John Saul

Creatura

Creature, 1989

1

Alarma porni să bâzâie încet. Mark Tanner se întinse alene s‑o oprească. Se trezise de zece minute şi rămăsese pe pat, privind afară, pe fereastră, către pescăruşii ce se roteau lin deasupra golfului San Francisco. De îndată ce bâzâitul alarmei încetă, fără, însă, ca Mark să dea vreun semn c‑ar fi vrut să se scoale, prepelicarul mare şi auriu, care stătea culcat lângă pat, se întinse din toate mădularele, se ridică în patru labe şi începu să mângâie cu botul ceafa şi obrazul băiatului. În cele din urmă Mark dădu cuvertura la o parte şi se sculă.
— Bine, Chivas, bine, rosti el moale, luând capul mare al câinelui în mâinile sale şi scărpinându‑l pe după urechi. Ştiu cât e ceasul, ştiu că trebuie să mă scol şi mai ştiu că trebuie să plec la şcoală. Dacă ştiu toate astea, însă, nu înseamnă că trebuie să‑mi şi placă!
Botul lui Chivas se strâmbă într‑un rânjet aproape uman. Animalul lovi cu coada în podea. Ridicându‑se în picioare, Mark o auzi pe maică‑sa strigându‑l din hol:
— Micul dejun în zece minute. Şi fără halate de baie la masă!
Mark se uită la Chivas, care flutură din nou din coadă. După asta, băiatul se dezbrăcă de pijama, o aruncă în colţul camerei şi‑şi puse o pereche curată de chiloţi. Se duse la toaletă şi, ignorând hainele pe care i le cumpărase maică‑sa cu două zile înainte, pescui, din dulapul cu rufe murdare, o pereche de blugi ponosiţi. Şi‑i trase pe el şi se admiră, ca în fiecare dimineaţă, în oglinda dulapului.
Ca de obicei, îşi spuse că nu lui i se datora faptul că era mult mai scund decât toţi ceilalţi. La şapte ani suferise aproape douăsprezece luni de un reumatism infecţios care îi oprise creşterea la înălţimea de un metru şi jumătate.
Acum avea şaisprezece ani şi abia depăşea un metru şi jumătate.
Pe lângă asta, avea un piept scofâlcit şi braţe subţiri.
Tare ca oţelul!
Maică‑sa îi spunea mereu aşa, dar el ştia că nu era adevărat - nu era deloc tare ca oţelul, era doar un slăbănog.
Un slăbănog scund.
Maică‑sa îl asigurase mereu că asta n‑avea nici o importanţă, dar Mark ştia că nu era adevărat, căci citea realitatea în ochii tatălui său ori de câte ori Blake Tanner se uita la el.
Era mai corect spus: „se uita în jos la el", şi asta nu numai deoarece aceasta era senzaţia permanentă a lui Mark, ci pentru că tatăl său avea un metru nouăzeci, încă de pe când avea vârsta lui Mark. Iar dacă Blake ar fi uitat să menţioneze acest aspect - deşi Mark trăia cu senzaţia că nu uitase niciodată s‑o facă - dovezile se aflau pretutindeni în casă, mai ales în salon, unde pereţii erau acoperiţi cu poze ale lui Blake Tanner îmbrăcat cu echipamentul de fotbalist - mai întâi în liceu, apoi în colegiu - iar trofee strălucitoare sclipeau într‑o vitrină imensă din sticlă.
Primise MVP‑ul (Most Valuable Player: Cel Mai Valoros Jucător - n.tr.) de trei ori în liceu şi de două ori în colegiu.
Primise şi titlul de „cel mai bun fundaş pe trei sferturi" al Conferinţei (Denumirea dată campionatului american universitar de baschet, football etc.) în ultimul an de liceu şi în colegiu.
Cât timp îşi îmbrăcă bluza cu mâneci lungi şi se încălţă cu bascheţii, revăzu în minte trofeele aliniate în vitrină şi raftul gol de sus, despre care taică‑su spusese întotdeauna că fusese păstrat pentru trofeele pe care avea să le cucerească Mark. Numai că, atât el, cât şi taică‑su ştiau prea bine că n‑avea să câştige niciodată vreo cupă de argint.
Marele secret, pe care nu‑l mărturisise niciodată tatălui său, dar despre care bănuia că maică‑sa îl cunoştea, era acela că lui nu‑i păsa. Deşi făcuse tot ce‑i stătuse în puteri ca să‑l pasioneze footballl‑ul (Sport specific american, asemănător rugby‑ului european), ba chiar se antrenase îndelung pentru acest sport cu o vară înainte, mai ales că lovirea mingii, conform celor spuse de taică‑su, nu necesita gabarit ci numai coordonare, nu reuşise să priceapă ce mare scofală realizase. Ce era senzaţional în faptul că o gloată de vlăjgani se alergau pe tot terenul, aruncându‑se unii asupra celorlalţi? Ce sens avea?
Nici unul, din punctul lui de vedere.
Se privi încă o dată în oglindă şi închise uşa dulapului. Părăsi dormitorul, cu Chivas pe urmele lui, traversă holul către camera de zi, trase glasvandul şi ieşi în curtea din spate. Se opri o clipă şi inspiră adânc aerul proaspăt al dimineţii, nepoluat încă de smogul care ameninţa uneori să înăbuşe întreaga zonă din jurul oraşului San Jose. În această dimineaţă vântul bătea dinspre golf, ducând cu el o mireasmă care diminua proasta dispoziţie a lui Mark. Dintr‑o dată el zâmbi. Cunoscând rutina de dimineaţă, Chivas o luă înainte şi dispăru după colţul garajului. Mark îl ajunse imediat. Câinele adulmecă deja cuşca plină cu iepuri de Angora. Mark îi îngrijea încă de când avea doisprezece ani. Ăsta era un alt motiv de discordie între el şi taică‑su.
— Dacă n‑ar fi fost iepurii ăia blestemaţi, îşi auzise el tatăl discutând cu maică‑sa, cu câteva luni înainte, ar fi putut începe să facă ceva sport ca să mai pună puţină carne pe el.
— Dar face o groază de exerciţii, replicase Sharon Tanner, fără vlagă. Ştii bine că statura lui n‑are nimic de‑a face cu exerciţiile fizice. N‑o să ajungă niciodată cât tine de mare, şi nici n‑o să fie atlet, aşa că nu‑ţi face griji.
— Ia mai slăbeşte‑mă! se burzuluise taică‑su. Iepuri?
— Poate o să ajungă doctor veterinar, strecurase maică‑sa. Nu‑i nimic rău în asta.
„Poate că am să ajung, într‑adevăr, doctor veterinar", îşi zise Mark în gând, în timp ce deschidea cutia mare de plastic în care se găsea hrana pentru iepuri. Scoase de acolo suficientă mâncare cât să umple farfuria din interiorul cuştii. Nu meditase prea mult până acum pe marginea acestei chestiuni, dar, de când surprinsese acea discuţie, se gândise mai profund şi începuse să‑i placă ideea. Nu era vorba numai de iepuri şi de Chivas. Se gândise şi la păsările de deasupra golfului. Dintotdeauna îi plăcuse să se ducă acolo de unul singur. Hoinărea în jurul mlaştinilor şi urmărea păsările. Aştepta în fiecare an cu răbdare perioada migraţiilor, când observa cum treceau păsările în stoluri pe deasupra lui, în acelaşi timp cu alte cârduri care se opreau să se odihnească pe ape, ca să li se întremeze fraţii mai tineri, după care se ridicau şi îşi continuau drumul.
Cu câţiva ani înainte, maică‑sa îi dăruise de Crăciun un aparat foto, de care Mark începuse să se folosească, curând după aceea, ca să pozeze păsări. Urmărind odată un cârd, în căutarea imaginii perfecte, dăduse peste o pasăre rănită. O salvase, o adusese acasă şi o vindecase, după care o dusese înapoi în mlaştină şi‑i dăduse drumul. Când văzuse cum îşi luase zborul mica vietate, avusese parte de una dintre cele mai mari satisfacţii din viaţa sa. De aceea, ideea maică‑si privind doctorul veterinar i se părea din ce în ce mai rezonabilă.
Descuie cuşca iepurilor. Chivas se încordă, cu ochii fixaţi asupra micilor animale dinăuntru. Mark se aplecă şi se întinse ca să pună hrana în farfurie. Unul dintre iepuri mirosi ocazia, se strecură afară din cuşcă şi ţopăi înnebunit peste pajişte, către gardul care separa casa Tanner‑ilor de vecini.
— Adu‑l înapoi, Chivas! comandă Mark, cu toate că vorbele erau inutile, căci prepelicarul traversa deja păşunea pe urmele evadatului.
Având încă în mână polonicul plin cu hrană pentru iepuri, Mark se ridică să vadă scena. Vânătoarea luă sfârşit în mai puţin de un minut. Aşa cum i se întâmpla întotdeauna, iepurele ajunse la gard cu câţiva metri înaintea câinelui, încremeni o clipă, apoi începu să alerge înnebunit de‑a lungul gardului, căutând un locşor de trecere prin el. Chivas îl ajunse din urmă, întinse o labă şi‑l ţintui la pământ. Iepurele scheună, dar prepelicarul îl ignoră, apucă de ceafă fiinţa, care se zbătea, neputincioasă şi o duse, mândru, înapoi la cuşcă. Ajuns acolo, aşteptă, dând nerăbdător din coadă, ca Mark să deschidă uşiţa, apoi înghesui iepurele înăuntru. Micul animal cu blana albă se îndepărtă lipăind, apoi se întoarse şi se uită fix la câine, ca şi cum n‑ar fi putut pricepe nici în ruptul capului de ce mai trăia încă.
— Bun câine, murmură Mark.
Îl bătu pe Chivas uşurel pe spate, apoi umplu cu hrană vasul din cuşcă. Schimbă apa, scoase tava cu excremente de sub cuşcă, o scutură şi o puse la loc. Tocmai termina treaba când maică‑sa îl strigă din pragul uşii.
— Vino să mănânci, sau arunc totul la gunoi!
Zâmbindu‑le drăgăstos celor şase iepuri adunaţi în jurul hranei, Mark ezită o clipă, apoi se răsuci pe călcâie şi porni către casă. Sesizând schimbarea de dispoziţie a stăpânului său, Chivas păşi lângă el cu coada lăsată în jos.
De îndată ce ajunse în bucătărie şi se aşeză la masă, Mark simţi că taică‑su se uita la el cu dezaprobare.
— Aşa te îmbraci tu pentru prima zi de şcoală? întrebă Blake Tanner, cu voce joasă, plină de sarcasm.
Mark încercă să nu ia în seamă tonul.
— Toată lumea poartă blugi, protestă el, aruncând o privire ameninţătoare soră‑si de nouă ani, care îi rânjea răutăcioasă, sperând, evident, că Mark va intra într‑o încurcătură.
— Dacă toată lumea poartă blugi, replică Blake, sprijinindu‑se de spătarul scaunului şi încrucişându‑şi braţele pe pieptul lui larg, într‑un gest care anunţa invariabil dorinţa lui de a demola argumentele lui Mark prin logică, atunci de ce a cheltuit maică‑ta aproape două sute de dolari ca să‑ţi cumpere haine noi?
Mark înălţă din umeri şi se concentră să rupă jumătatea de grapefruit care se odihnea pe masă. Simţea privirea lui taică‑su aţintită încă asupra lui. Ştia ce avea să urmeze, chiar înainte ca Blake să deschidă din nou gura.
— Lui Joe Melendez îi place ca băieţii din echipă să arate bine, rosti Blake, cu subînţeles. El crede că echipa trebuie să dea un bun exemplu celorlalţi.
Mark trase adânc aer în piept şi se uită în ochii tatălui lui.
— Eu nu sunt în echipă, replică el.
— Ai putea fi după‑amiază, îi reaminti Blake. Eşti mai bun şutor ca mine.
— Eu eram o şutoare mai bună ca tine, îl întrerupse Sharon Tanner, împingând invariabila stivă de clătite în faţa soţului şi întrebându‑se pentru a mia oară de ce acestea păreau că n‑au nici un efect asupra siluetei lui atletice. Mark are dreptate; toată lumea poartă blugi la şcoală. Ştiam toate astea când i‑am cumpărat hainele.
Îi făcu cu ochiul fiului ei. Mark simţi cum se înroşeşte, stânjenit de faptul că maică‑sa avusese senzaţia că era nevoie să‑l apere.
— Nu contează părerea ta despre cât de bun sunt, tată. Îţi spun eu că nu sunt bun deloc şi, chiar dacă aş fi, asta tot n-ar avea vreo importanţă, căci sunt prea scund pentru echipă.
— Şutorii nu trebuie să fie neapărat înalţi, zise Blake, dar Mark clătină din cap.
— Noi n‑avem şutori, tată. Nu e o echipă profesionistă, e numai echipa liceului San Marcos. Domnul Melendez alege numai băieţi înalţi care ştiu să facă şi altceva în afară de a şuta. În plus, nu pot fi în echipă şi, în acelaşi timp, să fac şi poze.
Undeva, în subconştient, începuse să i se formeze o idee. Taică‑su se uită nedumerit la el.
— Să faci poze? Ce tot spui acolo?
— Pentru ziarul şcolii, răspunse Mark.
Cuvintele îi veneau rapid, acum că ideea era bine conturată.
— Mânuiesc bine aparatul. Domnul Henomerling a spus anul trecut că am fost mai bun ca oricare altul. Dacă fac poze pentru ziar, cum pot fi în echipă? Oricum, nu‑i mai bine să fiu în teren, făcând ceva, decât să stau pe bancă?
Blake miji ochii, dar Sharon interveni înainte ca el să mai spună ceva:
— Înainte de a începe o discuţie, uită‑te la ceas.
Sesizând ocazia, Mark îşi termină grapefruitul, dădu peste cap ceaşca cu cacao şi plecă. După ce plecă şi Kelly, cu coada între picioare fiindcă n‑avusese loc nici o luptă, Blake îşi îndreptă atenţia spre nevastă‑sa.
— Ne hotărâsem deja, nu? Mark trebuia să intre în echipă anul acesta. Am discutat despre asta toată vara, nu?
Sharon clătină din cap.
— Tu ai discutat toată vara, îl corectă ea. Ai vorbit despre asta încă de la naşterea lui. Ştii bine că nu se va întâmpla niciodată, Blake.
Vocea i se îmblânzi.
— Ştiu ce importanţă are pentru tine, dragule, dar Mark nu e la fel ca tine şi nici nu va fi. Poate dacă nu s‑ar fi îmbolnăvit...
Vocea i se stinse, iar ochii se înnegurară când îşi aminti de boala care fusese cât pe‑aci să‑i ucidă fiul şi ruinase toate visele lui Blake legate de faptul că Mark avea să repete gloria lui de pe terenul de football. Sharon inspiră adânc şi‑şi termină gândul:
— Poate că dacă nu s‑ar fi îmbolnăvit, lucrurile ar fi stat altfel. La fel de bine s‑ar fi putut să nu se fi schimbat nimic. Mark nu e făcut pentru football. Nu‑i vorba numai de statura lui, ci şi de temperament. Nu înţelegi?
Blake Tanner se întunecă la faţă şi se ridică în picioare.
— Înţeleg multe, Sharon. Înţeleg că am un fiu neputincios şi handicapat, care are o mamă ce‑i permite totul. Isuse! Să‑şi petreacă tot timpul cu un aparat de fotografiat, nişte iepuri şi câteva păsări pe jumătate moarte! Dacă eram ca el la vârsta lui...
— ...taică‑tu te‑ar fi biciuit!
Sharon nu încercă să‑şi ascundă mânia din voce.
— Taică‑tu era un beţiv care vă biciuia pe tine şi pe maică‑ta din te miri ce! Asta vrei tu pentru Mark? Vrei să‑şi verse tot năduful pe terenul de football, cum ai făcut tu?
— N‑a fost deloc aşa, protestă Blake.
Bineînţeles, însă, că acesta fusese adevărul. O ştia şi el, Ia fel de bine ca ea. Sharon fusese cea care înţelesese, încă de la bun început, de când se cunoscuseră în liceu şi el se îndrăgostise de ea. Din acea clipă, ori de câte ori exista o dispută între el şi tatăl lui, ea îl încuraja să nu răspundă şi să nu facă situaţia din casă mai proastă decât era.
— Există terenul, îi spunea ea mereu. Pune‑ţi echipamentul, ieşi pe teren şi descarcă‑ţi nervii până te calmezi, fiindcă dacă nu faci ceva, o să ajungi exact ca taică‑tu, iar eu n‑o să mă mărit niciodată cu unul ca el.
El îi urmase sfaturile şi totul mersese bine. Întreaga furie resimţită faţă de tată fusese revărsată pe teren, iar succesul dobândit acolo îl susţinuse, în cele din urmă, material pe toată durata colegiului.
Mark nu‑i semăna deloc şi nu existau nici în viitor speranţe să‑i semene.
Cu excepţia... Cu excepţia faptului că undeva, în fundul sufletului, el încă nutrea speranţa că fiul lui avea să ajungă ca el. Dorea ca prin Mark să retrăiască zilele copilăriei sale, când auzise mulţimile aclamându‑l din tribune, când simţise emoţia unei pase excelente de şaizeci de metri, când îl apuca tremurul de fericire în clipa în care reuşea o încercare. N‑avea nici o importanţă că Sharon era convinsă de faptul că Mark n‑avea să‑i semene, căci în fundul inimii era sigur că fiul lui va ajunge ca el.
În definitiv, Mark mai avea până să termine şcoala. Când se îmbolnăvise pierduse un an, aşa că acum era cel mai în vârstă din clasa sa. Ar mai fi putut însă să crească; doctorii spuseseră că n‑avea, probabil, să ajungă cât el, dar nici nu exista un motiv să fie mai scund decât media. Ca atare, Mark se mai putea înălţa pe neaşteptate, aşa cum se întâmplase cu Blake la cincisprezece ani. Şi odată pornită explozia...
Blake nu‑şi dezvălui, însă, nimic din speranţă, căci Sharon, care îi citea gândurile perfect după atâţia ani petrecuţi împreună, i le ştia în întregime. Se mulţumi s‑o îmbrăţişeze şi s‑o sărute, apoi plecă din bucătărie ca să‑şi ia geanta diplomat. Înainte de a ajunge la uşă ea îl opri.
— E un băiat bun, Blake. Nu e ca tine şi s‑ar putea să nu ajungă niciodată ca tine, dar e fiul nostru şi ar fi putut fi mult mai rău.
Blake zâmbi.
— N‑am spus că nu e aşa. Vreau doar ce‑i mai bun pentru el. Nu există nici un motiv pentru care să nu se bucure de aşa ceva.
Plecă, în sfârşit, la birou lăsând‑o pe Sharon singură în casă. Aceasta începu să spele vasele. Rămas fără stăpân, Chivas veni lângă ea. O linse pe mână până ce Sharon se aplecă şi‑l scărpină între urechi.
— Ei, n‑a fost chiar atât de rău, Chivas, nu? Pariez că ai crezut c‑o să fie scandal şi că o să trebuiască să‑l păzeşti pe Mark de taică‑su, nu‑i aşa? Ei, bine ai greşit. Blake îl iubeşte pe Mark la fel de mult ca şi tine.
Zâmbi tristă.
— Nu‑l înţelege prea bine, asta‑i tot.
Ca şi cum i‑ar fi înţeles vorbele, Chivas ieşi din bucătărie şi se încovrigă pe podea în faţa uşii de la dormitorul Iui Mark, unde avea să‑şi petreacă, cu răbdare, tot restul zilei.
În acea după‑amiază, în jurul orei patru, Rosalie Adams, secretara lui Blake se ivi în uşa biroului lui.
— E totul gata pentru marea întâlnire?
Blake dădu din umeri. El şi Rosalie încercaseră toată ziua să‑şi dea seama despre ce era vorba, dar nici unul dintre ei nu găsise vreun motiv rezonabil pentru dorinţa lui Ted Thornton de a discuta cu Blake. În definitiv, Thornton era director executiv la TarrenTech şi, deşi funcţia lui Blake, director de marketing al diviziei de produse digitale, nu era de neglijat, totul în firmă se făcea conform cu dispoziţiile date de la vârf. Dacă ar fi fost vorba de căderea în dizgraţie a lui John Ripley, superiorul imediat al lui Blake, atunci cel care l‑ar fi chemat ca să‑l informeze despre înlocuirea lui John ar fi fost şeful lui Ripley, vice‑preşedintele executiv al diviziei.
Însă, din cercetările neoficiale întreprinse de Blake şi Rosalie (care îşi petrecuse mare parte a dimineţii cu celelalte secretare, bârfind şi iscodind), rămăseseră fără nici un rezultat notabil. Pe lângă asta, faptul că Thornton în persoană dorea să‑l vadă pe Blake făcea superfluu orice scenariu de genul: „săracu' Ripley a fost dat afară". O astfel de decizie luată de Thornton ar fi trecut, până să ajungă la Blake, pe la o mulţime de alte personaje.
— Nici o veste de ultimă oră? o întrebă Blake pe Rosalie, ridicându‑se şi îndreptându‑şi cravata.
Se întinse după geanta diplomat, dar se opri la timp, amintindu‑şi că nu primise instrucţiuni să vină cu vreun dosar.
Altă ciudăţenie.
— Nimic, răspunse Rosalie. Se pare că nimeni n‑a păţit nimic, iar dacă ai fost băiat rău atunci fie că ai făcut ceva atât de oribil încât nu‑mi spune nimeni nimic, fie că ţi‑ai acoperit urmele atât de bine încât n‑ai fost încă prins. Aşa că du‑te acolo şi ia‑ţi notiţe, căci vreau să aud fiecare detaliu al ceea ce are să‑ţi comunice Marele Om.
„Marele Om", este exact porecla care i se potriveşte lui Ted Thornton, reflectă Blake în timp ce se îndrepta spre capătul culoarului unde se aflau birourile directorului executiv al firmei şi membrii echipei sale de conducere. Compania fusese fondată de Thornton cu mai bine de zece ani înainte. El fusese cel care o transformase dintr‑un furnizor minor de software de computer într‑un conglomerat uriaş de fabricaţie a produselor de înaltă tehnicitate. Cu toate că software‑ul era încă unul dintre produsele de bază ale TarrenTech, Thornton îşi dăduse seama de dinamica industriei de computere şi lansase un program de extindere şi diversificare. Acum TarrenTech fabrica tot felul de produse electronice - de la televizoare, la dispozitive ciudate pentru programele spaţiale - şi intrase pe piaţa bunurilor de consum şi a serviciilor.
Când Thornton luase decizia ca firma să aibă propria sa flotă de avioane, se apucase, pur şi simplu, să cumpere aparat după aparat. Treptat, firma cumpărase hoteluri, se ocupa şi de închirierea de maşini şi avea legături cu alte firme ce activau în domeniul transporturilor.
Ulterior, când Thornton descoperise marele număr de vârstnici din America, TarrenTech a pătruns în domeniul spitalelor, căminelor de bătrâni şi produselor farmaceutice. Cu timpul, divizia de produse digitale ajunsese numai o rotiţă minoră într‑un uriaş mecanism, dar Ted Thornton, pe de o parte dintr‑un soi de nostalgie, pe de alta din dorinţa de a se afişa mai umil decât era în realitate, îşi păstrase birourile în spaţiul ocupat la început de firma sa.
— Intră, Blake, îl invită Anne Leverette de pe scaunul ei de „paznică" în faţa uşii lui Thornton. Te aşteaptă.
Zâmbetul ei îl linişti pe Blake, căci era binecunoscut faptul că Anne nu zâmbea niciodată persoanei care avea să fie decapitată de Thornton. Era legendară loialitatea ei faţă de şef şi se ştia că detesta pe oricine i‑ar fi cauzat neplăceri lui Thornton.
Blake trecu prin uşile duble şi intră în imensa încăpere. Îl găsi pe Ted Thornton şezând în spatele biroului de marmură neagră. Vorbea la telefon. Thornton îi făcu semn să se aşeze pe un scaun, apoi se grăbi să încheie convorbirea. Se ridică în picioare, îi întinse mâna lui Blake şi‑l întrebă dacă nu voia o băutură.
Blake se relaxă şi mai mult; oferta şefului însemna veşti bune şi importante.
— Chivas şi apă, răspunse Blake.
Thornton zâmbi.
— Niciodată să nu consumi decât ce‑i mai bun, replică el, turnând două porţii generoase peste câte un cub de gheaţă.
Îi înmână un pahar lui Blake şi zâmbi.
— E numai un slogan, dar e bun, nu? rosti el indicând cu paharul către un mozaic mare de pe perete.
Pe un fundal din cobalt era dăltuit un slogan din litere albe, proiectat de Blake cu şapte ani înainte.
DACĂ E HI‑ECH („High Technology"), E TARRENTECH
— Cred că aşa e, încuviinţă Blake, ridicându‑şi uşor paharul şi luând o înghiţitură de whisky.
Era evident că după atâţia ani exista un motiv mai important al întâlnirii decât acela de a discuta despre slogan. Blake se întrebă ce urmărea Thornton şi‑l privi pe director cum se reaşeză în spatele biroului şi se uită la el apreciativ.
— Ai auzit vreodată de Silverdale, Colorado? întrebă el.
Inima lui Blake începu să bată mai repede. Nici el şi nici Rosalie nu se gândiseră la aşa ceva.
— Există cineva la TarrenTech care să nu fi auzit? replică el.
— Eh, sunt convins că mai există câţiva. Nu sunt sigur dacă cei din divizia de transport ştiu măcar că există şi divizia de cercetare şi dezvoltare, darămite să le mai şi pese de ea.
Blake îşi permise să surâdă.
— Mă tem că trebuie să vă contrazic. La urma urmei transportul e condus de Tom Stevens şi el a fost înainte în Silverdale.
Nu simţi nevoia să adauge că şeful diviziei transport nu fusese singurul conducător care lucrase în Silverdale. Aproape toţi cei aflaţi în posturi de comandă trecuseră pe acolo. Majoritatea celor din firmă ştiau că un post în Silverdale însemna că eşti vizat pentru promovare. Din câte aflase Blake, de la marketing nu fusese nimeni trimis acolo.
— Adevărat, rosti Thornton, dus pe gânduri.
Ochii lui cenuşii îl cântăriră cu privirea pe Blake.
— Jerry Harris are un post liber acolo. Te‑a cerut pe tine.
Blake încercă să rămână calm. Până acum doi ani, Jerry condusese divizia de produse digitale. Cu toate că era cu câteva trepte mai sus în ierarhia companiei, el şi Blake deveniseră prieteni buni, în special datorită influenţei soţiilor lor, cărora nu le păsa prea tare de dezaprobarea cu care vedea Thornton o relaţie apropiată între un director şi un subordonat de‑al său pe care putea fi nevoit într‑o zi să‑l concedieze.
Ca şi cum i‑ar fi citit gândurile, Thornton vorbi din nou.
— Dacă ai fi fost omul lui aici nu m‑aş fi gândit să aprob. N‑am permis nimănui până acum să‑şi clădească imperii în interiorul companiei mele. Tu, însă, nu lucrezi pentru Harris, cel puţin nu direct, iar el e un om bun. Dacă am încredere să‑l las la conducerea cercetării şi dezvoltării, trebuie să mă încred în el şi când îşi alege personalul. Ca atare, o să pleci acolo.
Nu era o rugăminte, ci un ordin. Blake înţelese instantaneu că nu i se oferise o nouă slujbă; fusese doar informat că avea o nouă slujbă. Nici nu s‑ar fi gândit să refuze. Pe lângă faptul că aşa ceva ar fi însemnat sfârşitul carierei lui la TarrenTech, era conştient că trimiterea la Silverdale însemna că era deja vizat, la treizeci şi opt de ani, pentru o poziţie de frunte în companie. O astfel de poziţie nu se obţinea uşor la TarrenTech.
Instinctul îi spuse că ar fi fost o greşeală să întrebe în ce consta slujba din Silverdale. O singură întrebare avea importanţă, aşa că o puse:
— Când plec?
Thornton se ridică.
— Te prezinţi la Harris de azi în două săptămâni, aşa că va trebui, probabil, să ajungi în localitate la sfârşitul săptămânii viitoare. S‑au luat toate măsurile necesare. Casa te aşteaptă, iar hamalii vor fi acasă la tine în San Marcos în cursul săptămânii viitoare să împacheteze totul.
Blake înghiţi în sec. Ameţise. Ce‑o să spună Sharon? N‑ar trebui să discute chestiunea cu ea? Bineînţeles, însă, că ea ştia la fel de bine ca şi el cum lucrau cei de la TarrenTech. Oricum, nu era el primul director transferat în grabă. Se ridică în picioare.
— Vă mulţumesc, domnule Thornton. Apreciez încrederea pe care mi‑o acordaţi şi fiţi sigur că n‑o să vă dezamăgesc.
Sprâncenele lui Thornton se arcuiră uşor. Când vorbi, vocea sa avea un ton uşor acid.
— Eu am încredere în Jerry Harris. Iar cel pe care nu‑l vei dezamăgi va fi tot el.
Zâmbi uşor şi întinse mâna.
— Şi spune‑mi Ted, adăugă el.
Întrevederea luase sfârşit. În câteva secunde întreaga viaţă a lui Blake Tanner si a familiei sale se schimbase.

