţintă, din două una, ori nu trecea de un util instrument inconştient, ori era, chiar el, neaşteptata şi, din toate punctele de vedere, surprinzătoarea cauză. Raţionamente atât de opuse, sentimente atât de contradictorii, au făcut ca ordinul, prin tonul cu care după aceea i‑a fost comunicat domnului José, să semene mult mai mult cu o favoare pe care conservatorul i‑o cerea decât cu clarele şi categoricele instrucţiuni pe care efectiv le dăduse, Domnule José, spuse subşeful, şeful este de părere că starea sănătăţii dumneavoastră nu este încă destul de stabilă ca să veniţi să lucraţi, având în vedere leşinul de adineauri, N‑a fost un leşin, n‑am ajuns să‑mi pierd cunoştinţa, a fost numai o slăbiciune momentană, Slăbiciune sau leşin, de moment sau de durată, Arhiva Generală doreşte să vă restabiliţi complet, În măsura posibilului, voi lucra aşezat pe scaun, în câteva zile voi fi ca înainte, Şeful crede că cel mai bine ar fi să cereţi câteva zile de concediu, nu toate cele douăzeci deodată, bineînţeles, dar poate vreo zece, zece zile de repaus, cu o alimentaţie bună, odihnă, mici plimbări prin oraş, peste tot sunt grădini, parcuri, timpul s‑a îndreptat, în fine, o convalescenţă ca lumea, când o să vă întoarceţi, veţi fi de nerecunoscut.
Domnul José se uită mirat la subşef, nu era genul de conversaţie care se poartă de obicei cu un registrator, era chiar ceva indecent în acest discurs. În mod evident, şeful voia ca el să‑şi ia vacanţă, ceea ce, în sine, era bizar, dar, ca şi cum asta n‑ar fi fost de ajuns, arăta un interes insolit şi disproporţionat faţă de sănătatea lui. Nimic din toate astea nu corespundea tiparelor de comportament din Arhiva Generală, unde planurile de concediu erau întotdeauna calculate milimetric, cu scopul de a se obţine, prin ponderarea unor factori multipli, o distribuire justă a timpului rezervat vacanţei anuale. Faptul că, neţinând seamă de planul deja elaborat pentru anul în curs, şeful trimitea fără motiv un registrator acasă, era fără precedent. Domnul José era uluit, i se citea pe faţă. Simţea în spate privirile perplexe ale colegilor, observa nerăbdarea crescândă a subşefului faţă de ceea ce trebuia să i se pară o ezitare fără temei, şi era pe punctul de a spune, Da, domnule, ca unul care se supune fără să crâcnească ordinului, când deodată chipul i se lumină, îşi dădu seama ce puteau însemna pentru el zece zile de libertate, zece zile ca să investigheze fără a suporta servitudinea orelor de serviciu, programul, ce parcuri, ce grădini, ce convalescenţă, fie primit în ceruri cel care‑a născocit gripa, aşa că domnul José rosti zâmbind, Da, domnule, ar fi trebuit să aibă o expresie mai discretă, niciodată nu ştii ce e în stare un subşef să‑i spună şefului, După părerea mea, a reacţionat în mod straniu, mai întâi mi‑a dat impresia că e nedumerit, ori poate n‑a înţeles bine ce i‑am spus, apoi s‑a schimbat la faţă de parcă i‑ar fi ieşit lozul cel mare, părea alt om, Ai auzit cumva că joacă, Cred că nu, a fost doar o expresie, Atunci motivul trebuie să fi fost altul. Domnul José îi spunea subşefului, Într‑adevăr, aceste zile îmi vor prinde foarte bine, trebuie să‑i mulţumesc domnului conservator, Îi transmit eu mulţumirile, Poate c‑ar trebui s‑o fac personal, Ştiţi foarte bine că nu se obişnuieşte. După ce au fost rostite aceste cuvinte, dintre cele mai pertinente din punct de vedere birocratic, având totuşi în vedere caracterul excepţional al cazului, domnul José îşi întoarse capul spre locul unde se afla conservatorul, nu se aştepta ca acesta să se uite spre el, şi cu atât mai puţin să fie atent la conversaţie, lucru pe care, fără îndoială, a vrut să‑l arate cu un gest sec din mână, în acelaşi timp plictisit şi imperios, Lasă‑te de mulţumiri ridicole, fă cererea şi du‑te.
Întors acasă, domnul José trebui să se ocupe mai întâi de hainele pitite în nişa care‑i servea ca dulap. Dacă înainte fuseseră murdare, acum se transformaseră într‑o grămadă imundă, răspândind un iz acru amestecat cu un miros de stătut, printre cute se puteau zări pete verzi de mucegai, închipuiţi‑vă, un maldăr de îmbrăcăminte umedă, veston, cămaşă, pantaloni, şosete, rufărie, totul înfăşurat într‑o gabardină care la momentul respectiv şiroia de apă, cum arată aşa ceva după o săptămână. Băgă hainele la nimereală într‑un sac mare de plastic, verifică dacă fişele şi caietul de note se aflau în continuare ascunse sub saltea, la căpătâi caietul, la picioare fişele, se asigură că uşa de comunicare cu Arhiva era închisă cu cheia şi, în sfârşit, obosit, dar înseninat, ieşi din casă pentru a se duce la o spălătorie apropiată, al cărei client era, deşi nu foarte asiduu. Femeia care‑i primi hainele nu putu sau nu vru să evite o expresie de dezaprobare când răsturnă şi răsfiră pe tejghea conţinutul sacului, Scuzaţi‑mă, parcă au stat la muiat în noroi, Aproape c‑aţi ghicit, spuse domnul José, trebuind să mintă, se hotărî s‑o facă respectând logica posibilităţilor, Acum două săptămâni, când aduceam hainele la curăţat, mi s‑a rupt deodată sacul şi totul a căzut pe jos, exact unde era o mocirlă din cauza unor lucrări pe stradă, a plouat foarte mult, vă amintiţi, Dar de ce n‑aţi adus hainele după aceea, După aceea, am căzut la pat cu gripă, era riscant să ies din casă, puteam să fac o pneumonie, o să vă coste mult mai scump, vor trebui să treacă de două ori prin maşină, şi nici atunci, Asta e, Şi pantalonii, priviţi în ce hal au ajuns, chiar vreţi să‑i curăţăm, uitaţi‑vă la genunchi, parcă v‑aţi frecat cu ei de un perete. Domnul José nu remarcase starea jalnică în care ajunseseră bieţii săi pantaloni în urma escaladei, cu stofa roasă în dreptul genunchilor, cu un crac sfâşiat, o pagubă serioasă pentru un ins ca el, cu o garderobă atât de săracă. Nu se pot repara, întrebă, Ba da, trebuie să‑i daţi la stopat, Nu ştiu pe nimeni, Putem să ne ocupăm noi de asta, însă atenţie, nu va fi deloc ieftin, femeile care se ocupă de stopat cer mulţi bani, Oricum e preferabil decât să rămân fără o pereche de pantaloni, Puteţi să le puneţi un petic, Peticiţi, n‑ar mai fi de purtat decât în casă, niciodată n‑aş putea merge cu ei la serviciu, Aşa e, Sunt funcţionar al Arhivei Generale a Stării Civile, Ah, sunteţi funcţionar al Arhivei, spuse femeia de la spălătorie, cu o nouă modulaţie de respect în glas, pe care domnul José preferă să n‑o bage în seamă, regretând că pentru prima dată se coborâse să spună unde lucra, un adevărat profesionist al spargerilor nocturne n‑ar semăna indicii peste tot, să ne imaginăm că această angajată a spălătoriei ar fi căsătorită cu vânzătorul de la magazinul de articole de fierărie de unde domnul José cumpărase diamantul de tăiat sticlă sau de la măcelăria de unde luase untura, şi că, în aceeaşi zi, într‑una din conversaţiile banale cu care, seara, îşi omoară timpul soţii şi soţiile, ar veni vorba de aceste mici episoade din cotidianul comercial, pentru mult mai puţin alţi criminali au ajuns la închisoare când credeau că sunt la adăpost de orice bănuială. Totuşi, nu părea să existe vreun pericol, dacă nu cumva se ascundea intenţia unui abject denunţ în vorbele femeii care îi spunea, cu un zâmbet simpatic, că de astă dată îi va face un preţ excepţional, spălătoria angajându‑se să plătească stopatul, Este o atenţie din partea noastră, pentru că sunteţi funcţionar al Arhivei, preciză ea. Domnul José îi mulţumi politicos, dar fără efuziuni, şi plecă. Era nemulţumit. Lăsa prea multe urme prin oraş, vorbind cu prea multe persoane, nu acesta era tipul de investigaţie pe care şi‑l imaginase, adevărul e totuşi că nu‑şi imaginase nimic, ideea îi venise acum, ideea de a o căuta şi de a o găsi pe femeia necunoscută fără ca nimeni să‑i remarce activităţile, ca şi cum ar fi fost vorba de o invizibilitate în căutarea alteia. În loc de acest secret total, de acest mister absolut, existau deja două persoane, femeia cu soţul gelos şi doamna în vârstă din apartamentul din dreapta de la parter, care ştiau cu ce se ocupă, iar asta reprezenta un pericol, să presupunem, de exemplu, că una dintre ele, oricare, cu lăudabila intenţie de a sprijini investigaţia, aşa cum se cuvine să facă un bun cetăţean, şi‑ar face apariţia în Arhivă în timpul absenţei sale, Doresc să vorbesc cu domnul José, Domnul José nu e la serviciu, a plecat în concediu, Ah, ce păcat, îi aduceam o informaţie importantă despre persoana pe care o caută, Ce informaţie, ce persoană, domnul José nici nu voia să‑şi închipuie ce‑ar fi putut apoi urma, restul conversaţiei dintre femeia cu soţul gelos şi inspector, Sub o plăcuţă care s‑a desprins din parchetul din dormitorul meu am găsit un jurnal, Un ziar, Nu, domnule, un jurnal, din cele pe care unora le place să le scrie, şi eu aveam un jurnal înainte să mă căsătoresc, Şi ce ne priveşte asta pe noi, în Arhivă nu ne interesează decât că oamenii se nasc şi mor, Poate că jurnalul pe care l‑am găsit este al vreunei rude a persoanei pe care domnul José o caută, Nu am cunoştinţă că domnul José ar căuta pe cineva, în orice caz, această chestiune nu e de competenţa Arhivei Generale, Arhiva Generală nu se bagă în viaţa particulară a funcţionarilor ei, Nu e o chestiune particulară, domnul José mi‑a spus că vine ca reprezentant al Arhivei, Aşteptaţi un moment, să‑l chem pe subşef, dar când subşeful s‑a apropiat de pupitru, doamna în vârstă din apartamentul din dreapta de la parter se pregătea deja să se retragă, viaţa o învăţase că cel mai bun mod de a‑şi apăra propriile secrete este respectul faţă de secretele celorlalţi, Când domnul José se va întoarce din concediu, vă rog să‑i spuneţi că l‑a căutat bătrâna din apartamentul din dreapta de la parter, Nu vreţi să vă lăsaţi numele, Nu e nevoie, ştie despre cine e vorba. Domnul José răsuflă uşurat, doamna din apartamentul din dreapta de la parter era discreţia în persoană, nu‑i va spune niciodată subşefului că tocmai primise o scrisoare de la fina sa. Gripa mi‑a luat minţile, îşi spuse, sunt fantezii care nu se pot întâmpla, nu există jurnale ascunse sub duşumele, iar ei nu‑i va trece prin minte, după o tăcere de atâţia ani, să‑i scrie naşei o scrisoare, ce bine că bătrâna a avut bunul simţ să nu spună cum se numeşte, Arhivei Generale i‑ar fi fost îndeajuns să prindă acest capăt de fir pentru ca în scurt timp să descopere totul, copierea fişelor, falsificarea împuternicirii, pentru ei ar fi la fel de simplu ca şi cum ar aranja piesele unui puzzle cu desenul în faţa ochilor.
Domnul José se întoarse acasă, n‑avea chef în această primă zi să urmeze sfaturile pe care i le dăduse subşeful, să se plimbe, să meargă în parc să lase soarele să‑i scalde chipul palid de convalescent, într‑un cuvânt să recupereze forţele pe care febra le consumase. Trebuia să hotărască ce se cuvenea să facă de acum înainte, dar mai ales trebuia să‑şi potolească o nelinişte. Îşi lăsase căsuţa acolo, la cheremul Arhivei, agăţată de ciclopicul perete de parcă ar fi fost deja pe punctul să fie înghiţită. Un rest de febră îi bântuia fără îndoială mintea pustiită pentru ca deodată să‑i fi venit ideea că asta trebuie să se fi întâmplat cu celelalte case ale funcţionarilor, toate devorate de Arhivă ca să‑i îngroaşe zidurile. Domnul José îşi grăbi paşii, dacă, ajungând acolo, casa a dispărut, dacă odată cu ea au dispărut fişele şi caietul de însemnări, refuza să‑şi închipuie o asemenea nenorocire, zădărnicindu‑i eforturile de săptămâni întregi, făcând inutile pericolele pe care le înfruntase. Se vor afla la faţa locului indivizi curioşi, care‑l vor întreba dacă, în dezastru, a pierdut ceva de valoare, iar el va răspunde da, Nişte hârtii, iar ei vor întreba din nou, Acţiuni, Obligaţiuni, Titluri de credit, numai la de‑astea se gândesc inşii comuni şi fără orizont spiritual, gândurile li se îndreaptă toate numai spre interese şi câştiguri materiale, iar el va spune din nou că da, dând însă în minte semnificaţii diferite cuvintelor, vor fi acţiunile pe care le înfăptuise, obligaţiile pe care şi le asumase, creditul pe care‑l câştigase.
Casa era la locul ei, însă părea mult mai mică, ori poate Arhiva crescuse în dimensiuni în ultimele ore. Domnul José intră înclinându‑şi capul, şi totuşi n‑avea nevoie să se aplece, lintoul uşii care dădea spre stradă se afla la înălţimea de totdeauna, iar pe el nu‑l înălţaseră într‑atât încât să se vadă nici acţiunile, nici obligaţiile, nici creditul. Se duse să tragă cu urechea la uşa de comunicare, nu pentru că s‑ar fi aşteptat să audă de cealaltă parte vreun sunet de glasuri, în Arhivă obiceiul cerea să se lucreze în tăcere, ci pentru a‑şi calma sentimentul de confuză neîncredere care îl domina de când şeful îi ceruse să solicite concediul. După aceea, ridică salteaua de pe pat, luă fişele şi le puse pe masă în ordinea datelor, de la cea mai veche la cea mai recentă, treisprezece dreptunghiuri mici de carton subţire, o succesiune de chipuri trecând de la imaginea unei copiliţe la cea a unei fetişcane, de la începutul unei adolescenţe la un chip de tânără femeie. În timpul acelor ani, familia îşi schimbase casa de trei ori, însă niciodată atât de departe încât să fi fost nevoită să schimbe liceul. Nu era cazul să se apuce să elaboreze complicate planuri de acţiune, singurul lucru pe care îl putea face acum domnul José era să meargă la adresa care figura pe ultima fişă.
Se duse acolo a doua zi de dimineaţă, însă se hotărî să nu urce să‑i întrebe pe actualii ocupanţi ai apartamentului şi pe ceilalţi locatari din clădire dacă o cunoscuseră pe fata din poză. Cel mai probabil îi vor răspunde că n‑o cunoscuseră, că locuiau acolo de puţină vreme sau că nu‑şi aduceau aminte, Înţelegeţi, oamenii vin şi pleacă, nu‑mi amintesc absolut nimic despre această familie, ce rost are să‑mi chinui memoria, iar dacă cineva îi va răspunde da, parcă avea o vagă idee, cu siguranţă va adăuga imediat că n‑au avut decât relaţiile normale între persoane binecrescute, Nu i‑aţi mai revăzut după aceea, va mai întreba domnul José, Niciodată, după ce s‑au mutat nu i‑am mai văzut, Ce păcat, V‑am spus tot ce ştiu, regret că n‑am putut fi de mai mult folos Arhivei Generale. Şansa de a mai găsi, încă de la bun început, o doamnă de la parter atât de bine informată, atât de apropiată de sursele originare ale cazului, nu se poate repeta, şi doar mult mai târziu, când nimic din ce se relatează aici nu va mai avea importanţă, domnul José îşi va da seama că, în acest episod, soarta îi fusese excepţional de favorabilă, ferindu‑l de cele mai dezastruoase consecinţe. Pe atunci nu ştia că unul dintre locatarii clădirii era, printr‑o coincidenţă diabolică, chiar un subşef al Arhivei, puteţi ghici cu uşurinţă cumplita scenă, încrezătorul nostru domn José bătând la uşă, arătând fişa, poate chiar falsa împuternicire, în timp ce femeia care i‑a deschis îi spune perfid, Reveniţi mai târziu, când soţul meu va fi acasă, el se ocupă de acest gen de lucruri, iar domnul José ar reveni, cu inima clocotind de speranţă, şi ar da nas în nas cu un subşef furios, care de îndată îl va pune sub arest, şi o spunem în sens propriu, nu în cel figurat, regulamentele Arhivei Generale a Stării Civile nu admit iresponsabilităţi, nici improvizaţii, grav e că nu le cunoaştem pe toate. Hotărându‑se, de astă dată, ca şi cum îngerul păzitor i‑ar fi recomandat‑o cu insistenţă la ureche, să‑şi concentreze ancheta asupra magazinelor din împrejurimi, domnul José scăpase, fără să ştie, de cea mai mare belea din lunga sa carieră de funcţionar. Se mulţumi aşadar să contemple ferestrele casei unde trăise în tinereţe femeia necunoscută, şi, pentru a intra de‑a binelea în pielea unui detectiv autentic, îşi imagină că o vede plecând la şcoală cu servieta de cărţi, mergând până la staţia de autobuz şi aşteptând, n‑avea rost să se ţină scai după ea, domnul José ştia foarte bine unde merge, avea probele necesare ascunse sub saltea. După un sfert de oră, tatăl iese şi el din casă, se îndreaptă în direcţia opusă, de aceea nu‑şi însoţeşte fata când pleacă la liceu, dacă nu cumva acest tată şi această fiică pur şi simplu nu vor să meargă împreună, şi invocă acest pretext, ori nici măcar nu l‑au invocat, între cei doi există un soi de angajament tacit, pentru ca vecinii să nu‑şi dea seama de indiferenţa lor reciprocă. Acum domnul José trebuie să mai rabde puţin, aşteaptă să iasă şi mama la cumpărături, cum e obiceiul familiilor, astfel va afla încotro s‑ar cuveni să‑şi îndrepte cercetările, stabilimentul comercial cel mai apropiat, trei clădiri mai încolo, e o farmacie, însă domnul José are îndoieli, de cum intră, că va putea obţine aici vreo informaţie utilă, farmacistul e tânăr şi s‑a angajat de curând, chiar el o spune, Nu cunosc, sunt aici numai de doi ani. Domnul José nu se va lăsa descurajat de atâta lucru, are suficiente lecturi de ziare şi reviste, pe lângă experienţa pe care viaţa nu încetează să i‑o ofere, pentru a înţelege că aceste investigaţii, în stil vechi, cer multă strădanie, să umble şi iar să umble, să bată străzi şi străduţe, să urce scări, să sune la uşi, să coboare scări, aceleaşi întrebări de o mie de ori repetate, răspunsuri identice, aproape întotdeauna pe un ton rezervat, Nu ştiu, n‑am auzit niciodată de această persoană, foarte rar se întâmplă să vină dinăuntru un farmacist mai bătrân, care a auzit discuţia şi e un om foarte curios, Ce doriţi, întrebă, Caut pe cineva, răspunse domnul José, ducând în acelaşi timp mâna la buzunarul interior al hainei pentru a scoate împuternicirea. Nu‑şi termină mişcarea, îl reţinu o subită presimţire, de astă dată n‑a fost intervenţia vreunui înger de pază, ce l‑a făcut să‑şi retragă mâna încet a fost privirea farmacistului, o privire părând mai degrabă un stilet, un burghiu perforant, surprinzătoare pe acest chip, plin de riduri şi cu părul alb, efectul unei astfel de priviri este că pune în defensivă până şi creatura cea mai inocentă, poate că de aceea curiozitatea farmacistului nu e niciodată satisfăcută, cu cât vrea să ştie mai mult cu atât mai puţin i se spune. Aşa se întâmplă şi cu domnul José. Nu prezentă falsa împuternicire, nici nu spuse că venea din partea Arhivei Generale, se mulţumi să scoată din celălalt buzunar ultima fişă şcolară a fetei, pe care, din fericire, se gândise s‑o ia, Liceul nostru trebuie s‑o găsească pe această doamnă din pricina unei diplome pe care n‑a ridicat‑o de la secretariat, domnul José asista cu plăcere, aproape cu entuziasm, la etalarea unor capacităţi inventive pe care nu şi le bănuise niciodată, atât de sigur pe sine, încât nu se lăsă prins cu mâţa în sac de întrebarea farmacistului, Şi o căutaţi după atâţia ani, E posibil să n‑o intereseze, dar şcoala este obligată să facă totul pentru ca diploma să‑i fie înmânată, Şi aţi aşteptat atâta timp să vină după ea, Adevărul este că nu ne‑am dat seama, a fost o lamentabilă lipsă de atenţie din partea noastră, o eroare birocratică, ca să zic aşa, dar niciodată nu e prea târziu pentru a remedia un lapsus, Dacă doamna cu pricina o fi murit, chiar că e prea târziu, Avem motive să credem că e încă în viaţă, De ce, Am consultat mai întâi registrele stării civile, domnul José avu grijă să nu pronunţe cuvintele Arhiva Generală, ăsta i‑a fost norocul, pentru că a îndepărtat, pentru moment cel puţin, pericolul ca farmacistul să‑şi aducă aminte că un subşef al numitei Arhive Generale îi era client, locuind trei case mai încolo. Pentru a doua oară, domnul José scăpase de execuţia capitală. Este adevărat că subşeful intra extrem de rar în farmacie, soţia lui făcea aceste cumpărături, ca, de altfel, pe toate celelalte, cu excepţia prezervativelor, pe care subşeful avea scrupulul moral să le cumpere din alt cartier, de aceea nu e uşor să ne imaginăm o conversaţie între el şi farmacist, deşi nu trebuie exclusă posibilitatea altui dialog, farmacistul spunându‑i soţiei subşefului, A fost la noi un funcţionar şcolar, care umbla în căutarea unei persoane care a locuit pe vremuri în casa dumneavoastră, la un moment dat mi‑a spus că a consultat registrele stării civile, numai după ce a plecat mi s‑a părut straniu că a vorbit de registrul stării civile şi nu de Arhiva Generală, dădea impresia că ascunde ceva, la un moment dat şi‑a dus mâna la buzunarul dinăuntru al hainei de parc‑ar fi vrut să‑mi arate ceva, dar s‑a răzgândit şi s‑a corectat, a scos din alt buzunar o fişă de înmatriculare şcolară, mi‑am stors minţile să ghicesc ce înseamnă toate astea, cred c‑ar trebui să vorbiţi cu soţul dumneavoastră, nu se ştie niciodată, cu câtă răutate e pe lume, o fi acelaşi individ care a zăbovit ieri pe trotuar, uitându‑se la ferestrele noastre, Un tip de vârstă mijlocie, ceva mai tânăr ca mine, având aerul c‑a fost bolnav de curând, El e, Ce vă spuneam, flerul meu nu mă înşală niciodată, nu s‑a născut încă omul care să mă tragă pe mine pe sfoară, Păcat că nu mi‑a bătut la uşă, i‑aş fi spus să revină pe seară, când soţul meu e acasă, acum am şti cine e individul şi ce are de gând, o să fiu cu ochii în patru, poate mai apare pe aici, Iar eu nu voi uita să‑i spun soţului meu toată povestea. Într‑adevăr, n‑a uitat, dar n‑a spus‑o completă, fără să vrea a omis din relatare un amănunt important, poate cel mai important dintre toate, n‑a spus că omul care dăduse târcoale casei lor avea aerul că fusese bolnav de curând. Obişnuit să pună în relaţie cauzele şi efectele, căci, în esenţă, în asta constă sistemul de forţe care guvernează de la începutul timpurilor Arhiva Generală, locul unde toate au fost, sunt şi vor fi veşnic legate de toate, ceea ce moare de ceea ce se naşte, toate fiinţele de toate fiinţele, toate lucrurile de toate lucrurile, chiar atunci când pare să le unească numai ceea ce, la prima vedere, le desparte, sagacele subşef şi‑ar fi amintit fără îndoială de domnul José, acel registrator care, în ultima vreme, s‑a comportat atât de straniu, bucurându‑se de o inexplicabilă bunăvoinţă din partea şefului. De aici până la a da de capătul firului, desfăşurând, până la urmă, tot mosorul, nu era decât un pas. Asemenea lucru totuşi nu se va întâmpla, pe domnul José nu‑l vor mai prinde prin aceste locuri.
Din cele zece magazine de diferite genuri, unde intră ca să pună întrebări, punând la socoteală şi farmacia, doar în trei găsi pe câte cineva care îşi amintea de fată şi de părinţii ei, poza de pe fişă le‑a înviorat memoria, dacă nu cumva i‑a luat pur şi simplu locul, e foarte probabil că persoanele interogate n‑au vrut decât să fie amabile, să nu‑l dezamăgească pe omul pe faţa căruia se citea că abia se vindecase de gripă, şi care le vorbea de o diplomă şcolară veche de douăzeci de ani, care nu fusese predată. când ajunse acasă, domnul José era descurajat şi stors de puteri, prima tentativă din noua fază a investigaţiei sale nu‑i dezvăluise nici o cale demnă de urmat, dimpotrivă, îi ridicase parcă în faţă un perete de netrecut. Sărmanul se aruncă pe pat, întrebându‑se de ce nu face ce‑i spusese farmacistul, cu un sarcasm abia disimulat, Dacă eram în locul dumneavoastră, rezolvam până acum problema, în ce fel, întrebase domnul José, Căutând în cartea de telefon, în timpurile moderne e modul cel mai simplu de a găsi pe cineva, Mulţumesc pentru sugestie, dar am făcut‑o deja, numele doamnei nu figurează, răspunse domnul José, crezând că l‑a redus la tăcere, dar farmacistul atacă din nou, În cazul ăsta, mergeţi la finanţe, la finanţe se ştie totul despre toată lumea. Domnul José îl privi lung pe băgăreţ, încercă să‑şi ascundă tulburarea, la asta nu se gândise doamna din apartamentul din dreapta de la parter, în sfârşit, reuşi să îngaime, E o idee bună, i‑o voi comunica directorului. Ieşi din farmacie, furios pe sine însuşi, ca şi cum, în ultimul moment, îi lipsise prezenţa de spirit pentru a răspunde unei insulte, hotărât să se întoarcă acasă fără alte întrebări, dar apoi se gândi resemnat, Vinul e în pahar, trebuie băut, nu spuse totuşi, Luaţi‑mi dinainte această cupă, voi vreţi să mă omorâţi. Al doilea magazin a fost o drogherie, al treilea o măcelărie, al patrulea o papetărie, al cincilea un magazin de articole electrice, al şaselea o băcănie, şi tot aşa până la al zecelea, e binecunoscuta rutină a cartierelor, din fericire, a avut noroc, după farmacist nu i‑a mai vorbit nimeni de finanţe sau cărţi de telefon. Acum, întins pe spate, cu mâinile încrucişate sub ceafă, domnul José se uită la tavan şi‑l întreabă, Ce mai pot face de‑acum înainte, iar tavanul răspunse, Nimic, faptul că i‑ai ştiut ultima adresă, adică, ultima locuinţă de pe vremea liceului, nu ţi‑a dat nici o pistă ca să‑ţi continui căutarea, ai putea, desigur, să recurgi la adresele anterioare, însă n‑ar fi decât o pierdere de vreme, dacă comercianţii de pe stradă, cei mai recenţi, nu te‑au ajutat, cum te‑ar putea ajuta ceilalţi, Crezi aşadar că trebuie să renunţ, Probabil că nu vei avea altă soluţie, doar dacă te vei hotărî să întrebi la finanţe, nu poate fi dificil, cu împuternicirea pe care o ai, în plus, sunt funcţionari ca şi tine, Împuternicirea e falsă, De fapt, e mai bine să n‑o foloseşti, n‑aş vrea să fiu în pielea ta dacă, într‑o zi, vei fi prins în flagrant, N‑ai cum să fii în pielea mea, nu eşti decât un tavan de stuc, Da, dar ce vezi din mine e tot o piele, de altfel, pielea e singurul lucru pe care vrem să‑l vadă ceilalţi din noi, pe dedesubt, nici noi nu reuşim să ştim cine suntem, Am să ascund împuternicirea, În locul tău, aş rupe‑o sau aş arde‑o, O voi păstra între hârtiile episcopului, ca înainte, Treaba ta, Nu‑mi place tonul cu care o spui, e de rău augur, Înţelepciunea tavanelor e infinită, Dacă eşti un tavan înţelept, dă‑mi o idee, Priveşte‑mă în continuare, uneori dă rezultate.
Ideea pe care tavanul i‑a dat‑o domnului José a fost să‑şi întrerupă concediul şi să se întoarcă la serviciu, Spune‑i şefului că te simţi mai bine şi cere‑i să‑ţi păstreze zilele pentru altă dată, asta pentru cazul că vei găsi o modalitate de a ieşi din fundătura în care ai intrat, cu toate porţile închise şi fără nici o pistă de urmat, Şefului i se va părea ciudat că un funcţionar se prezintă la serviciu fără să aibă obligaţia s‑o facă şi fără să fi fost chemat, Lucruri mult mai ciudate ai făcut tu în ultima vreme, Trăiam în pace înainte de această obsesie absurdă, caut o femeie care n‑are habar că exist, Dar tu ştii că ea există, asta e problema, Mai bine aş renunţa o dată pentru totdeauna, Tot ce se poate, adu‑ţi totuşi aminte că nu numai înţelepciunea tavanelor e infinită, la fel sunt şi surprizele vieţii, Ce vrei să spui cu maxima asta atât de răsuflată, Că zilele se urmează şi nu se repetă, Asta e şi mai răsuflată, să nu‑mi spui că în aceste locuri comune constă înţelepciunea tavanelor, comentă dispreţuitor domnul José, Nu ştii nimic despre viaţă, dacă crezi că mai e şi altceva de ştiut, răspunse tavanul şi tăcu. Domnul José se ridică din pat, ascunse împuternicirea în dulap, printre hârtiile episcopului, apoi luă caietul de însemnări şi începu să relateze frustrantele întâmplări de dimineaţă, accentuând în special comportamentul antipatic al farmacistului, cu privirea lui de pumnal. La sfârşitul relatării, scrise, ca şi cum ideea îi aparţinea, Cred că e mai bine să mă întorc la serviciu. Când băgă caietul sub saltea, îşi dădu seama că nu prânzise, i‑o spuse capul, nu stomacul, tot uitând să mănânci, cu vremea, începi să nu mai auzi orologiul apetitului. Dacă domnul José şi‑ar continua vacanţa, nu l‑ar deranja să se bage în pat pentru tot restul zilei, să rămână nemâncat, să nu cineze, să doarmă, dacă poate, toată noaptea, ori să se refugieze în toropeala voluntară a celui ce s‑a hotărât să întoarcă spatele faptelor dezagreabile ale vieţii. Însă trebuia să‑şi hrănească trupul ca să lucreze a doua zi, detestă să aibă ameţeli ridicole din pricina slăbiciunii şi să se simtă iar scăldat în sudori reci în faţa compasiunii prefăcute a colegilor şi a nerăbdării superiorilor. Bătu două ouă, adăugă câteva feliuţe de cârnaţi, un vârf bun de sare granulată, turnă ulei într‑o tigaie, aşteptă să se încălzească cât trebuie, era singurul său talent culinar, restul se rezuma la desfăcutul conservelor. Îşi mâncă omleta încet, tăiată în bucăţele geometrice, făcând‑o să dureze cât mai mult, doar pentru a‑şi umple timpul, nu din vreo delectare gastronomică. Se străduia să nu se gândească. Imaginarul şi metafizicul dialog cu tavanul îl ajutase să‑şi disimuleze totala dezorientare a spiritului, senzaţia de panică provocată de gândul că în viaţă n‑o să mai găsească nimic de făcut, dacă, aşa cum avea motive să se teamă, căutarea femeii necunoscute luase sfârşit. Simţea un nod tare în gât, ca în copilărie, când îl certau şi voiau să‑l facă să plângă, iar el se împotrivea, rezista, până când, în cele din urmă, izbucnea în lacrimi, aşa cum izbucneşte acum. Dădu farfuria la o parte, îşi lăsă capul pe braţele încrucişate şi plânse fără ruşine, cel puţin, de astă dată, nu era nimeni de faţă ca să râdă de el.