2

Sharon Tanner începu să se simtă mai bine abia când ajunseră pe autostrada 50, la sud de Marea Joncţiune. Timp de două zile, cât călătoriseră de la San Jose la Reno, apoi de‑a latul ţinuturilor sterpe din Nevada şi Utah până la Salt Lake City, ea stătuse bleagă alături de Blake, pe locul din faţă al maşinii. Peisajul dezolant reflecta de minune amorţeala pe care o simţise în suflet.
În mai puţin de două săptămâni toată viaţa i se întorsese cu fundul în sus. Nu se pusese, bineînţeles, nici o clipă problema dacă e cazul să plece. La urma urmei, nu discutaseră îndelung cu ani în urmă această posibilitate? Nici unul dintre ei, însă, nu luase în serios varianta ca Blake să fie transferat la Silverdale. Acolo era o filială de cercetare, iar amândurora li se păruse că experienţa lui Blake în marketing n‑avea să fie niciodată suficientă ca el să facă un salt pe scara ierarhică a companiei, reprezentat de un astfel de transfer.
Iată că acum evenimentul se petrecuse. Timp de zece zile, până la apariţia hamalilor, Sharon fusese prea ocupată cu lichidarea tuturor afacerilor din San Marcos ca să mai aibă timp să se gândească la emoţiile ei.
Abia acum, când începeau să urce dealurile de la poalele Munţilor Stâncoşi, lui Sharon i se dezvălui întreaga complexitate a adevăratei situaţii. Simţi cum o cuprinde buna dispoziţie, mai ales că priveliştea devenise de o frumuseţe maiestuoasă.
Dintre cei patru, numai Blake părea complet neafectat de perspectiva mutării.
Mark se emoţionase imediat. Pentru el avantajele erau incomparabil mai mari decât dezavantajele, căci i se părea extraordinară perspectiva de a locui în munţi, cu crestele lor înalte, văile lor adânci şi abundenţa de sălbăticiuni.
Kelly se comportase altfel. La început, faptul că trebuia să‑şi părăsească prietenele o înfuriase. După aceea, când descoperise că furia ei n‑avea să schimbe nimic, căzuse într‑o tăcere îmbufnată care era, după părerea lui Sharon, mai bună decât ţipetele din primele zile.
Reacţia ei proprie fusese amestecată. Avantajele mutării erau evidente: salariul lui Blake se mărea cu o treime, iar perspectivele de viitor deveneau trandafirii. N‑o supăra nici faptul că ar fi trebuit să locuiască la Silverdale. Avusese întotdeauna o curiozitate în privinţa micului oraş cuibărit în munţi, atât de important pentru patronul soţului ei. Pe lângă asta, avea să se întâlnească cu prietena ei, Elaine Harris. Lui Sharon nu‑i părea rău nici că părăseşte San Marcos, aşezare de mult înghiţită de zona urbană din jurul San Jose‑ului, care‑şi pierduse astfel orice identitate, dispărând în mlaştina amorfă de cartiere şi zone comerciale.
I se părea cumva nefiresc, însă, să împacheteze totul şi să plece în mai puţin de o săptămână. I se păruse, în mod ciudat, că totul semănase cu o moarte. Abia avusese timp să‑şi anunţe prietenele, şi nici măcar nu le revăzuse pe toate ca să‑şi ia rămas bun. Existase, bineînţeles, şi o petrecere de adio, dar, la acel moment, casa se găsea într‑o stare prea avansată de dezintegrare ca Sharon să‑şi mai poată permite să fie gazdă. În cele din urmă petrecerea se ţinuse la John Ripley, şeful lui Blake. Ca atare, majoritatea invitaţilor fuseseră colegi de‑ai lui din firmă. Lipsiseră prietenii lui Sharon din comunitatea academică şi artistică, oameni cu care Sharon se simţea cel mai bine.
Cu toate astea, decizia fusese luată, hamalii veniseră, iar acum întreaga lor avere se afla în duba care plecase din San Marcos cu câteva ore înaintea lor.
Maşina era încărcată cu ei patru, plus Chivas şi cuşca cu iepuri, pe care hamalii refuzaseră s‑o ia cu ei şi la care Mark, cu sprijinul ei, refuzase să renunţe, în ciuda dezgustului făţiş exprimat de Blake. Rozătoarele fuseseră o distracţie pentru Chivas, care stătuse majoritatea călătoriei cuminte pe bancheta din spate, uitându‑se la micile animale, înghesuite în cuşcă, care‑l priveau cu ochii măriţi de spaimă şi cu năsucurile tremurând spasmodic. Într‑un târziu, Kelly ieşise din tăcerea ei mohorâtă - două săptămâni de mânie îi consumaseră toată energia - iar Mark îşi petrecuse timpul cu un atlas în braţe, apărut de cine ştie unde, identificând fiecare tufiş, copac, floare şi porţiune de relief pe lângă care treceau.
Mai aveau acum treizeci de mile până în Silverdale.
Jumătate de oră mai târziu, Blake părăsi autostrada şi porni să urce pe şoseaua care ducea spre valea ascunsă în centrul căreia se găsea Silverdale. Odinioară acolo fusese un orăşel minier, dar minereurile se epuizaseră demult şi aşezarea începuse, ca atâtea altele de felul ei, să moară. Cu zece ani înainte o descoperise Ted Thornton, care, după ce i se furaseră trei proiecte datorită spionajului industrial practicat în Valea Siliciului, decisese să mute divizia de cercetare‑dezvoltare din zona San Jose în mica localitate din munţi.
Cumpărase cu discreţie trei porţiuni mari de teren, în jurul orăşelului. Înainte ca locuitorii de acolo să‑şi dea seama ce se petrecea, în vestul aşezării apăruse, ca din neant, un gen ciudat de complex industrial. Clădirile, lungi şi joase, fuseseră construite în acord perfect cu peisajul, nu într‑atât de perfect, însă, încât cei câţiva locuitori vechi din oraş să nu observe camerele video care supravegheau orice mişcare în zonă. Tăcuseră, însă, căci după clădiri apăruseră slujbele şi apoi oamenii.
După cincizeci de ani de declin încet şi constant, Silverdale renăscuse brusc la viaţă.
După ce trecură de pasul care părea să separe Silverdale de restul lumii, Sharon avu, pentru prima dată în faţa ochilor, panorama oraşului. Icni, deoarece nu se aşteptase la aşa ceva. Ceea ce vedea părea desprins dintr‑o carte cu poze: era o aşezare ordonat aranjată, cu străzi înguste, umbrită de o pădure de pini şi plopi. Casele, situate în mijlocul unor parcele mari de pământ, aveau diverse stiluri arhitecturale datând din secolul nouăsprezece şi începutul secolului douăzeci. Fiecare dintre ele avea ceva aparte, dar, împreună, confereau o ciudată omogenitate întregii localităţi. Toate aveau verande largi în faţă, şi fiecare curte era înconjurată de un gard din stâlpi albi. Înainte de a coborî în vale, Sharon constată că fiecare dintre drumurile principale ale aşezării părea să ducă undeva. Spre nord se afla liceul şi ceea ce părea a fi o bibliotecă de modă veche. Spre sud se găsea o zonă comercială. Totul era aranjat astfel ca oricine să ajungă pe jos oriunde voia, din orice parte a orăşelului.
— E imposibil, se minună ea, în timp ce Blake încetini cam la treizeci de kilometri pe oră, viteza limită impusă de indicatoare. Pare desprins din trecut.
Blake îi zâmbi.
— Păi asta a fost şi intenţia. Ted a dat peste un grup de arhitecţi care găseau că supermagazinele şi cartierele urbane sunt o mare porcărie şi i‑a adus aici să se manifeste cum voiau. Le‑a spus că îşi doreşte un oraş al companiei care să nu semene deloc cu alte localităţi şi care să nu respire industrializare. De vreme ce a cumpărat, practic, tot pământul de aici şi‑a văzut visul cu ochii. E ceva, nu‑i aşa?
Sharon îşi ţintui soţul cu privirea. Ceva de pe faţa lui îi spunea că peisajul nu constituia o noutate pentru el.
— Ştiai cum arată? îl interogă ea.
— L‑am văzut într‑un film săptămâna trecută, mărturisi el. Cred că i se făcuse frică lui Ripley să nu mă răzgândesc, aşa că mi‑a arătat nişte imagini filmate. Trebuie să spun, însă, că locul ăsta e mai drăguţ decât mi‑a apărut el pe film.
— Arată ca în pozele alea unde se presupune că trăieşte orice bunică, chiţăi Kelly din spate. Numai că nimeni nu trăieşte aşa. Oricum nimeni cunoscut de mine. Bunicii tuturor locuiesc la bloc.
— Unde‑i casa noastră? se interesă Mark.
Îşi lăsase, în sfârşit, cărţile la o parte şi se uita acum pe geamul portierei cu aceeaşi mirare ca a tuturor celorlalţi.
— Pe Tellaride Drive, răspunse Blake. Două sute patruzeci sud.
Drumul se îngustase dintr‑o dată. Două clădiri mai departe Blake o coti la stânga, trecu de alte două imobile, apoi o luă la dreapta. Duba cu lucrurile lor se afla parcată în faţa unei case de mărime medie, construită în stil victorian. O parte din mobila familiei se înşiruia de‑a lungul potecii de legătură între casă şi şosea. Blake opri automobilul pe drum. Întreaga familie, urmată de Chivas, coborî să privească noua locuinţă.
Era vopsită verde pal. Ornamentele erau în aceeaşi culoare, doar că într‑o nuanţă ceva mai închisă, înspicată ici şi colo cu pete oranj‑ruginiu. În faţa casei se întindea o verandă largă, care se curba graţios în jurul turnuleţului ce se înălţa în colţul de sud‑est al clădirii. Pe părţile laterale ale casei ieşeau în afară ferestre mici cu geamlâc, iar la etajul doi, deasupra geamurilor erau montate jaluzele. Acoperişul era foarte înclinat. Panta lui era îndulcită de ţigla montată rânduri‑rânduri. Casa era înconjurată de plopi înalţi, a căror siluetă se potrivea perfect cu înfăţişarea ei. Deşi stilul arhitectural îşi trăise perioada de glorie cu cel puţin o sută de ani înainte, se observa dintr‑o ochire că imobilul n‑avea mai mult de cinci ani vechime. Sharon îl studie în tăcere câteva minute bune, luând în considerare fiecare detaliu. Când se răsuci spre Blake, la colţul buzelor îi mijise un zâmbet.
— Mi s‑a tăiat răsuflarea când am zărit o minunăţie ca asta anul trecut în San Marcos, rosti ea.
Înălţă neajutorată din umeri şi zâmbi cu toată gura.
— Aici, însă... ei bine, nu mă întreba ce simt, dar totul mi se pare perfect.
Cu Kelly fugind înaintea lor, urcară treptele din faţă şi traversară veranda. Intrară în casă şi îi întâmpină un mic vestibul, care dădea într‑un birou, într‑o parte, şi într‑un living, de cealaltă parte. Trecură prin living şi ajunseră în turnuleţ, care adăpostea o cameră însorită de luat micul dejun, alături de care se găsea o bucătărie largă ce se deschidea în celălalt capăt către o sufragerie şi un salon.
La etaj, turnuleţul adăpostea o mică încăpere de zi. Pe lângă aceasta mai existau trei dormitoare şi două băi. În dormitorul principal exista un cămin similar cu alte două aflate la parter. Dacă, privită de afară, casa păruse cumva pretenţioasă şi înghesuită, privită dinăuntru ea era luminoasă şi aerisită, oricum, mult mai încăpătoare decât crezuse Sharon că ar fi fost posibil. După ce terminară inspecţia şi reveniră pe verandă, Sharon îl înconjură pe Blake cu braţele şi‑l strânse tare. Dispăruse orice regret privitor la mutare.
— Îmi place, zise ea. Orăşelul e minunat, iar casa e perfectă. Cât vom sta aici?
Blake dădu din umeri.
— Cel puţin câţiva ani, răspunse el. Poate cinci, poate şase.
Îşi luă privirea de la Sharon şi îşi încruntă uşor sprâncenele. Nevastă‑sa se uită în direcţia privirii lui şi‑l văzu pe Mark scoţând cuşca cu iepuri din maşină.
Ca şi cum le‑ar fi simţit privirile, Mark se răsuci pe călcâie şi le zâmbi fericit.
— Vă vine să credeţi că a fost montată deja o cuşcă mare lângă garaj? ţipă el. Mersi, tată!
Sharon se uită la soţul ei cu nedumerire.
— Credeam că nu vroiai să ia iepurii cu el.
— Nu vroiam, replică el. Ia hai să aruncăm şi noi o privire.
Se luară după Mark şi‑l găsiră mutând cu atenţie iepurii din cuşca adusă de la maşină într‑o altă cuşcă, mai mare, construită special pentru iepuri. Era evident că aceasta fusese terminată cu numai o zi sau două înainte de sosirea lor. Cu laba dreaptă spânzurând la jumate de metru deasupra solului şi cu coada întinsă drept în sus, Chivas se uita ţintă la iepuri, ca şi cum ar fi sperat ca unul dintre ei să scape, astfel ca el să‑şi permită distracţia de a‑l captura şi a‑l aduce înapoi în cuşcă.
— Să fiu al naibii, şuieră Blake printre dinţi. N‑am povestit nimănui despre iepuri. De unde au ştiut?
Faţa i se lumină dintr‑o dată. Găsise răspunsul.
— Jerry, rosti el. Bineînţeles! Jerry şi‑a adus aminte. Nu uită niciodată nimic.
Întinse mâna şi mângâie o şuviţă din părul castaniu ondulat al fiului său.
— Nu cumva i‑ai scris lui Robb şi i‑ai adus aminte? îl întrebă el pe Mark.
Băiatul se uită în sus. Ţinea încă în mâini ultimii doi iepuri.
— Nu eu, răspunse el. Până în ultima clipă nici n‑am fost sigur că mă vei lăsa să‑i aduc cu mine.
Fu rândul lui să‑şi arcuiască sprâncenele a încruntare, într‑un gest aproape identic cu al tatălui lui.
— Dar unde e familia Harris? întrebă el. Nu trebuiau să ne întâmpine?
— Chiar aşa, interveni Sharon, unde sunt toţi?
Blake se uită curios la nevastă‑sa. O clipă se întrebă ce vroia ea să spună. Îşi dădu imediat seama despre ce era vorba.
Cât parcurseseră Silverdale nu văzuseră nici o maşină şi nici o persoană.
Ca şi cum ar fi poposit într‑un oraş fantomă.

Elaine Harris se afla în tribuna mare a stadionului liceului din Silverdale. De o parte a ei se afla soţul, iar de cealaltă parte fiica, Linda, în vârstă de cincisprezece ani. Sub tribune, stând pe banca de rezerve, se afla fiul ei, Robb. Se părea că el n‑avea să mai intre în teren. Mai erau numai două minute de joc, iar echipa lui, „Silverdale Wolverines" (Nevăstuicile din Silverdale - n.tr.). conducea cu 42 — 0.
— Nu crezi că putem pleca? îl întrebă ea pe Jerry, controlându‑şi, nervoasă, ceasul. I‑am promis lui Sharon că o să fim acolo.
Jerry dădu din cap, nedeslipindu‑şi privirea de pe teren.
— S‑ar putea să n‑ajungă înainte de cină, rosti el. Pe lângă asta, ce exemplu aş da? E primul meci al sezonului, Robb e în echipă, iar eu sunt şeful diviziei.
— Ei bine, chiar dacă aici e Silverdale, chestiile astea n‑au darul să te ridice la statut de primar, comentă Elaine cu ironie, deşi cu voce joasă ca să nu fie auzită decât de Jerry. Era conştientă că funcţia lui îl putea propulsa pe post de primar, şi asta deoarece, practic, toată populaţia oraşului depindea în vreun fel de TarrenTech. Chiar dacă mulţi nu lucrau direct pentru companie, majoritatea lor furnizau servicii pentru angajaţi. Cât despre Jerry Harris, chiar dacă n‑ar fi fost şef al diviziei cercetare‑dezvoltare, el şi‑ar fi păstrat intacte şansele de a fi ales primar în Silverdale, fiindcă nu exista un singur suflet în oraş care să nu‑l iubească.
Oftând, Elaine îşi recunoscu sieşi că el avea dreptate - trebuiau să rămână până la sfârşitul meciului. Rezistând impulsului de a se uita din nou la ceas, căută pentru corpul său uşor supraponderal o poziţie mai confortabilă pe scândura tare şi îşi îndreptă atenţia către teren, unde „Nevăstuicile", aflate în posesia balonului, erau ţinute pe linia de treizeci de metri. Cunoscând bine echipa, Elaine decise că atacul merita urmărit. Phil Collins îşi îndemna întotdeauna băieţii să lupte cu toate forţele până la fluierul final al arbitrului. Nici o surpriză, deci, dacă echipa fiului ei avea să marcheze din nou până la sfârşitul întâlnirii.
Nici o persoană din tribune - care cuprindeau în acea clipă practic toată populaţia oraşului - nu arăta în vreun fel că ar fi vrut să plece mai devreme. Jerry avusese dreptate, ca de obicei. N‑avea nici un rost să plece acum.
Pe teren, Jeff LaConner explică rapid strategia pe care o avea în minte, apoi bătu din palme ca să semnaleze sfârşitul grămezii. Tropăi înapoi pe postul său din aripa de trei sferturi, în timp ce restul echipei se aşeză pe locuri, de‑a lungul şi în spatele liniei de grămadă. Trecu în revistă rapid echipa şi zâmbi în sinea lui văzând că ceilalţi se pregăteau pentru un joc la mână.
Îi aştepta o surpriză.
O clipă mai târziu, centrul lovi balonul. Jeff se dădu înapoi, privind în jurul lui ca şi cum ar fi căutat un coechipier căruia să‑i paseze. În clipa următoare ascunse balonul sub braţ, îşi băgă capul între umeri şi atacă frontal linia adversă.
În faţa lui, centrul şi cei doi fundaşi îi deschiseseră o pârtie. Jeff se năpusti. Văzu cum se împiedică unul dintre placatorii echipei adverse. Drept în faţa lui se aflau doi jucători de la Fairfield, aşteptându‑l. Îşi dădu seama că o să fie placat. Unul dintre adversari se aruncă la picioarele lui Jeff. Acesta se răsuci iute şi se lăsă să cadă cu cele nouăzeci de kilograme ale sale pe trupul mai firav al celuilalt. Un alt jucător de la Fairfield se aruncă peste el. În acelaşi timp, trei coechipieri de‑ai lui Jeff se amestecară şi ei în vâltoare. Se auzi fluierul arbitrului. Jeff rămase nemişcat, convins că reuşise să‑şi ducă echipa cu cel puţin şapte metri mai aproape de terenul de ţintă advers. O clipă mai târziu jucătorii începură să se ridice unul de pe altul, lăsând balonul acolo unde rămăsese imobilizat.
Jucătorul de la Fairfield peste care se prăbuşi Jeff rămase inert în teren. Din mulţime se auzi un icnet. Jeff se uită o clipă la băiat cu sprâncenele încruntate, apoi căzu în genunchi
— Hei, ai păţit ceva?
Băiatul nu răspunse, dar Jeff îi văzu ochii deschişi printre baretele metalice ale căştii.
Se ridică şi‑i făcu semn antrenorului de la Silverdale, însă Phil Collins striga deja după brancardier. Din cealaltă parte a terenului venea în fugă spre el Bob Jenkins, antrenorul de la Fairfield.
— Am văzut! strigă Jenkins lăsându‑se să cadă în genunchi lângă jucătorul rănit. Ce Dumnezeu - te placase! N‑aveai nevoie să te laşi pe el în halul ăsta!
Jeff se holbă la antrenorul echipei adverse.
— Dar n‑am făcut nimic, protestă el. N‑am vrut decât să‑l evit.
Jenkins se uită urât la Jeff, apoi îşi îndreptă atenţia spre băiat care continua să rămână inert pe sol.
— Ai păţit ceva, Ramirez?
Băiatul nu zise nimic. În clipa următoare, lângă el, ajunse şi echipa de brancardieri. Doi jucători de la Silverdale se aplecară să‑l apuce pe rănit, dar Jenkins îi opri.
— Nu‑l atingeţi! Vreau un doctor. Vreau să aflu ce are înainte de a fi mişcat din loc.
— Avem un doctor chiar aici şi ambulanţa e pe drum, rosti Phil Collins, lăsându‑se să cadă pe iarbă lângă Jenkins. Îţi dai seama dacă are ceva rupt?
— De unde mama dracului să ştiu? se răţoi Jenkins, fixându‑l, mânios, cu privirea pe celălalt antrenor. O să fac o plângere oficială de data asta, Collins. Vreau ca jucătorul tău să fie suspendat pe tot restul sezonului.
— Ei, hai, las‑o mai moale, Bob, replică Collins.
Începu să pipăie uşor picioarele băiatului, căutând o ruptură. Nu găsi nici una.
— Băiatul tău n‑are nimic. Chestii d‑astea se pot petrece oricând...
Jenkins păru că vrea să mai spună ceva dar, în acea clipă, buzele rănitului se mişcară, scoţând un geamăt. Pe moment, cearta se stinse.
— E‑n regulă? se interesă Charlotte LaConner.
Stătea în picioare în tribună, cu palma streaşină la ochi ca să se protejeze de razele soarelui de după‑amiază, şi se agita pe loc ca să vadă ce se petrecea pe teren. Aflată pe rândul din faţă, Elaine Harris se întoarse şi‑i zâmbi încurajator.
— O să fie bine, rosti ea. A fost doar strivit de grămadă, iar Jeff l‑a făcut să‑şi piardă răsuflarea o vreme.
Charlotte deschise gura să zică ceva, dar se răzgândi. Adevărul era că nu‑i plăcea football‑ul. În Silverdale, însă, o asemenea atitudine echivala cu o trădare, aşa că trebuise să participe la meciuri şi să încurajeze echipa gazdă, deşi aceasta n‑avea nevoie de prea mult sprijin al galeriei de vreme ce era una dintre cele mai puternice echipe din stat. Cu un an în urmă, „Nevăstuicile" ajunseră până în finală şi pierduseră la un singur punct în faţa unei echipe din Denver.
Însă de ce trebuia să fie jocul atât de dur? Chestiunea aceasta îi depăşea posibilităţile de înţelegere. I se părea o imensă absurditate. Pentru ea, sportul acesta nu însemna decât două mase compacte de oameni care se urmăreau în sus şi în jos pe un teren, aruncându‑se unii asupra altora de o manieră pe care ea nu o pricepea cu nici un chip, şi care nu‑i producea nici o plăcere. Cu toate astea, Jeff iubea acest sport. De anul trecut, de când ajunsese în linia de trei sferturi, taică‑su devenise un fanatic susţinător al lui. Charlotte trebuia să recunoască că Silverdale nu era un loc care să‑ţi ofere prea multe posibilităţi de petrecere a timpului, aşa că era uşor de înţeles de ce practic întregul oraş lua parte la meciuri, mai ales de când echipa devenise atât de puternică. Uneori cădea pe gânduri şi se întreba dacă populaţia orăşelului devenise fanatică datorită forţei „Nevăstuicilor" sau dacă nu cumva echipa era atât de bună tocmai datorită fanatismului orăşenilor. Oricare ar fi fost adevărul, în viziunea ei jocul de football era mult prea violent şi periculos, mai ales când se iveau grămezile acelea spontane, care o făceau să tremure de frică.
Atenţia îi fu atrasă de ambulanţa care pătrunsese pe teren. Charlotte se uită încă o dată la băiatul care zăcea, inert, pe sol.
Era imposibil să nu fi păţit şi altceva în afară de pierderea temporară a răsuflării. Pentru aşa ceva n‑ar fi fost chemată o ambulanţă. Probabil că băiatul fusese mult mai serios rănit în urma contactului cu Jeff. Inconştient, Charlotte îl strânse tare de mână pe soţul ei, Chuck LaConner. Ştiind ce se petrecea în mintea ei, bărbatul îi întoarse gestul.
— N‑a fost vina nimănui, o asigură el. Face parte din joc şi trebuie să te obişnuieşti cu asta.
Charlotte clătină din cap.
— N‑o să mă obişnuiesc niciodată, replică ea. Acum putem să plecăm?
Chuck o privi ca şi cum ea ar fi vorbit păsăreşte.
— Să plecăm? Iubito, e primul meci al anului şi fiul tău e vedetă. Cum îţi poţi dori să pleci?
— Dar s‑a terminat, nu‑i aşa?
— Mai e încă un minut şi jumătate, rosti el cu un zâmbet afectat. Când a avut loc accidentul cronometrai s‑a oprit. Priveşte.
Charlotte privi spre teren. Cu îndemânare, rănitul tocmai era urcat în ambulanţă. Când maşina se puse în mişcare, mulţimea îl ovaţionă pe cel căzut cu un strigăt de încurajare, după care, ca şi cum nu s‑ar fi întâmplat nimic, cele două echipe îşi reluară poziţiile pentru ultimele clipe ale meciului.
In ultimele secunde, Jeff LaConner izbuti o pasă de patruzeci de metri, care duse la o încercare reuşită. După fluierul final al arbitrului, colegii de echipă îl ridicară pe umeri şi porniră spre vestiare în uralele spectatorilor care se buluciseră către ieşirea din teren ca să‑şi felicite eroii.
În tribună, mama lui Jeff rămase pe loc, încremenită. Ce era mai important? Faptul că Silverdale câştigase, sau faptul că unul dintre băieţii de la Fairfield se afla acum în spital?
În cele din urmă, cea care ajută să găsească răspunsul fu Elaine Harris.
— Ce mai stai aici? o luă ea la rost, zâmbind larg. E marea clipă a lui Jeff. Du‑te şi felicită‑l!
Pe jumătate trasă de un Chuck strigând în culmea fericirii, Charlotte coborî spre vestiare ca să‑i spună fiului ei cât de mândră se simţea.
Numai că, în adâncul sufletului, nu era deloc convinsă că era chiar atât de mândră.

— Cum reuşeşti să te menţii? o întrebă Elaine Harris pe Sharon Tanner o oră mai târziu.
Cele două femei se aflau singure în bucătăria familiei Tanner şi scotoceau într‑o cutie cu cârpe pe care scria limpede: „EVERYDAY CHINA" (Vaze de porţelan de uz casnic), în speranţa deşartă de a găsi ceştile de cafea împachetate la plecarea lui Sharon din San Marcos. Soţii lor se găseau în living, angrenaţi deja într‑o discuţie de afaceri, iar Mark o luase pe Linda Harris să‑i arate cuşca cu iepuri. Kelly îi urmase la scurt timp. Robb nu se arătase încă. Ieşise în oraş cu restul echipei ca să sărbătorească victoria cu o masă care le dădea peste cap dietele de antrenament.
— Nici nu se vede măcar că au trecut trei ani, reluă Elaine, privind silueta zveltă a lui Sharon cu invidie. Pe lângă asta, bănuiesc că părul tău şi‑a păstrat nuanţa lui naturală, nu‑i aşa?
Sharon chicoti.
— E la fel de natural ca întotdeauna, glumi ea. Ştii bine că nimeni n‑are părul roşcat de la mama natură. Dar nici tu nu te‑ai schimbat.
Elaine înălţă, satisfăcută, din umeri şi se bătu cu palma peste şolduri.
— Îţi mulţumesc, dar nu poţi să spui că zece kile în plus nu înseamnă nici o schimbare. Dac‑am văzut, însă, că lui Jerry nu‑i pasă, atunci nu mi‑a păsat nici mie, aşa că mănânc ce vreau, şi la naiba cu toate.
Pe faţă îi reveni expresia de seriozitate.
— Nici Mark nu s‑a schimbat, rosti ea, aproape timid.
Sharon ezită o clipă, apoi clătină din cap şi‑şi îndreptă atenţia spre fereastră. Lângă garaj, Mark stătea alături de Linda Harris, care, deşi nu era o fată înaltă, îl depăşea acum cu câţiva centimetri.
— Sperăm încă să mai crească, rosti ea puţin forţat. Şi el speră asta. Ce face Robb?
Elaine zâmbi.
— N‑o să‑l recunoşti. Are unu optzeci şi trei, iar în umeri măsoară aproape un metru.
Sharon oftă, tristă.
— Mark va trebui să se obişnuiască cu asta. Nu ştiu de ce, dar am senzaţia că el crede că Robb nu s‑a schimbat deloc faţă de cum era acum trei ani.
— Nimic nu rămâne la fel, comentă Elaine şi făcu un gest de neputinţă. Spune‑mi, însă, ce crezi despre toată situaţia asta? Nu seamănă deloc cu San Marcos, nu‑i aşa?
— Deloc, o aprobă Sharon. Cred c‑o să‑mi placă aici.
— O să fie mai mult decât asta, o asigură Elaine. În mai puţin de o lună iubeşti locul ăsta şi n‑o să‑ţi mai dai seama cum de‑ai putut locui şi altundeva. Aici e aer curat, oraşul e mic, oamenii drăguţi, poţi să schiezi, să faci excursii, ai festivalul de film de la Telluride - ce mai, e ca şi cum ai fi murit şi te‑ai fi trezit în rai.
— Şi dacă o să fiţi transferaţi? întrebă Sharon cu voce îngrijorată.
Elaine dădu din umeri.
— O să văd ce fac când se va întâmpla. Oricum, de aici drumul nu merge decât în sus. Apropo de lucrurile care nu merg decât în sus, ia uite cine vine!
Sharon privi pe fereastră şi abia recunoscu băiatul care părăsise San Marcos cu trei ani înainte. Pe atunci Robb Harris era aproape la fel de scheletic ca şi Mark, doar puţin mai înalt decât el. Acum, fostul slăbănog ajunsese un tânăr voinic, bine legat, ale cărui trăsături se cristalizaseră într‑un soi de frumuseţe masculină aspră. Ochii lui albaştri erau mai luminoşi acum, iar părul blond, tăiat scurt, părea şi mai deschis la culoare în contrast cu pielea bronzată. Observând‑o prin fereastra deschisă, Robb îi zâmbi, dând la iveală un şirag de dinţi perfect egali.
— Bună ziua, doamnă Tanner, rosti el. Bine aţi venit în Silverdale. Unde‑i Mark?
— În spate, răspunse Sharon.
Rămăsese fără grai în faţa transformării petrecute cu băiatul lui Elaine, aşa că nu mai ştia acum cum să se comporte. Când el o porni pe aleea către garaj, Sharon se întoarse spre Elaine.
— Doamne! E minunat! Cum stă, însă, cu astmul lui? Încă de când era bebeluş...
— Smogul era de vină, o întrerupse Elaine. Imediat după ce l‑am adus aici, tusea i‑a dispărut! Eu bănuiam că e vorba de aşa ceva, dar dobitocul ăla din San Jose mă ameţea mereu că de vină e numai constituţia lui firavă. Acum s‑a terminat totul.
Sharon dădu din cap şi rosti, visătoare:
— Aş vrea să fie la fel de uşor şi pentru Mark. Din nefericire, efectele reumatismului infecţios nu sunt legate nici de smog şi nici de statură.
Înţelegând perfect sentimentele prietenei ei, Elaine nu zise nimic.
Existau momente când tăcerea era mai bună decât orice fel de compătimire.