Era una dintre situaţiile în care tavanele nu pot interveni pentru a‑i ajuta pe oamenii necăjiţi, sunt nevoite să aştepte acolo sus să treacă furtuna, să se descarce sufletul, să obosească trupul. Aşa s‑a întâmplat şi cu domnul José. După câteva minute, se simţi mai bine, îşi şterse lacrimile cu mâneca de la cămaşă şi se duse să spele farfuria şi tacâmurile. Avea toată după‑amiaza înainte şi nimic de făcut. Se gândi s‑o viziteze pe doamna din apartamentul din dreapta de la parter, să‑i povestească barem o parte din ce i se întâmplase, însă apoi îşi zise că n‑are rost, ea îi spusese tot ce ştia, şi poate ar fi ajuns să‑l întrebe de ce naiba îşi făcea atâtea griji Arhiva Generală pentru o persoană oarecare, o femeie neînsemnată, ar fi o indecentă ipocrizie, nu numai o desăvârşită tâmpenie, să‑i răspundă că, în ochii Arhivei Generale a Stării Civile, suntem cu toţii egali, aşa cum e pentru toţi soarele când răsare, anumite lucruri nu se pot spune unui bătrân dacă vrei să nu‑ţi râdă în nas. Domnul José căută într‑un colţ un vraf de reviste şi de ziare vechi, din care mai decupase ştiri şi fotografii, poate c‑a scăpat din vedere ceva interesant, ori poate în ele a început să se vorbească de vreo persoană care putea însemna o acceptabilă promisiune pe drumurile dificile ale faimei. Domnul José revenea la colecţiile sale.
Dintre toţi, cel mai puţin surprins a fost conservatorul. Sosind, ca de obicei, când tot personalul se afla deja la birouri, lucrând, se opri trei secunde lângă masa domnului José, însă nu scoase o vorbă. Domnul José se aştepta să fie supus unui interogatoriu direct privind motivele întoarcerii la serviciu înainte de vreme, dar şeful se mulţumi să asculte explicaţiile prezentate pe loc de către subşeful de sector, pe care apoi îl trimise la plimbare cu un gest scurt din mâna dreaptă, cu degetul arătător şi cel mijlociu lipite şi întinse, iar celelalte pe jumătate îndoite, semn care, în codul gestual al Arhivei, voia să spună că n‑are chef să mai audă nici un cuvânt în plus despre acest subiect. Zăpăcit de teama că vi fi interogat, urmată de uşurarea că fusese lăsat în pace, domnul José se chinuia să‑şi limpezească ideile, să‑şi concentreze simţurile asupra documentelor pe care inspectorul i le pusese pe masă, două duzini de certificate de naştere, ale căror date trebuiau trecute în fişe, iar acestea arhivate în fişierele de sub pupitru, în cuvenita ordine alfabetică. Era o treabă simplă, dar de mare responsabilitate, care, pentru domnul José, cu picioarele şi minţile slăbite, prezenta cel puţin avantajul că o putea face stând pe scaun. Greşelile copiştilor sunt cele mai puţin scuzabile, zadarnic ne‑ar spune, N‑am fost atent, dimpotrivă, recunoscându‑şi lipsa de atenţie, mărturisesc, de fapt, că se gândeau la altceva, în loc să se concentreze asupra unor nume şi date de o importanţă supremă pentru că, în cazul de faţă, ele conferă existenţă legală realităţii existenţei. E vorba, mai ales, de numele omului care s‑a născut. O simplă eroare de transcriere, schimbarea literei iniţiale a unui nume de familie, de exemplu, înseamnă că fişa va fi scoasă şi aruncată poate chiar la mare distanţă de locul care‑i e propriu, cum inevitabil se întâmplă în această Arhivă Generală a Stării Civile, unde numele sunt multe, ca să nu spunem că sunt toate. Dacă registratorul care cândva a copiat pe o fişă numele domnului José, ar fi scris Xose, cu mintea indusă în eroare de o asemănare de pronunţie, aproape atingând coincidenţa, ar fi sfârşitul lumii să regăseşti dezorientata fişă ca să înscrii în ea oricare dintre cele trei înregistrări recurente şi comune, de căsătorie, de divorţ, de deces, primele două mai mult sau mai puţin dispensabile, a treia niciodată. De aceea, domnul José copiază cu o atenţie prudentă, literă cu literă, mărturiile vieţilor noilor fiinţe ce i‑au fost încredinţate, a transcris până acum şaisprezece declaraţii de naştere, acum o trage spre sine pe a şaptesprezecea, pregăteşte fişa, dar, deodată, mâna începe să‑i tremure, ochii clipesc, fruntea se acoperă de broboane de sudoare. Numele pe care‑l are în faţă, al unei persoane de sex feminin, coincide aproape întrutotul cu cel al femeii necunoscute, doar matronimicul e diferit, dar şi în el prima literă e aceeaşi. Există deci toate probabilităţile ca această fişă, purtând numele pe care‑l poartă, să trebuiască să fie arhivată îndată după cealaltă, din acest motiv, domnul José, nemaiputându‑şi stăpâni nerăbdarea pe măsură ce se apropia clipa reîntâlnirii mult dorite, se ridică de pe scaun de îndată ce sfârşi de transcris, dădu fuga la respectivul sertar al fişierului, îşi trecu degetele nervoase peste fişe, căută, găsi locul. Fişa femeii necunoscute nu mai era acolo. Cuvântul fatal străfulgeră mintea domnului José, cuvântul fulminant, A murit. Căci domnul José are obligaţia să ştie că absenţa din catalog a unei fişe înseamnă în mod fatal moartea titularului ei, fără număr sunt fişele pe care el însuşi, în douăzeci şi cinci de ani de meserie, le‑a scos de aici şi le‑a strămutat în arhiva morţilor, însă acum refuză să accepte evidenţa, nu poate fi acesta motivul dispariţiei, un coleg delăsător şi incompetent trebuie să fi mutat fişa din loc, poate că e puţin mai în faţă sau mai în spate, de disperare domnul José încearcă să se mintă singur, căci, în atâtea şi atâtea secole câte are Arhiva Generală, niciodată nu s‑a greşit locul vreunei fişe din acest fişier, mai e o şansă, una singură, ca femeia să mai fie în viaţă, dacă fişa ei s‑ar afla temporar în mâinile unui alt registrator pentru o nouă consemnare, Poate s‑a recăsătorit, îşi spuse domnul José şi, preţ de o clipă, neaşteptata contrarietate pe care i‑o provocă ideea îi atenuă tulburarea. Apoi, aproape fără să‑şi dea seama ce face, puse fişa copiată după certificatul de naştere în locul celei care dispăruse, şi, cu picioarele tremurând, se întoarse la birou. Nu putea să‑şi întrebe colegii dacă, întâmplător, fişa doamnei era la ei, nu se putea învârti pe lângă mesele lor ca să arunce ocheade furişe pe actele la care lucrau, nu putea decât să stea cu ochii pe sertarul fişierului, să vadă dacă va pune cineva la loc micul dreptunghi de carton, sustras din greşeală sau dintr‑un motiv mai puţin rutinier decât moartea. Orele au trecut, dimineaţa a făcut loc după‑amiezei, la prânz, domnul José nu reuşi să înghită mai nimic, ceva trebuie să fie în neregulă cu el, dacă atât de repede i se pune nodul în gât şi simte că se sufocă de angoasă. Cât a fost ziua de lungă, nici un coleg nu s‑a dus să deschidă sertarul cu pricina, nici o fişă rătăcită nu şi‑a regăsit drumul spre casă, femeia necunoscută murise.
În noaptea aceea, domnul José se întoarse în Arhivă. Luase cu sine lanterna de buzunar şi un ghem de o sută de metri de sfoară solidă. Lanterna avea o baterie nouă, cu o durată de multe ore de folosinţă continuă, dar domnul José, deja trecut prin experienţa greutăţilor pe care le avusese de înfruntat în timpul primejdioasei sale aventuri, de escaladă şi spargere, de la liceu, învăţase că, în viaţă, nici o măsură de precauţie nu e de prisos, mai ales când te abaţi de la drumul cel drept al acţiunii oneste, cotind‑o pe strâmbele poteci ale crimei. Să ne imaginăm că beculeţul minuscul se va topi, să ne imaginăm că lentila, care protejează şi intensifică lumina, se va desprinde de la locul ei, să ne imaginăm că lanterna, cu bateria, lentila şi becul intacte, va cădea într‑o gaură şi n‑o va putea apuca nici cu braţul, nici cu vreun cârlig, atunci în lipsa autenticului fir al Ariadnei, pe care nu va îndrăzni să‑l folosească, deşi sertarul de la biroul şefului nu e închis niciodată cu cheia, acolo unde, alături de o lanternă puternică, e păstrat pentru orice eventualitate, domnul José va folosi un rustic şi obişnuit ghem de sfoară cumpărat de la drogherie, care îi va ţine locul, readucându‑l în lumea celor vii pe cel care, în acest moment, se pregăteşte să intre în lumea morţilor. Ca funcţionar al Arhivei Generale, domnul José dispune de toată legitimitatea pentru a avea acces la orice documente ale stării civile, care constituie, de altfel, nici n‑ar trebui s‑o repetăm, însăşi substanţa muncii sale, însă cineva s‑ar putea mira că, observând lipsa fişei, nu se mulţumise să‑i spună inspectorului de care depinde, Mă duc înăuntru să caut fişa unei femei care a murit. Problema e că nu va fi suficient să‑l anunţe, va trebui să găsească şi un motiv fundamentat din punct de vedere administrativ, şi logic din punct de vedere birocratic, căci inspectorul nu va uita să‑l întrebe, La ce vă trebuie, iar domnul José nu‑i va putea răspunde, Vreau să fiu sigur că a murit cu adevărat, unde ar ajunge această Arhivă Generală dacă s‑ar apuca să satisfacă asemenea curiozităţi, nu doar morbide, ci şi neproductive. Cel mai rău lucru care s‑ar putea întâmpla în expediţia nocturnă a domnului José ar fi să nu reuşească să găsească hârtiile femeii necunoscute în haosul care e arhiva morţilor. Desigur că, în principiu, fiind vorba de un deces recent, hârtiile ar trebui să se afle în apropiere de ceea ce, de obicei, este numit intrare, dar dificultatea chiar de aici începe, şi constă în imposibilitatea de a şti cu exactitate unde se află intrarea în arhiva morţilor. Ar fi prea simplu să spunem, aşa cum stăruie optimiştii încăpăţânaţi, că spaţiul morţilor începe în mod necesar acolo unde se sfârşeşte spaţiul celor vii, şi viceversa, poate că, în lumea din afară, cam aşa s‑or fi petrecând lucrurile, dat fiind faptul că, exceptând evenimentele ieşite din comun, totuşi nu foarte rare, precum catastrofele naturale ori conflictele belice, morţii nu sunt de obicei văzuţi pe stradă amestecându‑se cu cei vii.
Or, din motive structurale, şi nu numai, în Arhiva Generală, acest lucru se poate întâmpla. Se poate întâmpla, şi se întâmplă. Am mai explicat înainte că, din când în când, atunci când congestionarea cauzată de acumularea continuă şi irezistibilă a morţilor începe să îngreuneze trecerea funcţionarilor pe coridoare şi, în consecinţă, să facă dificilă orice cercetare documentară, nu mai există altă soluţie decât să se dărâme peretele din fund şi să fie reconstruit câţiva metri mai încolo. Dar, dintr‑o involuntară uitare, n‑am menţionat atunci cele două efecte perverse ale acestei congestionări. În primul rând, cât timp se reclădeşte peretele, este inevitabil ca fişele şi dosarele morţilor recenţi, din lipsă de spaţiu propriu în fundul edificiului, să se apropie periculos, atingând dosarele celor vii, care sunt ordonate la extremitatea interioară a respectivelor rafturi, dând astfel naştere unei zone delicate de confuzii între cei care mai sunt în viaţă şi cei care au murit. În al doilea rând, când peretele a fost înălţat şi tavanul prelungit, iar arhivarea morţilor poate reveni, în sfârşit, la normal, aceeaşi confuzie de frontieră, ca să spunem aşa, va face imposibil transportul totalităţii morţilor intruşi, cu scuze pentru cuvântul impropriu, spre beznele interioare, sau cel puţin îl va îngreuna. Se mai adaugă la aceste inconveniente, care sunt minore, circumstanţa că cei doi registratori mai noi, fără ca şeful şi colegii s‑o bănuiască, nu se sfiesc câtuşi de puţin, fie din pricina deficitarei lor formaţii profesionale, fie a unor grave carenţe de etică personală, să arunce câte un mort pe unde se nimereşte, fără să‑şi bată capul să vadă dacă, înăuntru, există sau nu un spaţiu liber pentru el. Dacă, de astă dată, norocul nu va fi de partea domnului José, dacă hazardul nu‑l va favoriza, aventura spargerii de la şcoală, comparând‑o cu ce‑l aşteaptă aici, oricât de riscantă a fost, va părea o simplă promenadă.
S‑ar putea pune întrebarea la ce‑i va servi domnului José un fir atât de întins, de o sută de metri, dacă lungimea Arhivei Generale, în ciuda succesivelor adăugiri, încă n‑a trecut de optzeci. Este o întrebare tipică pentru cei care‑şi închipuie că, în viaţă, pot să facă orice dacă se ţin grijuliu de linia dreaptă, că e mereu posibil să meargă dintr‑un loc în altul pe drumul cel mai scurt, poate că unii, din lumea din afară, chiar cred c‑au izbutit, însă aici, unde viii şi morţii împart acelaşi spaţiu, trebuie de multe ori să ocoleşti munţi de vrafuri, coloane de dosare, teancuri de fişe, masive de resturi vechi, să avansezi prin defileuri tenebroase, printre pereţi de hârtie murdară care se ating sub tavan, sunt metri şi metri de sfoară de întins, de lăsat în urmă, ca un traseu sinuos şi subtil desenat în praf, altminteri nu poţi şti pe unde n‑ai trecut, altminteri nu poţi regăsi drumul înapoi. Domnul José prinse un capăt al sforii de un picior al biroului şefului, n‑a făcut‑o din lipsă de respect, ci pentru a câştiga câţiva metri, îşi legă celălalt capăt de gleznă şi, lăsând în spate, pe jos, ghemul, care, cu fiecare pas, se desfăşoară, înaintă pe unul dintre coridoarele centrale ale arhivei celor vii. Planul lui e să înceapă căutarea din spaţiul cel mai îndepărtat al Arhivei, acolo unde ar trebui să se afle dosarul şi fişa femeii necunoscute, cu toate că, din motivele deja expuse, e puţin probabil ca arhivarea să fi fost făcută corect. Ca funcţionar educat în alte vremuri, după metodele şi disciplina de odinioară, caracterului strict al domnului José îi repugnă să pactizeze cu iresponsabilitatea noii generaţii, începându‑şi căutarea dintr‑un loc unde un mort ar fi putut fi depus numai printr‑o deliberată şi scandaloasă încălcare a regulilor arhivistice de bază. Ştia că dificultatea cea mai mare cu care va avea de luptat este lipsa luminii. Cu excepţia biroului şefului, deasupra căruia continuă să strălucească palida lampă dintotdeauna, Arhiva este în întregime cufundată într‑o beznă grea. Ar fi riscant să aprindă alte becuri de‑a lungul edificiului, chiar aşa chioare cum sunt, un poliţist vigilent, făcându‑şi rondul în cartier, sau un bun cetăţean, din cei preocupaţi de siguranţa comunităţii, ar putea zări prin ferestrele înalte difuza luminozitate şi ar da imediat alarma. Domnul José nu va avea aşadar, ca să‑l îndrume, altă lumină decât debilul cerc luminos care, în ritmul paşilor, dar şi din pricina mâinii tremurânde care ţine lanterna, oscilează în faţa lui. Căci e o mare diferenţă între a veni în arhiva morţilor în timpul programului normal de serviciu, simţind, undeva în spate, prezenţa colegilor, care, deşi prea puţin solidari, cum am văzut, ar interveni totuşi oricând în caz de pericol real sau de nestăpânită criză de nervi, mai ales dacă şeful ordonă, Duceţi‑vă să vedeţi ce se întâmplă, şi a te aventura singur, în mijlocul unei nopţi de smoală, prin aceste catacombe ale umanităţii, asediat de nume, auzind susurul hârtiilor, ori poate un murmur de glasuri, cine le poate deosebi.
Domnul José a ajuns la capătul rafturilor celor vii, caută acum un coridor de trecere pentru a ajunge în fundul Arhivei Generale. În principiu şi în acord cu modul cum a fost proiectată ocuparea spaţiului, culoarul trebuie să fi fost croit urmând bisectoarea longitudinală a planului, linia imaginară care împarte planul dreptunghiular al edificiului în două jumătăţi egale, dar surpările de dosare, care, oricât de subţiate ar fi masele de hârtii, se întâmplă tot timpul, au transformat pasajul, care era destinat să permită un acces direct şi rapid, într‑o reţea complexă de cărări şi poteci, unde, la fiecare pas, apar obstacole şi fundături. În timpul zilei, şi cu toate luminile aprinse, cercetătorului îi este relativ uşor să păstreze direcţia corectă, e de‑ajuns să fie atent, vigilent, să aibă grijă să urmeze căile mai puţin prăfuite, acesta e semnul că pe aici se trece frecvent, până azi, în ciuda câtorva spaime şi întârzieri îngrijorătoare, nu s‑a întâmplat niciodată ca un funcţionar să nu se întoarcă din expediţia sa.
Lumina proiectată de lanterna de buzunar nu merită însă încredere, pare că‑şi creează propriile umbre, dacă tot nu îndrăzneşte să folosească lanterna conservatorului, domnul José ar fi trebuit să‑şi cumpere una modernă, din cele foarte puternice, în stare să lumineze până la capătul lumii. Nu este totuşi copleşit de teama că se va rătăci, îl linişteşte, într‑o oarecare măsură, tensiunea constantă a sforii legate de gleznă, însă, dacă va începe să facă ocoluri, umblând în cerc, înfăşurându‑se în cocon, va fi incapabil să mai facă vreun pas, va fi nevoit să se întoarcă înapoi, s‑o ia de la capăt. Şi, într‑adevăr, a trebuit s‑o facă de câteva ori, din alt motiv, atunci când sfoara, prea subţire, s‑a strecurat printre teancurile de hârtii, blocându‑se, şi nemaivrând să se mişte nici înainte, nici înapoi. Datorită tuturor acestor probleme şi încurcături, e de înţeles că înaintarea e lentă, că domnului José nu‑i este de mare ajutor cunoaşterea topografiei locurilor, mai ales că, exact în acest moment, s‑a prăvălit un imens vraf de dosare care a astupat până la înălţimea unui om un coridor care‑i dăduse impresia că e drumul cel bun, ridicând un nor gros de praf, prin care zburătăcesc molii speriate, aproape transparente în lumina lanternei. Domnul José detestă aceste gângănii, care, la prima vedere, par a fi fost aduse pe lume ca ornament, tot aşa cum detestă carii, care şi ei proliferează pe aici, sunt, împreună, voracii vinovaţi pentru atâtea memorii distruse, pentru atâţia copii fără tată, pentru atâtea moşteniri care au încăput pe mâinile avide ale statului, din pricina lipsei actelor legale, oricât te‑ai jura că documentul doveditor a fost mâncat, pătat, ros, devorat de gângăniile care infestează Arhiva Generală, şi că, fie şi din simplă omenie, faptul trebuie avut în vedere, nimeni nu reuşeşte, din păcate, să‑l convingă pe reprezentantul văduvelor şi al orfanilor că lor ar trebui să le fie favorabil, şi nu e, Ori apare hârtia, ori adio moştenire. În ce priveşte şoricimea, n‑are rost să mai spunem cât e de distrugătoare. Totuşi, în ciuda numeroaselor pagube pe care le provoacă, rozătoarele au şi partea lor pozitivă, dacă n‑ar fi existat, Arhiva Generală ar fi plesnit deja pe la cusături, sau ar avea acum dublul lungimii pe care o are. Un observator neavizat s‑ar putea mira de ce coloniile de şoareci nu s‑au înmulţit aici până la devorarea totală a arhivelor, având mai ales în vedere imposibilitatea mai mult decât evidentă a unei deratizări sută la sută eficiente. Explicaţia, cu toate că unii se îndoiesc de totala ei pertinenţă, ar consta în lipsa apei sau a unei suficiente umidităţi ambientale, rezultatul regimului fără apă la care sunt supuse vietăţile în mediul unde au ales să trăiască sau le‑a adus ghinionul ar fi o vădită atrofiere a musculaturii genitale cu consecinţe extrem de negative asupra exerciţiului împerecherii. Contrazicând această tentativă de explicaţie, alţii se încăpăţânează să susţină că muşchii n‑au nimic de‑a face cu subiectul, drept care polemica este în continuare deschisă.
Între timp, acoperit de praf, cu zdrenţe grele de pânze de păianjen agăţate în păr şi pe umeri, domnul José a ajuns, în sfârşit, în spaţiul liber, de vreo trei metri lăţime, lăsat între ultimele hârtii arhivate şi peretele din fund, care formează un coridor neregulat, pe zi ce trece tot mai îngust, unind cei doi pereţi laterali. Aici întunericul e absolut. Slaba lumină exterioară care reuşeşte să pătrundă prin stratul de murdărie care acoperă pe din afară şi pe dinăuntru îngustele ferestre laterale, mai ales prin ultimele de pe fiecare parte, cele mai apropiate, n‑ajunge până aici din pricina acumulării verticale a pachetelor de documente, care aproape ating tavanul. Cât priveşte peretele din fund, acesta, inexplicabil, este în întregime orb, n‑are nici măcar un simplu ochi de geam, care ar putea ajuta slaba lumină a lanternei. Nimeni n‑a înţeles până acum încăpăţânarea corporaţiei de arhitecţi care, sub pretextul unei justificări estetice deloc convingătoare, refuză să modifice proiectul istoric şi să autorizeze deschiderea unor ferestre în perete atunci când e nevoie să fie strămutat, deşi până şi un profan îşi poate da seama că e vorba pur şi simplu de o necesitate funcţională. Ei ar trebui să fie acum aici, mormăi domnul José, să vadă cât e de greu. Vrafurile de hârtii, dispuse de o parte şi de alta a culoarului central, au înălţimi diferite, fişa şi dosarul femeii necunoscute ar putea fi oriunde, totuşi probabilitatea e mai mare să le găsească într‑unul dintre vrafurile mai scunde, dacă registratorul însărcinat cu ordonarea lor a preferat legea celui mai mic efort.
Din nefericire, dezorientata noastră umanitate nu duce deloc lipsă de spirite sucite, astfel că n‑ar fi de mirare ca funcţionarul, venit să arhiveze dosarul şi fişa femeii necunoscute, dacă, într‑adevăr, acestea au ajuns până aici, să fi avut ideea maliţioasă, într‑un moment de furie gratuită, să rezeme de mormanul cel mai înalt enorma scară utilizată în acest scop şi să le pună deasupra, în vârf. Aşa merg lucrurile în această lume.
Cu metodă, fără să se precipite, părând chiar că‑şi aduce aminte de gesturile şi mişcările nopţii pe care o petrecuse în podul liceului, când femeia necunoscută era probabil încă în viaţă, domnul José îşi începu căutarea. Aici era mai puţin praf acoperind hârtiile, lucru uşor de înţeles dacă ne gândim că nu trece o zi fără să fie aduse dosarele şi fişele unor persoane decedate, ceea ce, într‑un limbaj imaginativ, dar de un prost gust evident, ar fi totuna cu a spune că, în fundul Arhivei Generale, morţii sunt întotdeauna curaţi. Doar sus, acolo unde hârtiile, cum am mai spus, aproape că ating tavanul, praful cernut de timp se aşază liniştit peste praful pe care timpul l‑a cernut, astfel că trebuie şterse şi scuturate cu putere coperţile dosarelor puse deasupra, pentru a afla despre cine e vorba. În caz că, la nivelurile inferioare, nu va descoperi ceea ce caută, domnul José va fi din nou nevoit să se sacrifice urcându‑se pe scară, dar, de astă dată, nu va trebui să stea cocoţat mai mult de un minut, nu va avea timp să ameţească, dintr‑o singură privire, fasciculul lanternei îi va arăta dacă în ultimele zile, aici a fost lăsat vreun dosar. Decesul femeii necunoscute situându‑se, cu mare probabilitate, într‑un interval destul de scurt de timp, corespunzând, cu o zi în plus sau în minus, după cum crede domnul José, uneia dintre perioadele când a lipsit de la serviciu, mai întâi, săptămâna de gripă, apoi scurtul concediu, verificarea documentelor din fiecare vraf poate fi efectuată cu destulă rapiditate, şi, chiar dacă moartea femeii a survenit înainte, îndată după ziua memorabilă când fişa a nimerit în mâinile domnului José, chiar şi în acest caz, timpul scurs de atunci n‑a fost atât de lung încât documentele să se afle acum arhivate sub un număr excesiv de alte dosare.
Această repetată examinare a situaţiilor care pot să apară, aceste profunde reflecţii, aceste minuţioase consideraţii despre clar şi obscur, direct şi labirintic, curat şi murdar, se perindă toate, exact cum le relatăm, prin capul domnului José. Timpul consumat pentru a le explica, sau, vorbind cu mai multă rigoare, pentru a le reproduce, exagerat în aparenţă, este inevitabila consecinţă, nu numai a complexităţii, atât de fond cât şi de forma, a factorilor menţionaţi, ci şi a naturii extrem de speciale a circuitelor mentale ale registratorului nostru. Care acum va trece printr‑o grea încercare. Pas cu pas, înaintând de‑a lungul strâmtului coridor format, cum s‑a spus, de vrafurile de documente şi de peretele din fund, domnul José a ajuns aproape de unul din pereţii laterali. În principiu, judecând în abstract, nimeni n‑ar considera strâmt un coridor ca acesta, cu lăţimea lui confortabilă de aproape trei metri, dar, dacă vom raporta această dimensiune la lungimea coridorului, care, s‑o mai spunem o dată, merge de la un zid la altul, atunci va trebui să ne întrebăm cum se explică faptul că domnul José, pe care‑l ştim predispus la serioase perturbări de ordin psihologic, cum e cazul ameţelilor şi insomniilor, n‑a suferit până acum, în acest spaţiu închis şi sufocant, un violent atac de claustrofobie. Chiar întunericul ar putea fi explicaţia, nepermiţându‑i să perceapă limitele acestui spaţiu, care pot fi la fel de bine apropiate sau depărtate, înaintea lui aşternându‑se, vizibilă, numai familiara şi liniştitoarea masă de hârtii. Niciodată domnul José n‑a stat aici atâta timp, de obicei vine, arhivează documentele unei vieţi terminate şi se întoarce imediat la masa de lucru şi, cu toate că, de astă dată, din clipa când a intrat în arhiva morţilor nu s‑a putut elibera de impresia neliniştitoare a unei prezenţe care‑l înconjoară, o atribuise difuzei spaime de ocult şi de necunoscut, la care‑şi are omenescul drept până şi insul cel mai curajos. Teamă, ceea ce se cheamă teamă, domnul José nu simţi decât în momentul când ajunse la capătul coridorului, lovindu‑se de perete. Se aplecase pentru a examina nişte hârtii căzute pe jos, care ar fi putut fi ale femeii necunoscute, aruncate acolo la întâmplare de funcţionarul indiferent, şi, deodată, înainte să apuce să le examineze, n‑a mai fost domnul José, un registrator de cincizeci de ani din Arhiva Generală a Stării Civile, acum e un mic José care abia a început să meargă la şcoală, e copilul care nu voia să doarmă pentru că avea, în fiecare noapte, acelaşi coşmar obsesiv, acest colţ de perete, acest zid orb, această închisoare, iar dincolo, la celălalt capăt al coridorului, ascunsă în beznă, nimic altceva decât o simplă piatră, o piatră crescând lent, pe care acum ochii n‑o puteau zări, dar memoria viselor visate îi spunea că e acolo, o piatră care creşte şi se mişcă de parc‑ar fi vie, o piatră care se întinde lateral şi în sus, urcă pe pereţi, şi care avansează spre el, târându‑se, curgând, ca şi cum n‑ar fi piatră, ci nămol, ca şi cum n‑ar fi nămol, ci sânge coagulat. Copilul ieşea din coşmar ţipând cât îl ţinea gura când masa imundă îi atingea picioarele, când laţul angoasei era gata să‑l stranguleze, dar domnul José, sărmanul, nu se poate trezi dintr‑un vis care nu‑i mai aparţine. Ghemuit lângă perete ca un câine speriat, îndreaptă cu mâna tremurătoare fasciculul lanternei spre celălalt capăt al coridorului, însă lumina n‑ajunge aşa departe, rămâne la jumătatea drumului, cam pe unde se află pasajul spre arhiva celor vii. Îşi spune că, dacă ar lua‑o la fugă, ar putea scăpa de piatra care înaintează, dar spaima îi spune, Ai grijă, de unde ştii că nu stă pe loc, aşteptându‑te, o să cazi în gura lupului. În vis, înaintarea pietrei era însoţită de o muzică stranie care părea ivită din văzduh, însă aici tăcerea e absolută, totală, atât de densă încât înghite răsuflarea domnului José, aşa cum bezna înghite lumina lanternei. Care acum a înghiţit‑o complet. Părea că brusc întunericul se prăvălise asupra domnului José, lipindu‑i‑se ca o ventuză pe chip. Coşmarul copilului însă se terminase. Pentru el, încearcă să mai înţelegi sufletul omenesc, faptul că nu vedea pereţii carcerei, apropiaţi sau îndepărtaţi, îi făcea să nu mai existe, spaţiul se lărgise liber, spre infinit, pietrele nu mai erau decât mineralul inert din care sunt făcute, apa doar temeiul nămolului, iar sângele curgea înăuntrul venelor sale, şi nu în afara lor. Acum domnul José nu se mai teme de coşmarul copilăriei, dar din nou îl paralizează spaima c‑ar putea muri aici, aşa cum şi‑a imaginat, cu cât timp în urmă, c‑ar putea cădea de pe altă scară, mort fără hârtii în mijlocul hârtiilor morţilor, strivit de beznă, de avalanşa care curând se va prăvăli din înalt, şi că mâine îl vor descoperi, Domnul José e absent de la serviciu, pe unde o umbla, Vine el, iar când un coleg va trebui să strămute alte dosare şi alte fişe, îl va descoperi, în lumina unei lanterne mai bune decât asta, care atât de prost l‑a slujit când a avut mai mare nevoie de ea. Au trecut câte minute trebuiau să treacă pentru ca domnul José, încetul cu încetul, să înceapă să audă înăuntrul său un glas care‑i spunea, Omule, până acum, cu excepţia spaimei, nu ţi s‑a întâmplat nimic rău, stai jos, eşti intact, e adevărat că ţi s‑a stins lanterna, dar la ce‑ţi trebuie, ai sfoara legată de gleznă, prinsă la celălalt capăt de piciorul mesei şefului, eşti în siguranţă, precum un nou‑născut, legat prin cordonul ombilical de uterul mamei, nu că şeful ţi‑ar fi mamă sau tată, dar, în sfârşit, relaţiile dintre oameni aici sunt complicate, ţine minte că niciodată nu se adeveresc coşmarurile copilăriei, visele nici atât, cel cu piatra era într‑adevăr oribil, însă are, desigur, o explicaţie ştiinţifică, ca atunci când visai că zbori pe deasupra grădinilor, urcând, coborând, plutind cu braţele deschise, îţi aminteşti, era un semn că ai crescut, poate şi piatra a avut un rol, dacă trebuie să trăieşti experienţa terorii, atunci mai bine devreme decât târziu, în plus ai obligaţia să ştii că aceşti morţi nu sunt adevăraţi, e o exagerare macabră să spui că asta e arhiva lor, chiar dacă hârtiile pe care le ţii în mână sunt ale femeii necunoscute, sunt doar nişte hârtii, nu oase, hârtii, nu carne putrezită, acesta e miracolul înfăptuit de Arhiva Generală, a transformat viaţa şi moartea în simple hârtii, e adevărat c‑ai vrut s‑o găseşti pe această femeie, dar n‑ai ajuns la timp, nici de atât n‑ai fost în stare, voiai şi nu voiai, şovăind între dorinţă şi teamă aşa cum li se întâmplă tuturor, în fond, era suficient să te duci la finanţe, ai fost sfătuit s‑o faci, s‑a terminat, mai bine ai lăsa‑o în pace, ea nu mai are timp, iar timpul tău e pe sfârşite.
Lângă peretele instabil, format din dosare, mişcându‑se cu multă grijă ca să nu se prăbuşească peste el, domnul José se ridică în picioare. Acum glasul care‑i ţinuse discursul de mai sus îi spunea, Omule, nu‑ţi fie teamă, întunericul de aici nu e mai adânc decât cel dinăuntrul trupului tău, sunt două bezne despărţite de o piele, pun pariu că nu te‑ai gândit niciodată la asta, mereu transporţi un întuneric dintr‑un loc într‑altul, şi nu te temi, adineauri era să începi să urli doar pentru că ţi‑ai imaginat un pericol, doar pentru că ţi‑ai adus aminte de coşmarul din copilărie, dragul meu, trebuie să te înveţi să trăieşti cu bezna din afară aşa cum ai învăţat să trăieşti cu bezna dinăuntru, hai, scoală‑te odată, bagă, te rog, lanterna în buzunar, e inutilă, pune hârtiile, dacă ţii neapărat să le iei cu tine, între haină şi cămaşă, sau între cămaşă şi piele, e mai sigur, prinde cu fermitate sfoara, fă‑o ghem pe măsură ce înaintezi ca să nu ţi se încurce între picioare, şi acum la drum, nu fi laş, că‑i lucrul cel mai urât dintre toate. Lipindu‑se uşor cu umărul de zidul de hârtie, domnul José se încumetă să înainteze doi paşi timizi. Bezna se deschise ca o apă neagră, se închise în urma lui, încă un pas şi încă unul, cinci metri de sfoară au fost ridicaţi de pe jos şi făcuţi ghem, domnului José i‑ar prinde bine o a treia mână cu care să pipăie aerul din faţă, dar soluţia e simplă, trebuie doar să‑şi ridice cele două mâini pe care le are, una care înfăşoară sfoara, cealaltă care serveşte ca mosor, e principiul fusului.