3

Andrew MacCallum, cunoscut sub numele de Mac încă de la naşterea lui, petrecută cu treizeci şi doi de ani înainte, privi gânditor teancul de radiografii de pe birou. Când îl văzuse prima dată pe Rick Ramirez, cu aproape trei ore înainte, Mac îşi spusese că băiatul n‑arăta prea rău. Crezuse că fusese făcut K.O.
Acum cunoştea situaţia în detaliu.
Băiatul avea două vertebre rupte în zona cefei. Unul dintre rinichi era făcut zob şi trei coaste fuseseră fracturate. Două dintre acestea penetraseră plămânul stâng, care‑şi încetase activitatea. În cele câteva ore de când se afla în spital, starea lui se deteriorase într‑un asemenea hal încât acum el nu trăia decât datorită aparatelor.
Sarcina de a explica mamei băiatului situaţia reală cădea, bineînţeles, pe umerii lui MacCallum. Doctorul se ridică de pe scaun, părăsi biroul şi o coti pe coridor către sala de aşteptare. Pe drum se hotărî să‑l mai vadă o dată pe Rick. Dacă avea noroc, poate ceva se îmbunătăţise între timp, înmuind astfel duritatea veştilor pe care trebuia să le comunice mamei băiatului. Inspectând fişa de observaţie, îşi însemnă în minte că pe aceasta o chema Maria Ramirez.
La capătul patului se afla Susan Aldrich, al cărei schimb trebuia să se fi terminat la câteva minute după ce sosise ambulanţa care‑l adusese pe Rick Ramirez, legat de targă. Mac o privi interogativ. Femeia clătină din cap şi îşi strânse buzele.
Mac apucă braţul stâng al băiatului şi verifică pulsul, apoi se uită la şirul de înregistrări de pe monitoarele aflate deasupra patului lui Rick. Nu se schimbase nimic; pulsul era extrem de slab, iar tensiunea arterială scăzută. Singura normală părea respiraţia lui, care era, oricum, ajutată de un aparat de respiraţie artificială. Mac ştia, însă, că, fără maşină, Rick avea curând să nu mai respire.
— Nici o schimbare? întrebă el, deşi cunoştea deja răspunsul.
Susan clătină din nou din cap.
— E atât de ciudat, rosti ea cu voce tremurătoare.
Îşi plimbă privirea pe faţa lui Rick, studiind expresia calmă a acesteia, ce părea să indice, mai degrabă, un somn adânc decât o luptă acerbă pentru viaţă.
— Mereu am senzaţia că se va trezi, va spune ceva şi totul o să fie bine. Dar n‑o să se trezească, nu‑i aşa?
Mac dădu din cap.
— Mă duc să vorbesc cu mama lui.
Închise uşa încet, apoi parcurse coridorul până în mica sală de aşteptare. La apariţia lui, Maria Ramirez se ridică în picioare, tremurând, cu faţa palidă. Mac avu senzaţia că e atât de tânără... atât de vulnerabilă.
— Ricardo, icni ea. Vă rog... o să se facă bine?
Mac o aşeză cu delicateţe înapoi pe scaun şi‑şi îndreptă atenţia spre bărbatul de lângă ea.
— Şi dumneavoastră sunteţi...? începu el, lăsând intenţionat întrebarea în suspensie.
— Bob Jenkins, răspunse el. Sunt antrenorul echipei Fairfield.
— Aha, replică Mac. Puteţi să mă lăsaţi o clipă singur cu doamna Ramirez?
Maria interveni, clătinând din cap:
— E‑n regulă, rosti ea cu voce coborâtă. E prieten bun cu Ricardo... cu noi amândoi, de altfel...
Deşi vocea i se stinse, Mac intui perfect situaţia când o văzu cum se uită la antrenor, care întinse mâna şi cuprinse mâna ei protector.
— Aş fi vrut să vă dau veşti bune, începu Mac.
Simţi cum i se rupe ceva în suflet când văzu cum se umplu de lacrimi ochii Mariei Ramirez.
— Ricardo, şopti ea. E...?
— E‑n viaţă, se grăbi Mac s‑o asigure. Însă se află în comă şi are o mulţime de leziuni interne.
Explică cât putu de protector dimensiunea suferinţei lui Rick Ramirez, dar, înainte de a termina, Maria îşi îngropă faţa în palme şi începu să plângă încet.
După ce‑şi termină expunerea, Bob Jenkins vru să afle amănunte.
— Care sunt şansele să‑şi revină?
Se uită drept în ochii doctorului. Vroia un răspuns corect.
— În clipa asta, mai puţin de cincizeci la sută, replică Mac.
De pe buzele Mariei Ramirez se auzi un scurt icnit. Mac înghiţi nodul care i se formase în gât.
— Asta nu înseamnă că lucrurile nu se vor schimba radical până mâine, adăugă el. Mă tem, totuşi, că, indiferent dacă va supravieţui, va avea foarte puţine şanse să mai poată umbla din nou. Vertebrele rupte i‑au distrus câţiva nervi importanţi.
Privirea lui Jenkins se întunecă.
— Dar chirurgia? se repezi el. Credeam...
Mac clătină din cap.
— Nici nu se pune problema unei intervenţii chirurgicale acum. Rick n‑ar suporta şocul. Poate mai târziu...
— Nu! ţipă Maria.
Îşi luă mâinile de pe faţă şi‑l privi cu ochii măriţi pe MacCallum, implorându‑l:
— Nu poate rămâne invalid. Nu Ricardo al meu. El e tot ce am. El...
Vocea o părăsi. Maria se prăbuşi lângă Jenkins, care se grăbi s‑o înconjoare cu braţul ca s‑o susţină.
MacCallum îi privi o clipă tăcut, apoi îi făcu semn lui Jenkins să‑l urmeze ca să‑i vorbească între patru ochi. După ce se asigură că fusese înţeles, se întoarse în biroul lui. Cinci minute mai târziu, Bob Jenkins îşi făcu apariţia în biroul lui MacCallum.
— O să‑şi revină, răspunse el la întrebarea nerostită din ochii doctorului.
Zâmbi strâmb.
— E o femeie deosebită. L‑a crescut de una singură pe Rick, pe care l‑a născut când avea paisprezece ani.
Vocea i se înăspri.
— N‑a spus nimănui cine e tatăl. Părinţii ei i‑au dat un şut în fund când au aflat că e însărcinată, însă ea nu s‑a plâns niciodată. Lucrează ca ospătăriţă şi urmează de doi ani, de când Rick s‑a făcut suficient de mare, şcoala la seral. E hotărâtă să‑l dea la colegiu pe Rick, aşa că va trebui să‑şi ia altă slujbă.
— Isuse, şopti MacCallum.
Îi făcu semn lui Jenkins să se aşeze pe scaunul din faţa biroului lui.
— Băiatul va avea nevoie de multă îngrijire. Dacă va supravieţui, şi dacă se mai poate face ceva cu leziunile de la coloană, va avea nevoie de multă terapie fizică. Înainte de asta, însă, va sta în spital multă vreme. Poate... chiar pentru totdeauna. Există şi posibilitatea să nu‑şi mai revină din comă. Dacă o va face...
Făcu un gest elocvent de neputinţă cu mâinile.
— Toate astea vor costa bani, observă Jenkins.
Mac se grăbi să încuviinţeze.
— Ei bine, Maria n‑are bani, continuă antrenorul.
— Ceva asigurări? întrebă Mac.
Jenkins înălţă din umeri.
— Puţin. E clar că nu‑i va ajunge. Există ceva fonduri şi pe şcoală, bănuiesc.
Buzele i se strâmbară într‑un zâmbet ironic.
— O să fie într‑o poziţie interesantă, comentă el. De doi ani încerc s‑o conving pe Maria să se mărite cu mine, dar ea îmi tot spune că n‑o va face până ce nu‑l vede pe Rick la colegiu. Zice că n‑ar fi corect pentru mine. Dacă mi‑ar fi fost soţie acum, atât ea, cât şi Rick ar fi fost acoperiţi cu asigurarea mea. Aşa cum stau lucrurile, însă, o s‑o sfătuiesc să dea în judecată şcoala la care lucrez.
MacCallum îşi încreţi, gânditor, buzele.
— Sau să dea în judecată şcoala din Silverdale, propuse el. În definitiv ceea ce s‑a întâmplat, s‑a întâmplat aici, nu?
Jenkins ezită, apoi aprobă.
— M‑am gândit deja la asta, rosti el. Să fiu cinstit, n‑am menţionat această posibilitate din pricina dumneavoastră. Vreau să spun...
Ezită. Era clar că se simţea stingherit. MacCallum înţelese brusc motivul stânjenelii: Era evident că Jenkins presupusese că doctorul va adopta automat aceeaşi poziţie defensivă pe care o adoptase Phil Collins pe teren.
Numai că trecuse multă vreme de când MacCallum ajunsese la concluzia că Silverdale din trecut, acel oraş în care sosise imediat după absolvirea facultăţii, încetase să mai existe. TarrenTech îl schimbase cu totul - până la a nu mai fi recunoscut - iar MacCallum nu mai simţea acea nevoie de a fi loial cu cetăţenii localităţii. Nutrea o ură profundă faţă de schimbările care avuseseră loc, şi o furie şi mai profundă faţă de compania care le provocase.
— Eu nu lucrez pentru oraşul Silverdale, replică el într‑un târziu. Lucrez pentru district. Pe lângă asta, singurul care mă interesează acum este Rick Ramirez. O să aibă nevoie de mult ajutor şi vreau să‑l obţină.
Se ridică în picioare şi întinse mâna antrenorului.
— Am aranjat să fie pus încă un pat în camera lui Rick. Bănuiesc că Maria va dori să rămână alături de el, cel puţin pentru moment.
Jenkins se ridică şi el şi apucă cu căldură mâna doctorului.
— Mulţumesc. Maria şi cu mine apreciem tot ce‑aţi făcut...
— Până acum n‑am făcut prea multe, i‑o reteză Mac. Nu sunt deloc convins că voi fi în stare să fac ceea ce trebuie. Voi încerca, însă, totul şi o să apelez la oricine ne‑ar putea ajuta. Oricum, o să avem mult de tras.
După ce Jenkins plecă, MacCallum se duse din nou în camera unde zăcea pe pat inconştient Rick Ramirez.
Nu se petrecuse nimic în jumătatea de oră în care lipsise de acolo.
MacCallum nu fu deloc sigur dacă acest fapt era un semn bun sau rău.

Phil Collins stătea întins pe recamierul din livingul apartamentului său. Degetele sale tocmai se jucau cu telecomanda televizorului când imensul câine ciobănesc german, întins la picioarele canapelei, scoase un mârâit. O clipă mai târziu animalul sări în cele patru labe şi începu să latre gros. Collins îi dădu iritat, un picior.
— Taci! porunci el, în clipa în care ţârâi soneria de la uşă. Nu mai locuim în Chicago.
Puse telecomanda pe o măsuţă alăturată şi se ridică în picioare. Câinele continuă să mârâie încetişor şi i‑o luă înainte către uşă. Pe veranda din faţa casei, luminat numai de becul chiar de deasupra uşii, se afla Bob Jenkins. Collins se încruntă, dar deschise uşa larg.
— Jos, Sparks! porunci el scurt.
Câinele se supuse ascultător.
— Intră, îl pofti Collins pe vizitator. Mă gândeam eu c‑ai să treci pe aici. Ce‑ţi face băiatul?
Jenkins păşi înăuntru, furios, dar îngheţă când animalul scoase un sunet ameninţător.
— Nu‑ţi face griji în privinţa lui Sparks, îl liniştii Collins. Doar gura e de el.
Rânji parşiv.
— Până acum, cel puţin. Oricum, nimeni n‑a avut curajul să‑l provoace.
Rânjetul îi pieri de pe buze.
— Băiatul tău e bine? repetă el.
— „Băiatul" meu se numeşte Ricardo Ramirez, replică Jenkins, înţepat. Nu, nu e bine. Are gâtul rupt, o groază de leziuni interne, şi se află în comă. Ai fi putut şti asta, continuă el amar, dacă tu sau oricine altcineva v‑aţi fi deranjat să veniţi până la spital.
— Hei! protestă Collins. De unde era să ştiu? Din câte aflasem eu, ambulanţa l‑a transportat înapoi la Fairfield!
— Nu face pe prostul, i‑o reteză Jenkins, ridicând tonul. Sesizând un pericol la adresa stăpânului său, câinele se zburli ameninţător.
— Dă câinele ăsta afară, Collins, continuă Jenkins, coborând vocea. Nici ţie şi nici javrei tale n‑o să vă placă ce‑am să zic. Crede‑mă că mi‑ar face mare plăcere să te dau în judecată şi să‑ţi storc ultimul cent din buzunar.
Collins strânse din fălci, dar nu scoase nici o vorbă. Se mulţumi să ducă animalul în bucătărie. Se întoarse cu două cutii de bere şi închise uşa dinspre bucătărie. Oferi una dintre beri lui Jenkins, care o refuză. Trase de inelul cutiei sale, se aşeză din nou pe recamier şi‑i făcu semn celuilalt să ia loc pe un scaun. Acesta rămase, însă, în picioare.
— Am venit să‑ţi comunic că o să înaintez o plângere împotriva echipei tale şi a lui Jeff LaConner, rosti Jenkins. Se pare că echipa ta devine mai dură pe an ce trece, iar acum unul dintre băieţii mei a fost grav rănit.
Collins ridică mâna într‑un gest conciliant.
— Stai aşa, zise el. Ştiu că eşti supărat şi sunt de acord c‑ar fi bine să discutăm puţin pe marginea acestei probleme. Nu cred, însă, că e cazul să faci vreo plângere, să înaintezi un proces, sau orice altceva îţi trece prin minte. Football‑ul e un joc dur.
— Ştim, i‑o reteză Jenkins cu voce de gheaţă. Nimeni nu se aşteaptă să nu apară şi răniri din când în când. Ce s‑a petrecut astăzi, însă, n‑are absolut nici o scuză.
Collins se întunecă.
— A fost un accident, Bob. Doar ştii asta.
— N‑a fost un accident, îl contrazise Jenkins. Am văzut totul. Băiatul tău era în cădere şi s‑a aruncat intenţionat peste Rick.
Collins trase adânc aer în piept, apoi se sculă şi se îndreptă către televizor, peste care se afla un aparat video.
— Ce‑ar fi să privim faza aceea? propuse el.
Jenkins se holbă, surprins, la celălalt.
— Glumeşti! Vrei să spui că‑ţi înregistrezi meciurile?
— Pe fiecare, replică Collins. Cum poţi corecta greşelile dacă nu le arăţi tipilor ce erori au comis?
Apăsă butonul de pornire a aparatului. O clipă mai târziu, pe ecran apăru o imagine din timpul meciului. Bărbaţii se aşezară să urmărească desfăşurarea evenimentelor. La un moment dat, Jenkins exclamă:
— Aici! Rulează din nou. Poţi s‑o faci imagine cu imagine?
Collins dădu banda înapoi cu câţiva centimetri, apoi apăsă din nou pe start, însă pe mişcare înceată. Îl văzură amândoi clar pe Rick Ramirez cum sare să‑l placheze pe Jeff LaConner. Acesta se răsuci uşor, apoi se prăbuşi greoi peste Rick. O fracţiune de secundă, înainte să se formeze grămada spontană peste cei doi, se văzu clar cum se răsuceşte capul lui Rick într‑un unghi nefiresc. Reluară faza încă o dată şi încă o dată.
— Ei bine? întrebă Collins într‑un târziu.
Jenkins îşi muşcă, gânditor, buza. Collins sesiză, însă, că celălalt se calmase într‑o mare măsură.
— Nu ştiu ce să zic, recunoscu Jenkins, cu o voce care îi trăda durerea din suflet pe care o resimţea fiindcă trebuia să admită că se afla în dubiu. Mie tot mi se pare că s‑a aruncat intenţionat peste Rick.
— Iar mie mi se pare că şi‑a pierdut echilibrul, replică Collins, rebobinând banda. Hai să mai privim o dată.
Revăzură, în tăcere, întreaga frază, după care Collins vorbi din nou, alegându‑şi cuvintele cu atenţie.
— Ascultă, Bob, ştiu la ce te gândeşti şi ştiu cum te simţi, dar tot ce s‑a întâmplat acolo a fost că Rick... cum îl mai cheamă?
— Ramirez, răspunse Jenkins, cu voce iritată, privind ţintă imaginea de pe ecran, în care capul lui Rick încremenise într‑o poziţie grotescă.
— Ramirez, repetă Collins. Ei bine, mie mi se pare că el şi‑a făcut doar treaba, poate punând prea mult suflet, şi s‑a accidentat când LaConner a căzut peste el. Crede‑mă, însă, că n‑a fost vina nimănui.
Jenkins dădu lent din cap şi îşi luă privirea de la televizor.
— Poate, rosti el moale. M‑am răzgândit în privinţa berii ăleia.
O apucă de pe măsuţa de cafea, trase de inel şi luă un gât zdravăn.
— A fost o zi proastă. Rick... mă rog, dacă mi‑ar fi mers ploile după cum aş fi vrut eu, Rick ar fi fost azi fiul meu vitreg.
— Oh, Isuse! gemu Phil Collins. Îmi pare rău, nici nu pot să‑ţi spun cât de rău îmi pare. Dacă pot face ceva...
Jenkins îl privi în ochi pe Collins.
— Da, poţi. Poţi să‑mi spui ce asigurări plăteşte şcoala ta şi mai poţi să‑mi spui dacă o să te opui în cazul unei pretenţii din partea mea în acest sens. Mama lui Rick n‑are deloc bani şi...
Phil Collins ridicase, deja mâna.
— Suficient. Cred că nici unul dintre noi nu vrea să ajungă la proces. Să‑mi fie iertat, dar nu cred că băiatul l‑ar putea câştiga, şi nici n‑aş vrea să fiu nevoit să lupt. Toţi vrem ce‑i mai bine pentru băiat. O să dau câteva telefoane în seara asta şi o să te ţin la curent. Dacă pot face şi altceva, spune‑mi. Bine?
Jenkins ezită o clipă, apoi încuviinţă. Se ridică în picioare şi întinse mâna.
— Îţi datorez scuze..., începu el.
Collins îl întrerupse:
— Nici să nu te gândeşti. De altfel, nu pot spune că nu sunt, cumva, de acord cu tine. Uneori mă gândesc că jocul ăsta este din ce în ce mai dur. Pe an ce trece băieţii par să se facă tot mai solizi. Ce putem face noi, însă? Pentru o groază de oameni de pe aici football‑ul e singura modalitate prin care pot ajunge la colegiu, şi asta numai dacă fac parte dintr‑o echipă care câştigă. Aşa că trag din greu. Să fii sigur, însă, că o să le pun filmul băieţilor mei şi o să‑i învăţ cum să se arunce când simt că sunt placaţi. N‑ar trebui să mai apară accidente precum cel de azi.
La câteva minute după aceea, Jenkins plecă. Collins apucă telefonul şi formă numărul directorului liceului din Silverdale. Îi relată acestuia, pe scurt, conversaţia avută cu Jenkins. După ce termină, Malcolm Fraser, directorul, ale cărui preocupări referitoare la pericolele football‑ului erau binecunoscute în Silverdale, croncăni agitat:
— Nu ştiu ce să zic. Poate că am pus prea mult accent pe victorie cu orice preţ...
Collins i‑o reteză imediat.
— Victoria înseamnă totul, Malcolm. Dacă nu câştigăm, n‑are nici un rost să jucăm. Aşa că o să facem tot ce ne stă în puteri pentru Ramos, sau cum îl cheamă, şi gata.
— Numai dacă nu ne dau în judecată, observă Fraser.
— Dacă vor proces, o să‑l aibă, rosti sec, Collins. Nu cade în sarcina noastră. De aia există avocaţi.
— Înţeleg, zise Fraser după câteva momente de tăcere. Ce facem, însă, cu Jeff LaConner? Ce intenţii ai în privinţa lui? Nu crezi că joacă prea dur?
Collins râse fals.
— Aşa e, fu el de acord. Dacă o ţine tot aşa, îţi spun eu ce‑am să fac. La sfârşitul sezonului o să‑l declar Cel Mai Valoros Jucător.
Încă râdea când puse receptorul jos.