Domnul José a ajuns aproape de ieşirea din coridor, mai are câţiva paşi şi va scăpa de noul asalt al pietrei din coşmar, acum sfoara opune o uşoară rezistenţă, însă e un semn bun, înseamnă că s‑a blocat la nivelul podelei, în unghiul pasajului care duce în arhiva celor vii. Dar, ciudat, tot drumul până acolo, ca şi cum cineva le‑ar fi aruncat de sus, au tot căzut hârtii deasupra domnului José, lent, hârtie după hârtie, ca un gest de adio. Iar când, în sfârşit, a ajuns la biroul şefului şi a scos de sub cămaşă dosarul pe care‑l luase de pe jos, chiar înainte să dezlege sfoara, când l‑a deschis şi a văzut că era al femeii necunoscute, emoţia sa a fost atât de intensă încât n‑a auzit uşa Arhivei, închizându‑se ca şi cum tocmai ieşea cineva.
Că timpul psihologic nu corespunde timpului matematic, o aflase domnul José în acelaşi fel cum dobândise în viaţă şi alte cunoştinţe de utilitate diferită, mai întâi, fireşte, din propriile trăiri, căci nu e el omul, deşi n‑a depăşit niciodată statutul de registrator, care să se învârtă prin această lume numai ca să‑i vadă pe alţii trăind, dar şi graţie influenţei formatoare a câtorva cărţi şi reviste de popularizare ştiinţifică, demne de încredere, sau de evlavie, în funcţie de sentimentul momentului, ba chiar, s‑o spunem şi pe asta, datorită câte unei ficţiuni populare de tip introspectiv, unde, cu diferenţe de metode şi înflorituri ale imaginaţiei, subiectul este abordat. Totuşi, în nici una dintre ocaziile precedente, nu simţise impresia reală, obiectivă, la fel de fizică precum o contracţie musculară, a imposibilităţii efective de a măsura acest timp, pe care l‑am putea numi al sufletului, ca în momentul când, ajuns acasă şi uitându‑se din nou la data de deces a femeii necunoscute, se gândi vag s‑o situeze în timpul scurs de când începuse s‑o caute. La întrebarea, Ce făceai în ziua aceea, ar putea practic să dea un răspuns imediat, ar fi destul să consulte calendarul, gândindu‑se la sine numai ca la domnul José, funcţionarul Arhivei, care lipsise de la slujbă pe motiv de boală, În ziua aceea eram la pat, cu gripă, n‑am fost la serviciu, ar spune, dar, dacă apoi l‑am ruga, Fă acum corelaţia cu activitatea dumitale de investigaţie şi spune ce s‑a întâmplat, atunci ar fi nevoit să consulte caietul pe care‑l ţine sub saltea, S‑a întâmplat la două zile după spargerea de la liceu, ar răspunde. Într‑adevăr, luând de bună data decesului înscrisă în fişa cu numele ei, femeia necunoscută murise la două zile după deplorabilul episod care‑l transformase în delincvent pe cel care, până atunci, fusese onestul domn José, dar aceste confirmări încrucişate, a registratorului de către investigator şi a investigatorului de către registrator, în aparenţă mai mult decât suficiente pentru a face să coincidă timpul psihologic al unuia cu timpul matematic al celuilalt, nu reuşeau să‑l elibereze nici pe unul, nici pe celălalt de o impresie de vertiginoasă derută. Domnul José nu e cocoţat pe ultimele trepte ale unei scări nesfârşit de înalte, privind în jos şi observând cum acestea devin tot mai înguste, reducându‑se la un simplu punct când ating pământul, însă se simte ca şi cum trupul său, în loc să se recunoască întreg şi unic în succesiunea clipelor, ar fi divizat şi împărţit de‑a lungul duratei ultimelor zile, al duratei psihologice sau subiective, nu al duratei matematice sau reale, contractându‑se şi dilatându‑se o dată cu ea. Sunt de‑a dreptul absurd, se mustră domnul José, ziua avea deja douăzeci şi patru de ore când s‑a luat hotărârea că le are, ora are şi a avut întotdeauna şaizeci de minute, cele şaizeci de secunde ale minutului există de când lumea, dacă ceasul începe s‑o ia înainte sau să rămână în urmă, defectul nu e al timpului, ci al maşinăriei, mi‑a sărit va să zică o rotiţă. Ideea îi aduse un zâmbet vag pe chip, Nefiind dereglarea, cel puţin din câte‑mi dau seama, a maşinăriei timpului real, ci a mecanicii psihologice care‑l măsoară, ce‑ar trebui eu să fac e să caut un psiholog ca să‑mi repare balansierul. Zâmbi din nou, apoi redeveni serios, Cazul are o soluţie mai simplă, de altfel, s‑a rezolvat de la sine, femeia a murit, nu mai e nimic de făcut, dacă vreau să‑mi rămână o amintire palpabilă a acestei aventuri, o să păstrez dosarul şi fişa, pentru Arhiva Generală va fi ca şi cum ea nici nu s‑ar fi născut, probabil că nimeni nu va avea nevoie de aceste hârtii, de altfel, le‑aş putea lăsa undeva, în arhiva morţilor, chiar la intrare, alături de cele mai vechi, aici ori dincolo e totuna, istoria e aceeaşi pentru toţi, s‑a născut, a murit, cui îi mai pasă cine a fost, părinţii, dacă o iubesc, o vor plânge un timp, apoi vor plânge mai puţin, apoi nu vor mai plânge, aşa se întâmplă de obicei, bărbatului de care a divorţat îi e totuna, sigur că ea ar fi putut avea acum o legătură sentimentală, poate trăia cu cineva, sau voia să se recăsătorească, dar toate astea nu sunt decât istoria unui viitor ce nu mai poate fi trăit, nu‑i pasă nimănui pe lume de straniul caz al femeii necunoscute. În faţa sa se aflau dosarul şi fişa, se aflau de asemenea cele treisprezece fişe de la şcoală, acelaşi nume repetat de treisprezece ori, douăsprezece imagini diferite ale aceluiaşi chip, una repetată, dar toate moarte pe rând, în trecut, moarte înainte de a fi murit femeia în care mai târziu s‑au transformat, fotografiile vechi sunt foarte înşelătoare, ne dau iluzia că în ele suntem vii, şi nu e adevărat, fiinţa la care ne uităm nu mai există, iar ea, dacă ne‑ar putea vedea, nu s‑ar recunoaşte în noi, Cine e acela care se uită la mine cu atâta durere, ar spune. Atunci, deodată, domnul José îşi aduse aminte că mai exista o fotografie, cea pe care i‑o dăduse doamna din apartamentul din dreapta de la parter. Găsise, pe neaşteptate, răspunsul la întrebarea cui îi păsa de straniul caz al femeii necunoscute.
Domnul José nu aşteptă până sâmbătă. A doua zi, după ce‑şi termină programul în Arhiva Generală, se duse la spălătorie să‑şi ia hainele lăsate la curăţat. Ascultă distrat cuvintele conştiincioasei femei care‑i spunea, Uitaţi‑vă ce bine a fost ţesut, priviţi, atingeţi cu degetele şi spuneţi‑mi dacă se observă vreo deosebire, parcă nu s‑ar fi întâmplat nimic, aşa obişnuiesc să vorbească oamenii care se mulţumesc cu aparenţele. Domnul José plăti, luă pachetul sub braţ şi se întoarse acasă să se schimbe. Se ducea s‑o viziteze pe doamna din apartamentul din dreapta de la parter şi voia să fie curat şi prezentabil, profitând nu numai de ţesătura perfectă, într‑adevăr demnă de laudă, dar şi de dunga riguroasă a pantalonilor, de apretul lucios al cămăşii, de recuperarea miraculoasă a cravatei. Era pe punctul să iasă când un gând morbid îi trecu prin cap, care este, atât cât se ştie, singurul organ gânditor în slujba trupului, Dar dacă doamna din apartamentul din dreapta de la parter a murit şi ea, adevărul e că nu făcea impresia că dă pe afară de sănătate, în plus, ca să mori e destul să fii viu, şi la vârsta ei, se imagină sunând la sonerie, o dată, încă o dată, şi, după lungi insistenţe, aude deschizându‑se uşa de la apartamentul din stânga de la parter, de unde apare o femeie, enervată de zgomot, Nu vă mai obosiţi, nu e nimeni acasă, E plecată, A murit, A murit, Exact, Şi când s‑a întâmplat, Acum vreo cincisprezece zile, dar cine sunteţi, Sunt de la Arhiva Generală a Stării Civile, Serviciul dumneavoastră nu prea pare să funcţioneze cum trebuie, sunteţi de la Arhivă şi nu ştiţi c‑a murit. Domnul José îşi spuse c‑a început să aibă obsesii, însă preferă să lămurească lucrurile pe loc, ca să nu fie nevoit să suporte proasta creştere a femeii din apartamentul din stânga de la parter.
Va intra în Arhivă şi într‑o clipă va verifica fişierul, la ora asta, cele două femei de serviciu trebuie să‑şi fi terminat treaba, de altfel, nu le ia prea mult, se mulţumesc să golească coşurile de hârtii, mătură şi stropesc puţin podeaua până la şirul de rafturi din spatele biroului şefului, e imposibil să le convingi, cu vorba bună sau cu ameninţări, să treacă mai departe, spun că nici moarte, şi ele sunt persoane care se mulţumesc cu aparenţele, ce poţi să le faci. După ce consultă fişa femeii necunoscute pentru a‑şi aduce aminte de numele doamnei din apartamentul din dreapta de la parter, naşa de la botez, domnul José întredeschise uşa cu multă grijă şi aruncă o privire în interior. Aşa cum prevăzuse, femeile de serviciu plecaseră. Intră, se duse rapid la fişier, căută numele, E aici, spuse, şi răsuflă uşurat. Se întoarse acasă, îşi termină pregătirile şi ieşi. Pentru a lua autobuzul care‑l va duce până în apropierea locuinţei doamnei din apartamentul din dreapta de la parter, trebuia să ajungă în piaţa din faţa Arhivei, aici era staţia. În ciuda nopţii care se apropia, peste oraş mai plutea încă mult din lumina zilei adunată pe cer, doar peste vreo douăzeci de minute, cel puţin, vor începe să se aprindă lămpile iluminatului public. Domnul José aştepta autobuzul împreună cu alţii, cel mai probabil nu se va putea urca în primul. Într‑adevăr, aşa s‑a întâmplat. Dar un al doilea autobuz apăru imediat şi nu era plin.
Domnul José urcă şi prinse un loc la geam. Se uită afară, observând cum lumina difuzată de atmosferă, printr‑un efect optic obişnuit, dădea un ton roşiatic faţadelor clădirilor, ca şi cum, pentru fiecare în parte, soarele răsărea exact în clipa aceea. Iată Arhiva Generală, cu poarta ei atât de veche şi cele trei trepte de piatră neagră, care duceau înăuntru, cele cinci ferestre înguste de pe faţadă, întregul edificiu cu un aer de ruină imobilizată în timp, ca şi cum l‑ar fi mumificat în loc să‑l restaureze atunci când degradarea materiei o ceruse. O problemă oarecare de trafic împiedica autobuzul să pornească. Domnul José începuse să se neliniştească, n‑ar fi vrut să ajungă prea târziu la doamna din apartamentul din dreapta de la parter. În ciuda conversaţiei de data trecută, atât de cuprinzătoare, atât de sinceră, în ciuda unor confidenţe pe care şi le făcuseră, neaşteptate, unele dintre ele, din partea unor oameni care abia se cunoscuseră, nu rămăseseră totuşi atât de intimi încât să‑i poată bate la uşă la ore nepotrivite. Domnul José privi din nou spre piaţă.
Lumina se modificase, faţada Arhivei Generale căpătase rapid o culoare cenuşie, dar era un cenuşiu încă luminos ce părea să vibreze, să tresară, şi atunci, exact în clipa când autobuzul se punea în sfârşit în mişcare, înaintând lent pe trotuar, un bărbat înalt, corpolent, urcă treptele Arhivei, deschise uşa şi intră. Şeful, murmură domnul José, ce‑o fi căutând în Arhivă la ora asta. Împins de o subită şi inexplicabilă panică, sări brusc de pe scaun, făcu o mişcare spre ieşire, provocându‑i pasagerului de alături un gest de surpriză şi iritare, apoi se aşeză la loc, deconcertat de propria reacţie. Îşi dădea seama că primul lui impuls fusese să alerge acasă, de parcă ar fi trebuit s‑o protejeze de un pericol, evident, o absurditate logică. Un hoţ, închipuindu‑ne acum, tot prin absurd, că şeful era hoţul, n‑ar fi intrat pe uşa Arhivei pentru a ajunge în casa registratorului. Însă, de asemenea, friza absurdul faptul că şeful, după încheierea programului, dorise să revină în Arhivă, unde, aşa cum în această relatare s‑a explicat la locul cuvenit, nu‑l aşteaptă nimic de făcut, domnul José ar fi în stare să bage mâna în foc pentru asta. A ţi‑l închipui pe şeful Arhivei făcând ore suplimentare e cam acelaşi lucru cu a te strădui să‑ţi imaginezi un cerc pătrat. Autobuzul părăsise de mult piaţa, dar domnul José căuta în continuare motivele adânci care‑l făcuseră să reacţioneze atât de straniu. În cele din urmă, hotărî că motivul trebuia să fie faptul că se obişnuise, de câţiva ani, să fie singurul rezident nocturn al ansamblului de clădiri format de Arhiva Generală şi de locuinţa sa, dacă aceasta merita să poarte numele de clădire, fără îndoială, adecvat dintr‑un punct de vedere riguros lingvistic, căci clădire e tot ce‑a fost clădit, dar evident impropriu în raport cu acest soi de demnitate arhitectonică pe care cuvântul pare să‑l emane, mai ales când îl rostim cu voce tare. Se gândi că faptul că‑l văzuse pe şef intrând în Arhivă îl tulburase tot atât de mult cât l‑ar tulbura dacă, la întoarcerea acasă, l‑ar găsi aşezat pe scaunul său. Relativa linişte pe care această idee i‑o aduse domnului José, şi anume, lăsând deoparte consideraţiile pertinente şi moralmente prohibitive, imposibilitatea fizică şi materială ca şeful Arhivei Generale să pătrundă în intimitatea casei subordonatului său şi să se aşeze pe scaunul acestuia, se risipi deodată când îşi aduse aminte de fişele şcolare ale femeii necunoscute, întrebându‑se dacă le‑a pus bine sub saltea sau, din nebăgare de seamă, le lăsase expuse pe masă. Chiar dacă locuinţa i‑ar fi fost la fel de sigură precum seiful unei bănci, cu broaşte cu cifru şi blindaj dublu în podele, tavan şi pereţi, niciodată, dar niciodată, fişele n‑ar fi trebuit să rămână la vedere. Faptul că, în casă, nu se afla nimeni care ar fi putut să le vadă nu scuza extrem de grava imprudenţă comisă, habar n‑avem, bieţi ignoranţi ce suntem, la ce progrese o mai fi ajuns ştiinţa, căci, dacă undele radio, pe care nimeni nu le vede, au reuşit să poarte sunete şi imagini prin văzduh, printre vânturi, sărind peste munţi şi peste râuri, traversând oceane şi deşerturi, n‑ar fi nimic extraordinar dacă au fost ieri, sau vor fi mâine, descoperite ori inventate unde cititoare sau fotografice, capabile să traverseze pereţii şi să înregistreze şi să transmită în exterior întâmplări, mistere şi ruşini din viaţa noastră, pe care le credeam la adăpost de indiscreţii. A ascunde sub saltea întâmplările, misterele şi ruşinile continuă să fie procedeul cel mai sigur de ocultare, mai ales dacă vom ţine seama de dificultăţile tot mai mari pe care le întâmpină obiceiurile de azi când vor să înţeleagă obiceiurile de ieri. Oricât ar fi de isteţe unda cititoare şi unda fotografică, să‑şi bage nasul între saltea şi tăblia patului e un lucru care nu le‑ar da niciodată prin minte.
E ştiut că gândurile noastre, atât cele ale neliniştii cât şi cele ale nemulţumirii, şi altele care nu sunt nici una, nici alta, ajung, mai devreme sau mai târziu, să obosească şi să se sature de ele însele, nu trebuie decât să ai răbdare, să le laşi în voia lenii visătoare pe care o au de la natură, să nu arunci pe foc nici o reflecţie nouă, iritantă sau polemică, dar, mai ales, să ai suprema grijă de a nu interveni de fiecare dată când, înaintea câte unui gând deja dispus spre hoinăreală, se iveşte o bifurcaţie atractivă, o ramură, o linie de deviere. Ori să intervii, da, însă pentru a‑l împinge cu delicateţe din spate, mai ales dacă e unul care te tulbură, ca şi cum l‑ai îndemna, Mergi mai departe, eşti pe drumul bun. Exact asta făcu domnul José când se ivi ciudata şi providenţiala fantezie despre unda cititoare şi unda fotografică, se lăsă de îndată în voia imaginaţiei, o puse să‑i arate undele invadatoare scotocind prin toată camera în căutarea fişelor, care, de fapt, nu rămăseseră pe masă, perplexe şi ruşinate că nu‑şi pot duce la îndeplinire ordinul primit. Au fost deja prevenite, ori găsesc fişele, le citesc şi le fotografiază, ori ne întoarcem la spionajul clasic. Domnul José se mai gândi o clipă la şef, dar era numai un gând rezidual, care‑i oferea o explicaţie rezonabilă pentru revenirea acestuia în Arhivă după programul reglementar de serviciu, A uitat un lucru de care avea nevoie, alt motiv nu poate exista. Fără să‑şi dea seama, repetă cu voce tare ultima parte a frazei, Alt motiv nu poate exista, provocând pentru a doua oară neîncrederea pasagerului de alături, ale cărui gânduri, având în vedere mişcarea lui următoare, de a‑şi schimba locul, deveniră imediat clare şi explicite, Tipul ăsta e nebun, putem fi siguri că aşa a gândit, cu aceste cuvinte sau cu altele asemănătoare. Domnul José nu remarcă retragerea vecinului de scaun, gândul lui sărise, fără tranziţie, la doamna din apartamentul din dreapta de la parter, stătea în faţa lui, în prag, Vă amintiţi de mine, sunt de la Arhiva Generală, Îmi amintesc foarte bine, Vin pentru acelaşi lucru ca şi data trecută, Aţi găsit‑o pe fina mea, Nu, n‑am găsit‑o, sau mai bine zis, da, adică nu, vreau să spun, aş dori să stau puţin de vorbă cu dumneavoastră, dacă nu vă deranjează, dacă aveţi un minut disponibil, Intraţi, şi eu am ceva să vă povestesc. Cam astea, cu vreo vorbă în plus sau în minus, au fost frazele pe care domnul José şi doamna din apartamentul din dreapta de la parter le‑au rostit în clipa când femeia a deschis uşa şi a dat cu ochii de el, Ah, dumneavoastră sunteţi, exclamă, aşadar n‑ar avea de ce s‑o întrebe, Vă amintiţi de mine, sunt domnul José de la Arhiva Generală, totuşi nu rezistă să nu pună întrebarea, atât de constantă, atât de imperioasă, atât de exigentă pare a fi nevoia noastră de a umbla prin lume spunând cine suntem, chiar atunci când auzim, Ah, dumneavoastră sunteţi, ca şi cum, dacă ne‑au recunoscut, ne cunosc, şi n‑ar mai fi nimic de ştiut despre noi, sau puţinul care a mai rămas de aflat n‑ar merita efortul unei noi întrebări.
Nimic nu se schimbase în încăpere, scaunul pe care domnul José se aşezase prima oară se afla în acelaşi loc, distanţa dintre el şi masă era aceeaşi, draperiile atârnau exact la fel, făceau aceleaşi cute, acelaşi era şi gestul femeii, odihnindu‑şi mâinile în poală, numai lumina din tavan părea puţin mai palidă, de parcă becul ar fi fost pe ducă. Domnul José întrebă, Ce‑aţi mai făcut de la vizita mea, şi imediat îşi reproşă lipsa de sensibilitate, mai rău, desăvârşita prostie de care dădea dovadă, avea obligaţia de a şti că regulile de educaţie elementară nu sunt întotdeauna de urmat ca la carte, trebuie să ţinem cont de circumstanţe, trebuie să cântărim fiecare caz, să ne imaginăm că femeia răspunde cu un zâmbet până la urechi, Din fericire, foarte bine, sănătatea merge cum nu se poate mai bine, dispoziţia, excelentă, de multă vreme nu m‑am simţit mai în putere, iar el i‑ar trânti fără milă, Atunci aflaţi că fina dumneavoastră a murit, ce mai ziceţi acum. Însă femeia nu răspunse la întrebare, se mulţumi să ridice din umeri cu indiferenţă, apoi spuse, Închipuiţi‑vă că, mai multe zile la rând, am vrut să vă telefonez la Arhiva Generală, apoi m‑am răzgândit, am bănuit că, mai devreme sau mai târziu, o să mă vizitaţi din nou, Bine că n‑aţi făcut‑o, conservatorului nu‑i place să primim telefoane, spune că dăunează muncii, Înţeleg, însă asta era uşor de rezolvat, era suficient să‑i comunic direct lui informaţia pe care voiam să v‑o dau, nu era nevoie să vă cheme. Fruntea domnului José se acoperi subit de o sudoare rece. Tocmai aflase că, săptămâni de zile, neştiutor de pericol, inconştient de ameninţare, se aflase sub ameninţarea dezastrului absolut, care ar fi însemnat dezvăluirea publică a incorectitudinii comportamentului său profesional, a atentatului continuu şi voluntar pe care‑l comitea împotriva venerabilelor legi deontologice ale Arhivei Generale a Stării Civile, ale căror capitole, articole, paragrafe şi aliniate, deşi complexe, mai ales datorită arhaismului limbajului, ajunseseră să fie reduse de experienţa secolelor la şapte vorbe practice, Nu‑ţi băga nasul unde nu‑ţi fierbe oala. Timp de câteva clipe, domnul José o urî din tot sufletul pe femeia din faţa lui, o insultă în minte, numind‑o babă sclerozată, cretină, momâie, fiind gata‑gata să‑i spună, ca răzbunare pentru spaima violentă şi neaşteptată, Aşa, care va să zică, atunci să te văd cum o s‑o înghiţi pe asta, finuţa dumitale, aia din poză, a dat ortul popii. Femeia întrebă, Vă simţiţi bine, domnule José, doriţi un pahar cu apă, Sunt bine, nu vă deranjaţi, răspunse el, ruşinat de impulsul său răutăcios, Vă fac un ceai, Nu e nevoie, mulţumesc frumos, nu vreau să vă deranjez. În clipa aceea domnul José se simţea mai josnic şi mai umilit decât praful de pe stradă, doamna de la parter ieşise din încăpere, o auzea mânuind vasele din bucătărie, trecură câteva minute, mai întâi trebuie fiartă apa, domnul José îşi aminti că citise undeva, probabil într‑una dintre revistele de unde decupa fotografii de persoane celebre, că ceaiul trebuie făcut cu apă care a fiert, dar nu mai fierbe, s‑ar fi putut mulţumi cu paharul cu apă proaspătă, dar infuzia îi va cădea mult mai bine, toată lumea ştie că pentru a încuraja un suflet prăbuşit nimic nu se compară cu o ceaşcă de ceai, o spun toate manualele, atât din Orient, cât şi din Occident. Stăpâna casei îşi făcu apariţia cu tava, aducea şi o farfurioară cu biscuiţi, alături de ceainic, ceşti şi zaharniţă, Nici nu v‑am întrebat dacă vă place ceaiul, dar m‑am gândit că, la ora asta, ar fi preferabil cafelei, spuse, Îmi place ceaiul, doamnă, îmi place foarte mult, Doriţi zahăr, Nu pun niciodată, deodată păli, transpira, îşi spuse că trebuia să se justifice, Încă nu m‑am restabilit complet după gripa pe care am avut‑o, În acest caz, dacă telefonam, precis nu vă găseam în Arhiva Generală, atunci chiar ar fi trebuit să‑i povestesc şefului dumneavoastră ce mi s‑a întâmplat. De astă dată, doar palmele domnului José se umeziră puţin de transpiraţie, noroc că ceaşca se afla pe masă, dacă ar fi ţinut‑o în mână în acel moment, porţelanul ar fi ajuns fărâme pe podea, sau ceaiul fierbinte s‑ar fi vărsat pe picioarele înfricoşatului registrator, cu consecinţele evidente, imediat, arsura, după aceea, înapoierea pantalonilor la curăţătorie. Domnul José culese un biscuit din farfurie, muşcă încet din el, fără să‑i simtă gustul, şi, prefăcându‑se că‑i e greu să vorbească din pricina mestecatului, reuşi să formuleze întrebarea care întârzia, Şi care era informaţia pe care doreaţi să mi‑o daţi. Femeia bău puţin ceai, întinse mâna ezitantă spre farfuria cu biscuiţi, dar nu‑şi termină gestul. Spuse, Vă amintiţi că v‑am sugerat, la sfârşitul vizitei dumneavoastră, când vă pregăteaţi de plecare, să căutaţi în cartea de telefon numele finei mele, Îmi amintesc, dar am preferat să nu vă urmez sfatul, De ce, E foarte greu de explicat, Aţi avut desigur motive, A da motive pentru ce facem sau nu mai facem e lucrul cel mai simplu, când înţelegem că nu le avem sau când nu sunt destule, ne apucăm să le inventăm, în cazul finei dumneavoastră, de exemplu, aş putea spune că mi s‑a părut preferabil să urmez calea cea mai lungă şi mai complicată, Şi acest motiv, vă întreb, e dintre cele adevărate, sau dintre cele inventate, Să zicem că e pe atât de adevărat pe cât e de mincinos, Şi unde e minciuna, Că încerc să vă conving că el e adevărul, Şi nu este, Nu, pentru că trec sub tăcere motivul pentru care am preferat drumul ocolit celui direct, V‑aţi săturat de rutina muncii, Acesta ar putea fi alt motiv, Unde aţi ajuns cu investigaţiile, Vorbiţi‑mi mai întâi de ce s‑a întâmplat, să zicem c‑aş fi fost în Arhiva Generală când aţi vrut să‑mi telefonaţi şi că pe şeful meu nu‑l deranjează dacă subordonaţii lui sunt chemaţi la telefon. Femeia ridică din nou ceaşca la buze, o puse pe farfurioară, fără să facă nici cel mai mic zgomot, şi spuse, în timp ce mâinile i se lăsau din nou în poală, mâna dreaptă peste cea stângă, Am făcut eu ce v‑am spus dumneavoastră să faceţi, I‑aţi telefonat, Da, Aţi vorbit cu ea, Da, Când, Câteva zile după ce‑aţi fost aici, n‑am putut rezista amintirilor, nu mai puteam dormi, Şi ce s‑a întâmplat, Am stat de vorbă, A fost probabil surprinsă, Nu mi s‑a părut, Dar ar fi fost firesc, după atâţia ani de despărţire şi tăcere, Se vede că ştiţi puţine despre femei, mai ales despre cele nefericite, Era nefericită, Foarte repede amândouă am început să plângem, parcă eram legate una de alta printr‑un fir de lacrimi, Dar, după aceea, v‑a povestit ceva despre viaţa ei, Aproape nimic, că a fost căsătorită, dar că acum e divorţată, Ştiam asta, scrie în fişă, Atunci am stabilit că o să‑mi facă o vizită de îndată ce va putea, Şi a venit, Până azi nu, Ce vreţi să spuneţi, Pur şi simplu că n‑a venit, Şi n‑a dat nici un telefon, Nu, n‑a dat nici un telefon, când a fost asta, Acum vreo două săptămâni, Mai mult sau mai puţin, Mai puţin, cred, da, mai puţin, Şi ce‑aţi făcut, La început, am crezut că s‑a răzgândit, că, de fapt, nu dorea să reînnoade vechile relaţii, nu voia să fim intime, lacrimile n‑au fost decât o clipă de slăbiciune şi atât, se întâmplă de multe ori, în viaţă sunt clipe când nu ne mai putem stăpâni, când suntem în stare să ne povestim durerile primului necunoscut care ne iese în cale, vă aduceţi aminte, când aţi fost aici, Îmi amintesc, şi nu vă voi mulţumi niciodată îndeajuns pentru încrederea pe care mi‑aţi arătat‑o, Să nu credeţi c‑a fost vorba de încredere, a fost disperare, Oricum, vă promit că nu veţi avea ce regreta, puteţi fi liniştită, sunt o persoană discretă, Da, am certitudinea că nu voi regreta, Mulţumesc, De fapt, am această certitudine pentru că totul mi‑a devenit indiferent, Ah. Trecerea de la o interjecţie consternată la o interpelare directă, de genul, Şi ce‑aţi făcut după aceea, nu era uşoară, cerea timp şi tact, de aceea domnul José rămase tăcut, aşteptând ce avea să urmeze. Ca şi cum l‑ar fi înţeles, femeia întrebă, Mai doriţi nişte ceai, el acceptă, Vă rog, şi întinse ceaşca. Atunci femeia spuse, Acum câteva zile i‑am dat telefon, Şi, N‑a ridicat nimeni receptorul, mi‑a răspuns un glas înregistrat, Aţi telefonat doar o dată, În prima zi, da, însă, în zilele următoare, am sunat de mai multe ori şi la ore diferite, am sunat de dimineaţă, am sunat după masa de seară, am dat telefon chiar la miezul nopţii, Şi nimic, Nimic, m‑am gândit că poate a plecat în străinătate, V‑a spus unde lucrează, Nu. Conversaţia nu putea să se mai învârtă la nesfârşit în jurul puţului negru care ascundea adevărul, se apropia momentul când domnul José va trebui să spună, Fina dumneavoastră a murit, de altfel, ar fi trebuit s‑o spună imediat după ce intrase, curând femeia îl va acuza, De ce nu mi‑aţi spus‑o imediat, de ce mi‑aţi pus toate întrebările dacă ştiaţi că a murit, iar el nu va putea minţi, pretinzând că a păstrat tăcerea pentru a nu‑i da dintr‑o dată, fără pregătire, fără respect, dureroasa veste. În realitate, singura cauză a acestui lung şi lent dialog fuseseră cuvintele pe care ea le pronunţase la intrare, Şi eu am ceva să vă povestesc, în clipa aceea, domnului José îi lipsise seninătatea resemnată care l‑ar fi făcut să respingă tentaţia de a afla micul incident inutil, oricare ar fi fost acela, îi lipsise resemnarea senină de a spune, N‑are rost, a murit. Se purtase de parcă povestea pe care doamna de la parter dorise să i‑o comunice ar fi avut puterea să dea timpul înapoi şi, în clipa de pe urmă, s‑o răpească morţii pe femeia necunoscută. Obosit, nemaidorindu‑şi acum decât să amâne câteva clipe inevitabilul, domnul José întrebă, Nu v‑aţi gândit să mergeţi acasă la ea, să‑i întrebaţi pe vecini dacă au văzut‑o, Sigur că m‑am gândit, dar n‑am făcut‑o, De ce, Pentru că ar fi însemnat să mă bag în viaţa ei, şi s‑ar fi putut să nu‑i placă, Totuşi, aţi telefonat, E altceva. Se lăsă o tăcere, apoi expresia de pe chipul femeii începu să se modifice, deveni interogativă, iar domnul José înţelese că‑l va întreba, în sfârşit, ce‑l adusese azi la ea acasă, dacă reuşise să‑i vorbească şi când, dacă problema Arhivei Generale fusese rezolvată şi cum, Dragă doamnă, regret că trebuie să vă informez că fina dumneavoastră a murit, spuse repede domnul José. Femeia făcu ochii mari, îşi ridică mâinile din poală şi le duse la faţă, Ce spuneţi, Fina dumneavoastră, vă spun că fina dumneavoastră a decedat, De unde ştiţi, întrebă femeia fără să se gândească, Pentru asta există Arhiva, spuse domnul José, strângând uşor din umeri, ca şi cum ar fi adăugat, Nu e vina mea, Când a murit, V‑am adus fişa, dacă vreţi s‑o vedeţi. Femeia întinse mâna, apropie cartonaşul de ochi, apoi îl îndepărtă murmurând, Ochelarii mei, dar nu întinse mâna după ei, ştia că nu‑i vor fi de nici un folos, chiar dacă ar dori n‑ar fi în stare să citească ce era scris, lacrimile transformau cuvintele în pete. Domnul José spuse, îmi pare foarte rău. Femeia ieşi din încăpere, dispăru câteva clipe, când reveni, îşi ştergea ochii cu o batistă. Se aşeză, mai turnă nişte ceai, apoi întrebă, Aţi venit doar ca să mă anunţaţi decesul finei mele, Da, Foarte amabil din partea dumneavoastră, M‑am gândit, pur şi simplu, că era obligaţia mea, De ce, Vă eram dator, Pentru ce, Pentru amabilitatea cu care m‑aţi primit, m‑aţi ajutat, mi‑aţi răspuns la întrebări, Acum că însărcinarea pe care v‑au dat‑o prin forţa lucrurilor s‑a terminat, nu va trebui să vă mai chinuiţi s‑o căutaţi pe biata mea fină, E adevărat, Poate că, în Arhiva Generală, v‑au dat deja ordin să începeţi să căutaţi pe altcineva, Nu, nu, cazuri ca acesta sunt rare, Asta are bun moartea, cu ea se termină totul, Nu e întotdeauna aşa, imediat începe războiul între moştenitori, ferocitatea împărţelilor, taxele de succesiune ce trebuie plătite, Mă refeream la persoana care a murit, Da, pentru ea, aveţi dreptate, s‑a terminat totul, E curios, n‑aţi ajuns niciodată să‑mi explicaţi de ce o căuta Arhiva Generală pe fina mea, care au fost motivele unui interes atât de mare, Cum aţi spus chiar dumneavoastră, moartea rezolvă toate problemele, Atunci exista o problemă, Da, Care, N‑are rost să mai vorbim acum despre asta, subiectul nu mai are importanţă, Ce subiect, Vă rog să nu insistaţi, e confidenţial, i‑o reteză domnul José, disperat. Femeia puse cu un gest sec ceaşca pe farfurioară şi spuse, privindu‑l drept în faţă pe vizitator, Am stat aici faţă în faţă, dumneavoastră şi cu mine, data trecută şi astăzi, unul care, de la început, a spus mereu adevărul, altul care, de la început, a minţit, N‑am minţit şi nu mint, Recunoaşteţi că, tot timpul, v‑am vorbit clar şi sincer, cu inima deschisă, şi că nici o clipă n‑aţi avut motive să credeţi c‑ar exista vreo minciună în cuvintele mele, Recunosc, da, recunosc, Atunci, dacă în încăperea asta există vreun mincinos, şi am credinţa că există, acela nu sunt eu, Nu sunt un mincinos, Cred că, din fire, nu sunteţi, dar aţi minţit când aţi intrat aici prima dată şi, de atunci, n‑aţi făcut decât să minţiţi, Doamnă, nu puteţi înţelege, Înţeleg destul ca să nu cred că Arhiva v‑ar fi trimis vreodată s‑o căutaţi pe fina mea, Vă înşelaţi, vă asigur că m‑au trimis, Atunci, dacă nu mai aveţi nimic să‑mi spuneţi, dacă acesta este ultimul dumneavoastră cuvânt, ieşiţi afară din casa mea, acum, imediat, femeia aproape că strigă ultimele două cuvinte, iar apoi începu să plângă. Domnul José se ridică în picioare, făcu un pas spre uşă, apoi se aşeză la loc, Nu plângeţi, rosti, vă voi povesti totul.

Când am terminat de vorbit, ea m‑a întrebat, Şi acum, ce‑aveţi de gând să faceţi, Nimic, am spus, Vă întoarceţi la colecţiile dumneavoastră de persoane faimoase, Nu ştiu, poate, va trebui să‑mi umplu cumva timpul, am tăcut puţin reflectând, iar apoi am răspuns, Nu, nu cred, De ce, Dacă ne gândim bine, viaţa lor este mereu la fel, nu variază niciodată, apar, vorbesc, se arată, le zâmbesc fotografilor, tot timpul vin ori pleacă, Ca oricare dintre noi, Eu nu, Dumneavoastră, şi eu, şi noi toţi, tot aşa ne arătăm, vorbim, plecăm de acasă şi ne întoarcem, uneori chiar zâmbim, deosebirea e că nimeni nu ne dă atenţie, Nu putem fi cu toţii faimoşi, Norocul dumneavoastră, imaginaţi‑vă o colecţie de dimensiunea Arhivei Generale, Ar trebui să fie mult mai mare, Arhiva nu vrea să ştie decât când ne‑am născut, când am murit, şi cam atât, Dacă ne‑am căsătorit, dacă am divorţat, dacă am rămas văduvi, dacă ne‑am recăsătorit, Arhivei îi este indiferent dacă, în acest timp, am fost fericiţi sau nefericiţi, Fericirea şi nefericirea sunt ca persoanele faimoase, vin şi pleacă, dar cel mai rău lucru e că Arhiva Generală nu vrea să ştie cine suntem, pentru ea nu trecem de o hârtie cu câteva nume şi câteva date, Ca fişa finei mele, Sau ca fişa dumneavoastră sau a mea, Ce‑aţi fi făcut dacă aţi fi reuşit s‑o găsiţi, Nu ştiu, poate i‑aş fi vorbit, poate că nu, nu m‑am gândit niciodată, Dar v‑aţi gândit că, în momentul acela, când, în sfârşit, aţi fi avut‑o în faţă, aţi fi ştiut despre ea tot atât cât în ziua când aţi luat hotărârea s‑o căutaţi, adică, nimic, că, dacă aţi dori să aflaţi cine e cu adevărat, ar trebui să începeţi s‑o căutaţi din nou şi că acum ar putea fi mult mai dificil, dacă, spre deosebire de persoanele faimoase cărora le place să se arate, ea n‑ar vrea să fie găsită, Aşa e, Dar fiind moartă, aţi putea continua s‑o căutaţi, ei nu‑i va păsa, Nu înţeleg, Până acum, în ciuda atâtor eforturi, n‑aţi reuşit să descoperiţi decât că a frecventat un liceu, de altfel, cel pe care vi l‑am indicat, Am fotografii, Şi fotografiile sunt hârtie, Le putem împărţi, Şi ne‑am închipui c‑o împărţim pe ea, o parte pentru dumneavoastră, o parte pentru mine. Nu se mai poate face nimic, am spus eu în clipa aceea, crezând c‑am încheiat subiectul, dar ea m‑a întrebat, De ce nu vă duceţi să vorbiţi cu părinţii, cu fostul ei soţ, La ce bun, Ca să ştiţi ceva mai multe despre ea, cum trăia, cu ce se ocupa, Soţul precis nu va dori să vorbească, ce‑a fost a fost, Dar părinţii, cu siguranţă, am observat că părinţii nu refuză niciodată să vorbească despre copiii lor, chiar dacă au murit, Dacă nu m‑am dus înainte, cu atât mai puţin nu mă voi duce acum, înainte tot le‑aş fi putut spune că vin din partea Arhivei Generale, Din ce cauză a murit fina mea, Nu ştiu, Cum e posibil, decesul trebuie să fie înregistrat în Arhiva dumneavoastră, Pe fişă notăm numai data morţii, nu şi cauza, Dar există cu siguranţă un certificat, medicii sunt obligaţi prin lege să anunţe decesul, nu s‑au mărginit să scrie E moartă când a murit, Între hârtiile pe care le‑am găsit în arhiva morţilor nu se afla certificatul de deces, De ce, Nu ştiu, trebuie să fi căzut pe jos în timp ce arhivau dosarul, sau l‑am scăpat eu, s‑a pierdut, ar fi ca şi cum aş căuta acul în carul cu fin, nu vă puteţi imagina ce este acolo, Din câte mi‑aţi povestit, îmi imaginez, Nu vă puteţi imagina, e imposibil, numai dacă aţi fi fost înăuntru, Dacă e aşa, aveţi un bun motiv să mergeţi să vorbiţi cu părinţii ei, spuneţi‑le că, din păcate, certificatul de deces s‑a pierdut, că trebuie să reconstituiţi dosarul, dacă nu, vă pedepseşte şeful, arătaţi‑vă umil şi preocupat, întrebaţi cine a fost medicul care a îngrijit‑o, unde a murit, şi de ce boală, acasă sau la spital, întrebaţi totul, presupun că mai aveţi împuternicirea, Da, dar e falsă, nu uitaţi, M‑aţi înşelat pe mine, îi veţi înşela şi pe ei, dacă nu e viaţă fără minciuni, un strop de înşelăciune poate fi şi în această moarte, Dacă aţi fi funcţionară a Arhivei Generale, aţi şti că moartea e imposibil de înşelat. Trebuie să i se fi părut că nu merita să‑mi răspundă, şi avea întrutotul dreptate, ceea ce spusesem nu trecea de o frază de efect, goală, din cele care par profunde şi n‑au nimic înăuntru. Am rămas în tăcere cam două minute, ea mă privea cu o expresie de reproş, ca şi cum i‑aş fi făcut o promisiune solemnă şi, în ultima clipă, nu m‑aş fi ţinut de cuvânt. Nu mai ştiam ce să fac, aş fi dorit să spun noapte bună şi să plec, dar ar fi fost o grosolănie stupidă, o impoliteţe pe care biata femeie n‑o merita, sunt atitudini care realmente nu mă caracterizează, aşa am fost crescut, e adevărat că nu‑mi amintesc să fi băut vreodată ceai când eram mic, dar rezultatul a fost acelaşi. Începusem să mă gândesc că ar fi bine să accept ideea, să încep o nouă căutare în sens contrar celei dintâi, adică, de la moarte spre viaţă, când ea spuse, Nu daţi importanţă, îmi trec tot felul de prostii prin minte, când îmbătrânim şi înţelegem că timpul nostru a trecut, începem să ne închipuim că avem la îndemână leacul pentru toate relele din lume şi ne cuprinde disperarea că nu suntem ascultaţi, N‑am avut niciodată asemenea idei, O să vă vină rândul, încă sunteţi foarte tânăr, Tânăr, am aproape cincizeci şi doi de ani, Sunteţi în floarea vârstei, Râdeţi de mine, Numai după şaptezeci veţi deveni înţelept, dar atunci n‑o să vă mai fie de nici un folos, nici dumneavoastră, nici altcuiva. Cum mai am mult până voi ajunge la vârsta cu pricina, n‑am ştiut dacă să fiu sau nu de acord, de aceea am crezut că e mai bine să tac. Acum puteam să‑mi iau rămas bun, am spus, Nu vă mai reţin, vă mulţumesc pentru răbdare şi amabilitate, şi vă rog să mă iertaţi, de vină a fost nebunia care m‑a cuprins, o absurditate cum nu s‑a mai văzut, trăiaţi liniştită în casa dumneavoastră, iar eu am venit aici cu minciuni, cu poveşti înşelătoare, simt că roşesc de ruşine când îmi amintesc de anumite întrebări pe care vi le‑am pus, Nu e adevărat ce‑aţi spus, nu trăiam liniştită, trăiam singură, faptul că v‑am povestit câteva lucruri triste din viaţa mea mi‑a luat o povară de pe umeri, Dacă aşa credeţi, cu atât mai bine, Aşa cred, şi aş vrea să vă rog ceva înainte să plecaţi, Spuneţi, voi face tot ce îmi stă în putere să vă îndeplinesc dorinţa, Nu există altcineva care mi‑ar putea‑o îndeplini mai bine, ce vreau să vă rog e simplu, să veniţi să mă vizitaţi din când în când, când vă veţi aduce aminte şi veţi avea chef, chiar dacă nu vom vorbi despre fina mea, Voi veni să vă vizitez cu mare plăcere, Întotdeauna veţi găsi aşteptându‑vă o ceaşcă de cafea sau de ceai, E deja un bun motiv ca să vin, dar mai sunt şi altele, Mulţumesc, şi, vă repet, nu‑mi luaţi în seamă ideea, în fond e la fel de nesăbuită cum a fost şi a dumneavoastră, Mă voi gândi la asta. I‑am sărutat mâna ca şi prima dată, dar atunci s‑a întâmplat ceva neaşteptat, ea mi‑a reţinut mâna şi a dus‑o la buze. Niciodată, în întreaga mea viaţă, nici o femeie n‑a făcut aşa ceva, am simţit ca o lovitură în suflet, o tresărire a inimii, şi încă şi acum, în zori, după atâtea ore, în timp ce trec în caiet evenimentele acestei zile, mă uit la mâna mea dreaptă şi mi se pare diferită, deşi nu sunt în stare să spun în ce constă diferenţa, trebuie să fie ceva dinăuntru, nu din afară.

Domnul José se opri din scris, lăsă jos creionul, puse cu grijă în caiet fişele şcolare ale femeii necunoscute, care, de fapt, chiar rămăseseră pe masă, şi merse să le pună între saltea şi pat, cât mai departe de margine. După aceea, încălzi tocana care îi rămăsese de la prânz şi se aşeză la masă.
Tăcerea era aproape absolută, cu greu se distingea zgomotul rarelor maşini care încă mai circulau prin oraş. Cel mai desluşit se auzea un sunet înăbuşit, care urca şi cobora, ca nişte foale îndepărtate, dar cu acesta domnul José era obişnuit, era răsuflarea Arhivei. Domnul José se băgă în pat, dar nu‑i era somn. Îşi amintea întâmplările zilei, surpriza iritată de a‑l vedea pe şef intrând în Arhivă la o oră neobişnuită, tulburătoarea discuţie cu doamna din apartamentul din dreapta de la parter, pe care o relatase în caiet, redând fidel sensul, nu atât forma, ceea ce se poate înţelege şi ierta, căci memoria, care e suspicioasă şi nu‑i place să fie prinsă pe picior greşit, tinde să înlocuiască uitările cu creaţii proprii ale realităţii, evident bastarde, dar mai mult sau mai puţin contigue cu faptele din care n‑a păstrat decât o vagă amintire, ca aceea ce rămâne din trecerea unei umbre. Domnului José i se părea că nu ajunsese la o concluzie logică asupra celor întâmplate, că mai are de luat o decizie, altminteri, ultimele cuvinte pe care i le spusese doamnei de la parter, Mă voi gândi la asta, nu vor fi însemnat decât o promisiune deşartă, din cele care apar mereu în conversaţii, dar nimeni nu speră că vor fi îndeplinite. Domnul José îşi pierduse speranţa că va adormi când deodată se ivi, cine ştie din ce adâncuri, ca un capăt al unui nou fir al Ariadnei, dorita hotărâre, Sâmbătă mă duc la cimitir, spuse cu glas tare. Entuziasmul îl făcu să se ridice brusc pe pat, dar vocea calmă a bunului simţ interveni. Acum c‑ai hotărât ce‑o să faci, culcă‑te şi dormi, nu fi copil, sper că nu vrei, la ceasul ăsta din noapte, să sari zidul cimitirului, e o figură de stil, bineînţeles. Ascultător, domnul José se strecură între cearşafuri, îşi trase pătura peste cap, dar mai rămase un minut cu ochii deschişi, gândindu‑se, N‑o să pot dormi. În minutul al doilea adormise.
Se trezi târziu, aproape la ora când se deschidea Arhiva, n‑avu timp nici măcar să se radă, se îmbrăcă cu ce‑i căzu în mână şi ieşi din casă într‑o goană nebună, nepotrivită cu vârsta şi condiţia sa. Toţi funcţionarii, de la cei opt registratori la cei doi subşefi, stăteau pe scaune, cu ochii pironiţi pe ceasul din perete, aşteptând ca limba minutelor să se suprapună exact peste numărul doisprezece. Domnul José se îndreptă spre inspectorul care‑l supraveghea, căruia, primul, trebuia să‑i dea socoteală, şi îşi ceru scuze pentru întârziere, Am dormit prost, se justifică el, deşi ştia, din experienţa atâtor ani, că o astfel de explicaţie nu va sluji la nimic, Luaţi loc, fu răspunsul sec pe care‑l auzi. Când, imediat, ultima alunecare a limbii minutelor tranzită de la timpul de aşteptare la timpul de lucru, domnul José, stânjenit de şireturile pantofilor, pe care uitase să le lege, încă n‑ajunsese la birou, circumstanţă observată cu răceală de inspector, care notă insolitul fapt în agenda zilei. Trecu mai mult de o oră până sosi conservatorul. Intră cu o expresie concentrată, aproape sumbră, care stârni fiori în sufletele funcţionarilor, la prima vedere, s‑ar fi spus că nici el nu dormise bine, totuşi era îngrijit ca de obicei, bărbierit lună, cu hainele impecabile, fără un fir de păr nelalocul lui. Se opri o clipă lângă masa domnului José şi‑l privi sever, fără o vorbă. Stingherit, domnul José schiţă un gest, care pare instinctiv la bărbaţi, de a‑şi duce mâna la faţă pipăind să vadă dacă le‑a mijit barba, dar gestul rămase neterminat, de parcă astfel ar fi putut să ascundă ceea ce tuturora le era evident, neglijenţa de neiertat a înfăţişării sale. Mustrarea, se gândiră cu toţii, nu se va lăsa aşteptată. Conservatorul se îndreptă spre birou, se aşeză şi îi chemă pe cei doi subşefi. Toţi îşi închipuiră că, de astă dată, domnul José chiar o încurcase, altminteri şeful nu i‑ar fi convocat împreună pe cei doi adjuncţi, voia probabil să le ceară părerea asupra grelei sancţiuni pe care intenţiona s‑o aplice, Şi‑a pierdut răbdarea, îşi spuseră bucuroşi registratorii, scandalizaţi în ultima vreme de nemeritatul tratament de favoare de care se bucurase domnul José din partea şefului, Era şi cazul, hotărâră ei în minte. Curând însă înţeleseră că nu era vorba de asta. În timp ce unul dintre subşefi le ordona tuturora, inspectori şi registratori, să se întoarcă cu faţa spre conservator, celălalt ocolea pupitrul şi închidea uşa de la intrare, după ce, mai întâi, atârnase pe partea din afară o tăbliţă care spunea, închis temporar din motive de serviciu. Ce să fie, ce să fie, se întrebau funcţionarii, inclusiv subşefii, care ştiau aproape la fel de puţin ca şi ceilalţi, numai că şeful le comunicase că avea de gând să vorbească. Primele cuvinte pe care le‑a rostit au fost, Luaţi loc. Ordinul trecu de la subşefi la inspectori, de la inspectori la registratori, se auzi inevitabilul zgomot produs de schimbarea poziţiei scaunelor, întoarse cu spatele spre respectivele lor mese, în mai puţin de un minut liniştea din Arhiva Generală deveni aproape absolută. Nu se mai auzea o muscă, deşi se ştie că ele există, unele aşezate în locuri sigure, altele agonizând în imundele pânze de păianjen de pe tavan. Conservatorul se ridică încet, cu aceeaşi încetineală îi măsură cu privirea pe funcţionari, unul după altul, ca şi cum i‑ar fi văzut pentru întâia oară sau ar fi încercat să‑i recunoască după o lungă absenţă, ciudat, dar expresia nu‑i mai era sumbră, sau era, dar într‑un sens diferit, ca şi cum ar fi fost chinuit de o durere morală. Apoi vorbi, Domnilor, în calitate de şef al acestei Arhive Generale a Stării Civile, ultimul în activitate dintr‑o lungă linie de conservatori, iniţiată în istorie o dată cu cel mai vechi document existent în arhivele noastre, exercitând competenţele care mi‑au fost atribuite şi urmând exemplul predecesorilor mei, am respectat cu cel mai mare scrupul şi am garantat respectarea legilor care reglementează funcţionarea serviciilor, fără a ignora tradiţia, ci, dimpotrivă, având‑o în fiecare clipă prezentă în minte. Sunt conştient de schimbarea vremurilor, de necesitatea unei continue actualizări a mijloacelor şi procedeelor din viaţa socială, dar înţeleg, aşa cum au înţeles şi cei care înaintea mea au guvernat această Arhivă, că păstrarea spiritului, a spiritului pe care‑l voi numi de continuitate şi de autorecunoaştere organică, trebuie să prevaleze asupra oricărei alte consideraţii, cu riscul, dacă nu vom proceda astfel, de a asista la prăbuşirea edificiului moral pe care, ca primii şi ultimii depozitari ai vieţii şi ai morţii, continuăm să‑l reprezentăm aici. Se vor găsi desigur unii care vor protesta pentru că nu văd în această Arhivă Generală nici o singură maşină de scris, ca să nu mai vorbim de instrumente încă şi mai moderne, pentru că dulapurile şi rafturile continuă să fie din lemn natural, pentru că funcţionarii sunt şi acum obligaţi să moaie peniţa în călimară şi să folosească sugativa, se vor găsi unii care ne vor considera încremeniţi ridicol în istorie, care vor cere guvernului rapida introducere în serviciile noastre a tehnologiilor avansate, dar, dacă e adevărat că legile şi regulamentele pot fi modificate şi înlocuite oricând, cu tradiţia nu se poate întâmpla acelaşi lucru, ea este, în ansamblul, ca şi în sensul ei, imuabilă. Nimeni nu va călători în timpul trecut ca să modifice o tradiţie care s‑a născut în timp şi care a fost alimentată şi susţinută de timp. Nimeni nu va veni să ne spună că existentul nu a existat, nimeni nu va îndrăzni să vrea, ca un copil, ca ceea ce s‑a întâmplat să nu fi apucat să se întâmple. Iar dacă ar face‑o, n‑ar reuşi decât să‑şi irosească propriul timp. Acestea sunt temeiurile raţiunii şi forţei noastre, acesta este zidul dincolo de care ne‑a fost cu putinţă să apărăm, până în ziua de azi, atât identitatea cât şi autonomia noastră. Aşa am mers înainte. Şi tot aşa am fi continuat, dacă noi reflecţii nu ne‑ar fi indicat necesitatea unor drumuri noi.
Până aici, discursul şefului nu aducea nici o noutate, cu toate că, în Arhiva Generală, se auzea pentru prima dată ceva ce semăna cu o declaraţie solemnă de principii. Mentalitatea uniformă a funcţionarilor se forma mai ales în practica serviciului, reglementată la începuturi cu rigoare şi precizie, dar permiţând în ultimele generaţii, poate şi dintr‑o oboseală istorică a instituţiei, gravele şi repetatele abateri pe care le cunoaştem, cenzurabile chiar şi în lumina celei mai binevoitoare judecăţi. Atinşi în conştiinţa lor tocită, funcţionarii crezură că aceasta va fi tema centrală a neaşteptatei cuvântări, dar curând îşi dădură seama că greşeau. De altfel, dacă ar fi dat ceva mai multă atenţie expresiei fizionomice a conservatorului, ar fi înţeles pe dată că intenţia acestuia n‑avea un caracter disciplinar, nu viza o mustrare generală, caz în care vorbele lui ar fi sunat ca nişte lovituri seci, iar chipul i s‑ar fi acoperit de o dispreţuitoare indiferenţă. Or, nici unul dintre aceste semne nu se întrezărea în atitudinea şefului, ci doar o dispoziţie similară celei a unui ins care, obişnuit să învingă întotdeauna, s‑a trezit, pentru prima dată în viaţă, în faţa unei forţe care‑l depăşea. Iar câţiva, mai ales subşefii şi câte un inspector, care crezuseră că pot deduce din ultima frază rostită anunţul introducerii imediate a modernizărilor, care erau deja monedă curentă dincolo de zidurile Arhivei Generale, şi‑au dat şi ei repede seama, nedumeriţi, că se înşelaseră. Conservatorul continua să vorbească, Nu vă amăgiţi, însă, închipuindu‑vă că reflecţiile la care mă refer sunt acelea care ne‑ar împinge să ne deschidem porţile invenţiilor moderne, pentru aşa ceva nu e nevoie de reflecţie, ar fi de ajuns să chem un tehnician priceput în aceste domenii şi în douăzeci şi patru de ore am avea casa plină de maşinării de tot felul. Oricât m‑ar durea s‑o declar şi oricât de scandalos vi s‑ar părea, lucrul pe care reflecţiile mele l‑au pus în cauză, nici mie nu‑mi vine să cred, este tocmai unul dintre aspectele fundamentale ale tradiţiei Arhivei Generale, şi anume distribuţia spaţială a celor vii şi a celor morţi, şi separarea lor obligatorie, nu numai în arhive distincte, ci şi în zone diferite ale clădirii. Se auzi un susur foarte uşor, ca şi cum gândul comun al funcţionarilor uluiţi ar fi devenit audibil, asta trebuie să fi fost, de vreme ce nici unul nu îndrăznise să sufle vreo vorbă. Înţeleg că asta vă tulbură, continuă conservatorul, pentru că eu însumi m‑am simţit responsabil ca de o erezie când am gândit‑o, mai grav, vinovat de o insultă la adresa memoriei tuturor celor care, înaintea mea, au ocupat această poziţie de comandă, ca şi a memoriei tuturor celor care au lucrat pe locurile acum ocupate de voi, dar forţa irezistibilă a evidenţei m‑a obligat să înfrunt povara tradiţiei, a unei tradiţii pe care, întreaga mea viaţă, am considerat‑o de neschimbat. N‑am ajuns la această conştiinţă a faptelor din întâmplare sau printr‑o subită revelaţie. De două ori de când sunt şeful Arhivei am primit aici avize premonitorii, cărora, la momentul respectiv, nu le‑am atribuit o importanţă specială, şi am reacţionat la ele într‑un mod pe care n‑aş ezita să‑l clasific drept primar, dar care, astăzi înţeleg, mi‑au netezit calea pentru a primi cu mintea deschisă un al treilea aviz recent, despre care, din motive pe care înţeleg să le ţin secrete, nu voi vorbi cu această ocazie. Primul caz, de care, fără îndoială, vă amintiţi cu toţii, a fost atunci când unul dintre subşefii mei, aici de faţă, a propus ca orânduirea arhivei morţilor să fie făcută în sens invers, adică, mai departe cei vechi, mai aproape cei de acum. Din cauza muncii enorme pe care o asemenea schimbare ar fi pretins‑o, şi ţinând cont de puţinătatea personalului de care dispuneam, sugestia era în mod evident irealizabilă, şi i‑am arătat acest lucru celui care‑mi făcuse propunerea, însă în termeni pe care mi‑aş dori să‑i uit, dar mai ales el să‑i poată uita. Subşeful vizat roşi de satisfacţie, aruncă o privire de mândrie în spate, apoi, întorcându‑se din nou cu faţa la superiorul său, dădu uşor din cap, ca şi cum s‑ar fi gândit, Dacă ai fi mai atent la ce ţi se spune. Conservatorul continuă, N‑am priceput atunci că, în spatele unei idei care mi se părea absurdă, şi care, examinată sub un unghi operaţional, chiar aşa şi era, exista intuiţia unui lucru absolut revoluţionar, o intuiţie involuntară, inconştientă, e adevărat, însă, cu toate astea, nu mai puţin reală. Sigur că de la mintea unui subşef nu te poţi aştepta la mai mult, dar conservatorul care sunt eu era obligat, atât de datoriile funcţiei, cât şi de raţiunile experienţei, să înţeleagă imediat ceea ce ascundea frivolitatea aparentă a ideii. De data asta, subşeful nu mai privi în spate, şi, dacă a roşit de ciudă, n‑a observat nimeni pentru că‑şi lăsase capul în jos. Conservatorul făcu o pauză ca să suspine adânc, şi continuă, Al doilea caz a fost cel al cercetătorului de teme heraldice care a dispărut în arhiva morţilor şi pe care am reuşit să‑l descoperim doar după o săptămână, aproape în ultima clipă, când ne pierdusem orice speranţă de a‑l mai găsi în viaţă. Fiind vorba de un episod cu caracteristici atât de comune, într‑adevăr, nu cred că există cineva care, cel puţin o dată în viaţă, să nu se fi rătăcit pe acolo, m‑am mulţumit să iau măsurile ce se impuneau, dând un ordin de serviciu care hotăra utilizarea obligatorie a firului Ariadnei, denumire clasică şi, dacă îmi permiteţi să spun, ironică, a sforii pe care o ţin în sertar. Că măsura a fost corectă o dovedeşte faptul că nu s‑a mai întâmplat, de atunci, nici un caz identic sau asemănător. M‑aţi putea întreba în contextul comunicării pe care v‑o fac ce concluzii ar fi trebuit eu să trag din cazul heraldistului rătăcit, iar eu voi spune, cu toată umilinţa, că dacă recent nu s‑ar fi petrecut anumite fapte şi dacă ele nu mi‑ar fi trezit noi reflecţii, niciodată n‑aş fi reuşit să înţeleg dubla absurditate care este separarea morţilor de cei vii. În primul rând, este o absurditate din punct de vedere arhivistic, considerând că modul cel mai simplu de a‑i găsi pe morţi ar fi să‑i putem căuta unde se află cei vii, de vreme ce pe aceştia, tocmai pentru că sunt vii, îi avem permanent înaintea ochilor, dar, în al doilea rând, este, de asemenea, o absurditate din punct de vedere memorialistic, fiindcă dacă morţii nu se află printre cei vii, vor sfârşi mai devreme sau mai târziu prin a fi uitaţi, iar apoi, cu scuze pentru vulgaritatea expresiei, e o teribilă bătaie de cap să reuşim să‑i descoperim când avem nevoie de ei, aşa cum mai devreme sau mai târziu se întâmplă. Pentru toţi cei care mă ascultaţi aici, fără deosebire de categorie sau de circumstanţe personale, va trebui să fie limpede că am vorbit numai şi numai de problemele acestei Arhive Generale, şi nu de cele ale lumii exterioare, unde, din motive ţinând de igiena fizică şi de sănătatea mentală a celor vii, e obiceiul să se îngroape morţii. Dar îndrăznesc să spun că tocmai această nevoie de igienă fizică şi de sanitate mentală va trebui să ne determine pe noi, cei din Arhiva Generală a Stării Civile, pe noi, cei care scriem şi manevrăm hârtiile vieţii şi morţii, să‑i reunim într‑o singură arhivă, pe care o vom numi simplu istorică, pe cei morţi şi pe cei vii, făcându‑i să devină inseparabili, de vreme ce, afară, legea, obiceiul şi spaima n‑o permit. Voi da, aşadar, un ordin de serviciu în care se va specifica, în primul rând, că, începând cu data de azi, morţii vor rămâne în acelaşi loc al arhivei pe care l‑au ocupat în viaţă, în al doilea rând, că progresiv, dosar cu dosar, document cu document, de la cele mai recente la cele mai vechi, se va proceda la reintegrarea morţilor trecutului în arhiva care va deveni prezentul tuturor. Ştiu că al doilea punct va avea nevoie de mulţi ani pentru a fi realizat, că noi nu vom mai fi în viaţă, probabil nu va mai fi în viaţă nici generaţia următoare, atunci când hârtiile ultimului mort, zdrenţuite, mâncate de molii, înnegrite de colbul secolelor, se vor întoarce în lumea de unde, printr‑o ultimă şi inutilă violenţă, au fost excluşi. Aşa cum moartea definitivă e rodul ultim al voinţei de a uita, tot aşa voinţa de a ne aminti ne va putea perpetua viaţa. Veţi argumenta poate, cu presupusă sagacitate, dacă de la voi aş aştepta vreo opinie, că o astfel de perpetuitate nu le va folosi cu nimic celor care au murit. Ar fi un argument tipic pentru unul care nu vede mai departe decât vârful propriului nas. Într‑un asemenea caz, şi, de asemenea, în cazul în care mi s‑ar părea necesar să răspund, ar trebui să vă explic că numai despre viaţă am vorbit aici, şi nu despre moarte, şi că, dacă n‑aţi înţeles asta până acum, e pentru că niciodată nu veţi fi în stare să înţelegeţi nimic.
Atitudinea reverenţioasă cu care fusese ascultată partea finală a discursului fusese brutal zguduită de sarcasmul ultimelor cuvinte. Conservatorul redevenise şeful pe care‑l cunoşteau dintotdeauna, trufaş şi ironic, implacabil în judecăţi, riguros într‑ale disciplinei, aşa cum, de îndată, vorbele următoare au arătat cu claritate, Numai în interesul vostru şi nu al meu, trebuie să vă mai spun că cea mai mare greşeală a vieţii voastre ar fi să consideraţi ca un semn de slăbiciune personală sau de diminuare a autorităţii oficiale faptul că v‑am vorbit cu inima şi sufletul deschise. Dacă nu m‑am mărginit să ordon pur şi simplu, fără explicaţii, cum este dreptul meu, reintegrarea sau unificarea arhivelor, a fost numai pentru că am vrut să vă fac să înţelegeţi raţiunile profunde ale deciziei pe care am luat‑o, numai pentru că doresc ca munca ce vă aşteaptă să fie executată cu spiritul celui care simte că clădeşte ceva şi nu cu înstrăinarea birocratică a celui care a fost trimis să adauge hârtii peste hârtii. Disciplina, în această Arhivă Generală, va continua să fie ce a fost întotdeauna, nici o neatenţie, nici un moment de visare cu ochii deschişi, nici un cuvânt care nu e legat direct de serviciu, nici o întârziere, nici o demonstraţie de neglijenţă în comportamentul personal, în maniere sau în ţinută. Domnul José se gândi, Se referă la mine, bineînţeles, pentru că nu m‑am bărbierit, dar nu‑şi făcu griji, cel mai probabil aluzia se va opri aici, oricum, îşi plecă încet capul, ca un elev care n‑a învăţat lecţia şi vrea să scape să nu fie chemat la tablă. Discursul părea c‑a ajuns la final, dar nimeni nu se mişca, trebuiau să aştepte ordinul de a se întoarce la lucru, de aceea au tresărit cu toţii când conservatorul rosti cu un glas puternic şi sec, Domnule José. Interpelatul se ridică rapid, Ce‑o fi vrând de la mine, nu‑i trecu prin minte că motivul bruscului apel ar fi putut fi barba nerasă, se va întâmpla ceva mult mai grav decât o simplă mustrare, asta îi anunţa severa expresie a şefului, asta începuse să‑i strige înăuntrul minţii o angoasă teribilă, când îl văzu pe şef apropiindu‑se, oprindu‑se în faţa lui, domnul José simte că se sufocă, aşteaptă primul cuvânt aşa cum condamnatul la moarte aşteaptă căderea ghilotinei, smucitura frânghiei sau salva plutonului de execuţie, şi atunci şeful spuse, Ce‑i cu barba asta. Apoi îi întoarse spatele, le făcu semn subşefilor să‑şi reînceapă munca. I se observa acum pe chip o anume placiditate, un aer de ciudată linişte, ca şi cum şi el ajunsese la capătul unei călătorii. Nimeni nu va comenta cu domnul José aceste impresii, în primul rând pentru ca să nu i se umple iar mintea cu fantezii, în al doilea rând pentru că ordinul e clar, Nici un cuvânt, dacă nu e legat direct de serviciu.