*

Charlotte LaConner îşi urmări bărbatul cum deschide o altă bere şi cum i‑o dă lui Jeff, apoi cum îşi desface una pentru sine. Era a treia bere pentru Jeff şi a patra pentru Chuck. În cele din urmă nu se mai putu abţine şi izbucni:
— Ce crezi c‑ar zice Phil Collins dacă te‑ar vedea? îl întrebă ea pe Chuck, făcând semn cu capul spre Jeff, care‑şi turna conţinutul cutiei într‑un pahar.
Bărbatul se mulţumi să‑i zâmbească.
— Ei, hai, dragă, protestă el. E o zi mare pentru Jeff! Primul meci al sezonului şi o pasă perfectă în ultima clipă!
În plus, Phil a fost cel care le‑a spus băieţilor să iasă în oraş la o distracţie.
Charlotte inspiră adânc, apoi dădu drumul încet aerului. N‑avea nici un sens să se certe cu Chuck, mai ales după ce băuse. Nu conta că ştia la fel de bine ca şi ea că antrenorul nu le spusese băieţilor să sărbătorească victoria bând alcool. Situaţia, însă, o deranja.
Avea încă vie în minte imaginea băiatului rămas nemişcat pe sol. Cu toate că Chuck insistase să‑i demonstreze că greşeşte, ea simţea că era de datoria ei, ca mama lui Jeff, să se fi dus la spital ca să vadă dacă băiatul de la Fairfield se simţea bine. Chuck, însă, dorise să iasă cu părinţii altor băieţi din echipă. Ca atare, aşa cum se întâmpla de obicei, ea cedase şi mersese cu el.
Ca întotdeauna, Charlotte se aflase în mijlocul părinţilor care petreceau, simţindu‑se cumplit de singură în acea hărmălaie în care nu se discuta decât despre meciul din acea după‑amiază. În cele din urmă ea îşi lăsase gândurile să zboare aiurea. Când grupul se dispersase, Chuck trebuise s‑o scuture zdravăn ca s‑o scoată din reveria ei.
Cu o oră în urmă, când sosise şi Jeff, petrecerea fusese reluată. Fază după fază, tată şi fiu rememoraseră întreg meciul.
Ajunseseră acum la clipa în care Jeff atacase linia adversă şi căzuse peste celălalt băiat, după care dispăruse sub mormanul de trupuri format de grămada spontană.
— Ai văzut faza, tată? întrebă Jeff.
Ochii îi scânteiau şi faţa îi era toată un zâmbet.
— A crezut că m‑a prins, dar l‑am aranjat! M‑am răsucit şi am căzut pe el. I‑am băgat genunchiul drept în rinichi!
Charlotte simţi un gol în stomac. Îşi dădu seama că nu mai putea rezista. Se răsuci, fără cuvinte, pe călcâie şi părăsi încăperea. Se duse în dormitor şi închise uşa după ea. Scoase cartea de telefon din primul sertar al noptierei, o răsfoi şi formă numărul spitalului districtual.
— Aici e Charlotte LaConner, rosti ea. Vă sun în legătură cu băiatul care a fost adus la dumneavoastră în această după‑amiază. Da, după meciul de football.
Se lăsă o scurtă pauză înainte ca vocea de la celălalt capăt al firului să întrebe, rece şi impersonală.
— Ce relaţie aveţi cu pacientul?
Charlotte ezită, apoi răspunse, cu inima strânsă.
— Fiul meu l‑a placat pe băiat.
— Înţeleg, rosti vocea. Vă fac legătura cu sora de serviciu.
Câteva clipe mai târziu, după ce explică încă o dată cine era, Charlotte ascultă încremenită lista leziunilor băiatului.
— Dar... dar o să‑şi revină, nu? reuşi să articuleze, într‑un târziu, Charlotte.
— Nu ştiu încă, doamnă LaConner, replică sora.
Charlotte lăsă, încet, receptorul în furcă şi se aşeză, moale, pe pat. Trecură câteva minute până ce îşi adună gândurile. Se decise brusc, când în salon răsună un hohot imens de râs. Se ridică în picioare, îşi îndreptă spatele şi plecă din dormitor. Se opri în cadrul uşii de la salon şi aşteptă până ce o observă Chuck. Preţ de o clipă el păru nedumerit, apoi, când văzu expresia de pe faţa ei, zâmbetul i se stinse.
— Ce s‑a întâmplat? se interesă el. Arăţi de parcă ai fi văzut o fantomă.
— Am sunat la spital, anunţă ea.
Se întoarse spre fiul ei.
— Băiatul pe care l‑ai placat. Se numeşte Rick Ramirez.
Jeff se încruntă.
— Şi ce‑i cu asta?
Charlotte îşi umezi, nervoasă, buzele.
— Ar putea să moară, Jeff. Are gâtul rupt şi un plămân străpuns.
În ciuda propriei voinţe, vocea i se înăspri:
— Şi când ţi‑ai înfipt genunchiul în rinichi, se pare că i l‑ai rupt. Jeff făcu ochii mari. Charlotte văzu cum i se încleştează degetele pe pahar.
— Isuse, şopti el.
În aceeaşi clipă, păru că se lasă o cortină peste ochii lui.
— N‑a fost vina mea, rosti el, agresiv.
De pe scaunul lui, Chuck îi aruncă Charlottei o privire de avertisment. Femeia se hotărî s‑o ignore.
— N‑a fost vina ta? reluă ea, furioasă.
Se duse lângă Jeff.
— Te‑am auzit când ai mărturisit că l‑ai lovit intenţionat.
— Şi ce dacă? se răţoi Jeff, ridicându‑se în picioare.
Era înalt. Avea aproape un metru optzeci şi acoperea cu totul cei o sută şi cincizeci şi opt de centimetri ai mamei sale.
— La dracu', mamă, doar mă placase, nu? Ce vroiai să fac? Să stau ca prostu' şi s‑o încasez?
Charlotte îl apucă pe Jeff de braţ.
— Dar face parte din joc, nu? Tu încerci să treci, iar el încearcă să te placheze. Nu înseamnă, însă, că trebuie să‑l răneşti intenţionat...
Jeff strânse din dinţi. Ochii îi fulgerară de mânie.
— Iar tu habar n‑ai ce înseamnă un joc de football! ţipă el.
Se smulse din strânsoarea maică‑si şi azvârli paharul în cămin. Jeff se năpusti ca o furtună afară, trântind uşa în urma lui.
— Jeff!
Charlotte strigase prea târziu. Uşa din spate fusese şi ea trântită. O clipă mai târziu se auzi maşina lui pornind şi ieşind pe şosea. Furioasă, femeia se răsuci pe călcâie şi‑l fixă pe Chuck.
— Asta‑i! Gata cu football‑ul! De luni dimineaţă renunţă la echipă. M‑am săturat.
Bărbatu‑său o privi ca şi cum şi‑ar fi pierdut minţile.
— Hei, las‑o mai moale, dragă, rosti el, ridicându‑se şi apropiindu‑se de ea. Poate că n‑ar fi trebuit să ţipe la tine şi să spargă paharul, dar cum crezi că se simte el acum?
— El? Ce zici atunci de Rick Ramirez?
— Jeff n‑a vrut să‑l rănească, replică Chuck. În focul luptei de pe teren, se întâmplă adesea astfel de accidente. Oricum, pe ce parte a baricadei te afli? Practic l‑ai acuzat că l‑a ucis pe băiatul ăla. E propriul tău fiu! Cum naiba ai vrea să reacţioneze?
Charlotte tăcu o clipă, apoi vorbi scrâşnind din dinţi:
— Vreau să se comporte aşa cum l‑am educat. Vreau să fie un tip fair‑play, să aibă bine fixat în minte că e un băiat mai solid decât ceilalţi şi‑i poate răni uşor. Iar dacă nu‑i capabil de aşa ceva, atunci vreau să înceteze sportul ăsta.
Chuck LaConner se holbă, tăcut, la nevastă‑sa, apoi clătină din cap.
— Adică vrei să‑l ţii legat încă de fusta ta şi să nu‑i dai voie să crească. Însă nu poţi face asta, Charlotte. Nu mai e copilaşul tău.
Apucă paharul gol şi ieşi, la rândul lui, din încăpere.
Neştiind cu ce greşise, dar dându‑şi seama că se comportase lamentabil, Charlotte începu să strângă cioburile de sticlă de pe podeaua camerei.

4

În dimineaţa de luni aerul înţepa uşor. Mark Tanner ieşi, prin uşa din spate, în lumina strălucitoare a soarelui şi observă cerul. De un albastru adânc şi limpede, acesta avea un aspect cum Mark n‑apucase niciodată să vadă în San Marcos, unde, indiferent cât de clară era atmosfera, plutea în permanenţă o ceaţă uşoară peste oraş. Aici, munţii dinspre est se înălţau abrupt către cer, iar aerul avea o aromă a lui, de răşină de pin. În San Marcos persista mereu o mireasmă ce venea dinspre golf, uneori teribil de sărată, mult mai des, însă, ducând cu ea mirosul fetid al putreziciunii mlaştinilor. Chivas simţea şi el diferenţa, căci lătră voios şi se repezi pe lângă Mark către cuşca cu iepuri de lângă garaj.
În timp ce hrănea animalele, Mark îşi pierdu din entuziasm. Devenea din ce în ce mai pregnantă senzaţia că va avea probleme de acomodare cu ceilalţi copii din Silverdale.
Prima dată se gândise la această problemă sâmbătă seara, când îl văzuse pe Robb Harris. Încercase să reia legăturile de unde le lăsase cu trei ani înainte, dar îşi dăduse repede seama că treaba n‑avea să meargă.
Robb se schimbase.
Îl întrecea acum cu mult pe Mark şi se părea că îşi pierduse orice interes faţă de lucrurile de care fuseseră amândoi preocupaţi cât timp crescuseră împreună.
Iepurii, de exemplu. Robb se uitase o clipă la ei, apoi îl întrebase pe Mark — care era convins acum că nu se înşelase asupra dispreţului din vocea celuilalt — de ce continua să‑şi „piardă vremea" cu ei. Atunci Mark se încruntase.
— Dar şi ţie îţi plăcea să creşti cobai, se plânsese el.
Robb dăduse ochii peste cap.
— Când eram copii, toată lumea creştea ceva, fie cobai, fie hamsteri sau nutrii.
Îi zâmbise lui Mark, fără a avea, însă, aceeaşi căldură prietenească ca înainte.
— De ce nu le dai drumul? sugerase el. După aia am putea să‑i vânăm.
Mark nu replicase nimic, deşi, în sinea lui, remarca îl înfuriase. Din acea clipă simţise că seara era ratată. Încercase să pretindă că e interesat de meciul de football pe care‑l avusese Robb în acea după‑amiază, dar totul se spulberase când Robb îl întrebase în ce echipă avea de gând să intre.
Venise atunci rândul lui Mark să zâmbească.
— Nu ştiu, replicase el. În juriu, poate?
Robb îl privise ca pe un extraterestru.
— N‑avem nici un fel de juriu. Şi chiar dac‑ar exista aşa ceva, nimănui nu i‑ar păsa de deciziile lui.
Mark fusese redus la tăcere. Cu o zi înainte, când maică‑sa îl îndemnase să‑i facă lui Robb o vizită acasă, dăduse din cap şi înjghebase un pretext să scape. Maică‑sa se uitase cu reproş la el şi păruse că vrea să‑l admonesteze, dar se răzgândise. Ca atare, el îşi petrecuse ziua împreună cu Chivas, hoinărind pe coclauri şi bucurându‑se de priveliştea maiestuoasă, îngrijorat fiind, însă, încă de atunci, de ceea ce avea să se petreacă a doua zi.
Pe neaşteptate, Kelly năvăli pe uşa din spate.
— Mama a spus că, dacă nu vii înăuntru acum, o să întârzii!
Se proţăpise cu picioarele la distanţă unul de altul şi cu mâinile în şolduri.
— În plus, trebuie să mă ducă la şcoală, aşa că grăbeşte‑te!
Mark îi zâmbi răutăcios.
— Şi dacă nu vreau? o tachină el.
Kelly chicoti, ca totdeauna când el o necăjea.
— Nu ştiu, recunoscu ea. Pun pariu, însă, că o să intri în bucluc!
— Atunci o să mă grăbesc, replică Mark.
Curăţă tăviţa de excrementele iepurilor, o puse înapoi la loc, apoi umplu vasul cu apă. În mai puţin de un minut ajunse înapoi acasă şi‑şi ocupă, tăcut, locul la masă. Taică‑su era pe sfârşite cu micul dejun. Îşi ridică privirea din farfurie şi se uită la el.
— Am vorbit cu Jerry Harris ieri, anunţă Blake.
Mark tresări dar nu zise nimic.
— Credea că o să treci pe la ei. Vroia să ştie dacă s‑a întâmplat ceva între tine şi Robb.
Mark dădu din umeri, dar continuă să tacă.
Blake se sprijini de spătarul scaunului şi îşi încrucişă braţele. Mark se încordă.
— Mutarea aceasta e marea noastră şansă, rosti Blake. Va trebui să facem unele modificări în viaţa noastră, dar asta nu înseamnă practic nimic faţă de posibilităţile care ni se deschid.
Ezită o clipă, ceea ce‑l făcu pe Mark să‑şi ridice ochii din farfurie. Taică‑său îl privea fix.
— Mai ales pentru tine, accentuă Blake.
Mark se agită, stânjenit, pe scaun. Ce se petrecea? Comisese vreo eroare?
— Vrem să te încadrezi cu atmosfera de aici, îi dădu Blake mai departe. Ştiu că ai avut unele probleme în trecut, când ai lipsit un an de la şcoală, şi mai ştiu că ţi‑a fost greu să te reacomodezi cu viaţa dinainte. Pentru tine, faptul că ne aflăm acum aici reprezintă ocazia de a lua un nou start.
Brusc, Mark înţelese.
— Adică vrei să mă apuc de sport, nu?
Blake nu răspunse, dar se uită la el lung şi interogativ, suficient de semnificativ pentru Mark.
— Credeam că am vorbit deja despre asta, începu el protestul.
Taică‑său îl reduse, cu un gest, la tăcere.
— Asta a fost înainte. Atunci aveai dreptate. Probabil că în San Marcos n‑ai fi făcut faţă. Aici, însă, şcoala e mai mică, iar Jerry m‑a asigurat că e loc pentru oricine.
Mark se întristă.
— Dar...
Blake nu‑l lăsă nici acum să termine fraza.
— Nu vrem decât să încerci. Bine?
Mark ezită, apoi încuviinţă. Ştia că n‑avea sens să se certe acum cu taică‑său. Cu toate astea, câteva minute mai târziu, când se ridică să plece la şcoală, începu deja să se gândească la o cale de a evita decizia pe care taică‑său i‑o impusese.

*

— Hei! Aşteaptă!
Când auzi vocea fetei, Mark mai avea puţin până la şcoală. Continuă să meargă, dar auzi din nou strigătul de această dată însoţit de numele lui, aşa că se opri şi se uită înapoi. Alergând să‑l prindă din urmă, Linda Harris mai avea câţiva metri până la el. Ajunse lângă el, răsuflând greu, cu fruntea îmbrobonată de picături de sudoare.
— Nu m‑ai auzit? gâfâi ea. Strig după tine de un minut.
— Nu te‑am auzit.
— Adică nici nu erai atent la ce te înconjoară, nu? îl luă Linda peste picior, cu ochii ei albaştri sclipind răutăcioşi. Te‑am urmărit cum mergeai cu capul în nori. Puteai să fii călcat de vreun autobuz, dar tu nici n‑ai fi observat.
Mark se îmbujoră, mai mult de plăcere decât de stinghereală. De când n‑o mai văzuse, Linda se schimbase şi ea. În trei ani se transformase dintr‑o fetiţă urâţică, cu proteză la dinţi şi păr în cosiţe, într‑o adolescentă cu trăsături fine al cărui păr blond — puţin mai închis la culoare ca al fratelui ei — se revărsa în cascadă peste umeri.
— Dar există autobuze în Silverdale, nu‑i aşa? i‑o întoarse el, mai mult ca să înceapă o conversaţie.
Porniră din nou, împreună, la drum.
— Sunt câteva, răspunse ea. Unii copii locuiesc la fermele dimprejur. Şi ei trebuie să vină la şcoală, nu?
Îl privi curioasă.
— La ce te gândeai?
Mark ezită. În primul moment fu tentat să‑i spună adevărul, şi anume că încerca să descopere o cale de a evita hotărârea tatălui lui, dar nu era deloc convins că ştia cum avea să reacţioneze ea. Tresări când îşi dădu seama că nu vroia ca Linda Harris să‑şi facă o părere proastă despre el. Ca atare, se mulţumi să înalţe din umeri amical şi să‑i zâmbească.
— Nu ştiu. Cred că admiram peisajul. Ştii tu cum e... Mie... În fine, mie îmi place să fac asta, încheie el în coadă de peşte.
Spre surpriza lui, Linda îl aprobă.
— Te înţeleg. Şi mie îmi place. Câteodată lumea crede că sunt ciudată, fiindcă uneori devin brusc absentă. Asta nu înseamnă, însă, că trebuie să ţii cont de bârfe, nu?
Îl privi cu atât de multă seriozitate, încât el aproape că izbucni în râs.
— Cred că nu, admise el. Nu m‑am gândit niciodată la chestia asta, dar bănuiesc că ai dreptate. Oricum, o groază de oameni vorbesc ca să se afle în treabă. Cred că de asta îmi plac mie animalele mai mult decât oamenii.
Dădură ultimul colţ înainte de şcoală. Mark încremeni pe loc, uluit.
— Isuse! Ăsta e liceul?
Linda îl privi nedumerită.
— Ce e în neregulă cu el? se miră ea.
— N‑nimic, murmură Mark. Numai că... ei bine, numai că nu arată aşa cum mi l‑am imaginat.
În subconştientul lui, Mark presupusese că liceul din Silverdale arăta la fel precum cele din sutele de mici aşezări prin care trecuseră pe drumul dinspre San Marcos — un schelet simplu din lemn, pe care vopseaua se scorojise deja, aşezat în mijlocul unei poieni, pe o temelie prăfuită, la periferia localităţii, având în spatele lui o curte părăginită.
Liceul din Silverdale era complet altfel. Era o clădire de cărămidă roşie, înălţându‑se, în partea centrală, pe trei nivele. Din centru se lărgeau în stânga şi dreapta, în formă de V, două aripi, fiecare cu două etaje. La toate ferestrele existau jaluzele albe, iar acoperişul înalt al părţii centrale era susţinut de şase coloane imense.
Coloanele erau din marmură albă.
În faţa clădirii se găsea o pajişte, traversată de alei din piatră de râu, şi mici ronduri cu flori care îşi păstrau şi în septembrie strălucirea şi frumuseţea culorilor.
În centrul pajiştii se înălţa un catarg. Mark urmări cum doi băieţi ridicau încet drapelul american pe stâlp, în acordurile imnului naţional. Lângă Mark, Linda stătea nemişcată şi urmărea înălţarea drapelului. O clipă mai târziu, Mark îşi dădu seama că şi ceilalţi elevi, aflaţi pe pajişte sau pe alei, se opriseră şi urmăreau cum se ridica steagul. Intre timp, acesta se ridică în vârful stâlpului şi începu să fluture pe ultimele două acorduri ale imnului răspândit de megafoanele liceului. Abia după aceea şcoala reveni la viaţa ei obişnuită.
Mark clipi şi se uită, nedumerit, la Linda.
— Chestia asta se petrece în fiecare zi aici?
Fata se încruntă pentru o fracţiune de secundă, apoi dădu afirmativ din cap şi zise:
— Cred că ţi se pare a fi o tâmpenie. Robb mi‑a mărturisit că a fost năucit în prima zi când am sosit aici. De acum, însă, ne‑am obişnuit şi noi cu acest obicei.
— Şi participă toată lumea? insistă Mark. Se opresc toţi şi se holbează la drapel?
Încercă să‑şi imagineze cum ar fi arătat foştii lui colegi din San Marcos, cu părul vopsit în verde şi portocaliu şi cu inelele din nările lor, întrerupându‑şi discuţiile pe timpul înălţării steagului. Nu reuşi cu nici un chip. I se părea evident că nici nu le‑ar fi păsat; s‑ar fi mulţumit să‑şi dea casetofoanele mai tare şi să‑şi vadă mai departe de treburi.
Traversând pajiştea alături de Linda, observă că nici unul dintre copii nu purta coafură punk sau haină de piele plină cu însemne. Pretutindeni văzu băieţi în haine de postav kaki sau în îmbrăcăminte sport şi fete în pulovere şi fuste sau în pantaloni călcaţi cu grijă şi cămăşi încreţite.
Urcară treptele către o verandă de mărimea unei terase, aflată între coloanele de marmură şi uşile principale ale şcolii.
— Ei, îţi plac?, întrebă, nerăbdătoare, Linda.
Mark zâmbi.
— Cum să nu‑mi placă?
Linda făcu cu mâna unui grup de prietene care se aflau lângă o coloană, dar nu‑şi trăda prin nimic dorinţa de a li se alătura, ci îl luă pe Mark de braţ şi‑l conduse spre uşă.
— Hai să‑ţi arăt unde e biroul.
Dincolo de uşile imense se afla un hol uriaş, al cărui tavan se afla dincolo de etajul trei al clădirii. În capătul holului trona o scară largă care ducea până la etajul doi. De acolo, două scări mai mici, aflate fiecare în câte o laterală a holului, urcau până la etajul trei. Tavanul era zugrăvit în alb, iar pe marginea lui şerpuia un motiv decorativ.
Podeaua de sub picioarele lui Mark era compusă dintr‑un mozaic, cu model complicat, de marmură albă şi neagră. Băiatul se opri o clipă, încercând să se obişnuiască cu totul, dar Linda îl zori.
— Biroul directorului e pe aici, rosti ea, conducându‑l spre dreapta.
O clipă mai târziu trecură pragul unei uşi din lemn alb, cu o fereastră semicirculară deasupra ei, şi dădură de o secretară zâmbitoare.
— Domnişoară Adams, el e Mark Tanner, rosti Linda. Începe cursurile de azi.
Secretara dădu din cap.
— Tatăl tău m‑a sunat săptămâna trecută, îi zise ea fetiţei, apoi se întoarse spre Mark. Ţi‑ai adus cumva şi dosarul cu tine?
Mark clătină din cap, gest care n‑o descurajă pe secretară.
— Atunci completează chestiile astea şi eu o să le introduc imediat în calculator.
Împinse un mic teanc de formulare în faţa lui Mark, apoi dădu drumul terminalului de computer de pe birou] ei. Bătu ceva cu degetele şi câteva clipe mai târziu intră în funcţiune o imprimantă de lângă perete.
— Ne vedem la prânz, promise Linda.
Dispăru, lăsându‑l pe Mark ocupat cu completarea numeroaselor chestionare şi formulare prin care avea să fie înscris ca elev la liceul din Silverdale.
Jumătate de oră mai târziu, Shirley Adams parcurse cu privirea foile umplute de Mark şi‑i înmână un alt teanc.
— Te duci cu acestea la sora medicală, două uşi mai încolo, pe stânga, apoi, după ce termini acolo, te întorci aici. Până atunci o să‑ţi facem un orar.
— D‑dar cum rămâne cu fotografiile? întrebă, ezitând, Mark. În San Marcos îmi cereau una în fiecare an.
Shirley Adams zâmbi cu toată gura.
— O să ţi‑o facem aici şi pe asta.
— Vreţi să spuneţi că aveţi şi cameră obscură?
Domnişoara Adams păru surprinsă.
— Aici e Silverdale, rosti ea. Avem tot ce ne trebuie.