În cimitir se intră printr‑un edificiu vechi cărui faţadă seamănă ca două picături de apă cea a Arhivei Generale a Stării Civile. Are tot trepte de piatră neagră, o uşă veche în centru, cinci ferestre înguste deasupra intrării. Dacă n‑ar fi marea poartă cu două canaturi, contiguă faţadei, singura diferenţă vizibilă ar fi numai placa de intrare, scrisă cu litere smălţuite şi care spun Cimitirul General. Poarta este închisă de mulţi ani de când a devenit evident că nu‑şi mai poate îndeplini menirea, nemaipermiţând un acces comod nici defuncţilor şi însoţitorilor lor, nici vizitatorilor pe care cei dintâi urmau să‑i primească mai târziu. Aidoma tuturor cimitirelor acestei lumi sau oricărei alteia, la început a fost minuscul, o fâşie îngustă de pământ la periferia a ceea ce încă era un embrion de oraş, deschis spre nemărginitul orizont al câmpiei, însă mai târziu, o dată cu trecerea vremii, aşa cum din păcate era inevitabil, a crescut, a tot crescut până când s‑a transformat în necropola imensă de astăzi. La început era înconjurat de ziduri de jur împrejur, şi, timp de mai multe generaţii, când aglomeraţia dinăuntru începea să dăuneze atât găzduirii ordonate a morţilor cât şi liberei circulaţii a celor vii, se proceda exact ca în Arhiva Generală, se dărâmau zidurile şi se reconstruiau ceva mai încolo. Dar, într‑o zi, curând se vor împlini patru secole de la eveniment, curatorul cimitirului se gândi să‑l deschidă în toate direcţiile, mai puţin pe latura care se învecina cu drumul, susţinând că era singurul mijloc de a înviora relaţia sufletească dintre cei dinăuntru şi cei de afară, aproape stinsă la vremea respectivă. Aşa cum oricine îşi putea da seama, mormintele erau lăsate de izbelişte, mai ales cele vechi. Mai zicea el că zidurile, deşi binevenite pentru păstrarea igienei şi a decenţei, aveau până la urmă efectul pervers de a da aripi uitării, lucru, de altfel, deloc surprinzător, căci, de când e lumea lume, înţelepciunea populară tot spune şi repetă că inima nu simte ceea ce ochii nu văd. Avem destule motive pentru a crede că au fost exclusiv de origine internă pricinile ce l‑au determinat pe conservator să hotărască să unifice, în pofida tradiţiei şi a rutinei, arhivele morţilor şi ale celor vii, reintegrând în acest mod societatea umană în aria documentară specifică atribuţiilor lui. De aceea, nu e uşor de înţeles de ce nu s‑a aplicat de la bun început premergătoarea lecţie a unui umil şi primitiv curator de cimitir, desigur fără multă învăţătură, cum era şi firesc pentru slujba avută, şi propriu vremii sale, dar dăruit cu revoluţionare intuiţii, şi care, pe deasupra, luăm aminte cu tristeţe, nu are pe mormânt, pentru a‑i semna la fapta posterităţii, o lespede pe măsură. Dimpotrivă, de patru secole plouă cu anateme, insulte, calomnii şi acuzaţii peste memoria nefericitului inovator, incriminat ca fiind responsabilul istoric pentru situaţia prezentă a necropolei, care ar fi, se zice, dezastruoasă şi haotică, mai ales pentru că Cimitirul General nu numai că în continuare este lipsit de ziduri împrejmuitoare, dar nici nu va putea să le capete vreodată. Dar să ne explicăm mai clar. S‑a spus mai sus că cimitirul a crescut, fireşte că nu prin vreo virtute proprie de reproducere intrinsecă, cum ar fi, bunăoară, să mi se ierte macabrul exemplu, că morţii ar fi zămislit imprudent alţi morţi, ci pur şi simplu pentru că oraşului i‑a crescut populaţia, şi, prin urmare, suprafaţa. Pe vremea când Cimitirul General mai era încă înconjurat de ziduri, a avut loc, în mai multe rânduri, în e poci succesive, ceea ce mai târziu, în limbajul birocratic municipal, va fi desemnat sub numele de avânt al expansiunii demografice urbane. Încetul cu încetul, vastele câmpii de dincolo de cimitir au început să fie populate, au răsărit mici aşezări, sate, pâlcuri de case, reşedinţe secundare, care la rândul lor au crescut, întâlnindu‑se pe alocuri, lăsând totuşi între ele ample spaţii goale, care erau ogoare cultivate, sau crânguri, sau păşuni, sau desişuri. Pe acolo a înaintat Cimitirul General când i‑au fost dărâmate zidurile. Precum o inundaţie care porneşte ajungând mai întâi la cotele de nivel inferior, şerpuind printre văi, iar apoi, treptat, inundă povârnişurile, tot aşa au câştigat teren mormintele, adeseori pricinuind pagube grave agriculturii, atunci când proprietarii, forţaţi de asediu, n‑au mai avut altă soluţie decât să‑şi vândă loturile, alteori ocolind livezi, ogoare şi ogrăzi, însă mereu în preajma aşezărilor, şi de multe ori, cum s‑ar spune, uşă în uşă. Privit de sus, Cimitirul General pare un arbore culcat, enorm, cu un trunchi scurt şi gros, format din nucleul mormintelor originare, de unde ţâşnesc patru ramuri viguroase, unite la obârşie, dar care, apoi, în bifurcaţii succesive, se răspândesc cât vezi cu ochii, formând, după spusele unui poet inspirat, o coroană bogată în care viaţa şi moartea se confundă, aşa cum se confundă, în arborii adevăraţi, păsările şi frunzele. Iată de ce poarta Cimitirului General nu mai permite trecerea cortegiilor funerare. Numai rareori se deschide, atunci când vreun cercetător de pietre antice, după ce a studiat la faţa locului vreo stelă funerară din vremurile de la început, cere autorizaţia să facă mulaje după ea, cu consecinţele decurgând de aici, materialele brute ce trebuie cărate înăuntru, precum ghipsul, câlţii şi sârmele, la care se adaugă, de multe ori, în mod complementar, fotografiile delicate şi precise, necesitând spoturi de lumină, reflectoare, baterii, fotometre, umbrele şi artefacte, cărora, unora ca şi celorlalte, pentru a nu se da peste cap serviciul de evidenţă, nu li se permite să treacă prin uşiţa care uneşte pe dinăuntru edificiul de cimitir. În ciuda acestei acumulări exhaustive de amănunte, considerate poate fără însemnătate, caz în care, dacă vrem să ne întoarcem la comparaţiile botanice, pădurea n‑ar lăsa să se întrevadă copacii, e foarte posibil ca vreun ascultător al acestei relatări, dintre cei atenţi şi vigilenţi, nepierzându‑şi simţul unei exigenţe normative, provenind din procese mentale determinate în special de logica achizitivă a cunoştinţelor, este foarte posibil, aşadar, ca un asemenea ascultător să se declare radical potrivnic existenţei, şi cu atât mai mult generalizării, unor cimitire atât de anarhice şi de delirante ca acesta, încât, umblând prin el, rişti la tot pasul să nimereşti în locurile pe care cei vii le‑au destinat folosinţei lor exclusive, şi anume, case, străzi, pieţe, grădini şi alte spaţii verzi, teatre şi cinematografe, cafenele şi restaurante, spitale, aziluri de nebuni, comisariate de poliţie, locuri de joacă pentru copii, spaţii destinate sportului, sau târgurilor şi expoziţiilor, sau parcărilor, magazine mari, prăvălii mici, uliţe, fundături, bulevarde. Căci, deşi înţelegând irezistibila nevoie de a creşte a Cimitirului General, în armonie simbiotică cu dezvoltarea oraşului şi cu creşterea populaţiei, ascultătorul cu pricina consideră poate că spaţiul destinat odihnei de pe urmă ar trebui să se înscrie în limite stricte şi să asculte de reguli tot aşa de stricte. Un patrulater obişnuit de ziduri înalte, fără ornamente, nici excrescenţe arhitectonice fanteziste, ar fi mai mult decât suficient, în locul acestui soi de caracatiţă nemăsurată, într‑adevăr mai degrabă caracatiţă decât arbore, oricât de dureroasă ar fi comparaţia pentru imaginaţiile poetice, întinzându‑şi în exterior opt, şaisprezece, treizeci şi două, şaizeci şi patru de tentacule, ca şi cum ar vrea să îmbrăţişeze lumea. Căci, în ţările civilizate, uzanţa corectă, cu avantaje demonstrate de experienţă, este ca trupurile să rămână în pământ doar câţiva ani, de obicei cinci, după care, cu excepţia vreunui miracol de conservare, se va retrage puţinul ce va fi prisosit după strădania corosivă a varului nestins şi a digestiei viermilor, pentru a se face loc noilor ocupanţi. În ţările civilizate nu există această absurdă practică a locurilor captive, ideea de a considera toate mormintele pe veci intangibile, ca şi cum viaţa neputând fi definitivă, moartea ar putea fi. Consecinţele se văd cu ochiul liber, această poartă condamnată, anarhia tranzitului intern, ocolul tot mai mare pe care cortegiile funerare sunt nevoite să‑l facă prin exteriorul Cimitirului General înainte de a‑şi atinge destinaţia, la capătul uneia dintre cele şaizeci şi patru de tentacule ale caracatiţei, la care niciodată n‑ar reuşi să ajungă dacă n‑ar fi conduse de o călăuză. Precum în cazul Arhivei Generale a Stării Civile, deşi respectiva informaţie, dintr‑o deplorabilă omisiune, n‑a fost dată la timpul cuvenit, deviza nescrisă a Cimitirului General este Toate Numele, cu toate că trebuie să recunoaştem că, în timp ce Arhivei cele două cuvinte i se potrivesc ca o mănuşă, fiindcă în ea, într‑adevăr, se află toate numele, atât ale celor morţi cât şi ale celor vii, cimitirul, prin natura lui de ultimă destinaţie şi ultim depozit, va trebui întotdeauna să se mulţumească numai cu numele celor decedaţi. Această evidenţă matematică nu este totuşi suficientă pentru a‑i reduce la tăcere pe curatorii Cimitirului General, care, în faţa a ceea ce numim aparenta lui inferioritate numerică, obişnuiesc să ridice din umeri, argumentând, Cu timp şi răbdare, aici vor ajunge cu toţii, dacă ne gândim bine, Arhiva Generală a Stării Civile nu e decât un afluent al Cimitirului General. Se înţelege de la sine că pentru Arhivă e o insultă să fie numită afluent. În ciuda acestor rivalităţi şi a emulaţiei profesionale, relaţiile dintre funcţionarii Arhivei şi cei ai Cimitirului sunt în mod clar prieteneşti, de respect reciproc, pentru că, în fond, dincolo de colaborarea instituţională la care sunt obligaţi prin comunitatea formală şi contiguitatea obiectivă a respectivelor lor statute, sunt conştienţi că sapă la cele două capete ale aceleiaşi vii, aceasta care se numeşte viaţă şi este situată între nimic şi nimic.
Nu este prima dată când domnul José venea în Cimitirul General. Necesitatea birocratică de a proceda la unele verificări, clarificarea unor discrepanţe, confruntarea datelor, elucidarea diferenţelor, îi obligă pe funcţionarii Arhivei să se deplaseze, cu relativă frecvenţă, în cimitir, aproape întotdeauna simplii registratori, rareori funcţionarii, şi niciodată, nici nu e nevoie să spunem, subşefii sau conservatorul. Şi registratorii Cimitirului General, dar la fel de rar inspectorii, vizitează din motive asemănătoare Arhiva, fiind primiţi cu aceeaşi cordialitate cu care va fi întâmpinat domnul José. Ca şi faţada, interiorul edificiului este o copie extrem de fidelă a Arhivei, trebuind în orice caz să precizăm că funcţionarii Cimitirului General obişnuiesc să afirme că, de fapt, Arhiva Generală a Stării Civile este copia Cimitirului şi, pe deasupra, incompletă, având în vedere că‑i lipseşte poarta, la care funcţionarii Arhivei răspund că grozavă poartă mai este şi asta care, în fond, stă tot timpul închisă. Oricare ar fi adevărul, găsim aici acelaşi pupitru lung, întins pe toată lăţimea sălii uriaşe, aceleaşi rafturi ameţitoare, aceeaşi dispunere a personalului, în triunghi, cu cei opt registratori în prima linie, cei patru inspectori în spatele lor, apoi cei doi subcuratori, aşa se numesc aici, nu subşefi, aşa cum şeful, în vârful triunghiului, nu e conservator, ci curator. Totuşi, personalul birocratic nu reprezintă întreg personalul cimitirului. Aşezate pe două bănci de‑a lungul pereţilor, de o parte şi de alta a uşii de la intrare, cu faţa spre masă, aşteaptă călăuzele. Sunt unii care continuă să‑i numească, fără menajamente, gropari, ca în timpurile de la început, însă numele categoriei lor profesionale, în buletinul oficial al oraşului, este ghid‑de‑cimitir, ceea ce, dacă suntem atenţi, şi în pofida a ceea ce s‑ar putea crede, nu corespunde unui eufemism bine intenţionat prin care s‑ar dori să se mascheze brutalitatea dureroasă a unei lopeţi scobind o groapă dreptunghiulară în pământ, ci este mai curând expresia corectă a unei profesiuni care nu se mărgineşte să coboare mortul în adânc, ci îl călăuzeşte şi la suprafaţă. Aceşti inşi, care lucrează în perechi, aşteaptă aici aşezaţi, în tăcere, să‑şi facă apariţia cortegiile funerare, iar apoi, înarmaţi cu respectiva fişă de parcurs, completată de registratorul căruia i‑a căzut în sarcină defunctul, se urcă într‑o maşină de serviciu care aşteaptă în parcare, având în spate o inscripţie luminoasă care se aprinde şi se stinge şi care spune, Ţine‑te după mine, aşa cum se întâmplă în aeroporturi, cel puţin din acest punct de vedere are întru totul dreptate curatorul Cimitirului General atunci când afirmă că sunt mai avansaţi în tehnologia modernă decât Arhiva Generală a Stării Civile, unde tradiţia încă mai cere să se scrie cu toc cu peniţă de muiat în călimară. Într‑adevăr, când vezi dricul funebru şi pe însoţitorii lui urmând ascultător călăuzele pe străzile îngrijite ale oraşului şi pe drumurile mărginaşe pline de hârtoape, cu luminiţele clipind până la locul unde va fi mormântul, Ţine‑te după mine, Ţine‑te după mine, Ţine‑te după mine, e imposibil să nu recunoşti că lumea nu se schimbă tot timpul spre mai rău. Şi, cu toate că acest amănunt nu are o deosebită importanţă pentru înţelegerea globală a relatării noastre, e cazul să explicăm că una dintre caracteristicile cele mai frapante ale personalităţii acestor călăuze e certitudinea pe care o au că universul este guvernat de o gândire superioară, în permanenţă atentă la nevoile umane, căci, dacă n‑ar fi aşa, argumentează ei, automobilele n‑ar fi fost inventate exact în momentul când începeau să devină extrem de necesare, ori, altfel spus, când Cimitirul General ajunsese atât de întins încât ar fi fost un adevărat calvar să duci defunctul la golgotă cu mijloacele tradiţionale, fie ele parul şi funia, fie căruciorul cu două roţi. Când judicios li se atrage atenţia că ar trebui să fie mai atenţi la cuvinte, golgota şi calvarul fiind totuna, şi că n‑are rost să întrebuinţezi termeni ce anunţă durerea când vorbeşti de transportul cuiva care nu va mai cunoaşte suferinţa, puteţi fi siguri că ne vor răspunde, posaci, că fiecare le ştie pe ale sale şi Dumnezeu pe ale tuturora.
Intră aşadar domnul José şi se îndreptă direct spre masă, aruncând în treacăt o privire rece ghizilor aşezaţi, ca unul care nu‑i simpatiza pentru că existenţa lor dezechilibra numeric efectivul de personal în favoarea Cimitirului. Fiind de‑al casei, nu va trebui să prezinte legitimaţia de identitate care‑l acredita ca funcţionar al Arhivei Generale a Stării Civile, iar în ce priveşte faimoasa împuternicire, nici măcar nu‑i trecuse prin cap s‑o aducă, pentru că până şi registratorul cel mai lipsit de experienţă ar fi fost în stare să‑şi dea seama dintr‑o singură privire că era falsă de la primul la ultimul rând. Din cei opt funcţionari aliniaţi în dosul mesei, domnul José îl alese pe unul care i se părea mai potrivit, un ins ceva mai în vârstă decât el, cu aerul înstrăinat al celui care nu mai speră altă viaţă. Ca şi pe ceilalţi, indiferent de zi, îl găsise întotdeauna aici. La început crezuse că funcţionarii Cimitirului n‑aveau parte de odihna săptămânală, nici de concediu, lucrând în toate zilele anului, până când cineva îi spusese că nu era adevărat, exista un grup de angajaţi cu ziua puşi să lucreze duminicile, nu mai suntem pe vremea sclaviei, domnule José. Nu e nevoie să spunem că dorinţa funcţionarilor din Cimitirul General era de foarte multă vreme ca numiţii lucrători cu ziua să‑şi ia asupra lor şi după‑amiezele de sâmbătă, dar din pretinse motive ce ţineau de buget şi venituri, revendicarea n‑a fost încă satisfăcută, zadarnic invocând personalul Cimitirului exemplul Arhivei Generale a Stării Civile, care sâmbăta lucrează numai de dimineaţă, căci, după sibilinica hotărâre superioară care a respins cererea, Cei vii pot să aştepte, morţii nu. În orice caz, era inedită apariţia în misiune de serviciu a unui funcţionar al Arhivei tocmai într‑o după‑amiază de sâmbătă, când se presupunea că se bucură de timpul liber săptămânal împreună cu familia, plimbându‑se la ţară, sau ocupându‑se de treburile casnice care se amână pentru când se va găsi timp, sau numai lenevind, sau, poate, întrebându‑se la ce serveşte odihna când nu ştim ce să facem cu ea. Pentru a evita mirări inoportune, care cu uşurinţă puteau deveni jenante, domnul José avu grijă s‑o ia înaintea curiozităţii interlocutorului, prezentându‑i justificarea pe care şi‑o pregătise dinainte, E un caz excepţional, de mare urgenţă, subşeful meu are nevoie de această informaţie luni la prima oră, de aceea mi‑a cerut să vin azi la Cimitirul General, în orele mele libere, Ah, bine, spuneţi‑mi despre ce e vorba, E foarte simplu, vrem numai să ştim când a fost înmormântată această femeie. Omul luă fişa pe care i‑o prezentase domnul José, copie pe o hârtie numele şi data decesului şi se duse să se consulte cu inspectorul respectiv. Domnul José nu înţelese ce vorbeau, aici, ca şi în Arhivă, nu se poate vorbi decât în şoaptă, trebuind în acest caz să ţină cont şi de distanţă, dar îl văzu dând afirmativ din cap şi, după mişcarea buzelor, nu se îndoi că spusese, îi puteţi da această informaţie. Omul căută în fişierul de sub tăblia pupitrului, unde erau arhivate fişele celor morţi în ultimii cincizeci de ani, ceilalţi ocupând rafturile înalte care se prelungesc înăuntrul edificiului, deschise un sertar, găsi fişa femeii, copie pe o hârtie datele cerute şi se întoarse la domnul José, Poftim, rosti, şi adăugă, ca şi cum ar fi considerat că informaţia putea fi utilă, E la sinucigaşi. Domnul José simţi o contracţie subită în coşul pieptului, unde, după cum citise pe vremuri într‑un articol dintr‑o revistă de popularizare ştiinţifică, există un soi de stea de nervi cu multe vârfuri, o împletitură iradiantă care se cheamă plex solar, reuşi totuşi să‑şi ascundă surpriza luându‑şi automat o mină de prefăcută indiferenţă, cauza morţii figurează obligatoriu în pierdutul certificat de deces, pe care nu‑l văzuse niciodată, însă pe care, ca funcţionar al Arhivei, venit pe deasupra în misiune de serviciu, nu putea arăta că‑l ignoră. Împături hârtia cu mare grijă şi o puse în portofel, îi mulţumi informatorului, neuitând să adauge, ca între oficiali cu aceeaşi profesiune, vorba vine, căci amândoi erau simpli registratori, că îi stătea la dispoziţie pentru orice i‑ar fi fost de trebuinţă din Arhivă şi i‑ar fi stat la îndemână. Când făcuse deja doi paşi spre uşă, se întoarse, Mi‑a venit o idee, aş profita puţin de după‑amiaza asta ca să fac o plimbare prin Cimitir, dacă mi‑aţi permite să intru pe aici, n‑ar mai trebui să ocolesc, O clipă, să întreb, spuse registratorul. Îi transmise doleanţa inspectorului cu care vorbise mai devreme, dar acesta, în loc să răspundă, se ridică şi se adresă sub curatorului din apropiere. Deşi distanţa era mai mare, domnul José a putut să‑şi dea seama după înclinarea capului şi mişcarea buzelor că i se va da autorizaţia să folosească uşa interioară.
Registratorul nu reveni imediat la masă, deschise mai întâi un dulap de unde scoase o bucată mare de carton, pe care apoi o puse sub capacul unei maşini pline de luminiţe colorate. Apăsă pe un buton, se auzi un zgomot de mecanism, se aprinseră alte luminiţe şi imediat, printr‑o fantă laterală, ieşi o foaie mai mică de hârtie. Funcţionarul puse la loc cartonul în dulap şi se întoarse în sfârşit la masă, Ar fi bine să luaţi o hartă, am avut cazuri de indivizi care s‑au rătăcit, după aceea e o enormă complicaţie să dăm de ei, călăuzele trebuie să pornească să‑i caute cu maşinile şi din pricina asta tot serviciul se dă peste cap, se adună funeraliile afară aşteptând, Oamenii intră uşor în panică, ar fi suficient să meargă tot timpul în linie dreaptă în aceeaşi direcţie, undeva tot trebuie să ajungă, însă în arhiva morţilor din Arhiva Generală, asta ar fi greu, nu sunt linii drepte, Teoretic, aveţi dreptate, dar liniile drepte de aici sunt ca acelea ale labirintului de coridoare, se întrerup la fiecare pas, îşi schimbă direcţia, ocoleşti un mormânt şi subit nu mai ştii unde te afli, în Arhivă ne‑am obişnuit să folosim firul Ariadnei, nu dă greş niciodată, Şi noi l‑am folosit o vreme, dar nu prea mult, firul tot apărea tăiat şi nu s‑a aflat niciodată cine făcuse ponosul, nici din ce motiv, N‑au făcut‑o morţii, desigur, Cine poate şti, Cei care s‑au rătăcit erau persoane fără iniţiativă, s‑ar fi putut orienta după soare, câte unul poate a făcut‑o, dar alţii au avut ghinion de o zi cu nori, Noi n‑avem în Arhivă maşini din acelea, Trebuie să vă spun că ne sunt de mare ajutor în serviciu. Conversaţia nu mai putea continua, inspectorul se uitase deja de două ori în direcţia lor, încruntându‑şi sprâncenele, domnul José observă în şoaptă, Superiorul dumneavoastră s‑a uitat de două ori spre noi, nu vreau să aveţi probleme din cauza mea, Nu fac decât să vă arăt locul unde este înmormântată femeia, priviţi la extremitatea acestei ramificaţii, linia ondulată care se vede aici este un pârâu care deocamdată încă mai serveşte ca frontieră, mormântul se află în acest colţ, îl veţi identifica după număr, Şi, după nume, Da, dacă îl are, însă numerele sunt cele care contează, numele n‑ar încăpea pe o hartă, ar trebui una cât lumea de mare, La scara unu pe unu, Da, la scara unu pe unu, dar şi aşa ar fi suprapuneri, Este actualizată, o actualizăm în fiecare zi, Dacă tot a venit vorba, spuneţi‑mi ce v‑a făcut să credeţi că vreau să văd mormântul acestei femei, Nimic, poate doar faptul că eu aş fi făcut la fel dacă aş fi fost în locul dumneavoastră, De ce, Ca să am siguranţa, Că e moartă, Nu, siguranţa că a fost vie. Inspectorul îi privi a treia oară, schiţă un gest ca şi cum ar fi dat să se scoale, dar nu‑l duse până la capăt, domnul José îşi luă precipitat rămas bun de la funcţionar, Mulţumesc, mulţumesc, spuse, înclinându‑şi uşor capul în direcţia curatorului, personaj care trebuie întotdeauna salutat cu respectul cu care îi mulţumim cerului, chiar atunci când e înnorat, cu importanta deosebire că în acel caz capul se ridică, nu se pleacă.
Partea cea mai veche a Cimitirului General, care se întindea pe mai multe zeci de metri în dosul edificiului administrativ, era zona pe care o preferau arheologii pentru săpăturile lor. Pietrele vetuste, unele atât de roase de timp încât pe ele nu se puteau distinge decât câteva scrijelituri pe jumătate şterse, care la fel de bine puteau fi resturi de litere ca şi rezultatul devierilor unei dălţi inabile, continuau să facă obiectul unor intense dezbateri şi polemici în care, cum în majoritatea cazurilor se pierduse definitiv speranţa de a afla cine fusese aşezat sub ele, se discuta numai, ca şi cum ar fi fost o chestiune vitală, datarea probabilă a mormintelor. Diferenţe absolut nesemnificative precum câteva amărâte de sute de ani în plus sau în minus dădeau naştere unor nesfârşite controverse publice ori academice, care aproape întotdeauna provocau nu numai violente rupturi de relaţii personale, ci chiar duşmănii pe viată şi pe moarte. Lucrurile se înrăutăţeau însă şi mai mult, dacă era cu putinţă, atunci când se amestecau şi istoricii şi criticii de artă, căci, dacă era totuşi relativ uşor să pui de acord corporaţia arheologilor asupra unui concept mai amplu de vechime, acceptabil pentru toţi, lăsând stabilirea datelor pentru mai târziu, în schimb chestiunea frumosului şi a adevărului îi făcea pe bărbaţii şi femeile esteticii şi istoriei să se cramponeze de opiniile lor, întâmplându‑se totuşi nu o dată să vezi pe câte un critic schimbându‑şi brusc părerea numai pentru că schimbarea părerii altui critic le făcuse să coincidă pe cele două. De‑a lungul secolelor, inefabila pace a Cimitirului General, cu insulele lui de vegetaţie spontană, flori, plante căţărătoare, tufişuri dese, ciucuri şi ghirlande, urzici şi scaieţi, arbori impunători ai căror rădăcini dislocau de multe ori pietrele tumulare, scoţând la lumina soarelui oseminte surprinse, fusese ţinta şi martora unor feroce războaie de cuvinte şi uneori a câte unei încăierări în toată regula. Când aveau loc incidente de această natură, curatorul le ordona mai întâi călăuzelor disponibile să intervină ca să‑i despartă pe docţii zurbagii, ajungând chiar, atunci când situaţia de imperioasă urgenţă a cerut‑o, să se înfăţişeze în persoană pentru ca ironic să le aducă aminte bătăuşilor că n‑avea rost în viaţă să‑şi smulgă părul pentru nimica toată, de vreme ce, mai devreme sau mai târziu, cu toţii aveau să se întâlnească aici cu ţestele pleşuve. Ca şi şeful Arhivei Generale a Stării Civile, curatorul Cimitirului General cultivă cu strălucire sarcasmul, ceea ce confirmă presupunerea că această trăsătură de caracter este considerată indispensabilă pentru a promova în respectivele şi înaltele lor funcţii, bineînţeles alături de competentele cunoştinţe practice şi teoretice de tehnică arhivistică. În ciuda diferendelor, istoricii, criticii de artă şi arheologii sunt totuşi unanim de acord asupra unui lucru, şi anume asupra faptului evident că Cimitirul General este un catalog perfect, o expoziţie şi un rezumat al tuturor stilurilor, mai ales al celor de arhitectură, sculptură şi decoraţie, fiind deci un inventar al tuturor modurilor de a trăi, de a se purta şi de a locui care au existat până astăzi, de la primul desen elementar al unei siluete umane, gravat apoi şi excavat cu târnăcopul în piatra vie, până la oţelul cromat, panourile reflectorizante, fibrele sintetice şi geamurile oglindă, folosite de‑a valma în actualitatea la care ne‑am mai referit.