*

Îmbrăcat numai cu un şort cu două numere mai mare decât purta el obişnuit, Mark se afla pe cântar, când în oficiul sorei medicale intră Robb Harris. Acesta privi indicaţia aparatului, apoi îi zâmbi afectat lui Mark.
— Cincizeci şi două? se miră el. Eşti mai pricăjit decât eram eu când am venit aici.
Înainte ca Mark să poată face vreun comentariu, Robb se răsuci spre soră.
— Antrenorul vrea să mă duc la clinică în dimineaţa asta. Puteţi să‑mi scrieţi o trimitere?
— Imediat, replică sora, nedezlipindu‑şi privirea de pe agenda în care nota caracteristicile lui Mark: înălţimea, tensiunea arterială, capacitatea pulmonară, reflexe şi o mulţime de alte detalii legate de starea lui de sănătate.
— Ar fi bine să scrieţi una şi pentru Mark, continuă Robb, lăsându‑se să cadă pe un scaun şi întinzându‑şi picioarele în faţă. Pariez că doctorul Ames l‑ar pune la punct cât ai clipi din ochi.
Mark se încruntă.
— Doctorul Ames? Cine mai e şi ăsta?
— De la clinica sportivă. Nu ţi‑a povestit taică‑tău despre el?
Mark clătină din cap. Simţea deja un început de nod în stomac.
— Se află la câteva mile în afara oraşului. E o tabără sportivă de vară, în care vin copii din toată ţara. În restul anului o folosim noi.
Mark se holbă la Robb.
— O folosiţi pentru ce?
— Antrenament, răspunse sec, Robb.
În ochi îi revenise aceeaşi expresie de dispreţ care îl duruse pe Mark duminică.
— Doctorul Ames ştie cam totul despre medicina sportivă şi are tot felul de echipamente speciale. E haios.
Sora interveni, uitându‑se drept în ochii lui Mark.
— Unde mai pui că băieţii primesc liber de la cursuri când îi trimite acolo antrenorul.
— Liber de la cursuri? repetă Mark. Numai ca să vă duceţi şi să vă antrenaţi pentru football?
— Şi pentru baschet, şi pentru baseball, replică Robb. Mark se încruntă.
— Şi ce ţi s‑a întâmplat de ai fost trimis acolo azi?
Robb dădu din umeri.
— Nimic. E o verificare de rutină. Toţi cei din echipa de football fac câte una în fiecare săptămână.
— În fiecare săptămână! De ce?
Robb dădu ochii peste cap.
— Fiindcă te poţi răni jucând football, prostuţule. Isuse, gândeşte‑te ce i s‑a întâmplat sâmbătă tipului de la Fairfield. Părea neatins, dar era terminat pe dinăuntru.
Sora lăsă o clipă agenda de o parte, scrise ceva pe o foaie de hârtie şi i‑o dădu lui Robb, care se ridică şi se‑ntinse leneş, apoi îi zâmbi lui Mark.
— Eşti sigur că nu vrei să vii? îl mai pofti el o dată. E tare plictisitor să stau la un curs de mate.
Mark clătină din cap.
— Cred că eu n‑o să am de‑a face cu verificări săptămânale câtă vreme nu m‑apuc de football.
Robb se uită aspru la el.
— Nu zău? Eu am auzit cu totul altceva, rosti el şi dispăru.
Mark rămase cu privirea pironită pe uşa prin care ieşise Robb. Vorbele acestuia îi răsunau încă în minte. Nodul din stomac deveni dureros.

*

Robb Harris pedală încet spre ieşirea din oraş, bucurându‑se de căldura soarelui pe care o simţea în spate. Nu se grăbea deloc să ajungă la destinaţie. Ăsta era unul dintre avantajele faptului că făcea parte din echipa de football. Nu trebuia niciodată să te grăbeşti să ajungi undeva, în afara cazurilor când aveai antrenament, şi puteai conta, cel puţin o dată pe săptămână, pe o jumătate de zi liberă de la cursuri. Bineînţeles, însă, că trebuia să iei note bune — Phil Collins era un adevărat fanatic în legătură cu asta. Dacă alunecau sub calificativul B (sistemul de apreciere american cuprinde note de la A - echivalentul românesc „foarte bine"; la F - echivalentul românesc „foarte prost" — n.tr.) erai dat afară din echipă. Numai că, fiind în echipă, profesorii erau întotdeauna gata să te ajute, aşa că nu era mare scofală să iei o notă bună. La finalul liceului, cei mai buni jucători din Silverdale îşi puteau alege întotdeauna colegiul la care vroiau să se ducă.
Poate nu reuşeau mereu să obţină burse acolo, dar beneficiau fiecare de o şansă.
Inspiră adânc aerul de munte, bucurându‑se de oxigenul care‑i umplu plămânii.
Aici nu era ca‑n San Marcos. De la şapte ani, aproape fiecare respiraţie însemnase un chin. Îşi amintea încă de panica teribilă care‑l apuca de la începutul unui atac de astm, de frica neputincioasă, cumplită, pe care o simţea în timp ce căsca gura mare, ca un peşte pe uscat, după aer. După ce sosise aici, timp de câteva luni, lucrurile stătuseră la fel. Apoi începuse să meargă la doctorul Ames, şi fusese pus la un regim de exerciţii.
În primele şase săptămâni le urâse. După aceea, însă, tusea a început să‑l lase şi el a început să se simtă mai bine. Câteva luni mai târziu, după ce luase în greutate şi fusese nevoit să‑şi cumpere alte haine, îşi spusese că meritase efortul.
După asta, cu două veri înainte, taică‑său îl luase cu el pe terenul de football, deşi ştia că băiatul lui nu mai practicase niciodată acest sport. La început se simţise neîndemânatic şi prost, dar, pe măsură ce a trecut timpul, jocul s‑a prins de el. Pentru prima dată în viaţa lui începea să se simtă precum ceilalţi.
Se gândi că era posibil să i se întâmple ceva asemănător şi lui Mark. Doar că acesta nu dădea nici un semn că i‑ar păsa dacă se potriveşte cu restul lumii sau nu. Robb înjură printre dinţi când îşi aminti cât de mândru fusese Mark de iepurii lui cu două zile înainte.
Isuse, asta era o treabă de ţânc. Dac‑ar fi aflat ceilalţi despre chestia asta, Mark ar fi încurcat‑o rău de tot.
O coti pe aleea îngustă, care urca dealul, şi ajunse la porţile clinicii sportive, aruncând din fugă o privire inscripţiei pe care o ştia atât de bine:

ROCKY MOUNTAIN HIGH
Mens Sana în Corpore Sano

Robb credea totuşi că era o denumire tâmpită, dar nu fusese niciodată în stare să‑l convingă pe Marty Ames că nici unuia dintre copii nu‑i mai păsa de vechiul cântec al lui John Deurer.
Porţile erau deschise. Robb intră şi‑i făcu semn cu mâna grădinarului care tundea iarba de pe terenul de joc din dreapta. Îşi puse bicicleta în rastelul de lângă intrare şi împinse uşa de sticlă. Holul era larg şi aerisit, mobilat confortabil. Pe timpul verii, acest hol servea drept loc de întâlnire tinerilor care se adunau acolo din toate colţurile ţării. În timpul anului şcolar, însă, era pustiu. Robb traversă grăbit, apoi coti la stânga, trecu de sala de mese, şi intră în sala de aşteptare de lângă cabinetul doctorului Martin Ames. Din spatele teancurilor de hârtii de pe biroul ei, Marjorie Jackson îi zâmbi. Era o femeie de vârstă medie, al cărei titlu era de asistentă a Directorului. Aşa cum ştiau toţi băieţii, ea era cea care se ocupa cu administrarea cotidiană a taberei, ajutată fiind doar din când în când de şeful ei.
— E în camera de vâslit, rosti ea fără ca Robb să întrebe ceva.
Se uită la ceasul de pe perete şi adăugă:
— Şi ai întârziat zece minute.
Înainte ca Robb să se scuze, ea se întoarse la treburile ei, ignorându‑l intenţionat. Uşor stingherit, Robb se răsuci pe călcâie şi plecă din birou. Traversă în goană sala de mese şi bucătăria, către aripa sălilor de antrenament din spatele clădirii. Marjorie l‑ar fi putut ierta pentru cele zece minute, iar doctorul Ames ar putea să se prefacă că n‑a băgat de seamă, dar Robb ştia că ochii doctorului ar fi păstrat în ei o expresie de durere şi nu vroia să‑i dea senzaţia de decepţionare.
Precum majoritatea celorlalţi băieţi din echipă, Robb prefera ţipetele lui Phil Collins mai mult decât privirea încărcată de reproş a lui Marty Ames.
În acea zi, însă, doctorul păru că nu observase întârzierea băiatului. Când Robb ajunse în sala de vâslit, doctorul înalt şi brunet abia catadicsi să‑şi ia privirea de pe monitorul computerului şi să‑i zâmbească un bun‑venit.
— Ai făcut un joc bun sâmbătă, rosti el.
Robb dădu, cu modestie, din umeri.
— N‑am prea avut ce face. Câteva faze şi asta a fost tot.
Ames chicoti.
— Dacă nu îi dai voie celeilalte echipe să ţină mingea, apărarea ta face tuşa, comentă el glumeţ.
Expresia de pe faţa lui deveni tăioasă. Era un bărbat arătos, deşi nu era chipeş. Nu‑i dădeai mai mult de treizeci şi cinci de ani, cu toate că se apropia de cincizeci. Obişnuia să le spună în glumă băieţilor că trebuia să tragă din greu ca să fie în aceeaşi formă bună ca a „pacienţilor" lui.
— Cum te simţi? întrebă el.
— Perfect, răspunse Robb.
Fără a i se spune ceva, se dezbrăcă şi se întinse pe o masă de tratament de lângă zid. Fiind şi un bun osteopat, Ames palpă cu dexteritate coloana vertebrală a băiatului, apoi îi comandă să se aşeze pe partea dreaptă şi să‑şi ridice genunchiul stâng. Înconjurând pieptul băiatului cu braţele, Ames aplică o lovitură rapidă, dar blândă pe spatele lui Robb. Băiatul simţi ceva ca o vibraţie când una dintre vertebre reintră la locul ei obişnuit.
— Arată bine, comentă Ames, după care începu să‑i înfăşoare manşonul tensiometrului pe braţul stâng.
Satisfăcut, făcu un gest cu capul înspre una dintre maşinile de vâslit. După ce‑şi trase pe el un şort, Robb îşi ocupă poziţia la vâsle. Aşteptă, cu răbdare, ca doctorul să‑i introducă un ac în coapsă şi nici nu clipi măcar când Ames îi găsi vena.
— O să‑ţi monitorizăm fluxul sangvin azi, anunţă el. Robb dădu din cap. Era obişnuit cu procedurile de un an de zile.
În faţa lui era un ecran mare, curbat, ale cărui margini depăşeau raza lui vizuală. La un semn al lui Ames, Robb începu să vâslească. Cu prima mişcare, ecranul din faţa lui se trezi la viaţă.
Era o imagine a unui râu. Deşi semăna prefect cu râul Chorles din Boston, Rob ştia că e numai o imagine generată artificial de computer, formată pe ecran cu ajutorul a trei proiectoare distincte. De unde se afla el, iluzia era perfectă. Se simţi ca şi cum stătea într‑o ambarcaţiune pe apă. La câţiva metri de el vedea alte trei capete care ţineau ritmul cu el.
Se aruncă mai îndârjit asupra vâslelor. Imediat, celelalte trei bărci părură că rămân în urmă, până ce şi ceilalţi vâslaşi se adaptară ritmului impus de el. Unul dintre ei se apropie ameninţător de el.
Robb simţi cum îi curgea sudoarea şi trase şi mai tare de vâsle. Făcu un nou salt în fruntea celorlalţi, dar în timp ce două dintre bărci rămaseră mult în urmă, a treia se luă din nou pe urmele lui. Înjurând printre dinţi, Robb îşi reînnoi eforturile.
Stând în faţa tastaturii computerului, Marty Ames studie graficele pe care se puteau citi schimbările survenite în compoziţia chimică a sângelui băiatului. Nivelul glucozei începu la un moment dat să scadă. Doctorul observă în acea clipă cum sistemul endocrin al băiatului eliberă în organismul lui o doză de adrenalină.
Când aceasta nu se mai remarcă în sistemul circulator al lui Robb, Ames tastă rapid câteva instrucţiuni.
Imaginea de pe ecranul mare se schimbă.
Robb miji, furios, ochii când văzu cum e întrecut de concurentul generat de computer. Trase mai tare de vâsle, dar începuse să obosească. I se păru că nu mai poate prinde nici un pic de viteză suplimentară. Ridică privirea şi observă cealaltă barcă cum îl depăşeşte prin dreapta.
— Nu! strigă Robb.
Îşi muşcă buzele, mânios, când îşi dădu seama că pierduse energie prin acel ţipăt inutil. Se forţă să vâslească şi mai rapid. Deja tendoanele de la gât îi ieşiseră în relief. Reuşi să prindă din urmă cealaltă barcă.
Pe neaşteptate, imaginea de pe ecran dispăru. Se terminase totul.
Se trezi din nou în sala de vâslit a clinicii sportive. Marty Ames îi zâmbea cu o expresie de mândrie pentru Robb.
— N‑a fost rău, comentă doctorul.
Venind de la el, era mai mult ca o laudă.
— Cum te‑ai simţit?
Robb se sprijini o clipă de vâsle, gâfâind, apoi dădu din cap.
— Nu ştiu, mărturisi el. Simulatorul ăsta mă prinde în capcană uneori. Ştiu că nu‑i nimic real, dar când o fac, mă ambalez atât de tare încât pot să jur că sunt într‑o cursă reală. Iar tipul ăla din barca a treia aproape m‑a năucit.
— Şi cum de nu te‑a învins? se interesă Ames, începând să scoată acul din coapsa lui Robb.
Băiatul zâmbi.
— Pentru că m‑am înfuriat pe el, recunoscu Robb. M‑am înfuriat pe ideea că aş putea pierde.
— Asta‑i cheia! exclamă Ames. Mânia ta a eliberat o doză de adrenalină, iar aceasta te‑a ajutat să ajungi primul la finiş. Dacă te interesează, adăugă el, aruncând o privire monitorului, l‑ai învins cu exact treisprezece sutimi de secundă.
— Nu‑i prea mult, comentă Robb, ridicându‑se şi întinzându‑şi muşchii obosiţi.
— A fost suficient ca să câştigi, însă. O să fie şi mai bine. Dacă te ţii de treabă, o să fie din ce în ce mai bine.
Câteva minute mai târziu, când se îndrepta spre duş, Robb îşi dădu seama că se va ţine de treabă cu dinţii, fiindcă îi plăcea la nebunie să câştige.
Îi plăcea mult de tot.
Mult prea mult.