Primele monumente funerare erau reprezentate de dolmene, cromlehuri şi gorgane, apoi apăreau în relief, ca pe o vastă foaie de hârtie bine întinsă, nişele, altarele, tabernacolele, amforele de granit, cuvele de marmură, lespezile simple şi cele ornamentate, coloanele dorice, ionice, corintice şi compozite, cariatidele, frizele, acanturile, antablamentele şi frontoanele, bolţile false, bolţile adevărate, şi, de asemenea, pereţii clădiţi din cărămizi suprapuse, fragmente de ziduri ciclopice, firide, rozase, garguie, uriaşe ferestre rotunde, timpane, arhitrave, mozaicuri, arcuri de susţinere, stâlpi, pilaştri, statui funerare reprezentând bărbaţi cu coif, spadă şi armură, capiteluri cu istorii şi fără istorii, rodii, crini, panseluţe, clopote, cupole, statui mortuare reprezentând femei încinse peste sâni, picturi, arcade, fidelii câini culcaţi, copii în scutece, purtătoare de ofrande, bocitoare cu mantia trasă peste frunte, clopotniţe, pinacole, nervuri, vitralii, tribune, amvoane, balcoane, alte timpane, alte capiteluri, alte arcuri, îngeri cu aripi întinse, îngeri cu aripi pleoştite, medalioane, urne goale sau acoperite cu false flăcări de piatră, ori lăsând să fluture molatic o eşarfă de doliu, melancolii, lacrimi, bărbaţi maiestuoşi, femei magnifice, copii adorabili, seceraţi în floarea vârstei, bătrâni şi bătrâne care nu mai puteau aştepta, cruci întregi şi cruci sparte, scări, piroane, coroane de spini, lăncii, triunghiuri enigmatice, câte o insolită porumbiţă marmoree, stoluri de porumbei autentici rotindu‑se în zbor peste pământul sfânt. Şi tăcere. O tăcere întreruptă numai din când în când de paşii câte unui iubitor ocazional de singurătate, suspinul adus de o subită tristeţe din vecinătăţile gălăgioase unde încă se mai aud plânsete pe marginea unui mormânt şi pe el se depun buchete de flori proaspete, deocamdată umede de sevă, traversând, ca să spunem aşa, însăşi inima timpului, trei mii de ani de morminte de toate formele, spiritele şi configuraţiile, unite de acelaşi abandon, de aceeaşi singurătate, căci durerile car cândva s‑au născut din ele sunt deja prea vechi pentru a mai avea moştenitori. Orientându‑se după hartă, dar regretând de câteva ori lipsa unei busole, domnul José se îndreptă spre sectorul sinucigaşilor, unde este înmormântată femeia din fişă, dar acum pasul lui e mai puţin rapid, mai puţin hotărât, din când în când se opreşte să contemple un detaliu de sculptură, pătat de licheni sau de urmele ploii, bocitoare tăcând în pauza dintre două ţipete, epitafuri solemne, veşminte cu pliuri hieratice, sau silabiseşte cu dificultate o inscripţie a cărei grafie l‑a atras în treacăt, se înţelege că de la primul rând se împotmoleşte, pentru că acest funcţionar, cu toate că a trebuit să examineze, de câteva ori, în Arhivă, pergamente mai mult sau mai puţin contemporane acelor timpuri, nu este totuşi versat în scrierile antice, de aceea niciodată n‑a reuşit să treacă de poziţia de registrator. Pe culmea unei moviliţe rotunjite, la poalele unui obelisc care înainte fusese o marcă geodezică, domnul José priveşte de jur împrejur, cât de departe îi ajunge privirea, şi nu găseşte decât morminte urcând şi coborând accidentele de teren, ocolind câte un versant abrupt, invadând câmpiile, Sunt milioane, murmură, şi atunci se gândi la cât spaţiu s‑ar fi economisit dacă morţii ar fi fost îngropaţi în picioare, unul lângă altul, în formaţie strânsă, ca o armată în poziţie de drepţi, având fiecare, ca unic semn al prezenţei lui aici, un cub de piatră aşezat vertical deasupra capului, unde s‑ar relata, pe cele cinci laturi vizibile, faptele principale ale vieţii decedatului, cinci pătrate ca cinci pagini, rezumatul cărţii întregi care a fost imposibil de scris. Aproape de orizont, acolo, acolo şi dincolo, domnul José vede câteva lumini care se deplasează încet, ca nişte fulgere galbene aprinzându‑se şi stingându‑se la intervale regulate, sunt maşinile călăuzelor chemând oamenii care le calcă pe urme, Ţine‑te după mine, Ţine‑te după mine, Ţine‑te după mine, una dintre ele se opreşte brusc, lumina dispare, înseamnă că a ajuns la destinaţie. Domnul José se uită cât de sus a urcat soarele pe cer, apoi îşi coboară privirea spre ceas, s‑a făcut târziu, va trebui să meargă cu pas iute dacă vrea să ajungă la femeia din fişă înainte de apus. Consultă harta, îşi plimbă pe ea degetul arătător pentru a reconstitui cu aproximaţie drumul pe care‑l parcursese de la edificiul administraţiei până la locul unde se află acum, îl compară cu cât mai avea de mers, şi aproape că‑şi pierdu curajul. În linie dreaptă, la scară, ar fi cam cinci kilometri, însă linia dreaptă continuă, în Cimitirul General, cum s‑a mai spus, nu e ceva care să dureze prea mult, acestor cinci kilometri în zbor de pasăre le‑ar trebui adăugaţi încă doi, ori chiar trei, călătorind pe suprafaţă. Domnul José îşi făcu socoteala timpului şi a vigorii pe care încă o mai simţea în picioare, auzi glasul prudenţei sfătuindu‑l să lase pe altădată, când va avea mai mult răgaz, vizita la mormântul femeii necunoscute, de vreme ce, ştiind acum unde se află, orice taxi sau autobuz l‑ar putea duce până în apropiere, înconjurând pe dinafară cimitirul, aşa cum fac familiile când trebuie să meargă să‑şi plângă fiinţele iubite şi să pună flori proaspete în vaze sau să le schimbe apa, mai ales vara. Domnul José ezita aşadar, indecis, când îi veni în minte aventura de la liceu, noaptea tenebroasă, povârnişul alunecos m care se preschimbase acoperişul clădirii, iar apoi căutarea anxioasă în interiorul edificiului, ud din cap până în picioare, cu genunchii zdreliţi durându‑l când se frecau de stofa pantalonilor, şi cum, cu tenacitate şi inteligenţă, reuşise să‑şi învingă propriile temeri şi să depăşească miile de dificultăţi care i s‑au pus împotrivă, până când a descoperit şi în sfârşit a pătruns în podul misterios, înfruntând o beznă încă şi mai înspăimântătoare decât cea din arhiva morţilor. Cine a fost în stare să facă aşa ceva nu are acum dreptul să‑şi piardă curajul în faţa efortului cerut de un drum, oricât ar fi el de lung, cu atât mai mult cu cât luminează generos strălucitorul soare, care, aşa cum ştim, este prietenul eroilor. Dacă umbrele amurgului îl vor prinde din urmă înainte de a fi reuşit să ajungă la mormântul femeii necunoscute, dacă noaptea se va lăsa tăindu‑i calea, înconjurându‑l cu invizibilele ei spaime şi împiedicându‑l să meargă mai departe, va putea să aştepte apariţia noii zile culcat pe una din lespezile tapiţate cu muşchi, cu un înger trist de piatră veghindu‑i somnul. Ori la adăpostul unui arc butant ca cel de colo, îşi zise domnul José, însă îşi aduse aminte că mai departe nu va putea găsi aşa ceva. Graţie generaţiilor ce vor urma şi dezvoltării corespunzătoare a construcţiilor civile, nu va mai trece mult până când se vor inventa modalităţi mai puţin costisitoare de a ţine un perete în picioare, la drept vorbind, într‑un Cimitir General, rezultatele progresului sar cel mai mult în ochii cercetătorilor sau simplilor curioşi, se afirmă chiar că cimitirul este un soi de bibliotecă unde locul cărţilor e ocupat de oameni, în fond, e tot aia, tot atât poţi învăţa de la ei ca şi de la ele. Domnul José priveşte înapoi, din locul unde se află nu poate desluşi, pe deasupra corpurilor înalte ale monumentelor funerare, decât coama îndepărtată a edificiului administrativ, N‑aş fi crezut c‑am ajuns aşa departe, murmură, şi, după ce făcu această observaţie, ca şi cum pentru a lua o hotărâre n‑ar fi aşteptat decât să‑şi audă propriul glas, porni din nou la drum.
Ajunse în sfârşit în sectorul sinucigaşilor, când cerul îşi cernea cenuşa încă albă a amurgului, şi crezu că se înşelase asupra direcţiei sau că harta era greşită. Avea în faţă o întindere campestră, plină de arbori, aproape o pădure, unde mormintele, dacă nu s‑ar fi zărit pietrele tumulare, ar fi părut tufe de vegetaţie naturală. De aici nu se putea zări pârâul, dar i se auzea murmurul uşor printre pietre, iar în văzduhul ca de cristal verde plutea o răcoare care nu era doar aceea a primului ceas al serii. Fiind atât de proaspăt, de atât de puţine zile, mormântul femeii necunoscute trebuia, fără îndoială, să se afle pe undeva pe la margine, însă în ce direcţie. Domnul José se gândi că, pentru a nu se pierde, cel mai bine era să ajungă la micul curs de apă şi să‑şi continue apoi drumul de‑a lungul malului până va da peste ultimele morminte. Umbra copacilor îl învălui deodată, ca şi cum s‑ar fi lăsat brusc noaptea. Ar trebui să‑mi fie teamă, murmură domnul José, în mijlocul acestei tăceri, între aceste morminte, cu aceşti copaci care mă înconjoară, şi totuşi mă simt liniştit ca şi cum m‑aş afla acasă, numai că mă dor picioarele de atâta mers, iată pârâul, dacă mi‑ar fi teamă aş putea pleca imediat, ajunge să‑l traversez, n‑ar trebui decât să mă descalţ şi să‑mi suflec pantalonii, să‑mi atârn pantofii de gât şi să fac câţiva paşi, apa nici nu‑mi trece de genunchi, curând aş fi printre cei vii, printre luminile care tocmai s‑au aprins. Jumătate de oră mai târziu, domnul José ajunsese la capătul câmpiei, când luna, aproape plină, aproape rotundă, se desprinse de orizont. Acolo, mormintele n‑aveau încă pietre gravate, acoperite de nume sau de podoabe sculpturale, puteau fi identificate numai după numerele albe, vopsite pe plăci negre, înfipte la căpătâi, ca nişte fluturi plutind. Lumina lunii se întinse treptat peste câmpie, se insinuă lent printre arbori ca o fantomă familiară şi binevoitoare. Într‑un luminiş, domnul José găsi ce căuta. Nu scosese din buzunar hârtia pe care i‑o dăduse registratorul cimitirului, nu făcuse nici un efort să fixeze numărul în memorie, dar îl ştiu când avu nevoie de el, iată‑l acum în faţa lui, luminat din plin, ca şi cum ar fi fost desenat cu vopsea fosforescentă. Aici este, rosti. Domnul José tremură toată noaptea de frig. După ce rostise acele cuvinte redundante şi inutile, Aici este, îşi dădu seama că nu ştia ce să facă mai departe. Într‑adevăr, după multe pătimiri şi strădanii, izbutise, în sfârşit, s‑o găsească pe femeia necunoscută, sau, mai bine zis, locul unde zăcea, la şapte palme numărate sub un pământ care, deasupra, îl susţinea şi pe el, şi se gândea că cel mai firesc ar fi să simtă teamă, să fie îngrozit de locul unde se află, de ceasul târziu, de freamătul arborilor, de lumina misterioasă a lunii, şi, mai ales, de straniul cimitir care‑l înconjura, o adunare de sinucigaşi, o întrunire de tăceri care, din clipă în clipă, ar putea izbucni în ţipete, Am venit înainte să ni se termine vremea, ne‑a adus propria noastră voinţă, dar sentimentul pe care‑l desluşea în sine aducea mai mult a nehotărâre, părea o întrebare, ca şi cum, crezând că a ajuns la capăt, căutarea de fapt nu se terminase, ca şi cum venirea lui aici n‑ar fi însemnat decât o trecere, fără mai multă însemnătate decât casa doamnei în vârstă din apartamentul din dreapta de la parter, sau liceul, sau farmacia unde intrase să pună întrebări, sau locul unde, în Arhiva Generală, se păstrau hârtiile morţilor. Impresia era atât de puternică încât îl făcu să murmure, de parcă ar fi vrut să se convingă singur, E moartă, nu mai e nimic de făcut, împotriva morţii nu se poate face nimic. Vreme de multe ceasuri, umblase prin Cimitirul General, traversase ere, epoci şi dinastii, regate, imperii şi republici, războaie şi epidemii, un număr nesfârşit de morţi stinghere, începând cu prima durere a omenirii şi terminând cu această femeie care s‑a sinucis acum câteva zile, domnul José are va să zică obligaţia de a şti că, împotriva morţii, nu se poate face nimic. Pe un drum pardosit cu atâţia morţi, nici unul nu s‑a ridicat auzindu‑l că trece, nici unul nu l‑a rugat să‑l ajute să lipească praful risipit al cărnii pe oasele dezghiocate din încheieturi, nici unul nu i‑a cerut, Vino şi redă ochilor mei suflul vieţii, ei ştiu prea bine că împotriva morţii nu se poate face nimic, o ştiu ei, o ştim cu toţii, dar, dacă e aşa, de unde vine angoasa ce‑l gâtuie pe domnul José, de unde neliniştea spiritului, ca şi cum, ca un laş, şi‑ar fi lăsat treaba făcută numai pe jumătate, iar acum nu mai ştie cum s‑o reia cu demnitate.
Dincolo de pârâu, nu foarte departe, se zăresc câteva case cu ferestre luminate, licărul palid al lămpilor publice din suburbii, câte o scăpărare fugară de automobil pe şosea. În faţă, la o distanţă de numai vreo treizeci de paşi, aşa cum era previzibil, un podeţ leagă cele două maluri ale pârâului, deci domnul José nu va fi nevoit să‑şi scoată pantofii şi să‑şi suflece pantalonii când va dori să‑l traverseze. În împrejurări normale, ar fi făcut‑o de mult, mai ales că nu‑l cunoaştem ca pe un ins înzestrat cu un curaj ieşit din comun, aşa cum s‑ar cădea pentru ca, impasibil, să‑şi petreacă noaptea într‑un cimitir, cu un mort sub picioare şi o lună care trimite umbrele în hoinăreală. Împrejurările sunt, totuşi, cele care sunt, şi nu altele, acum nu mai e vorba de curaj sau de laşitate, e vorba de moarte şi de viaţă, de aceea domnul José, ştiind că de multe ori va tremura de frică în această noapte, ştiind că‑l vor teroriza gemetele vântului, şi că, în zori, răceala coborâtă din cer se va adăuga răcelii ce urcă din pământ, domnul José se va aşeza totuşi sub un copac, căutând adăpost în cavitatea providenţială a trunchiului. Îşi ridică gulerul de la haină, se ghemuieşte cât poate mai bine pentru a păstra căldura în trup, îşi încrucişează braţele peste piept, băgându‑şi mâinile sub subsuori, e pregătit să aştepte ziua. Îşi aude stomacul cerându‑i de mâncare, dar nu‑i pasă, încă n‑a murit nimeni pentru că a prelungit intervalul dintre două mese, cu excepţia cazurilor când a doua a fost servită atât de târziu încât n‑a mai avut cui servi.
Domnul José vrea să ştie dacă, într‑adevăr, totul s‑a terminat, dacă, dimpotrivă, uitase să facă ceva, sau, şi mai important, dacă exista ceva la care nu se gândise niciodată şi care s‑ar fi putut dovedi, până la urmă, esenţa straniei aventuri în care îl aruncase hazardul. O căutase pretutindeni pe femeia necunoscută şi o găsise aici, sub dâmbul de pământ pe care buruienile îl vor acoperi curând, dacă înainte nu va veni pietrarul să‑l netezească pentru a pune placa de marmură cu obişnuita înscriere a datelor, prima şi ultima, şi a numelui, putându‑se, de asemenea, întâmpla ca familia să fie din cele care preferă pentru defuncţii ei un simplu cadru dreptunghiular unde, mai târziu, se va semăna un gazon decorativ, soluţie care oferă dublul avantaj de a fi mai puţin scumpă şi de a servi drept casă insectelor de la suprafaţă. Femeia este deci aici, pentru ea s‑au închis toate drumurile lumii, a umblat cât a avut de umblat, s‑a oprit atunci când a vrut, punct final, totuşi domnul José nu reuşeşte să se elibereze de o idee fixă, că nimeni, cu excepţia lui, nu poate muta ultima piesă rămasă pe tablă, piatra definitivă, aceea care, dacă va fi deplasată în direcţia corectă, va reuşi să‑i dea jocului sensul real, cu riscul, dacă n‑o va face, să‑l lase indecis pentru eternitate. Nu ştie cum va arăta această magică mişcare, dacă s‑a hotărât să rămână aici peste noapte n‑a făcut‑o sperând că liniştea i‑o va şopti la ureche sau că lumina lunii i‑o va desena, amabilă, printre umbrele copacilor, a făcut‑o doar pentru că se simte ca unul care, după ce‑a urcat pe un munte ca s‑ajungă la peisajele de dincolo, se împotriveşte să se întoarcă în vale până nu simte că, în ochii săi uimiţi, nu mai încap şi alte vastităţi.
Copacul lângă care s‑a adăpostit domnul José este un măslin bătrân, cu fructe pe care locuitorii suburbiei continuă să vină să le culeagă, deşi livada a devenit cimitir. Din pricina bătrâneţii, trunchiul s‑a despicat complet într‑o parte, de sus până jos, ca un leagăn care a fost pus în picioare ca să ocupe mai puţin spaţiu, iar aici, domnul José aţipeşte în sfârşit, trezindu‑se de câteva ori, tresărind înspăimântat de câte o rafală de vânt care‑l şfichiuie peste faţă, sau când tăcerea şi imobilitatea aerului au devenit atât de grele încât spiritul său somnolent a început să viseze ţipetele unei lumi prăbuşindu‑se în neant. La un moment dat, zicându‑şi că cui pe cui se scoate, domnul José îşi cheamă fantezia în ajutor pentru a recrea în minte toate ororile clasice proprii locului unde se află, procesiunile de suflete damnate, înfăşurate în linţolii albe, dansurile macabre ale scheletelor cu oasele trosnind în ritm, figura ameninţătoare a morţii ciocănind pământul cu coasa însângerată pentru ca morţii să se resemneze să rămână morţi, dar, cum nimic din toate astea nu se întâmplă în realitate, e doar un joc al imaginaţiei, domnul José, încetul cu încetul, alunecă într‑o enormă pace interioară, tulburată din când în când de zburătăciri iresponsabile de flăcărui fantomatice, în stare să aducă pe oricine pe pragul unei crize de nervi, oricâtă tărie ar avea sau oricât de bine ar cunoaşte noţiunile elementare ale chimiei organice. Iată că timoratul nostru domn José demonstrează aici un curaj pe care numeroasele adversităţi şi tribulaţii, prin care l‑am văzut trecând până acum, nu ne îngăduiau să‑l aşteptăm din partea lui, ceea ce ne demonstrează, o dată mai mult, că spiritul îşi dă măsura adevăratei grandori în situaţiile cele mai dificile. Spre dimineaţă, cu spaimele aproape uitate, reconfortat de căldura blândă a arborelui care‑l îmbrăţişa, domnul José adormi cu o admirabilă linişte, în timp ce, în jur, lumea se elibera încet de umbrele răuvoitoare ale nopţii şi de razele ambigue ale lunii, care‑şi lua rămas‑bun. 
Când domnul José deschise ochii, se luminase complet de ziuă. Îngheţase, prietenoasa îmbrăţişare vegetală trebuie să fi fost numai un alt vis înşelător, dar poate că arborele, considerându‑şi îndeplinită datoria de ospitalitate la care toţi măslinii sunt obligaţi prin fire, i‑a dat drumul din braţe înainte de vreme, lăsându‑l pradă, fără apărare, răcelii, negurii subţiri care plutea foarte jos, aproape atingând pământul cimitirului. Domnul José se ridică cu greutate, simţindu‑şi trosnind toate încheieturile, şi înaintă, clătinându‑se, spre soare, scuturându‑şi cu putere braţele pentru a se încălzi. Lângă mormântul femeii necunoscute, morfolind iarba umedă, stătea o oaie albă. În jur, ici şi colo, păşteau alte oi. Şi un bărbat în vârstă, cu un toiag în mână, se apropie de domnul José. Era însoţit de un câine obişnuit, nici mic, nici mare, care nu dădea semne de ostilitate, având însă aerul că nu aşteaptă decât o poruncă de la stăpân ca să se manifeste. Bărbatul se opri de cealaltă parte a mormântului cu atitudinea interogativă a celui care, fără să ceară o explicaţie, crede că i se datorează, iar domnul José spuse, Bună ziua, la care celălalt răspunse, Bună ziua, Frumoasă dimineaţă, Nu e rea, Am adormit, spuse, după aceea, domnul José, Ah, aţi adormit, repetă omul pe un ton de îndoială, Am venit să văd mormântul unui prieten, m‑am aşezat să mă odihnesc sub măslin şi m‑a prins somnul, Aţi rămas aici peste noapte, Da, E prima oară că întâlnesc pe cineva la ora asta, când aduc oile la păscut, În restul zilei, nu, întrebă domnul José, N‑ar fi cuviincios, ar fi o lipsă de respect, cu oile băgându‑se în mijlocul funeraliilor ori scăpându‑se pe jos, când oamenii, care vin să‑şi amintească fiinţele iubite, umblă pe aici rugându‑se şi plângând, în plus, călăuzele nu vor să fie deranjate când îşi sapă gropile, aşa că mă văd obligat să le aduc din când în când câte un calup de brânză ca să nu se plângă curatorului, Fiind Cimitirul General, pe toate părţile, un câmp deschis, orice persoană poate intra aici, şi cine spune persoane, spune animale, mă miră că n‑am văzut nici un câine sau pisică de la clădirea administraţiei şi până aici, De pisici şi câini vagabonzi nu ducem lipsă, Dar eu n‑am văzut, Aţi făcut pe jos atâţia kilometri, Da, Aţi fi putut veni cu autobuzul, sau cu taxiul, sau cu automobilul, dacă aveţi, Nu ştiam care e mormântul, de aceea a trebuit să mă duc mai întâi să mă informez la administraţie, iar apoi, cum era o zi frumoasă, m‑am hotărât să vin pe jos, E ciudat că nu v‑au pus să ocoliţi pe dinafară, aşa cum fac întotdeauna, Le‑am cerut să mă lase să intru, şi ei mi‑au dat permisiunea, Sunteţi arheolog, Nu, Istoric, Nici, Critic de artă, Nici gând, Cercetător heraldic, Vă rog, Atunci nu înţeleg de ce‑aţi vrut să bateţi atâta drum, nici cum de‑aţi reuşit să dormiţi printre morminte, şi eu sunt obişnuit cu peisajul, dar n‑aş rămâne un minut după ce‑a apus soarele, A fost simplu, m‑am aşezat şi am adormit, Sunteţi un om curajos, Nici curajos nu sunt, Aţi descoperit persoana pe care o căutaţi, E cea de aici, chiar de lângă dumneavoastră, E bărbat sau femeie, E femeie, Nu i‑au pus încă numele, Presupun că familia se ocupă acum de placa de marmură, Am observat că familiile sinucigaşilor, mai mult decât celelalte, neglijează această obligaţie elementară, poate că au remuşcări, probabil că se gândesc că sunt vinovate, E posibil, Dacă nu ne cunoaştem de nicăieri, de ce răspundeţi la toate întrebările pe care vi le pun, ar fi mai firesc să‑mi ziceţi să nu mă bag unde nu‑mi fierbe oala, Ăsta e felul meu de a fi, răspund întotdeauna când sunt întrebat, Sunteţi subaltern, subordonat, dependent, servitor, curier, Sunt registrator în Arhiva Generală a Stării Civile, Atunci sunteţi cel mai potrivit pentru a afla adevărul despre teritoriul sinucigaşilor, dar înainte va trebui să‑mi juraţi solemn că niciodată nu veţi dezvălui acest secret nimănui, Jur pe ce am mai sfânt în viaţă, Şi ce este, pentru dumneavoastră, dacă tot a venit vorba, lucrul cel mai sfânt pe care‑l aveţi în viaţă, Nu ştiu, Totul, Sau nimic, Trebuie să recunoaşteţi că e un jurământ cam vag, Nu ştiu altul care să aibă o valoare mai mare, Omule, jură pe onoare, pe vremuri era jurământul cel mai sigur, Bine, atunci voi jura pe onoare, dar şeful Arhivei s‑ar prăpădi de râs dacă şi‑ar auzi un registrator jurând pe onoare, Între un păstor de oi şi un registrator e un jurământ îndeajuns de serios, un jurământ care nu stârneşte râsul, deci ne vom mulţumi cu el, Care este aşadar adevărul despre teritoriul sinucigaşilor, întrebă domnul José, Că aici nimic nu e ceea ce pare, E un cimitir, Cimitirul General, Este un labirint, Labirinturile se pot vedea din afară, Nu toate, acesta e din cele invizibile, Nu înţeleg, De exemplu, persoana care se află aici, spune păstorul, atingând cu vârful toiagului ridicătura de pământ, nu e cea care credeţi. Deodată, pământul începu să se clatine sub picioarele domnului José, ultima piesă de pe tablă, ultima certitudine, femeia necunoscută în sfârşit găsită, tocmai dispăruse, Vreţi să spuneţi că numărul e greşit, întrebă tremurând, Un număr nu e decât un număr, un număr nu înşală niciodată, răspunse păstorul, dacă‑l luăm pe ăsta de aici şi‑l mutăm în alt loc, chiar dacă ar fi la capătul lumii, ar fi acelaşi număr, Nu înţeleg, Veţi înţelege imediat, Vă rog, sunt complet derutat, Nici unul din trupurile care sunt îngropate aici nu corespunde numelor care se pot citi pe plăcile de marmură, Nu cred, Dacă vă spun, Adică numerele, Sunt toate schimbate, De ce, Fiindcă cineva le mută înainte să fie aduse şi aşezate pietrele cu numele, Cine, Eu, Dar asta e o crimă, protestă indignat domnul José, Nici o lege n‑o spune, Mă duc chiar acum să vă denunţ administraţiei Cimitirului, Amintiţi‑vă c‑aţi jurat, Îmi retrag jurământul, în situaţia asta n‑are nici o valoare, Întotdeauna se va putea pune o vorbă bună peste una rea, dar nici una, nici cealaltă nu pot fi retrase, cuvântul e cuvânt, jurământul e jurământ, Moartea e sacră, Ba viaţa e sacră, domnule registrator, cel puţin aşa se spune, Dar trebuie să existe, în numele decenţei, un minim respect faţă de cel mort, oamenii vin aici să‑şi amintească de rude şi prieteni, să mediteze sau să se roage, să pună flori sau să plângă în faţa unui nume iubit, şi ce se întâmplă, din pricina răutăţii un păstor de oi, numele autentic al celui ce se află în mormânt e altul, rămăşiţele pământeşti care sunt venerate nu‑i aparţin, moartea, astfel, devine o farsă, Nu cred că există un respect mai mare ca acela de a plânge o fiinţă pe care n‑am cunoscut‑o, Dar moartea, Ce‑i cu ea, Trebuie respectată, Aş vrea să‑mi spuneţi în ce constă, după părerea dumneavoastră, respectul faţă de moarte, Mai presus de orice, nu trebuie profanată, Moartea, ca atare, nu poate fi profanată, Ştiţi bine că vorbesc de morţi, nu de moartea în sine, Spuneţi‑mi dacă vedeţi aici cea mai mică urmă de profanare, Faptul că le‑aţi schimbat numele înseamnă o profanare, şi nu una neînsemnată, E de înţeles că un registrator al Arhivei Generale a Stării Civile poate avea asemenea idei despre nume. Păstorul se întrerupse, făcu un semn câinelui să meargă după o oaie care se îndepărtase de turmă, după care continuă, Încă nu v‑am spus din ce motiv am început să schimb între ele plăcile pe care sunt scrise numerele mormintelor, Nu cred că mă interesează, Nu cred că nu vă interesează, Să auzim, Dacă e adevărat, aşa cum am convingerea, că oamenii se sinucid pentru că nu vor să fie găsiţi, cei de aici, datorită răutăţii unui păstor, cum aţi numit‑o, au scăpat definitiv de a mai fi deranjaţi, adevărul e că şi dacă aş vrea, n‑aş mai fi în stare să‑mi aduc aminte de locurile certe, singurul lucru pe care‑l ştiu e gândul care îmi vine în minte când trec prin faţa uneia dintre aceste plăci de marmură cu numele complet şi cu respectivele date de naştere şi moarte, Ce gând, Că e posibil să nu vedem minciuna chiar când o avem sub ochi. Ceaţa se risipise de multă vreme, acum se vedea cât de mare e turma. Păstorul făcu cu toiagul o mişcare pe deasupra capului, era un ordin pentru câine s‑adune animalele. Păstorul spuse, E timpul să‑mi strâng oile, să n‑apară călăuzele, am văzut luminile de la două maşini, însă nu vin încoace, Eu mai stau, spuse domnul José, Chiar vreţi să mă denunţaţi, întreba păstorul, Sunt un om de cuvânt, ce‑am jurat e bun jurat, Mai ales că, fără îndoială, vă vor sfătui să vă ţineţi gura, De ce, Închipuiţi‑vă ce complicat ar fi să se apuce să‑i dezgroape pe toţi, să‑i identifice, mulţi nu mai sunt decât un pumn de ţărână. Oile erau deja adunate, câte una, rămasă în urmă, sărea cu agilitate peste morminte ca să fugă de câine şi să se alăture suratelor. Păstorul întrebă, Eraţi prieten sau rudă cu persoana pe care aţi venit s‑o vizitaţi, Nici măcar n‑o cunoşteam, Şi totuşi aţi venit s‑o căutaţi, Am căutat‑o pentru că n‑o cunosc, Vedeţi câtă dreptate am avut când am spus că nu există un respect mai mare decât să plângi o fiinţa pe care n‑ai cunoscut‑o, La revedere, Poate ne vom mai întâlni cândva, Nu cred, Nu se ştie niciodată, Cine sunteţi, Sunt păstorul de oi, Nimic mai mult, Nimic mai mult. O lumină licări în depărtare, Vine încoace, spuse domnul José, Aşa se pare, spuse păstorul. Cu câinele în frunte, turma se îndreptă spre podeţ. Înainte să dispară dincolo de copacii de pe celălalt mal, păstorul se întoarse şi făcu un gest de rămas bun. Domnul José ridică şi el braţul. Acum se vedea mai bine lumina intermitentă a maşinii călăuzelor. Din când în când dispărea, ascunsă de accidentele de teren sau de construcţiile neregulate ale Cimitirului, turnurile, obeliscurile, piramidele, apoi reapărea mai intensă şi mai apropiată, şi înaintă repede, un semn evident că însoţitorii erau puţini la număr. Intenţia domnului José, când îi spusese păstorului, Mai stau, fusese doar să mai rămână singur câteva minute înainte de a porni la drum. Nu‑şi dorea decât să chibzuiască puţin, să descopere măsura justa a dezamăgirii pe care o resimţea, s‑o accepte, să‑şi regăsească liniştea sufleteasca, să spună o data pentru totdeauna, S‑a terminat, însă brusc îi venise o nouă idee. Se apropie de un mormânt şi luă atitudinea celui care medita profund la iremediabila precaritate a existenţei, la zădărnicia tuturor viselor şi a tuturor speranţelor, la fragilitatea absoluta a gloriilor lumeşti şi divine. Era atât de cufundat în cugetare, încât nu dădu nici un semn c‑ar fi remarcat sosirea călăuzelor şi a unei jumătăţi de duzina de persoane, poate mai multe, care însoţeau funeraliile. Nu făcu nici o mişcare cât timp dură săpatul gropii, coborârea sicriului, reumplerea mormântului, clădirea obişnuitei moviliţe din pământul care prisosise. Nu făcu nici o mişcare când una dintre călăuze înfipse la căpătâi placa metalică neagră cu numărul mormântului scris cu alb. Nu făcu nici o mişcare atunci când automobilul călăuzelor şi maşina funebră începu să se îndepărteze, nu făcu nici o mişcare în timpul celor două minute cât mai ramaseră însoţitorii lângă mormânt, rostind cuvinte inutile şi ştergându‑şi câte o lacrimă, nu făcu nici o mişcare când cele doua automobile cu care veniseră plecară şi traversară podul. Nu făcu nici o mişcare până nu ramase din nou singur. Atunci se duse să ia numărul care corespundea femeii necunoscute şi îl puse pe noul mormânt. Apoi, numărul acestuia ocupă locul celuilalt. Schimbarea se făcuse, adevărul se preschimbase în minciună. Oricum, e foarte posibil ca mâine, păstorul, găsind aici un mormânt nou, să mute, fără să ştie, numărul fals pe mormântul femeii necunoscute, ipoteză ironică în care minciuna, părând că se repetă, ar redeveni adevăr. Operele hazardului sunt infinite. Domnul José plecă spre casa. Pe drum, intră într‑o patiserie. Luă o cafea cu lapte şi o felie de pâine prăjită. Nu mai putea de foame.