5

Charlotte LaConner ştia că Chuck n‑avea să aprobe ceea ce îşi pusese în gând ea să întreprindă, după cum era la fel de conştientă că el avea să afle imediat despre demersul ei. La urma urmei, în Silverdale toată lumea ştia totul despre oricine. Completând ultimele amănunte ale raportului de cheltuieli pe care îl întocmea pentru divizia de cercetare şi dezvoltare, îşi dădu seama că n‑avea să obiecteze faţă de bârfa existentă într‑un oraş atât de mic şi de închis. Numai că, din când în când, în zile precum cea de azi, ea ar fi preferat un pic de discreţie.
Apăsă tasta de intrare a computerului, aşteptă ca maşina să anunţe că raportul a ajuns cu bine în banca de date a computerului central al firmei, apoi îşi luă liber pentru restul zilei.
Charlotte lucra de numai câteva luni, ca parte a unui experiment organizat de companie, care, dacă avea să fie încununat de succes, avea să le permită femeilor din Silverdale să lucreze cu normă parţială la domiciliu. Până în acea clipă, experimentul se limitase la soţiile bărbaţilor angajaţi ai firmei; la el lua parte un singur bărbat, Bill Tangen, a cărui nevastă, Irene, era expert farmaceutic, lucrând cu normă întreagă, în timp ce Bill se îngrijea acasă de fetiţa lor. În ceea ce o privea pe Charlotte, programul se derula perfect. Descoperise că‑i plăcea să muncească singură şi făcea mai multe pe parcursul a numai câteva ore decât reuşise vreodată să facă când lucra cu normă întreagă în birourile diviziei. În acea dimineaţă, însă, îi fusese extrem de greu să se concentreze, iar după ce termină raportul, se hotărî să se odihnească în tot restul zilei.
Gândul i se oprise toată dimineaţa la Rick Ramirez. Imaginea băiatului rănit n‑o părăsise nici o clipă, cu adevărat, de când aflase despre situaţia lui, deşi, cu o zi în urmă, numele lui nu fusese nici o clipă menţionat în casă. După ieşirea furioasă a lui Jeff, peste căminul familiei LaConner se aşternuse tăcerea.
Nici Chuck şi nici Jeff nu vroiau să mai discute cu ea pe această temă.
De fapt această lipsă de interes o deranja cel mai mult. Era clar că soţul şi fiul ei dăduseră totul la spate, ca şi cum nu s‑ar fi întâmplat nimic. Numai că ea nu‑l putea uita pe jucătorul de la Fairfield zăcând rănit pe teren, şi se trezise de dimineaţă cu dorinţa fermă de a se duce la spital ca să vadă cum se mai simţea el.
De ce avea, însă, un sentiment cumplit de vinovăţie? Ce putea fi rău în dorinţa de a vizita un băiat rănit?
Aproape că‑l vedea pe Chuck uitându‑se la ea cu acea privire specială a lui care o pătrundea în cele mai tainice colţuri ale sufletului, scoţând la lumină cele mai intime gânduri ale ei. Deci era ceva în neregulă cu aceste griji. Îl şi auzea, cu vocea lui despre care se spunea că are un „ton logic": „Dar nu înţelegi? Dacă te duci la spital e ca şi cum ai admite că Jeff a fost oarecum responsabil pentru ce s‑a întâmplat. Şi chiar dacă ar fi fost vinovat, ceea ce nu e adevărat, atitudinea ta continuă să fie greşită. Avocaţii ar avea o mină de aur dacă ar afla despre o astfel de acţiune".
Sau nu era vocea lui Chuck pe care o auzea? Oare astea or fi fost vorbele lui, sau era, de fapt, o manifestare a ceea ce simţea ea, undeva în profunzimile sufletului?
Nu mai conta. Că făcea bine sau rău, ea avea să se ducă.
Treizeci de minute mai târziu, forţându‑se să nu se uite în jurul ei ca să nu vadă cine ar fi putut‑o zări, împinse uşile de la intrarea în micul hol al spitalului districtual şi se postă în faţa biroului de informaţii. Din spatele geamului Anne Carson îi zâmbi, apoi dădu ochii peste cap şi arătă semnificativ înspre receptorul telefonului de la ureche. De câteva ori, cât timp Charlotte aşteptă cu răbdare, Anne îşi deschise gura să spună ceva, închizând‑o, însă, imediat la loc, probabil fiindcă persoana de la celălalt capăt al firului vorbea fără întrerupere. Într‑un târziu, Anne puse greoi aparatul în furcă şi ridică geamul care separa sala de aşteptare de biroul ei.
— Charlotte! Ce te‑a adus aici?
I se citea îngrijorarea pe faţă.
— Nu eşti bolnavă, sper?!
Charlotte negă din cap.
— Eu... În fine, am vrut să aflu ce face băiatul ăla, Ramirez. De la Fairfield?
— Mă tem că nu e prea bine, oftă Anne, forţându‑se să zâmbească. E‑n camera trei, în josul holului.
Ezită o clipă, dar, înţelegând zbuciumul celeilalte femei, continuă:
— E împotriva regulilor, dar poţi să arunci o privire dacă vrei.
Pe coridor Charlotte îşi încetini paşii. Se opri în faţa uşii, pe jumătate deschise, de la camera băiatului. Îşi adună tot curajul, deschise uşa larg şi păşi înăuntru. În cameră se aflau două paturi, dar numai unul dintre ele era ocupat. Acoperit cu o pătură subţire, cu capul rigidizat într‑o brăţară metalică, cu ochii închişi, Rick Ramirez zăcea nemişcat, de o manieră care îi spuse Charlottei că băiatul nu dormea. Înaintă lângă el şi‑i privi faţa. Peste unul dintre ochi se odihnea o şuviţă de păr negru. Din instinct, Charlotte întinse mâna să i‑o dea la o parte.
— Nu‑l atingeţi! rosti o voce în spatele ei.
Surprinsă, Charlotte se întoarse şi se trezi în faţa unei tinere frumoase, care n‑ajunsese să aibă treizeci de ani şi care ieşise din baia aflată între acea încăpere şi o alta, alăturată.
— Vă rog, continuă femeia. Mă descurc singură.
Se duse lângă pat. Charlotte se dădu la o parte. Mângâind cu blândeţe obrazul băiatului, femeia dădu cu atenţie şuviţa de păr la o parte. După asta îşi ridică privirea şi se uită în ochii Charlottei.
— Cine sunteţi? întrebă ea.
— Charlotte LaConner. Eu... fiul meu Jeff LaConner. A jucat în meciul...
În acea clipă, în ochii tinerei femei se citi mânia.
— Ştiu cine e, rosti ea. E băiatul care l‑a rănit pe fiul meu. Eu sunt Maria Ramirez, adăugă ea, pe un ton de‑a dreptul provocator.
Charlotte înghiţi nodul din gât. Se lupta să‑şi stăpânească emoţia.
— Eu... eu am venit să văd cum se simte fiul dumneavoastră.
Vorbea încet, ca o şoaptă ceva mai tare.
— O să se facă bine?
Ochii Mariei Ramirez se umplură de lacrimi. Când vorbi, însă, reuşi să‑şi păstreze controlul asupra vocii.
— Nu, răspunse ea. N‑o să se facă bine. S‑ar putea să nu mai poată umbla niciodată.
Deşi o văzu pe Charlotte că tresare la auzul acestor cuvinte, Maria îi dădu mai departe:
— S‑ar putea să şi moară, doamnă LaConner. S‑ar putea ca fiul dumneavoastră să‑mi fi ucis băiatul.
Charlotte închise ochii, ca şi cum gestul ar fi pus‑o la adăpost de învinuiri. Când îi deschise, tânăra continua s‑o privească fix.
— P... pot face ceva? şopti Charlotte. Orice?
Maria Ramirez clătină din cap. Atunci Charlotte făcu un pas în faţă şi întinse mâna ca şi cum ar fi vrut s‑o atingă pe cealaltă femeie, dar Maria se dădu iute înapoi. Charlotte se întoarse, în tăcere, să plece. Când ajunse la uşă, Maria o opri.
— Opriţi‑l, doamnă LaConner. Opriţi‑l pe fiul dumneavoastră să mai joace. Dacă n‑o va face, va răni şi pe altcineva.
Charlotte se răsuci pe călcâie şi dădu din cap.
— O s‑o fac, doamnă Ramirez. Să fiţi sigură de asta. Jeff a jucat ultimul lui meci.
Când ieşi din spital, însă, şi fu inundată de lumina orbitoare a soarelui de prânz, Charlotte se întrebă dacă se va putea ţine de promisiune. Avea douăzeci de ani de când era măritată cu Chuck, şi tot se mai certa cu el. Întotdeauna raţiunea lui învinsese emotivitatea ei.

*

Blake Tanner îşi petrecuse dimineaţa făcând un tur al uzinei împreună cu Jerry Harris. Uluirea lui crescuse de fiecare dată când văzuse ceva nou.
De dimineaţă, când sosise, fusese surprins de aparenta lipsă a securităţii clădirii. Jerry îl lămurise rapid cum stătea, de fapt, situaţia:
— Camerele de televiziune te‑au luat în vizor de la o distanţă de un sfert de milă. În memoriile computerelor există deja o descriere a maşinii tale şi a numerelor de înmatriculare, ca şi o reproducere după o poză de‑a ta. Pe lângă asta, avem o serie întreagă de alarme îngropate în jurul clădirii ca şi sisteme de rezervă în cazul în care e vreunul suficient de deştept ca să decupleze reţeaua principală de alimentare. N‑am avut niciodată vreo problemă. În toţi anii ăştia de când ne aflăm aici, n‑a existat nici măcar o tentativă de a penetra în clădire prin efracţie.
Jerry Harris vorbise ca şi cum TarrenTech era o fortăreaţă, iar el era ofiţerul care o comanda. Făcând turul clădirii, Blake îşi dădu seama că o asemenea comparaţie era justă. Decepţionam de mic când era văzut din afară, imobilul se întindea pe patru niveluri sub sol.
— N‑are nici un sens să alertăm lumea în legătură cu ceea ce facem aici, explicase Jerry, chicotind uşor.
Intrară mai întâi în secţia de software, unde un grup de programatori de frunte, îmbrăcaţi toţi cu uniforme, lucrau la terminale de computer sau schimbau cuvinte şoptite în acea păsărească ciudată a programatorilor pe care Blake nu fusese niciodată capabil s‑o înţeleagă.
— Aici lucrează o echipă de inteligenţă artificială, rosti Jerry ca replică la privirea interogativă a lui Blake. Suntem cu mult înaintea tipilor din Palo Alto şi Berkeley, dar, bineînţeles, că ei n‑o ştiu. De fapt, ei cunosc doar că noi lucrăm la un nou sistem de operare care să întreacă Microsoft‑ul.
Blake dădu din cap. Auzise şi el zvonurile şi începuse deja să elaboreze o strategie de marketing.
— Numai că, îi dădu Jerry mai departe, zâmbind cu toată gura, tot ce s‑a auzit nu e decât un rahat.
Blake icni. Şeful lui izbucni într‑un hohot de râs.
— Chiar ai crezut că Ted Thornton ar putea fi atât de tâmpit încât să‑i concureze pe cei de la Microsoft pe terenul lor? Noi am fost cei care am lansat zvonul şi l‑am împrăştiat ca lumea trimiţând câţiva tipi în Berkeley şi Palo Alto.
Ochii începură să‑i scânteieze de mândrie şi amuzament.
— Pretextul pentru care au părăsit TarrenTech a fost acela că s‑au plictisit de sistemele de operare şi şi‑au dorit să lucreze în domeniul inteligenţei artificiale. Ca atare, acum avem oamenii noştri în ambele locuri şi nici unul n‑a fost prins încă.
Blake dădu, îngrijorat, din cap. Plecară mai departe printr‑un labirint de laboratoare. Într‑unul dintre ele se experimentau superconductoare pe baze ceramice. În altele se experimentau noi forme de tehnologie sub gaz. În cele din urmă, intrară în laboratoarele farmaceutice şi întâlniră, în sfârşit, un om de pază. Deşi nu le ceru nici un document de identificare, acesta îi privi cu atenţie cât timp îşi puseră pe ei halatele de protecţie şi‑şi acoperiră faţa cu măşti.
— Bineînţeles că asta nu înseamnă cine ştie ce protecţie dacă se pierde ceva pe aici, rosti Jerry, dar e mai bine decât nimic. În plus, etanşeizările noastre sunt cele mai bune. În cinci ani de zile n‑a scăpat nici măcar o insectă. Nici măcar în cadrul laboratorului.
— Insectă? se miră Blake, ezitând în faţa uşii. Ce se întâmplă acolo?
— Se fac cercetări. La modă e acum SIDA, dar suntem implicaţi într‑o mulţime de alte chestii. Nu trebuie să‑ţi faci griji cu SIDA; în condiţiile de aici n‑ai cum să fii expus la ea: Haide.
Deschise primul rând de uşi duble. Imediat ce trecură de ele, uşile se închiseră automat, sigilându‑l într‑un fel de anticameră. O clipă mai târziu se deschise şi cel de‑al doilea rând de uşi. Pătrunseră în laborator. Jerry începu să explice, cât putea mai bine, ce se petrecea acolo, dar când ajunse la ADN şi ingineria genetică, Blake se zăpăci complet.
— Şi acum, anunţă Jerry Harris o oră mai târziu, când ajunseră înapoi la parter, ajungem la partea mea favorită din întregul complex.
Împinse o uşă şi intrară într‑o încăpere lungă, luminată de razele soarelui. De‑a lungul unuia dintre pereţi se aflau numai cuşti, una lângă alta.
— Camera animalelor, rosti Jerry, cu o nuanţă de emoţie în glas ce‑l făcu pe Blake să tresară.
Harris zâmbi, fericit ca un copil.
— Simt nevoia să vin aici de cel puţin de trei ori pe zi, mărturisi el.
Porniră încet de‑a lungul şirului de cuşti. Aproape la fiecare dintre ele, Jerry se opri ca să le şoptească ceva şoarecilor, şobolanilor sau cobailor din ele. Puţin mai târziu ajunseră la o cuşcă plină cu iepuri albi. Jerry deschise uşiţa şi scoase, cu grijă, una dintre rozătoare. O mângâie blând cu palmele, amintindu‑i lui Blake de propriul lui fiu. Jerry păru că‑i citeşte gândul.
— Mark a fost cel care mi‑a dat ideea. Mi‑au plăcut întotdeauna cobaii lui Robb, dar iepurii au ceva în ei care mă mişcă. Cred că e din cauză că par întotdeauna atât de prietenoşi.
Blake se încruntă, uşor nedumerit.
— Dar sunt animale de laborator, nu‑i aşa?
Privirea lui Jerry deveni o clipă opacă, apoi îşi reveni la strălucirea dinainte.
— Încerc să nu mă gândesc la asta, se confesă el încet. Încerc să nu mă ataşez de nici unul, dar, uneori... ei bine...
Se smulse din transă şi introduse iepurele la loc.
— Haide să ne uităm la maimuţe.
Se deplasară către capătul încăperii unde o mică trupă de babuini sporovăiau între ei într‑o cuşcă mare, dotată cu ramuri de copac, bare de căţărat şi liane din sfoară. La apropierea oamenilor, animalele tăcură, privindu‑i pe cei doi cu ochi îngrijoraţi şi suspicioşi până ce atenţia li se îndreptă din nou asupra propriilor lor fiinţe şi, ca şi cum studiul făcut le‑ar fi satisfăcut, reveniră la chiţăiturile şi murmurele lor.
— Ştii că sunt în stare să recunoască oamenii? rosti încet, Jerry. Se uitau să vadă dacă vreunul din noi e tehnicianul de la laborator. Şi‑au dat seama că asta ar fi însemnat ca una dintre ele să fie luată şi să nu mai fie adusă înapoi. M‑am gândit la un moment dat să pun de fiecare dată pe altcineva s‑o facă, dar m‑am temut că astfel, vor avea teamă, faţă de oricine.
Studiară maimuţele câteva minute în tăcere, apoi Jerry Harris se răsuci pe călcâie.
— Ei, cred că‑i timpul să mergem, nu? oftă el.
Nu făcură mai mult de cinci paşi când auziră un ţipăt îngrozitor de pură furie animalică. Amândoi se întoarseră instantaneu şi zăriră un mascul voinic — mai mare cu cel puţin o treime faţă de ceilalţi — cum se întinde şi apucă un alt mascul, mai mic, de gât. Cu ochii, scânteind de furie, cel mare îşi înfipse dinţii în umărul celuilalt apoi începu să‑l scuture, în timp ce victima scâncea agonizant.
Blake se holbă şocat la întreaga scenă, dar Jerry Harris întinse de îndată mâna şi atinse un buton de pe perete. O alarmă începu să sune tare. Imediat se deschiseră uşile de la intrarea în încăpere şi îşi făcură apariţia trei asistenţi, venind în fugă spre ei.
— Furtunul! strigă Harris. Aduceţi furtunul!
Doi asistenţi se îndreptară spre cuşcă, iar cel de‑al treilea se răsuci pe călcâie şi se făcu nevăzut. Câteva clipe mai târziu reveni, strângând în mâini capătul unui furtun de incendiu, care şerpuia în spatele omului.
Maimuţa mai mică se afla deja în comă. Din artera deschisă în gât sângele ţâşnea ca o cascadă. Cea mare, însă, aparent uitând de lichidul roşi etic cu care fusese mânjită, continua să scuture, furioasă, corpul celeilalte.
În cele din urmă, atacatorul dădu drumul trupului inert al victimei sale şi o lăsă să cadă la podea. După asta, înşfăcă de picioare creatura moartă şi începu să facă un cerc în aer cu trupul ei, zdrobindu‑i ţeasta de barele cuştii.
Luptându‑se cu greaţa, Blake îşi întoarse faţa de la macabrul spectacol. Cu faţa pământie şi cu fălcile strânse, Jerry Harris continuă să privească, dirijând activităţile celor trei asistenţi.
— Daţi drumul la apă, strigă el. O să‑i dea drumul imediat ce‑l veţi lovi.
Şuvoiul de apă îl năuci pe asistentul care ţinea de capătul furtunului. Precum prevăzuse Harris, maimuţa mai mare, ţipând încă de furie, dădu drumul victimei sale, şi fu ţintuită de barele cuştii.
În timp ce asistentul cu furtunul ţinu animalul imobilizat în bătaia şuvoiului, un alt asistent trase rapid cu o puşcă cu tranchilizante în creatura înfuriată. La nici trei secunde după aceea, maimuţa se prăbuşi pe podeaua cuştii.
— Isuse, icni Blake. Ce dracu' s‑a petrecut aici?
Harris ezită o clipă, cât timp îşi recăpătă controlul de sine. Asistenţii se apucară să mâne celelalte animale către zonele speciale de dormit dinapoia porţiunii centrale a cuştii, astfel ca să poată recupera corpurile celor două maimuţe prăbuşite. Harris îl luă pe Blake de braţ şi‑l conduse spre uşă.
— Se întâmplă uneori, rosti el, cu voce tremurătoare. Cu un animal ţinut în cuşcă se petrece câteodată ceva. Ani de zile poate părea normal şi, dintr‑o dată, îl apucă pandaliile.
Se uită fix la Blake.
— N‑ai văzut niciodată cum se agită felinele alea mari la grădina zoologică? Mai ales dacă sunt ţinute în cuşti mici? Ei bine, eu nu cred c‑o fac doar pentru mişcare. După mine ele o iau în clipele alea razna. Ar prefera să moară.
Blake se hotărî să replice abia când ajunseră înapoi în biroul lui Jerry Harris:
— Dacă simţi aşa, atunci cum suporţi să ştii că toate animalele de acolo o să moară în laboratoarele noastre?
Harris reuşi să schiţeze un început de zâmbet.
— Asta mi‑e meseria, rosti el cu o nuanţă de amărăciune în voce. Îmi tot spun că cercetările pe care le facem şi vieţile pe care le‑am putea salva merită sacrificarea acelor animale.
Blake medită o clipă, apoi încuviinţă.
— Bun, şi eu ce‑o să fac aici? întrebă el într‑un târziu. Din câte văd nu prea ai nevoie de un om care să ştie marketing.
Aparent uşurat că se schimbase subiectul, Jerry Harris îi dădu, peste birou, un dosar lui Blake.
— O să ai multe de făcut, rosti el. O să trebuiască să cunoşti tot ce se petrece aici, şi chiar dacă nu înţelegi tehnologiile, pe care nu le înţeleg nici eu în întregime, o să trebuiască să ştii ce se încearcă să se producă. Tu te‑ai descurcat întotdeauna bine cu oamenii, Blake, şi, îţi place sau nu, asta înseamnă de fapt marketingul. Trebuie să demonstrezi oamenilor că au nevoie de ceea ce posezi tu. Pe lângă asta, aici o să te ocupi şi cu ceea ce se numeşte „relaţii publice". Poţi să începi chiar cu asta.
Harris făcu un semn înspre dosar şi Blake îl ridică de pe birou. Îl deschise şi constată, cu surprindere, că era un dosar medical.
Era dosarul lui Ricardo Ramirez.
Nedumerit, Blake Tanner se uită interogativ la Jerry Harris.
— TarrenTech o să suporte toate cheltuielile de spitalizare ale băiatului rosti Harris. Ia asupra ei totul: operaţii chirurgicale, specialişti, fizioterapeuţi.
Blake zâmbi acru, convins că înţelesese.
— Conform ideii că oricum nu va costa mai mult decât un proces, nu? comentă el.
Spre surprinderea lui, Harris clătină din cap.
— Nu va fi nici un proces, zise el. Nu există un temei legal. E evident că a fost un accident.
Se sprijini de spătarul fotoliului şi îşi duse mâinile la ceafă.
— Suntem într‑o situaţie specială, Blake. Când am sosit noi aici, Silverdale era un cătun. TarrenTech a schimbat totul. Am reconstruit oraşul din temelii, până la nivel de şcoli şi biblioteci. Am întâmpinat ceva rezistenţă la început, dar i‑am rugat pe localnici să aibă încredere în noi, şi ei au acceptat. Nu le‑am înşelat niciodată această încredere. Arătă înspre dosarul din mâinile lui Blake.
— Din punct de vedere legal, nimeni din Silverdale nu e responsabil pentru ce i s‑a întâmplat băiatului. Asta, însă, n‑o să‑l ajute, nu?
Blake se agită pe scaun, brusc stânjenit din cauza gândurilor cinice pe care le avusese cu câteva clipe înainte.
— Nu, aprobă el. Nu cred c‑o să‑i fie de prea mare ajutor.
Harris adoptă un ton autoritar.
— Atâta vreme cât eu şi compania suntem implicaţi într‑un accident petrecut aici, avem o responsabilitate morală. Vom avea grijă de Ricardo Ramirez, şi asta fără a ne uita la bani. O să primească tot ce are nevoie, cât timp are nevoie. Compania e pregătită chiar să‑i plătească o pensie permanentă de întreţinere.
Îl privi în ochi pe Blake.
— Mama lui spune că Rick vrea să devină doctor. Are note foarte bune şi se pare că are şi înclinaţii către aşa ceva.
Făcu o nouă pauză, apoi continuă:
— Aminteşte‑ţi mereu de asta când te vei gândi cum să‑i faci pe alţii să aibă încredere în tine. În ce‑l priveşte pe Rick, cred că el s‑ar fi ocupat de maică‑sa enorm. In eventualitatea că nu va putea, o s‑o facem noi.
Blake Tanner clipi din ochi. Implicaţiile vorbelor lui Jerry Harris puteau fi considerabile.
— Ai discutat cu Ted Thornton despre chestia asta? se interesă el.
Harris zâmbi.
— N‑a fost nevoie. Asta e chiar politica lui Ted. Întâmplător, sunt de acord cu ea în proporţie de sută la sută. Oraşul ăsta a fost făcut de TarrenTech. Într‑un fel sau altul suntem responsabili pentru tot ce se petrece aici, şi n‑o să evităm să ne asumăm această responsabilitate.
La plecarea din biroul lui Jerry Harris, Blake Tanner simţi un fel de respect faţă de compania şi de oamenii pentru care lucra. Începea să bănuiască că Silverdale nu era o simplă haltă pe drumul carierei sale.
Avea senzaţia că oraşul îi va schimba viaţa cu totul.