Hotărât să recupereze somnul pierdut, domnul José se băgă în pat de cum ajunse acasă, dar, după nici două ore, era din nou treaz. Avusese un vis ciudat, enigmatic, se văzuse pe sine însuşi în mijlocul cimitirului, înconjurat de o mulţime de oi, atât de numeroase încât de‑abia lăsau să se întrezărească moviliţele mormintelor, şi fiecare purta pe cap un număr care se modifica tot timpul, dar, fiind toate identice, nu reuşeai să‑ţi dai seama dacă oile îşi schimbau numărul sau numerele treceau de la una la alta. Se auzea un glas care striga, Sunt aici, sunt aici, nu putea veni de la oi, acestea au uitat de multă vreme să vorbească, nici de la morminte, căci despre ele nimeni nu‑şi aminteşte să fi vorbit vreodată, şi, totuşi, stăruitor, glasul nu se oprea din strigat, Sunt aici, sunt aici, domnul José se uita în direcţia de unde se auzea ţipătul, dar nu vedea decât boturile ridicate ale animalelor, apoi aceleaşi cuvinte răsunau în spate, sau la dreapta, sau la stânga lui, Sunt aici, sunt aici, el se întorcea rapid, însă nu izbutea să le localizeze. Domnul José se enervase, voia să se trezească şi nu putea, visul continua, acum apărea păstorul cu câinele, iar domnul José îşi spuse, Nu e nimic să nu ştie păstorul, el îmi va spune cui aparţine aceasta voce, însă păstorul nu deschise gura, făcu numai un gest cu toiagul pe deasupra capului, câinele alerga în jurul oilor, silindu‑le să se îndrepte spre un pod pe care treceau în linişte automobile cu tăbliţe pline cu beculeţe care se aprindeau şi se stingeau şi care spuneau, Ţine‑te după mine, Ţine‑te după mine, Ţine‑te după mine, într‑o clipă turma dispăru, dispăru câinele, dispăru păstorul, rămase numai pământul cimitirului acoperit de numere, aceleaşi care înainte stătuseră pe capetele oilor, dar fiind acum toate la un loc, cu marginile lipite una de alta, într‑o spirală neîntreruptă al cărei centru era chiar domnul José, nu‑ţi puteai da seama unde începea un număr şi se termina altul. Angoasat, scăldat în sudoare, domnul José se trezi spunând, Sunt aici. Îşi ţinea pleoapele închise, era pe jumătate conştient, dar repetă de două ori cu forţă, Sunt aici, sunt aici, apoi deschise ochii şi văzu meschinul spaţiu unde trăia de atâţia ani, văzu tavanul jos, de stuc crăpat, duşumeaua cu plăcuţele ei strâmbe, masa şi cele două scaune din mijlocul sufrageriei, dacă acest nume are vreun sens într‑un asemenea loc, dulapul unde ţinea datele şi imaginile celebrităţilor, ungherul cu bucătăria, cămăruţa care‑i servea ca baie, atunci spuse, Trebuie să găsesc o modalitate să mă eliberez de această nebunie, se referea, evident, la femeia acum pentru totdeauna necunoscută, casa, biata de ea, n‑avea nici o vină, era numai o casă tristă. De teamă că visul va reveni, domnul José nu mai vru să adoarmă. Stătea întins pe spate, uitându‑se la tavan, aşteptând întrebarea, De ce te uiţi la mine, dar tavanul nu‑l luă în seamă, se mulţumi să‑l privească fără să‑şi schimbe expresia. Domnul José renunţă să mai spere că de acolo va primi ajutor, va trebui să rezolve problema singur, şi cea mai bună metodă era să se convingă că nu există nici o problemă, Otrava scuipată, boala uitată, a fost proverbul ireverenţios care îi ieşi pe gură, a făcut‑o otrăvitoare pe femeia necunoscută, uitând pentru moment ca există otrăvuri atât de lente încât îşi produc efectul când deja le‑am uitat originea. Imediat, amintindu‑şi, murmură, Atenţie, moartea e de multe ori o otravă lentă, apoi se întrebă, când oare şi din ce pricină a început ea să moară. În acel moment, tavanul, fără să pară că există vreo relaţie, directă sau indirectă, cu cele auzite, ieşi din indiferenţă pentru a‑i atrage atenţia, Mai sunt cel puţin trei persoane cu care n‑ai vorbit, Cine, întrebă domnul José, Părinţii şi fostul soţ, Într‑adevăr, n‑ar fi o idee rea să merg să vorbesc cu părinţii ei, m‑am gândit la început la asta, dar m‑am hotărât să las pentru altă dată, Ori o faci acum, ori niciodată, deocamdată te mai poţi distra mergând încă o bucată de drum, înainte de a te lovi definitiv cu capul de zid, Dacă n‑ai sta tot timpul atârnat ca un tavan ce te afli, ai şti că n‑a fost un divertisment, Dar a fost o diversiune, Care e diferenţa, Caut‑o în dicţionare, de asta există ele, Am întrebat ca să mă aflu în treabă, oricine ştie că o manevră de diversiune nu e o manevră de divertisment, Dar ce‑mi spui de celălalt, Care celălalt, Soţul, el e probabil persoana care ţi‑ar putea spune cele mai multe lucruri despre femeia ta necunoscută, îmi imaginez că viaţa de cuplu, viaţa în comun, funcţionează ca o lentilă care măreşte, îmi imaginez că nici o rezervă şi nici un secret nu pot rezista mult timp microscopului unei observaţii continue, Unii spun că, dimpotrivă, cu cât priveşti mai mult cu atât vezi mai puţine, oricum ar fi, nu cred c‑are rost să stau de vorbă cu el, Te temi ca s‑ar apuca să‑ţi vorbească despre cauzele divorţului, nu vrei să auzi nimic care ar fi în defavoarea ei, În general, oamenii nu reuşesc să fie drepţi, nici faţa de ei înşişi, darmite faţa de ceilalţi, fără îndoială, mi‑ar spune povestea încercând să tragă spuza pe turta lui, Inteligentă analiză, da, domnule, Nu sunt prost, Într‑adevăr, prost nu eşti, dar îţi ia prea mult timp ca să pricepi mai ales lucrurile simple, De exemplu, Că n‑aveai nici un motiv să porneşti în căutarea acestei femei, doar dacă nu cumva, Dacă nu cumva, ce, Dacă nu cumva o iubeşti, Trebuie să fii tavan ca să‑ţi vină o idee atât de absurdă, Cred ca ţi‑am spus odată ca tavanele caselor sunt ochiul multiplu al lui Dumnezeu, Nu‑mi aduc aminte, Dacă nu ţi‑am spus‑o chiar cu aceste cuvinte, ţi‑o spun acum, Atunci spune‑mi şi cum aş putea eu iubi o femeie pe care n‑o cunosc, pe care n‑am văzut‑o niciodată, Întrebarea este, fără îndoială, pertinentă, dar numai tu nu poţi răspunde, Ideea ta e fără cap şi fără coadă, Nu contează că are sau nu cap şi coadă, eu îţi vorbesc de altă parte a trupului, de inimă, despre care voi spuneţi că este motorul şi sediul afectelor, Îţi repet că nu pot fi îndrăgostit de o femeie pe care n‑o cunosc, pe care n‑am văzut‑o niciodată, decât în câteva poze vechi, Voiai s‑o vezi, voiai s‑o cunoşti, şi asta, ca eşti sau nu de acord, era dragoste, Fantezii de tavan, Fanteziile tale, de om, nu ale mele, Eşti arogant, crezi că ştii totul despre mine, Totul, nu, dar ceva tot trebuie să fi aflat după atâţia ani de viaţă în comun, pun pariu că nu te‑ai gândit niciodată că tu şi cu mine trăim în comun, marea deosebire dintre noi e că tu îmi dai atenţie numai când ai nevoie de sfaturi şi îţi ridici ochii în sus, pe când eu îmi petrec tot timpul uitându‑mă la tine, Ochiul lui Dumnezeu, N‑ai decât să‑mi iei metaforele în serios, dacă vrei, dar nu le repeta de parcă ar fi ale tale. După acest reproş, tavanul se hotărî să tacă, înţelesese că gândurile domnului José se concentraseră toate asupra vizitei pe care urma s‑o facă părinţilor femeii necunoscute, ultimul pas înainte de a se lovi de zid, expresie de asemenea metaforică însemnând, Ai ajuns la capăt.
Domnul José se dădu jos din pat, se spălă, îşi pregăti ceva de mâncare şi, recuperând astfel puţină vigoare fizică, apelă la vigoarea morală pentru a telefona, cu indispensabila răceală birocratică, părinţilor femeii necunoscute, în primul rând ca să vadă dacă erau acasă, apoi ca să întrebe dacă ar putea primi, chiar azi, un funcţionar al Arhivei Generale a Stării Civile, care trebuia să stea de vorbă cu ei despre un subiect legat de fiica decedată. Dacă ar fi fost vorba de un apel oarecare, domnul José ar fi ieşit ca să vorbească de la cabina publică, aflată de cealaltă parte a străzii, dar, în acest caz, exista pericolul ca, răspunzând, să sesizeze zgomotul monedei căzând înăuntrul aparatului, chiar şi cel mai puţin suspicios dintre oameni ar cere să i se explice din ce motiv un funcţionar al Arhivei Generale a Stării Civile telefona dintr‑o cabină, pe deasupra într‑o zi de duminica, privitor la chestiuni de serviciu. În aparenţă, soluţia dificultăţii nu se afla departe, domnul José putea să intre încă o dată pe furiş, folosindu‑se de telefonul de pe masa şefului, dar riscul n‑ar fi mai mic, căci în lista de legături telefonice, trimisă în fiecare luna de centrală şi verificată, număr cu număr, de conservator, ar figura obligatoriu comunicarea clandestină, Ce apel e ăsta, făcut de aici într‑o duminică, i‑ar întreba conservatorul pe subşefi, şi pe loc, fără să aştepte răspuns, ar ordona, Procedaţi la anchetă, acum. Rezolvarea misterului apelului secret ar fi lucrul cel mai simplu din lume, trebuia doar să sune la numărul suspect şi să asculte informaţia, Da, domnule, în ziua respectivă ne‑a telefonat un funcţionar al Arhivei Generale a Stării Civile, şi nu numai ca a sunat, dar a venit până aici, voia să ştie din ce motiv s‑a sinucis fiica noastră, a pretins că îl interesează pentru statistică, Pentru statistică, Da, domnule, pentru statistică, cel puţin aşa ne‑a spus, Foarte bine, acum ascultaţi‑mă cu toată atenţia, Va rog, în vederea completei lămuriri a acestui caz e indispensabil ca dumneavoastră, doamnă, şi soţul, să fiţi de acord să colaboraţi cu conducerea noastră, Ce trebuie să facem, Să veniţi mâine la Arhivă să‑l identificaţi pe funcţionarul care v‑a vizitat, Vom fi acolo, Voi trimite o maşină să va ia. Imaginaţia domnului José nu se mărgini să creeze acest neliniştitor dialog, odată terminat, trecu la reprezentările mentale ale evenimentelor ce vor urma, părinţii femeii necunoscute intrând în Arhivă şi arătându‑l, El e, sau stând încă în maşina care‑i adusese, asistând la intrarea funcţionarilor şi deodată arătându‑l, El a fost. Domnul José murmură, Sunt pierdut, n‑am nici o scăpare, Ba da, ar avea o scăpare, una comodă, şi definitiva, dac‑ar renunţa la ideea de a‑i vizita acasă pe părinţii femeii necunoscute, sau dacă s‑ar duce fără să‑i anunţe dinainte, bătându‑le pur şi simplu la uşa şi zicând, Bună seara, sunt un funcţionar al Arhivei Generale a Stării Civile, mă scuzaţi că va deranjez într‑o zi de duminică, dar lucrările Arhivei s‑au acumulat în asemenea măsură, cu atâţia oameni născându‑se şi murind, încât a trebuit să recurgem la un regim de lucru permanent de ore suplimentare. Acesta ar fi, fără îndoială, procedeul cel mai inteligent, cel care i‑ar putea da domnului José maximum de garanţii posibile în ce priveşte siguranţa sa viitoare, dar părea ca ultimele ore trăite, enormul cimitir cu braţele lui întinse de caracatiţă, noaptea cu luna opacă şi umbre mişcătoare, dansul convulsiv al nălucilor, păstorul cel bătrân şi oile, câinele, tăcut de parcă i‑ar fi fost extirpate corzile vocale, mormintele cu numerele schimbate, toate astea păreau să‑i fi încurcat gândurile, de obicei suficient de lucide şi de clare pentru a‑şi guverna viaţa, altminteri nu s‑ar înţelege de ce stăruitor se gândeşte să telefoneze, fiind şi mai puţin de înţeles de ce, faţa de sine însuşi, încearcă să se justifice cu argumentul pueril ca un apel prealabil îi va înlesni drumul spre informaţii. Ba chiar se gândeşte că are o formula capabilă să risipească de la bun început orice umbră de neîncredere, cum ar fi să spună, aşa cum deja spune, stând pe scaunul şefului, Va vorbesc de la postul de permanenţă al Arhivei Generale a Stării Civile, cuvântul permanenţă, îşi închipuie el, e şperaclul ce‑i va deschide toate uşile, şi, într‑adevăr, s‑ar părea că are dreptate, de la celalalt capăt al firului i se răspunde da, domnule, veniţi când doriţi, azi nu ieşim din casa. Un ultim rest de prudenţă îi şopti domnului José că probabil tocmai îşi făcuse ultimul nod la funia cu care va fi spânzurat, însă nebunia îl linişti, îi spuse că lista apelurilor va fi trimisă de centrală abia peste câteva săptămâni şi că, cine ştie, în perioada respectivă, conservatorul ar putea fi în concediu sau acasă, bolnav, sau pur şi simplu s‑ar putea hotărî să‑i ordone unui subşef să verifice numerele, n‑ar fi prima dată, lucru care ar însemna probabilitatea aproape sigură că delictul nu va fi descoperit, dacă ne gândim că nici unuia dintre subşefi nu‑i place această însărcinare, Mda, funia se strânge, prostul se bucură, murmură domnul José în chip de concluzie, resemnat în faţa hotărârilor destinului. Aşeză cartea de telefon pe locul ei precis de pe masă, aliniind‑o riguros cu unghiul drept al colţului, şterse receptorul cu batista pentru a îndepărta amprentele digitale şi se întoarse acasă. Mai întâi îşi dădu pantofii cu cremă, apoi îşi perie costumul, îmbrăcă o cămaşă curată, îşi puse cravata cea mai bună, avea mâna pe clanţă când îşi aminti de împuternicire. Dacă se va prezenta acasă la părinţii femeii necunoscute şi va spune simplu, Sunt cel care a telefonat din partea Arhivei, nu va avea, desigur, în ce priveşte forţa de convingere şi autoritatea, acelaşi efect ca în cazul când le va pune sub nas o hârtie timbrată, ştampilată şi semnată, acordându‑i purtătorului drepturi şi puteri depline în exercitarea funcţiilor sale, în scopul îndeplinirii riguroase a misiunii cu care a fost investit. Deschise dulapul, căută dosarul episcopului şi scoase împuternicirea, totuşi, aruncându‑şi ochii peste ea, înţelese că era inutilă. În primul rând, din pricina datei, anterioară sinuciderii, şi, în al doilea rând, din pricina termenilor în care fusese redactată, de exemplu, ordinul şi misiunea de a verifica şi descoperi tot ce se referea la viaţa trecută, prezentă şi viitoare a femeii necunoscute, Nici măcar nu ştiu unde e ea acum, se gândi domnul José, iar în ce priveşte viaţa viitoare, îşi aminti catrenul popular care zice, Ce e dincolo de moarte, n‑am văzut, nu vom vedea, din câţi am fost pe acolo, nimeni nu spune ceva. Se pregătea să pună la loc împuternicirea, dar, în ultima clipă, fu nevoit o dată mai mult să dea ascultare stării de spirit care îl sileşte să se concentreze obsesiv asupra unei idei şi să insiste până o vede realizată. De vreme ce‑şi amintise de împuternicire, va trebui să aibă una la el. Se întoarse în Arhivă, se duse la dulapul cu imprimate, dar uitase că, după anchetă, acesta stătea tot timpul încuiat. Pentru prima dată în viaţa sa de fiinţa paşnică se simţi cuprins de un val de furie, îi venea să dea un pumn în geam şi să trimită la naiba urmările. Din fericire, îşi aminti la timp ca subşeful însărcinat să vegheze asupra consumului de formulare ţinea cheia dulapului cu pricina într‑un sertar al biroului şi că sertarele subşefilor, aşa cum cereau normele riguroase ale Arhivei Generale, nu puteau fi închise, Singurul, aici, care are dreptul să aibă secrete, sunt eu, spusese şeful, iar cuvântul lui era lege, care cel puţin de asta data nu se aplica inspectorilor şi registratorilor din simplul motiv că aceştia, aşa cum am văzut, lucrează la mese simple, fără sertare. Domnul José îşi înveli mâna dreaptă în batistă ca să nu lase nici o urmă de deget care l‑ar putea denunţa, luă cheia şi deschise dulapul cu imprimate. Scoase o foaie de hârtie cu timbrul Arhivei, închise dulapul, puse cheia la loc în sertarul subşefului. În acest moment se auzi scrâşnind broasca de la uşa exterioară a clădirii. Preţ de o secundă, domnul José rămase paralizat, dar imediat, ca în vechile vise din copilărie, în care, uşor ca un fulg, zbura peste curţi şi peste acoperişuri, se retrase agil în vârful picioarelor, gâfâind, cu inima bătând să‑i spargă pieptul. Trecu un lung minut până când, de cealaltă parte a uşii, se auzi cineva tuşind, Şeful, se gândi domnul José, simţind că‑i tremură picioarele, am scăpat ca prin urechile acului. Se auzi din nou tusea, mai puternică, parcă mai aproape, însă cu deosebirea că acum părea deliberată, voită, de parcă şi‑ar fi anunţat prezenţa. Domnul José se uită terorizat la broasca uşii şubrede care‑l despărţea de Arhivă. N‑avusese timp să răsucească cheia în broască, numai ivărul mobil o ţinea închisă, Dacă vine, dacă apasă pe clanţă, dacă intră, ţipa un glas în capul domnului José, te prinde în flagrant, cu această hârtie în mână, cu împuternicirea pe masă, glasul nu spunea altceva, îi era mila de registrator, nu pomenea de consecinţe. Domnul José se dădu încet înapoi, luă împuternicirea de pe masă şi o ascunse, împreună cu foaia scoasă din dulap, între aşternuturile încă nefăcute. Apoi se aşeză şi rămase în aşteptare. Dacă cineva l‑ar întreba ce aşteaptă, n‑ar şti ce să răspundă. Trecu o oră şi domnul José începu să se impacienteze. De dincolo de uşă nu se mai auzise nici un zgomot. Părinţii femeii necunoscute probabil c‑or fi început să se mire de întârzierea funcţionarului Arhivei, pornind de la principiul că urgenţa este principala caracteristică a subiectelor ce cad în sarcina unui post de permanenţă, oricare i‑ar fi natura, apa, gaz, electricitate sau sinucidere. Domnul José mai aşteptă un sfert de oră fără să se mişte de pe scaun. La capătul acestui interval, înţelese că luase o decizie, adică nu se mulţumea doar să urmeze o idee fixă, cum i se întâmpla de obicei, ci era, într‑adevăr, vorba de o decizie, deşi n‑ar fi ştiut să explice cum ajunsese la ea. Spuse aproape cu glas tare, Ce va trebui să se întâmple se va întâmpla, teama nu rezolvă nimic. Cu o seninătate care acum nu‑i mai stârnea mirarea, merse să ia împuternicirea şi foaia de hârtie, se aşeză la masă, îşi puse călimara în faţă şi, copiind, abreviind şi adaptând, redactă noul document, Aduc la cunoştinţă, în calitatea mea de Conservator al acestei Arhive Generale a Stării Civile, tuturor celor care, civili sau militari, particulari sau persoane publice, văd, citesc şi examinează această împuternicire că individul Cutare a primit de la mine ordinul şi însărcinarea de a verifica şi de a descoperi tot ceea ce se referă la circumstanţele sinuciderii doamnei Cutare, mai ales la cauzele acesteia, atât cele apropiate cât şi cele îndepărtate, de aici înainte, textul ramase mai mult sau mai puţin identic, până la categoricul imperativ final, Să se execute. Din nefericire, hârtia nu putea să poarte timbrul sec, devenit inaccesibil prin intrarea şefului în Arhivă, dar ceea ce conta era greutatea autorităţii exprimate prin fiecare cuvânt. Domnul José puse prima împuternicire între extrasele de ziar, o băgă în buzunarul interior al hainei pe cea pe care o terminase de scris şi privi cu un aer sfidător spre uşa de comunicare. Tăcerea de dincolo continua. Atunci domnul José murmură, Puţin îmi pasa că eşti acolo sau nu. Se apropie de uşă şi o închise cu cheia, brusc, cu două rotiri rapide ale încheieturii, ţac, ţac.
Un taxi îl duse acasă la părinţii femeii necunoscute. Sună, apăru o femeie care avea puţin peste şaizeci de ani, mai tânără aşadar decât doamna din apartamentul din dreapta de la parter, cu care soţul o înşelase în urma cu treizeci de ani. Sunt cel care a telefonat de la Arhiva Generala, spuse domnul José, Intraţi, vă rog, vă aşteptam, Mă scuzaţi ca n‑am venit imediat, dar înainte a trebuit să mă ocup de altă chestiune foarte urgentă. N‑are importanţă, intraţi, intraţi, vă conduc. Casa avea un aer sumbru, ferestrele şi uşile erau acoperite de draperii, mobilele erau greoaie, pe pereţi se vedeau tablouri întunecate cu peisaje care probabil nu existaseră niciodată. Stăpâna casei îl conduse pe domnul José în ceea ce părea un birou, unde aştepta un bărbat vizibil mai în vârstă decât ea, E domnul de la Arhivă, spuse femeia, Luaţi loc, va rog, îl invită bărbatul, indicându‑i un scaun. Domnul José scoase împuternicirea din buzunar, ţinând‑o în mână în timp ce spunea, Îmi cer iertare că vă deranjez în timpul doliului dumneavoastră, dar aşa impune serviciul, acest document vă va spune cu toată precizia în ce constă misiunea mea aici. Îi înmână hârtia bărbatului, care o citi apropiind‑o mult de ochi, spunând într‑un târziu, Trebuie să fie extrem de importantă misiunea dumneavoastră pentru a justifica un document redactat în asemenea termeni, Acesta e stilul Arhivei Generale, chiar în cazul unei misiuni simple precum cercetarea cauzelor unei sinucideri, Vi se pare simplu, Nu mi‑o luaţi în nume de rău, ce‑am vrut să spun e că indiferent de misiunea pe care o primim şi pentru care se consideră că este necesară o împuternicire, stilul e acelaşi, o retorică a autorităţii, Se poate numi astfel. Femeia interveni, întrebând, Şi ce vrea Arhiva să afle de la noi, Cauza imediată a sinuciderii, în primul rând, Şi în al doilea, întrebă bărbatul, Antecedentele, circumstanţele, indicele, tot ce ne poate ajuta să înţelegem mai bine cele întâmplate, Arhivei nu‑i e destul că ştie că fiica mea şi‑a luat viaţa, când am spus că trebuie să vorbesc cu dumneavoastră pentru statistică, am simplificat lucrurile, Acum puteţi explica, A trecut vremea când ne mulţumeam cu numerele, astăzi vrem să cunoaştem, cât mai complet posibil, cadrul psihologic în care se desfăşoară procesul suicidar, La ce bun, întrebă femeia, dacă asta nu‑i dă înapoi viaţa fiicei mele, Ideea e să stabilim parametrii de intervenţie, Nu înţeleg, spuse bărbatul. Domnul José transpira, era mai complicat decât prevăzuse, Ce căldură, exclamă, Doriţi un pahar cu apă, întrebă femeia, Dacă nu e prea mare deranjul, Sigur că nu, femeia se ridică şi ieşi, într‑un minut se întorsese. În timp ce‑şi bea apa, domnul José hotărî să‑şi schimbe tactica. Puse paharul pe tava pe care o ţinea femeia, şi spuse, Imaginaţi‑vă că fiica dumneavoastră încă nu s‑a sinucis, imaginaţi‑vă că investigaţia pe care o efectuează Arhiva Generală a Stării Civile ar fi permis deja definirea unor sfaturi şi recomandări, capabile, eventual, dacă sunt aplicate la timp, să oprească ceea ce mai înainte am numit proces suicidar, Asta înţelegeţi prin parametri de intervenţie, întrebă bărbatul, Exact, spuse domnul José, şi fără să lase loc pentru alt comentariu îşi plasă prima lovitură, Dacă n‑am putut împiedica sinuciderea fiicei dumneavoastră, poate reuşim, cu colaborarea dumneavoastră şi a altor persoane aflate într‑o situaţie identică, să evităm multe suferinţe şi multe lacrimi. Femeia plângea, murmurând, Scumpa mea fată, în timp ce bărbatul îşi ştergea ochii trecându‑şi peste ei, cu o violenţă reprimată, dosul palmei. Domnul José spera să nu fie obligat să recurgă la o ultimă soluţie, care ar fi, se gândi el, lectura împuternicirii cu glas tare şi sever, cuvânt cu cuvânt, ca nişte uşi care se închid una după alta, nemailăsând decât o singură ieşire celui ce ascultă, să‑şi îndeplinească de îndată datoria de a vorbi. Dacă această posibilitate ar fi dat greş, nu‑i mai rămânea altă soluţie decât să inventeze în grabă o scuză pentru a se retrage cât mai elegant cu putinţă. Şi să se roage ca acestui încăpăţânat tată al femeii necunoscute să nu‑i vină ideea să telefoneze la Arhivă pentru a cere lămuriri asupra vizitei unui funcţionar numit domnul José, nu‑mi amintesc restul numelui. N‑a fost totuşi nevoie. Omul împături împuternicirea şi i‑o dădu înapoi. Apoi spuse, Suntem la dispoziţia dumneavoastră. Domnul José răsuflă uşurat, avea, în sfârşit, calea deschisă pentru a intra în subiect, Fiica dumneavoastră v‑a lăsat vreo scrisoare, Nici o scrisoare, nici o vorbă, Vreţi să spuneţi că s‑a sinucis din senin, N‑o fi fost chiar din senin, a avut cu siguranţă motive, dar noi nu le cunoaştem, Fiica mea era nefericită, spuse femeia, Nimeni nu se sinucide dacă e fericit, o întrerupse soţul, nerăbdător, Dar de ce era nefericită, întrebă domnul José, Nu ştiu, de mică a fost tristă, o rugam să‑mi spună ce are şi ea îmi răspundea mereu cu aceleaşi cuvinte, N‑am nimic, mamă, În acest caz, cauza sinuciderii n‑a fost divorţul, Dimpotrivă, dacă vreodată am văzut‑o mulţumită pe fiica mea a fost atunci când s‑a despărţit, Nu se înţelegea bine cu soţul, Nici bine, nici rău, a fost o căsnicie ca multe altele, Cine a cerut divorţul, Ea, A existat vreun motiv concret, Din câte ştim noi, nu, a fost ca şi cum ar fi ajuns amândoi la capătul unui drum, Cum e el, Normal, e o persoană destul de normală, cu un caracter bun, nu ne‑a dat niciodată motive să ne plângem, o iubea, Cred că da, Dar ea îl iubea, Cred că da, Şi totuşi nu erau fericiţi, N‑au fost niciodată, Ce situaţie stranie, Viaţa e stranie, spuse bărbatul. Se lăsă o tăcere, femeia se ridică şi ieşi. Domnul José ezita, nu ştia dacă era mai bine să aştepte să revină sau să continue conversaţia. Se temea că întreruperea schimbase direcţia interogatoriului, tensiunea din atmosferă era aproape palpabilă. Domnul José se întrebă dacă vorbele bărbatului, Viaţa e stranie, nu vor fi fost un ecou al vechii sale relaţii cu doamna din apartamentul din dreapta de la parter, şi dacă ieşirea bruscă a femeii n‑a fost cumva răspunsul celei care, în clipa acea, nu putea da un altul. Domnul José luă paharul, bău puţină apă ca să câştige timp, apoi puse o întrebare la nimereală, Fiica dumneavoastră lucra, Da, era profesoară de matematică, Unde, În acelaşi liceu unde a învăţat înainte să meargă la universitate. Domnul José luă din nou paharul în mână, precipitat, aproape că‑l răsturnă, mormăi ridicol, Mă scuzaţi, mă scuzaţi, şi deodată îi pieri glasul, bărbatul îl privea, în timp ce îşi bea apa, cu o expresie de curiozitate dispreţuitoare, i se părea că Arhiva Generală, judecând după mostră, stătea prost cu funcţionarii, ce rost avea să te înfiinţezi aici înarmat cu o împuternicire atât de sforăitoare, iar apoi să te porţi ca un imbecil. Femeia intră în momentul când soţul întreba ironic, Doriţi poate să vă dau numele liceului, poate vă va fi util pentru succesul misiunii dumneavoastră, Vă mulţumesc foarte mult. Omul se aplecă deasupra biroului, scrise pe o hârtie numele liceului şi adresa, i‑o întinse cu un gest sec domnului José, dar omul care‑i stătea dinainte nu mai era acelaşi ca în urmă cu câteva clipe, domnul José îşi recăpătase seninătatea amintindu‑şi că ştia un secret al acestei familii, un vechi secret pe care cei doi nici măcar nu şi‑ar putea imagina că‑l cunoaşte. Din acest gând se născu întrebarea pe care o puse după aceea, Ştiţi dacă fiica dumneavoastră ţinea un jurnal, Nu cred, cel puţin n‑am găsit nimic de acest gen, spuse mama, Dar trebuie să fi existat hârtii scrise, însemnări, note, întotdeauna există, dacă m‑aţi autoriza să‑mi arunc ochii peste ele aş putea găsi ceva interesant, N‑am scos încă nimic din casă, spuse tatăl, şi nu ştiu când o s‑o facem, Casa fiicei dumneavoastră era închiriată, Nu, era proprietatea ei, Înţeleg. Se lăsă o tăcere, domnul José despături lent împuternicirea, o parcurse cu privirea ca şi cum s‑ar fi convins de puterile de care dispunea, apoi spuse, Dacă îmi permiteţi să merg acolo, în prezenţa dumneavoastră, desigur, Nu, răspunsul fu sec, tăios, Dar împuternicirea mea, aminti domnul José, Împuternicirea dumneavoastră se va mulţumi deocamdată cu informaţiile pe care le‑aţi primit, spuse bărbatul şi adaugă, Putem, dacă doriţi, să continuăm conversaţia mâine, la Arhivă, acum mă scuzaţi, am alte treburi de rezolvat, Nu e cazul să veniţi la Arhivă, ceea ce mi‑aţi spus despre antecedentele sinuciderii mi se pare suficient, răspunse domnul José, dar mai am de pus trei întrebări, Vă rog, Cum s‑a sinucis fiica dumneavoastră, A înghiţit o cantitate excesivă de pastile de dormit, Era singură acasă, Da, Dar placa de mormânt aţi pus‑o, Ne ocupăm de asta, dar de ce întrebaţi, Aşa, pur şi simplu, din simplă curiozitate. Domnul José se ridică, Vă conduc, spuse femeia. Când au ajuns pe coridor, ea îşi puse un deget pe buze şi îi făcu un semn să aştepte. Din sertarul unei măsuţe lipite de perete scoase fără zgomot o legătură mică de chei. Apoi, în timp ce deschidea uşa, le strecură în mâinile domnului José, Sunt cheile ei, şopti, într‑una din zilele săptămânii viitoare trec pe la Arhivă să le iau înapoi. Şi apropiindu‑se mai mult, aproape într‑un suspin, îi spuse adresa.

Domnul José dormi ca o piatră. După întoarcerea din riscanta dar reuşita vizită la părinţii femeii necunoscute, se gândi să transcrie în caiet extraordinarele evenimente ale acestui sfârşit de săptămână, însă îi era atât de somn încât nu reuşi să treacă dincolo de conversaţia cu registratorul din Cimitirul General. Se duse la culcare fără să mănânce, adormi în mai puţin de două minute, şi când deschise ochii, la prima rază de lumină a zorilor, descoperi că, fără să ştie cum, nici când, se hotărâse să nu meargă la lucru. Era luni, cea mai proastă zi ca să lipseşti de la slujbă, mai ales pentru un registrator. Oricare ar fi fost motivul invocat, şi oricât de convingător ar fi putut suna în altă împrejurare, era pe dată suspectat ca nefiind altceva decât un fals pretext, menit să justifice prelungirea indolenţei duminicale într‑o zi dedicată muncii prin lege şi obicei. După succesivele şi tot mai gravele abateri comportamentale comise de când începuse s‑o caute pe femeia necunoscută, domnul José era conştient că această absenţă s‑ar putea transforma în picătura de apă ce va face să se reverse o dată pentru totdeauna paharul răbdării şefului. Această ameninţătoare perspectivă n‑a fost totuşi suficientă pentru a‑i slăbi hotărârea. Din două motive puternice, ceea ce are de făcut domnul José nu poate aştepta o după‑amiază liberă. Primul este că, într‑una din zilele săptămânii viitoare, mama femeii necunoscute va veni la Arhiva Generală pentru a‑şi recupera cheile, al doilea, că şcoala, aşa cum prea bine o ştie domnul José, cu o ştiinţă dobândită prin dură experienţă, este închisă la sfârşit de săptămână.
Deşi se hotărâse că nu va merge la lucru, domnul José se trezi foarte devreme. Voia să fie departe când se va deschide Arhiva, să nu cumva să‑i vină subşefului sau direct ideea de a trimite pe cineva să‑i bată la uşă, să‑l întrebe dacă iar e bolnav. În timp ce se bărbierea, medită dacă e preferabil să meargă mai întâi la casa femeii necunoscute, sau la liceu, dar înclină în cele din urmă spre liceu, acest om aparţine mulţimii celor care întotdeauna lasă ce e mai important pe mai târziu. Se întrebă de asemenea dacă trebuia să ia la el împuternicirea, sau dacă, dimpotrivă, ar fi periculos s‑o arate, având în vedere că un director de liceu, prin obligaţiile impuse de funcţie, trebuie să fie o persoană instruită şi informată, cu multe lecturi, să ne imaginăm că termenii în care e redactat documentul i se vor părea insoliţi, extravaganţi, hiperbolici, să ne imaginăm c‑ar cere să afle motivul pentru care‑i lipseşte timbrul sec, sfatul prudenţei e să lase împuternicirea alături de cealaltă, printre inocentele hârtii ale episcopului, Legitimaţia care mă acreditează ca funcţionar al Arhivei Generale va fi mai mult decât suficientă, conchise domnul José, în fond, nu voi face decât să confirm un dat concret, obiectiv, factual, că o femeie care s‑a sinucis a fost profesoară de matematică la liceu. Era încă foarte devreme când plecă de acasă, magazinele erau închise, fără lumini, cu obloanele trase, maşinile rare, probabil că şi cel mai matinal dintre funcţionarii Arhivei abia acum se dă jos din pat. Ca să nu fie văzut în apropiere, domnul José se ascunse într‑o grădină aflată la două străzi distanţă pe bulevardul principal, pe unde o luase autobuzul care‑l dusese la imobilul doamnei din apartamentul din dreapta de la parter, în seara când îl văzuse pe şef intrând în Arhivă. Doar dacă ar fi ştiut dinainte că e acolo, cineva l‑ar fi putut distinge în mijlocul arbuştilor, prin crengile joase ale copacilor. Din pricina umidităţii nocturne, domnul José nu se aşeză pe bancă, îşi omorî timpul plimbându‑se pe aleile grădinii, uitându‑se la flori şi întrebându‑se ce nume or fi având, nu e de mirare că ştie atât de puţin despre botanică cel care toată viaţa şi‑a trăit‑o între patru pereţi, respirând mirosul înţepător al hârţoagelor vechi, şi mai pregnant atunci când trece prin aer parfumul de crizantemă şi roză care a fost menţionat pe prima pagină a acestei relatări. Când gongul bătu ora deschiderii Arhivei Generale pentru public, domnul José, acum la adăpost de posibile întâlniri neplăcute, porni spre liceu. Nu se grăbea, toată ziua era a lui, aşa că se hotărî să meargă pe jos. Când ieşi din grădină, ezită asupra direcţiei de urmat, se gândi că, dac‑ar fi cumpărat harta oraşului, cum avusese intenţia, n‑ar fi acum nevoit să‑l roage pe un agent de poliţie să‑l orienteze, dar adevărul e că situaţia, omul legii dând sfaturi infractorului, îi dădu o anume plăcere subversivă. Cazul femeii necunoscute ajunsese la final, mai lipsea această incursiune la liceu, apoi inspectarea casei, dacă va avea timp va face şi o vizită rapidă doamnei din apartamentul din dreapta de la parter pentru a‑i povesti ultimele întâmplări, iar apoi gata. Se întrebă cum îşi va trăi viaţa de acum înainte, dacă va reveni la colecţiile sale de oameni faimoşi, timp de câteva rapide secunde îşi întrezări propria imagine, aşezat seara la masă, decupând ştiri şi fotografii dintr‑un vraf de ziare şi reviste, intuind o celebritate care înmugurea sau dimpotrivă se ofilea, din când în când, în trecut, avusese viziunea anticipată a destinului anumitor persoane care apoi au devenit importante, din când în când fusese primul care bănuise că laurii acestui bărbat sau ai acestei femei vor începe să se veştejească, chircindu‑se, risipindu‑se în praf, Totul ajunge la gunoi, spuse domnul José, fără să‑şi dea seama, pe moment, dacă se gândea la gloriile pierdute sau la colecţia sa.
Cu soarele bătând din plin în faţadă, copacii din curte înverziţi, straturile înflorite, nimic din aspectul liceului nu aducea aminte de tenebrosul edificiu unde domnul José pătrunsese, într‑o noapte de ploaie, prin escaladare şi efracţie. Acum intra însă pe uşa principală şi îi spunea unei funcţionare, Trebuie să vorbesc cu directorul, nu, nu sunt inspector, nu sunt nici furnizor de materiale şcolare, sunt funcţionar al Arhivei Generale a Stării Civile, e o problemă de serviciu. Funcţionara comunică prin telefonul intern, informă pe cineva de sosirea vizitatorului, apoi spuse, Vă rog să urcaţi, domnul director e în secretariat, la etajul doi, Vă mulţumesc foarte mult, spuse domnul José, şi începu să urce liniştit scara, că secretariatul era la etajul doi ştia el prea bine. Directorul vorbea cu o femeie care trebuia să fie secretara şefă, îi spunea, Chiar mâine am nevoie de grafic, iar ea răspunse, Puteţi conta pe mine, domnule director, domnul José se oprise la intrare, aşteptând să‑i fie remarcată prezenţa. Directorul îşi termină conversaţia, îl privi, doar atunci domnul José spuse, Buna ziua, domnule director, apoi, cu legitimaţia în mână, făcu trei paşi înainte, Aşa cum veţi constata, sunt funcţionar al Arhivei Generale a Stării Civile, am venit într‑o chestiune de serviciu. Directorul refuză legitimaţia, apoi întrebă, Despre ce este vorba, E vorba de o profesoară, Şi ce probleme are Arhiva Generală cu profesorii acestui liceu, Ca profesori, nimic, dar e interesată de oamenii care sunt sau au fost, Explicaţi‑mi, vă rog, Facem o cercetare asupra fenomenului sinuciderii, atât din punctul de vedere al aspectelor ei psihologice, cât şi al incidenţelor ei sociologice, iar mie mi‑a revenit cazul unei doamne care a fost profesoară de matematică în acest liceu şi care s‑a sinucis. Directorul îşi luă o expresie mâhnită, Biata femeie, e o poveste foarte tristă pe care nici unul dintre noi, până azi, n‑a reuşit s‑o înţeleagă, Primul act la care va trebui să procedez, spuse domnul José, folosind limbajul cel mai oficial pe care‑l ştia, va fi confruntarea elementelor de identificare care figurează în arhivele noastre cu datele profesionale ale profesoarei, Presupun că vă referiţi la înregistrarea ei ca membră a personalului nostru, Da, domnule. Directorul se întoarse spre secretară, Căutaţi, vă rog, această fişă, Încă n‑am scos‑o din sertar, spuse femeia pe un ton de scuză, trecându‑şi rapid degetele peste fişele dintr‑un sertar, Iat‑o, spuse. Domnul José simţi o contracţie bruscă în coşul pieptului, simţi un început de ameţeală care, din fericire, a trecut, adevărul e că sistemul nervos al acestui om a ajuns într‑o stare de plâns, trebuind însă să recunoaştem că are şi motive, e suficient să ne amintim că a avut la îndemână fişa ce i se arată în acest moment, n‑ar fi trebuit decât să tragă sertarul, cel cu eticheta care spune Profesori, dar cum şi‑ar fi putut imagina pe atunci că fetiţa pe care o căuta va ajunge să predea matematica tocmai în liceul unde învăţase. Ascunzându‑şi tulburarea, dar nu şi tremurul mâinilor, domnul José se prefăcu ocupat să compare fişa liceului cu copia fişei din Arhivă, spunând, E aceeaşi persoană. Directorul îl privea cu interes, Nu vă simţiţi bine, întrebă, iar el răspunse simplu, E firesc, nu mai sunt tânăr, Bănuiesc că vreţi să‑mi puneţi câteva întrebări, Aşa e, Veniţi cu mine, să mergem în biroul meu. Domnul José zâmbi în sinea sa în timp ce‑l urma pe director, Eu n‑am ştiut că fişa ei era aici, dar tu nu ştii că eu am stat o noapte pe canapeaua ta. Intrară în birou, directorul îl anunţă, N‑am prea mult timp, dar sunt la dispoziţia dumneavoastră, luaţi loc, şi îi arătă canapeaua care‑i servise ca pat vizitatorului, Aş dori să ştiu, spuse domnul José, dacă, în zilele care au precedat sinuciderea, aţi observat vreo schimbare în starea ei obişnuită de spirit, Nici una, a fost întotdeauna o persoană discretă, foarte tăcută, Era o profesoară bună, Dintre cele mai bune pe care le‑a avut liceul, Era prietenă cu vreun coleg, Prietenă, în ce sens, Prietenă, pur şi simplu, Era amabilă, atentă cu toată lumea, dar nu cred că cineva de aici ar putea spune că au avut relaţii foarte strânse, Dar elevii, o respectau, Foarte mult, Era sănătoasă, Da, din câte îmi puteam da seama, E straniu, Ce e straniu, Am vorbit cu părinţii ei, şi tot ce‑am auzit de la ei, plus ce aud acum, pare să indice o sinucidere fără explicaţie, Mă întreb, spuse directorul, dacă sinuciderea poate fi explicată, Vă referiţi la aceasta, Mă refer la sinucidere în general, Uneori lasă scrisori, Desigur, dar nu ştiu dacă se poate numi explicaţie ceea ce spun în ele, viaţa e plină de lucruri inexplicabile, E adevărat, Ce explicaţie poate avea, de exemplu, ceea ce s‑a întâmplat aici cu câteva zile înainte de sinucidere, Ce s‑a întâmplat, S‑a dat o spargere la liceu, Da, De unde ştiţi, Scuzaţi‑mă, voiam să fie un da interogativ, nu i‑am dat suficientă intonaţie, oricum spargerile sunt de obicei uşor de explicat, Nu şi atunci când spărgătorul se caţără pe o magazie, intră pe o fereastră după ce sparge geamul, umbla peste tot, doarme pe canapeaua mea, mănâncă ce găseşte în frigider, ia doctorii din cabinetul medical, iar după aceea pleacă fără nimic, De ce spuneţi c‑a dormit pe canapeaua dumneavoastră, Pentru că am găsit pe jos pătura cu care obişnuiesc să‑mi învelesc genunchii ca să nu îngheţe, nici eu nu mai sunt tânăr, aşa cum aţi spus şi dumneavoastră, Aţi făcut plângere la poliţie, La ce bun, dacă nu s‑a furat nimic ce rost avea, poliţia mi‑ar fi spus că treaba ei e să investigheze delicte şi nu să dezvăluie mistere, Fără îndoială, e ciudat, Am verificat peste tot, toate încăperile, seiful era neatins, toate erau la locul lor, Cu excepţia păturii, Da, cu excepţia păturii, spuneţi‑mi acum dacă pentru asta găsiţi vreo explicaţie, Ar trebui întrebat spărgătorul, el trebuie să ştie, rostind aceste cuvinte, domnul José se sculă în picioare, Domnule director, nu vreau să vă mai răpesc din timpul dumneavoastră, mulţumesc pentru atenţia pe care aţi consimţit s‑o daţi nefericitului subiect care m‑a adus aici, Nu cred că v‑am fost de mare ajutor, Probabil că aţi avut dreptate când aţi spus că nici o sinucidere nu poate fi explicată, Explicată raţional, să ne înţelegem, Totul s‑a petrecut ca şi cum ea n‑ar fi făcut decât să deschidă o uşă şi să iasă, Sau să intre, Da, sau să intre, în funcţie de punctul de vedere, Iată o explicaţie excelentă, E o metaforă, Metafora a fost întotdeauna cea mai bună modalitate de a explica lucrurile, La revedere, domnule director, vă mulţumesc din suflet, La revedere, a fost o plăcere să stau de vorbă cu dumneavoastră, evident nu mă refer la tristul subiect al discuţiei noastre, ci la persoana dumneavoastră, Desigur, sunt moduri de a vorbi, Vă conduc până la scara. Când domnul José ajunsese deja pe scara dintre etaj şi parter, directorul îşi aduse aminte că nu‑l întrebase cum se numeşte, N‑are importanţă, reconsideră el imediat, e o poveste încheiată.
Domnul José n‑ar putea spune, în schimb, acelaşi lucru, el mai are de făcut un ultim pas, să caute în casa femeii necunoscute şi să găsească o scrisoare, un jurnal, o simplă hârtie care ar conţine izbucnirea, ţipătul, acel nu‑mai‑pot pe care orice sinucigaş are stricta obligaţie de a‑l lăsa în urmă înainte de a ieşi pe uşă, pentru ca cei care vor rămâne dincoace de ea să‑şi poată potoli împunsăturile propriei conştiinţe spunând, Bietul om, trebuie să fi avut motivele lui. Spiritul uman, totuşi, de câte ori va fi nevoie s‑o spunem, este locul predilect al contradicţiilor, de altfel nici nu s‑a observat în ultima vreme ca ele să prospere sau cel puţin să aibă condiţii viabile de existenţă în afara lui, acesta trebuie să fie motivul pentru care domnul José rătăceşte pe străzile oraşului, dintr‑o parte într‑alta, în sus şi în jos, pierdut parcă fără hartă sau ghid, când ştie foarte bine ce are de făcut în această ultimă zi, căci mâine va fi un alt timp, ori el va fi altcineva într‑un timp identic cu acesta, ca dovadă c‑o ştie şi‑a pus întrebarea, După toate astea, cine voi mai fi eu mâine, ce fel de registrator va avea Arhiva Generală a Stării Civile. De două ori a trecut prin faţa casei femeii necunoscute, de două ori n‑a îndrăznit să se oprească, îi era teamă, să nu‑l întrebăm de ce, această contradicţie e dintre cele mai cunoscute, domnul José vrea şi nu vrea, doreşte şi se teme de ceea ce doreşte, toată viaţa lui a fost astfel. Acum, pentru a câştiga timp, pentru a amâna ceea ce ştie că e inevitabil, se gândeşte că mai întâi trebuie să prânzească, într‑un restaurant ieftin, aşa cum i‑o impune punga sărăcăcioasă, dar care, mai ales, să fie departe de acele locuri, să nu deştepte cumva bănuielile vreunui vecin curios să afle intenţiile bărbatului care a trecut deja de două ori prin faţa casei. Deşi înfăţişarea sa nu se deosebeşte de cea pe care o au de obicei persoanele cumsecade, e ştiut că nu poţi avea niciodată garanţii ferme asupra a ceea ce vezi, aparenţele înşală foarte tare, de aceea le numim aparenţe, cu toate că, în cazul de faţă, ţinând seama de povara vârstei şi de fragila constituţie fizică, nimănui nu‑i va trece prin cap, de exemplu, că domnul José îşi petrece viaţa făcând escalade nocturne pe clădiri. Îşi prelungi cât putu mai mult prânzul frugal, se ridică de la masă târziu, după ora trei, şi, fără grabă, de parcă avea picioare de plumb, se îndreptă spre strada unde locuise femeia necunoscută. Înainte de a da ultimul colţ, se opri, respiră adânc, Nu sunt un laş, îşi spuse pentru a‑şi da curaj, însă era, aşa cum se întâmplă cu mulţi inşi curajoşi, viteaz în anumite împrejurări, fricos în altele, dacă a stat o noapte în cimitir nu înseamnă că acum nu‑i tremură picioarele. Îşi băgă mâna în buzunarul exterior al hainei, pipăi cheile, una, cea de la cutia de poştă, mică, îngustă, se excludea de la sine, celelalte două erau aproape identice, însă una era de la uşa de la stradă, alta de la uşa apartamentului, să dea Domnul să nimerească de la bun început, dacă imobilul are portar şi e dintre aceia care scot nasul afară la cel mai mic zgomot, ce explicaţie ar da, va putea spune că a venit cu permisiunea părinţilor doamnei care s‑a sinucis, a venit pentru inventarierea bunurilor, sunt funcţionar al Arhivei Generale a Stării Civile, poftim legitimaţia, domnule, şi, după cum vedeţi, mi‑au fost încredinţate cheile casei. Domnul José nimeri cheia potrivită de la prima încercare, paznicul porţii, dacă exista vreunul în clădire, nu se ivi să‑l întrebe, Unde mergeţi, domnule, e adevărat ce se spune, cel mai bun paznic al podgoriei e teama că vine garda, deci sfatul bun e să ne învingem teama mai întâi, vedem după aceea dacă apare şi gardianul. Imobilul, deşi vechi, are lift, atât de grele îşi simte picioarele domnul José încât altfel n‑ar fi ajuns niciodată la etajul şase unde locuise profesoara de matematică. Uşa scârţâi deschizându‑se, făcându‑l să tresară pe vizitator, brusc îndoindu‑se de eficacitatea justificării pe care se gândise să i‑o prezinte portarului în cazul că l‑ar fi interpelat. Se strecură rapid înăuntrul apartamentului, închise uşa după el cu cea mai mare grijă şi se regăsi în mijlocul unei penumbre dense, căreia nu‑i mai trebuia mult ca să devină întuneric. Pipai peretele de lângă tocul uşii, găsi un întrerupător, dar, prudent, nu apăsă pe el, putea fi periculos să aprindă luminile. Ochii domnului José se obişnuiau încet cu penumbra, am putea spune că tuturora ni se întâmplă acelaşi lucru în situaţii similare, dar ce nu se ştie în general este că registratorii Arhivei Generale, din pricina vizitelor regulate pe care sunt nevoiţi să le facă în arhiva morţilor, ajung să dobândească, după un timp, capacităţi de adecvare optică cu totul neobişnuite. Ar ajunge să capete ochi de pisică dacă, mai înainte, n‑ar trebui să iasă la pensie.
Deşi era mochetă pe jos, domnul José consideră c‑ar fi mai bine să‑şi scoată pantofii, ca să evite orice şoc sau vibraţie care i‑ar putea denunţa prezenţa locatarilor de la etajul de dedesubt. Cu mii de precauţii trase zăvoarele obloanelor interioare de la una dintre ferestrele care dădeau spre stradă, deschizându‑le însă numai atât cât să intre puţină lumină. Se afla în dormitor. Văzu o comodă, un dulap de haine, o noptieră. Patul, îngust, pentru o singură persoană. Mobilele aveau linii simple şi clare, opusul stilului sumbru şi greoi al mobilierului din casa părinţilor. Domnul José dădu o raită şi prin celelalte încăperi ale apartamentului, care era compus dintr‑o sufragerie mobilată cu obişnuitele canapele şi cu o bibliotecă ocupând complet un perete, o cameră mai mică servind drept birou, bucătăria minusculă, sala de baie redusă la strictul necesar. Aici a trăit o femeie care s‑a sinucis din motive necunoscute, care a fost căsătorită şi a divorţat, care s‑ar fi putut duce să locuiască cu părinţii după divorţ, dar care a preferat să rămână singură, o femeie care, ca toate celelalte, a fost mai întâi fetiţă iar apoi domnişoară, dar care, încă de pe atunci, într‑un mod nedefinit, dar sigur, era deja femeia care urma să devină, o profesoară de matematică al cărei nume de fiinţă vie s‑a aflat în Arhiva Generală a Stării Civile alături de numele tuturor fiinţelor vii din acest oraş, o femeie al cărei nume de moartă s‑a întors în lumea vieţii pentru că domnul José s‑a dus să‑l răscumpere lumii morţii, numai numele, nu şi pe ea, căci nu are puteri atât de mari un simplu registrator. Cu uşile dintre camere lăsate toate deschise, lumina zilei pătrunde de bine de rău în casă, dar domnul José va trebui să se grăbească, dacă vrea să‑şi termine căutarea. Deschise un sertar al biroului, îşi trecu repede ochii peste conţinut, păreau exerciţii şcolare de matematică, calcule, ecuaţii, nimic ce i‑ar fi putut explica motivele vieţii şi morţii femeii care se aşezase pe acest scaun, care aprinsese această veioză, care ţinuse în mână şi scrisese cu acest creion. Domnul José închise încet sertarul, vru să deschidă altul, dar nu‑şi duse mişcarea până la capăt, se opri gândindu‑se timp de un lung minut, sau au fost doar câteva secunde ce i s‑au părut ore, după aceea închise sertarul cu un gest hotărât, ieşi din birou, se aşeză pe una din micile canapele din sufragerie, şi rămase aici. Îşi privea vechile şosete cârpite, pantalonii fără dungă, puţin cam scurţi, gleznele albe şi subţiri, cu perii rari. Simţea cum i se cuibărea trupul în concavitatea suavă a tapiţeriei şi a arcuirilor canapelei, lăsată de alt trup, Niciodată nu se va mai aşeza aici, murmură. Liniştea, care i se păruse absolută, era întreruptă acum de zgomotele străzii, mai ales, din când în când, de trecerea câte unei maşini, dar şi în aer se simţea o răsuflare cadenţată, o pulsaţie lentă, poate e respiraţia caselor când sunt lăsate singure, aceasta, probabil, încă n‑a înţeles că are pe cineva înăuntru. Domnul José îşi spuse că mai sunt sertare de examinat, cele de la comodă, unde de obicei se păstrează rufăria cea mai intimă, cele de la noptieră, unde intimităţi de altă natură sunt în general adunate, dulapul, îşi spuse că dacă‑l va deschide nu va putea rezista dorinţei de a‑şi trece degetele peste rochiile atârnate, la fel cum ar mângâia clapele unui pian, îşi va apropia faţa de una dintre ele pentru a‑i aspira aroma, parfumul, simplul ei miros. Şi mai sunt şi sertarele biroului, pe care n‑a ajuns să le cerceteze, şi micile dulapuri din bibliotecă, undeva trebuie să fie ascuns ceea ce venise să caute, scrisoarea, jurnalul, cuvântul de adio, semnul ultimei lacrimi. La ce bun, se întrebă, să presupunem că există o astfel de hârtie, o găsesc, o citesc, dar rochiile ei vor fi la fel de goale, de acum înainte exerciţiile de matematică nu vor mai avea soluţie, nu vor mai fi descoperite necunoscutele ecuaţiilor, cuvertura de pe pat nu va mai fi dată la o parte, cearşaful nu va mai fi tras peste piept, veioza nu va mai lumina pagina cărţii, ce s‑a sfârşit, s‑a sfârşit. Domnul José se aplecă, îşi lăsă fruntea în palme, ca şi cum ar fi vrut să‑şi continue gândul, dar nu era aşa, i se sfârşiseră gândurile. Lumina dispăru subit, un nor trecea pe cer. Atunci sună telefonul. Nu‑l remarcase înainte, dar iată‑l, pe o masă mică, într‑un colţ, ca un obiect care se foloseşte rareori. Mecanismul casetofonului se puse în funcţiune, un glas feminin rosti numărul de telefon, apoi adăugă, Nu sunt acasă, lăsaţi mesajul după ce auziţi semnalul. Cel care sunase închise, sunt oameni care urăsc să discute cu o maşină, ori poate a fost vorba de o greşeală, de fapt, dacă nu recunoaştem glasul care a ieşit din robot n‑are rost să continuăm. Acest lucru ar trebui explicat domnului José, care niciodată n‑a văzut de aproape un asemenea aparat, dar probabil că nu va fi atent la explicaţii, atât de mult îl tulburaseră cele câteva cuvinte pe care le auzise, Nu sunt acasă, lăsaţi mesajul după ce auziţi semnalul, da, nu e acasă, nu va mai fi niciodată acasă, i‑a rămas numai vocea, gravă, răguşită, uşor distantă, ca şi cum s‑ar fi gândit la altceva în timp ce făcea înregistrarea. Domnul José rosti, Poate că sună din nou, şi cu această speranţă nu se mişcă o oră întreagă de pe canapea, penumbra din casă era tot mai densă, dar telefonul nu mai sună. Atunci domnul José se ridică, Trebuie să plec, murmură, însă înainte de plecare, mai făcu o dată turul casei, intră în dormitor, unde era mai multă lumină, se aşeză un moment pe marginea patului, îşi trecu de câteva ori palma peste marginea îndoită a cearşafului, apoi deschise dulapul, aici se aflau rochiile femeii care spusese definitivele cuvinte, Nu sunt acasă. Se aplecă până le atinse cu faţa, mirosul emanat de ele era un miros de absenţă, amintind de parfumul mixt de roză şi crizantemă care pluteşte uneori prin Arhiva Generală.
Portarul nu‑şi făcu apariţia ca să‑l întrebe de unde vine, imobilul e tăcut, pare nelocuit. Atâta tăcere făcu să se nască în capul domnului José o idee, cea mai îndrăzneaţă din viaţa sa, Ce‑ar fi să rămân aici peste noapte, n‑ar şti nimeni dac‑aş dormi în patul ei. Să‑i spunem domnului José că nimic nu e mai simplu, nu trebuie decât să mai urce o dată cu liftul, să intre în apartament, să‑şi scoată pantofii, poate cineva va greşi din nou numărul, Dacă asta se va întâmpla, vei avea bucuria să auzi din nou glasul răguşit şi grav al profesoarei de matematică, Nu sunt acasă, va spune ea, şi dacă, în timpul nopţii, culcat în patul ei, un vis plăcut îţi va înfierbânta trupul bătrân, ştii ce să faci, soluţia e la îndemână, dar fii atent la cearşafuri. Sunt sarcasme şi grosolănii pe care domnul José nu le merită, îndrăzneaţa idee, mai mult romantică decât îndrăzneaţă, aşa cum a venit, aşa a şi plecat, iar el nu mai e în clădire, e pe stradă, se pare că ce l‑a ajutat să iasă a fost amintirea dureroasă a imaginii vechilor şosete cârpite şi a gleznelor albe şi subţiri, cu perii rari. Nimic pe lumea asta n‑are sens, murmură domnul José, şi porni spre strada unde locuia doamna din apartamentul din dreapta de la parter. Se înserează, Arhiva Generală s‑a închis, registratorului nu‑i rămân prea multe ore pentru a inventa o poveste care să‑i justifice absenţa de la serviciu timp de o zi întreagă. Toţi ştiu ca n‑are rude care ar trebui ajutate de urgenţă, şi, chiar dac‑ar avea, n‑are nici o scuză, trăind aşa cum trăieşte perete în perete cu Arhiva, nu trebuia decât să intre şi să spună din uşă, La revedere, pe mâine, am o verişoară pe moarte. Domnul José îşi dă seama că nu‑i pasă, n‑au decât să‑l dea afară, să‑l expulzeze din funcţia publică, poate că păstorului îi trebuie un ajutor pentru a schimba numerele de pe morminte, mai ales dacă intenţionează să‑şi lărgească câmpul de activitate, nu are, în fond, nici un motiv să se limiteze la sinucigaşi, la urma urmelor toţi morţii sunt la fel, ce poţi face cu unii poţi face şi cu toţi ceilalţi, să‑i amesteci, să‑i încurci, e totuna, lumea asta n‑are sens.
Când sună la uşa doamnei din apartamentul din dreapta de la parter, domnul José se gândea numai la ceaşca de ceai pe care o va bea. Sună o dată, de două ori, însă nimeni nu veni să deschidă. Perplex, îngrijorat, sună la uşa apartamentului din stânga de la parter. Apăru o femeie care‑l întrebă sec, Ce doriţi, Nimeni nu răspunde la celălalt apartament, Şi ce dacă, Puteţi să‑mi spuneţi dacă s‑a întâmplat ceva, Ce să se întâmple, Vreun accident, vreo boală, de exemplu, E posibil, a venit ambulanţa după ea, când a fost asta, Acum trei zile, Şi n‑aveţi nici o veste, ştiţi cumva unde se află, Nu, domnule, mă scuzaţi. Femeia trânti uşa, lăsându‑l pe domnul José pe întuneric. Mâine trebuie să merg s‑o caut prin spitale, îşi spuse. Se simţea epuizat, toată ziua bătuse străzile, toată ziua emoţii, iar acum această lovitură. Ieşi din clădire şi rămase imobil pe trotuar, întrebându‑se ce‑ar mai putea să facă, să sune la toţi locatarii, n‑or fi toţi la fel de dezagreabili ca femeia din apartamentul din stânga de la parter, domnul José intră din nou în clădire, urcă scara până la etajul al doilea, sună la uşa mamei copilului, cea cu soţul gelos, la ora asta trebuie să se fi întors de la muncă, dar nu contează, domnul José va întreba doar dacă ştiu ceva despre vecina din apartamentul din dreapta de la parter. Lumina de pe scară e aprinsă. Uşa se deschide, femeia nu ţine copilul în braţe şi nu‑l recunoaşte pe domnul José, Ce doriţi, Scuzaţi‑mă că vă deranjez, am venit la doamna din apartamentul din dreapta de la parter, dar nu e acasă, iar locatara din celălalt apartament mi‑a zis c‑au luat‑o acum trei zile cu salvarea, Da, e adevărat, Ştiţi cumva unde este, la ce spital, sau e la vreo rudă. Înainte ca mama copilului să apuce să răspundă, un glas de bărbat întrebă dinăuntru, Ce se întâmplă, ea îşi întoarse capul, Cineva întreabă de doamna de la parter, apoi îl privi pe domnul José şi spuse, Nu, nu ştim nimic. Domnul José îşi coborî glasul şi întrebă, Nu mă recunoaşteţi, ea ezită, A, da, îmi amintesc, spuse în şoaptă, şi, încet, închise uşa.
Pe stradă, domnul José opri un taxi, Duceţi‑mă la Starea Civilă, îi spuse distrat şoferului, Ar fi preferat să meargă pe jos, pentru a‑şi economisi puţinii bani pe care‑i mai avea şi pentru a‑şi termina ziua aşa cum o începuse, dar oboseala nu‑l mai lăsa să facă un pas. Aşa credea cel puţin. Când şoferul anunţă, Am ajuns, domnul José văzu că nu se opriseră în faţa casei sale, ci la poarta Arhivei. N‑avea rost să‑i explice omului că trebuia să dea ocol pieţei şi s‑o ia pe strada laterală, în fond n‑avea de mers decât vreo cincizeci de metri, nici atât. Plăti cu ultimele monede, coborî şi, când păşi pe caldarâm şi îşi ridică privirea, văzu că ferestrele Arhivei erau luminate, Din nou, se gândi, uită pe dată îngrijorarea pentru soarta doamnei din apartamentul din dreapta de la parter şi amintirea mamei copilului, problema era acum să găsească justificarea pentru a doua zi. Dădu colţul, iată casa, scundă, aproape o ruină, rezemată de înaltul perete al edificiului, care părea gata s‑o strivească. În clipa aceea, domnul José îşi simţi inima strivită ca de nişte degete brutale. În casă era lumină. Era sigur c‑o lăsase stinsă la plecare, dar, ţinând seama de confuzia care de atâtea zile i se înstăpânise în minte, ar admite că a uitat‑o poate aprinsă, dacă n‑ar fi cealaltă lumină, din Arhivă, cinci ferestre strălucind intens. Băgă cheia în broască, ştia pe cine va găsi înăuntru, dar se opri în prag ca şi cum convenţiile sociale i‑ar fi impus să se arate surprins. Şeful stătea aşezat la masă, în faţa lui erau câteva hârtii aliniate cu grijă. Domnul José n‑avea nevoie să se apropie pentru a şti despre ce era vorba, cele două false împuterniciri, fişele şcolare ale femeii necunoscute, caietul de însemnări, coperta dosarului Arhivei cu documentele oficiale. Intraţi, spuse şeful, sunteţi la dumneavoastră acasă. Registratorul închise uşa, înaintă spre masă şi se opri. Nu rosti nici o vorbă, simţea în creier un vârtej lichid în care i se dizolvau toate gândurile. Luaţi loc, am spus că sunteţi la dumneavoastră acasă. Domnul José observă că deasupra fişelor şcolare se afla o cheie identică cu a sa. Vă uitaţi la cheie, întrebă conservatorul, şi continuă calm, Să nu credeţi că e vorba de o copie frauduloasă, casele funcţionarilor, când existau, aveau întotdeauna două chei de comunicare internă, una, desigur, destinată folosinţei locatarului, cealaltă care rămânea în posesia Arhivei, totul se armonizează, aşa cum vedeţi, Cu excepţia faptului că aţi intrat aici fără permisiunea mea, reuşi să îngaime domnul José, N‑aveam nevoie de ea, stăpânul cheii e stăpânul casei, să spunem că amândoi suntem stăpânii acestei case, aşa cum dumneavoastră păreţi a vă fi considerat îndeajuns de stăpân pe Arhivă pentru a sustrage documente oficiale, Vă pot explica, Nu e nevoie, v‑am urmărit în mod regulat activităţile, pe lângă asta caietul de însemnări mi‑a fost de mare ajutor, profit de ocazie pentru a va felicita pentru buna redactare şi proprietatea limbajului, Mâine îmi voi prezenta demisia, Pe care n‑o voi accepta. Domnul José îl privi surprins, N‑o veţi accepta, Nu, n‑o voi accepta, De ce, dacă pot să întreb, Puteţi, de vreme ce sunt gata să devin complice la activităţile dumneavoastră ilegale, Nu înţeleg. Conservatorul luă în mână dosarul femeii necunoscute, apoi spuse, Veţi înţelege curând, dar înainte povestiţi‑mi ce s‑a întâmplat în cimitir, naraţiunea se opreşte la conversaţia pe care aţi avut‑o cu registratorul de acolo, E o poveste lungă, Pe scurt, ca să am o imagine completă, Am traversat pe jos Cimitirul General până la teritoriul sinucigaşilor, am dormit sub un măslin, dimineaţa următoare, când m‑am trezit, eram în mijlocul unei turme de oi, iar apoi am aflat că păstorul ei se amuză schimbând între ele numerele mormintelor înainte de a fi puse plăcile funerare, De ce, E greu de explicat, totul se învârte în jurul chestiunii dacă putem afla unde sunt cu adevărat persoanele pe care le căutăm, el crede că nu vom şti niciodată, Ca persoana pe care aţi numit‑o femeia necunoscută, Da, domnule, Azi ce‑aţi făcut, M‑am dus la liceul unde a fost profesoară, am văzut casa unde a trăit, Şi aţi găsit ceva, Nu, domnule, şi am înţeles că nu vreau să găsesc. Conservatorul deschise dosarul, scoase fişa care venise lipită de actele ultimelor cinci persoane faimoase de care se ocupase domnul José, Ştiţi ce‑aş face dacă aş fi în locul dumneavoastră, întrebă, Nu, domnule, Ştiţi care e singura concluzie logică a tot ce s‑a întâmplat până în acest moment, Nu, domnule, Să faceţi pentru această femeie o fişă nouă, identică cu cea veche, cu toate datele necesare, dar fără data decesului, Şi după aceea, După aceea s‑o puneţi în fişierul celor vii, ca şi cum n‑ar fi murit, Ar fi o fraudă, Da, ar fi o fraudă, dar nimic din ce‑am făcut şi am spus, dumneavoastră şi cu mine, n‑ar avea nici un sens dacă n‑am comite‑o, Nu înţeleg. Conservatorul se rezemă de spătarul scaunului, îşi trecu încet mâinile peste faţă, apoi întrebă, Vă amintiţi ce‑am spus vineri, când v‑aţi prezentat neras la serviciu, Da, domnule, Totul, Totul, Vă amintiţi deci că m‑am referit la anumite fapte fără de care n‑aş fi reuşit niciodată să înţeleg absurditatea pe care o reprezintă separarea morţilor de cei vii, Da, domnule, E nevoie să vă spun la ce fapte m‑am referit, Nu, domnule.
Conservatorul se ridică, Vă las cheia, n‑am de gând s‑o mai folosesc, şi adăugă fără să‑i dea timp domnului José să spună ceva, Mai e un ultim lucru de rezolvat, Care, domnule, Din dosarul femeii necunoscute lipseşte certificatul de deces, N‑am reuşit să‑l găsesc, trebuie să fi rămas în arhivă ori poate l‑am scăpat pe drum, Câtă vreme nu‑l veţi găsi, această femeie va fi moartă, Va fi moartă chiar dacă‑l găsesc, Dacă nu‑l veţi distruge, rosti conservatorul. Rostind aceste cuvinte, îi întoarse spatele, în curând se auzi zgomotul uşii Arhivei Generale închizându‑se. Domnul José stătea încremenit în mijlocul casei. Nu trebuia să completeze o fişă nouă pentru că avea deja o copie la dosar. Trebuia, în schimb, să rupă sau să ardă originalul unde fusese înscrisă o dată a morţii. Pe undeva înăuntru încă se mai afla certificatul de deces. Domnul José intră în Arhivă, se duse la biroul şefului, deschise sertarul unde îl aşteptau lanterna şi firul Ariadnei. Îşi legă de picior un capăt al firului şi înaintă spre beznă.
--------------------------