*

După şcoală, Mark Tanner descoperi că avea să se ducă singur spre casă. O aşteptase în faţa clădirii douăzeci de minute pe Linda Harris. Tocmai dăduse colţul când uşa de la vestiarul băieţilor fusese dată cu putere de perete, lăsând să iasă la iveală componenţii echipei de football, îmbrăcaţi în echipamente de antrenament. Îl strigase pe Robb Harris, dar acesta nu‑i răspunse, fie că nu‑l auzise, fie că‑l ignorase intenţionat. Când vroise să strige din nou a apărut antrenorul. În clipa aceea Mark îşi dăduse seama că era posibil ca nici una dintre presupunerile lui să nu fie adevărate, căci, apropiindu‑se de jucători, aliniaţi perfect în formaţie, el se oprise brusc şi se uitase urât la unul dintre băieţii din spate.
— Cincizeci de flotări! comandase el răstit. Acum!
Mark privise cum se aruncase băiatul, practic instantaneu, la sol şi cum începuse să‑şi împingă trupul în sus şi în jos. Mark înţelese ce infracţiune săvârşise acel jucător abia când el efectuase deja peste zece flotări.
Îi făcuse semn cu mâna uneia dintre fetele de la echipa de susţinătoare, aflate la mijlocul antrenamentului lor pe un teren alăturat.
— Sfinte Sisoe! murmură Mark în barbă.
Se răsuci pe călcâie să plece, dar o auzi pe Linda strigându‑l. Ridicând privirea, o văzu făcându‑i semn cu mâna.
— Bună, răspunse el.
Porni spre locul unde se afla ea alături de alte trei fete şi de doi băieţi.
— Te căutam, mărturisi Mark.
— Trebuie să‑i susţin, rosti Linda ca o scuză. Iar după asta trebuie să mă duc la bibliotecă. Vrei să mă aştepţi?
Mark clătină din cap.
— Nu pot. Mama are nevoie de mine la despachetat.
Ezită o clipă, apoi reveni:
— Şi trebuie să‑i susţii în fiecare zi?
Linda zâmbi şi dădu din cap.
— Trei zile pe săptămână şi o şedinţă în seara dinaintea unui meci.
Privirile li se întâlniră o clipă. Simţind cum se înroşeşte, Mark se întoarse.
— Ei bine, ne vedem mâine atunci, mormăi el.
N‑o văzu pe Linda zâmbindu‑i, după cum nu‑l văzu nici pe Jeff LaConner care se oprise pe teren şi se uita fix în direcţia lui.
În loc să se ducă drept spre casă, Mark se hotărî să parcurgă strada Colorado către zona comercială, să se învârtă un pic pe acolo, apoi s‑o ia pe scurtătură către Telluride Drive. Merse încet, admirând fiecare casă pe lângă care trecea şi evaluând cu ochii minţii fiecare detaliu, de stil arhitectonic care ar fi meritat să fie imortalizat în fotografii. Imediat se decise că aproape fiecare casă merita o poză.
Arătau toate ca nişte tablouri din calendare.
Rumegă un pic ideea, gândindu‑se ce trebuia făcut ca să se apuce să vândă poze pentru calendare.
Un sfert de oră mai târziu ajunse la micul grup de clădiri ce înconjurau o piaţetă, cunoscute sub numele de „centrul" oraşului. Şi această zonă părea desprinsă dintr‑un alt secol. Era o adunătură de clădiri de sine stătătoare, construite, în majoritatea lor, dintr‑o structură de lemn ce‑i reamintea lui Mark de filmele western. La marginile caldarâmului îngust al străzii se ridicau, cu numai câteva palme mai sus, trotuare de lemn ce uneau clădirile între ele. În spatele unuia dintre magazine se întindea o zonă mare de parcare. Strada părea că e folosită numai de pietoni şi de câţiva câini care stăteau la soare în mijlocul drumului. Mark se opri să scarpine unul dintre câini. Când se ridică, văzu un magazin de aparate foto. Deasupra uşii stătea scris cu litere albastre, strălucitoare: SPALDING'S. Magazinul era mic şi înghesuit în micul spaţiu dintre un magazin de computere şi un bufet‑expres.
În acel moment îi veni o idee.
Dacă îşi găsea o slujbă după orele de şcoală, taică‑său n‑ar mai fi putut insista să facă sport.
Îşi îndreptă spinarea, îşi băgă cămaşa în pantaloni şi intră în micul magazin. De dincolo de tejghea îi zâmbi larg un bărbat cu un aer prietenos, păr cărunt şi ochelari cu ramă metalică.
— Cu ce‑ţi pot fi de folos? întrebă el.
— Sunteţi domnul Spalding? îl chestionă Mark.
Omul dădu din cap.
— Nimeni altul. Şi mătăluţă cine ai putea fi?
— Mark Tanner. Tocmai m‑am mutat în oraş şi m‑am întrebat dacă n‑aveţi nevoie de vreun ajutor. Numai jumate de normă, după şcoală şi poate în week‑end‑uri.
Henry Spalding îşi arcui sceptic, sprâncenele. Preţ de o clipă, Mark crezu c‑avea să fie refuzat. Spre surprinderea lui, Spalding înclină, gânditor, capul.
— Ca să fiu sincer, zise el, mă gândeam să‑mi iau un ajutor. Vine sezonul de schi şi asta înseamnă întotdeauna lume multă. Vine apoi şi Crăciunul... Da, de ce nu?
Privirea i se înăspri uşor.
— Dar am nevoie de tine seara.
Mark îşi făcu repede socotelile. Ce mai conta? Dacă avea să lucreze serile, trebuia să‑şi facă lecţiile după‑amiaza.
— În regulă, rosti el. E perfect.
Spalding dispăru în micul oficiu din spatele magazinului şi se întoarse cu o cerere de angajare tip, boţită şi pătată.
— Ce‑ar fi să completezi asta şi vorbim dup‑aia? îl îndemnă el pe Mark, dându‑i foaia de hârtie.
Mark pescui un pix de la fundul ghiozdanului. Spalding se uită curios la el.
— În ce echipă joci? se interesă bărbatul. Mi se pare că eşti prea scund pentru football. Tenis? Sau baseball?
Mark clătină din cap nedezlipindu‑şi privirea de pe cerere.
— Nu fac parte din nici o echipă, explică el. Sunt... mă rog, cred că sunt mult mai priceput la fotografii decât la sport.
Pe neaşteptate, mâna domnului Spalding apăru în raza vizuală a lui Mark şi‑i smulse cererea din faţă.
— Nu eşti în nici o echipă? se miră omul.
Mark îşi înălţă privirea şi‑l văzu pe Spalding uitându‑se reprobator la el.
— N... nu, murmură Mark. De ce?
— Pentru că asta înseamnă cu totul şi cu totul altceva, îl lămuri Spalding. Suntem în Silverdale, fiule. Aici noi ne sprijinim echipele sportive. Asta înseamnă şi asigurarea ca membrii lor să aibă prioritate la slujbele cu program redus.
Văzând expresia de dezamăgire din ochii lui Mark, bărbatul încercă să îndulcească pastila:
— Îţi propun ceva. Eu o să sun mâine la şcoală şi o să văd ce mai e pe acolo. Poate că nimeni de la echipe n‑o să vrea slujba de aici. Dacă va fi aşa, atunci ea îţi va aparţine cu siguranţă.
Mark îşi muşcă buzele şi reuşi să‑i mulţumească lui Henry Spalding, după care îşi ridică ghiozdanul şi ieşi din magazin. Simţea că nu va exista niciodată vreo slujbă pentru el la Spaldingi.
În definitiv, îl auzise, la cursul de fotografiere, pe unul dintre băieţii care spusese că îşi va căuta o slujbă până la debutul sezonului de baseball.
Când coti pe Telluride Drive, Mark începu să se întrebe dacă nu greşise în aprecierea acestui orăşel. Cu o săptămână înainte părea atât de excitant...
Acum nu‑i mai oferea nici o emoţie.

6

Sharon Tanner stătea în faţa chiuvetei cu buzele încreţite şi sprâncenele arcuite a îngrijorare. Cu toate că patru fripturi o aşteptau sfârâind pe grătar, Sharon uitase pe moment de ele şi‑l urmărea pe Mark care şedea cu picioarele încrucişate pe pajiştea de lângă garaj, privind fix către cuşca cu iepuri. Deşi îl urmărea îndeaproape de numai câteva minute, era vag conştientă de prezenţa lui de cel puţin o jumătate de oră. În sine, povestea n‑avea nimic neobişnuit în ea; Mark îşi petrecea de obicei o oră pe zi îngrijind iepurii, mângâindu‑i, verificându‑le sănătatea sau jucându‑se cu ei dându‑le drumul prin curte ca Chivas să‑i urmărească, încrezător în capacitatea câinelui de a‑i aduce înapoi nevătămaţi.
Acum, însă, se petrecuse ceva. În loc să sară pe lângă Mark şi să adulmece lacom cuşca, Chivas stătea întins lângă stăpânul lui. Picioarele din faţă ale câinelui erau întinse înainte şi capul lui masiv se sprijinea pe labe. Coada zăcea adormită pe pământ. Deşi părea că doarme, Sharon vedea din bucătărie că îşi ţinea ochii deschişi şi‑l privea ţintă pe Mark.
Se părea că Chivas sesizase ceva în neregulă. Gândindu‑se mai bine, Sharon îşi dădu seama că povestea nu era un accident singular, petrecut numai în acea zi. Făcând o retrospectivă a săptămânii, constată că Mark devenise din ce în ce mai tăcut, petrecându‑şi din ce în ce mai mult timp cu sine însuşi. După orele de curs plecase adeseori să hălăduiască pe dealurile din împrejurimi, alături de Chivas, sau stătuse în curtea din spate, de unul singur, holbându‑se la cuşca cu iepuri. Sharon era convinsă că el nici nu zărea măcar rozătoarele. Era clar că se gândea intens la ceva despre care nu dorea să discute. În clipa în care Kelly intră în bucătărie ca să afle când avea să fie gata cina, Sharon se hotărî să acţioneze.
— Peste câteva minute, draga mea, o informă ea pe fiică‑sa. Vrei să ai puţin grijă de fripturi în locul meu?
Ochii fetiţei sclipiră de încântare. Apucă imediat furculiţa specială de friptură de pe consola de lângă grătar şi o înfipse cu pricepere într‑unul din antricoate, care tocmai începuse să se rumenească.
— A sosit vremea să le întorc? întrebă ea.
— Din patru în patru minute, răspunse Sharon.
Aruncă o privire asupra grătarului şi decise că avea cel puţin cincisprezece minute la dispoziţie să discute cu fiul ei. O lăsă pe Kelly singură în bucătărie, ieşi în curte şi se aşeză lângă Mark. Ca şi cum ar fi sesizat că sosise cineva în ajutorul stăpânului lui, Chivas se ridică în patru labe, dând din coadă, şi‑şi fixă privirea pe ea.
— Vrei să vorbim? întrebă Sharon.
Mark o privi curios.
— Să vorbim despre ce? Am greşit cu ceva?
— Nu, dar sunt mama ta şi ştiu că te preocupă ceva. Devii tăcut. Tăcerea, însă, nu va rezolva nimic.
Mark trase adânc aer în piept, apoi oftă.
— C‑cred că nu sunt convins că‑mi place Silverdale, rosti el privind în altă parte.
— Azi e de‑abia joi. Te‑ai şi hotărât, în mai puţin de o săptămână, că nu‑ţi place aici? Dar tu erai cel mai surescitat de mutarea noastră, îţi aminteşti?
Mark încuviinţă posomorât.
— Ştiu. Şi mai ştiu cât de bine i‑a părut lui tati. Chiar şi Kelly a încetat cu bocetele după prietenele ei de acasă.
— Iar tu nu vrei să le strici buna dispoziţie, nu?
Mark ezită o clipă, apoi dădu afirmativ din cap.
— Cred că aşa e, admise el.
Când întâlni privirea mamei, simţi nevoia imperioasă să dezlege baierele tuturor tensiunilor acumulate de la începutul săptămânii.
— Toată lumea de aici nu se gândeşte decât la sport, izbucni el. Nu pot nici măcar să‑mi iau o slujbă, mamă, încă nu fac parte din nici o echipă.
Sharon se uită intrigată la el. Despre ce naiba vorbea?
— O slujbă? îl întrerupse ea. De ce ai tu nevoie de o slujbă?
Mark se îmbujoră.
— Eu... ei bine, m‑am gândit că tata m‑ar mai fi slăbit cu insistenţele de a face sport dacă mi‑aş fi găsit un serviciu. Adică, dacă aş fi lucrat n‑aş mai fi avut timp şi de sport, nu‑i aşa?
Sharon se abţinu cu greu să nu izbucnească în hohote de râs. O opri tristeţea din ochii fiului ei.
— Bine că n‑ai intenţii rele, rosti ea chicotind uşor. Trebuie să recunosc că schema ta are toate şansele să funcţioneze. Deci care e problema?
Mark dădu din umeri şi‑i povesti ce păţise luni după‑amiază în magazinul foto. Scena se repetase şi în după‑amiezele de marţi şi miercuri, când se prezentase la alte posibile locuri de muncă, iar astăzi auzise aceleaşi vorbe ca ale lui Spalding, repetate la bufetul‑expres.
— Ce‑am să fac? N‑o să pot face parte din nici o echipă, n‑o să‑mi pot lua nici o slujbă şi tata o să înceapă să mă strângă cu uşa.
Rămaseră amândoi fără grai câteva minute, ca şi cum tăcerea s‑ar fi putut dovedi o soluţie în sine. În cele din urmă, Sharon înălţă, neputincioasă, din umeri.
— Aş vrea să ştiu ce să‑ţi spun, rosti ea. O să încerc să‑l opresc pe taică‑tău să te preseze atât de tare, numai că ştii bine cum e el.
Îl bătu amical pe spate, apoi se ridică în picioare.
— Hai. Mâncarea e aproape gata.
Mark clătină din cap.
— Nu prea mi‑e foame. Te supără dacă sar peste cină? Poate că o să mă plimb cu Chivas pe dealuri.
Sharon se gândi o clipă, apoi se decise. „Are aproape şaisprezece ani", îşi zise ea. „Trebuie să se descurce singur".
— Bine, fu ea de acord. Să te întorci, însă, înainte de a se lăsa întunericul. Nu vreau să te rătăceşti pe acolo.
Mark îi zâmbi. Schimbarea expresiei de pe faţa lui o asigură pe Sharon că luase decizia cea mai înţeleaptă.
— N‑o să întârzii. Chiar dacă s‑ar întâmpla aşa ceva, Chivas o să mă aducă înapoi.
Când Sharon se întoarse în bucătăria de unde Kelly ţipa că fripturile aveau să se ardă, Mark şi Chivas dispăruseră deja pe alee.

*

Mark uitase de cât timp mergea. Nici măcar nu fusese prea atent la drum. Cu Chivas alergând în faţa lui, o luase spre nord până când atinsese marginea drumului, apoi urmase cursul şerpuit al râului preţ de un sfert de milă până la un mic podeţ pentru traversare cu piciorul. După ce trecuse râul dăduse peste o răscruce din care plecau trei cărări în tot atâtea direcţii. Alesese pe cea care avea să‑l ducă în sus pe deal. Peste douăzeci de minute ajunseseră la limita văii, iar acum începuseră să urce panta muntelui.
Trecerea de la pajiştea presărată cu copaci la rândurile dese de pini, amestecaţi ici şi colo cu plopi, se făcu foarte rapid. Tremurând din tot corpul de plăcerea ciudatelor arome care‑i stârneau nările, Chivas părăsea tot timpul cărarea şi intra în pădure, dornic să se ia după veveriţe, păsări sau oricare altă fiinţă. Mark se ţinu pe cărare, luptându‑se cu înălţimile. Ajunse la o curbă în ac de păr şi văzu că se afla pe o creastă abruptă ce domina întreaga vale. Din cine ştie ce motiv creasta era golaşă, având pe ici şi colo smocuri de iarbă mătăsoasă din care căprioarele îşi făceau culcuş noaptea. Îl căută cu privirea pe Chivas, dar câinele nu se zărea nicăieri. După umbra adâncă a pădurii, soarele venea acum cu o căldură plăcută, aşa că Mark se lăsă să cadă pe un smoc de iarbă şi admiră panorama văii.
Câteva minute mai târziu se întinse pe spate şi îşi închise ochii. Pentru câteva secunde doar...
Primul lucru pe care îl sesiză când se deşteptă fu acela că soarele coborâse sub linia orizontului. Alături de Mark, Chivas mârâia ameninţător. Corpul îi tremura din toate încheieturile şi se uită fix în zare, cu una din labele din faţă desprinsă uşor de sol şi cu coada lăsată să cadă uşor curbată.
Mark se trezi de‑a binelea şi se ridică în genunchi. Mijind ochii, se concentră în direcţia privirii lui Chivas, dar nu zări nimic.
Ceva, însă, alertase câinele şi‑l trezise din somn.
Ce anume?
În acea clipă auzi un sunet.
Era un tânguit pe un ton coborât. La început, Mark nu fu convins că auzise ceva. Îşi ciuli urechile. Deşi mârâitul lui Chivas crescu în intensitate, Mark auzi cum se schimbă tonalitatea sunetului devenind aproape un ţipăt de durere.
De durere sau de furie.
Era un sunet animalic, periculos şi feroce. Mark simţi un fior pe şira spinării când ţipătul se transformă într‑un urlet lugubru ce tăie în felii liniştea serii.
O fracţiune de secundă mai târziu urletul încetă brusc, fără a lăsa în urma lui măcar un ecou care să se reverbereze de munţi.
Lângă el, Chivas lătră o dată, scurt, apoi tăcu.
Rămaseră amândoi ţintuiţi locului câteva minute bune, încercând să audă din nou acel sunet, dar nu distinseră nimic altceva în liniştea deplină. Spre vest, cerul căpătă o nuanţă rozalie, iar valea începu să fie acoperită de umbre lungi.
— Hai, băiete, comandă Mark, cu voce instinctiv coborâtă la nivelul unei şoapte. Hai acasă.
Se ridică în picioare şi apucă din nou pe cărare, prin pădure. În loc să alerge voios pe unde vroia, Chivas rămase acum lipit de stăpânul lui. La fiecare câţiva paşi parcurşi, câinele se întorcea să privească în urmă, mârâind încet.
Mark grăbi paşii. Începu să se liniştească abia când traversă înapoi podeţul şi ajunse în decorul familiar al oraşului.

*

Linda Harris o privi neliniştită pe Tiffany Welch, în timp ce aceasta inspiră adânc, făcu iute trei paşi, sări şi ateriză cu măiestrie pe capătul trambulinei. Aceasta o propulsă în aer şi Tiffany Welch execută un flip aproape perfect, după care ateriză, cam nesigur, pe umerii lui Jash Hinsdale şi Pete Nakamura. Simţind cum tremură picioarele fetei, cei doi băieţi îşi încordară gleznele ca s‑o stabilizeze. Tiffany îşi întinse braţele în lături şi, o clipă mai târziu, îşi pierdu echilibrul. Le strigă băieţilor să‑i dea drumul şi sări în spate, pe saltelele ce acopereau podeaua sălii de gimnastică.
— Am înţeles, rosti ea, citind perfect expresia Lindei. Deci n‑a fost perfect. Bine, cel puţin, că m‑am ridicat. Fii sigură că la data jocurilor o să fiu în stare să execut figura ca lumea.
Linda dădu din cap.
— Sau o să te trezeşti cu coloana ruptă. Îţi spun eu, Tiff, dacă află doamna Haynes ce vrei să faci, ne omoară pe toţi.
— Atunci să nu‑i dăm voie să afle, rosti Tiffany. O să exersez până ce o să‑mi iasă bine, şi atunci o să‑i arătăm noi ei ce putem.
— Mă rog, eu nu mai exersez în seara asta, anunţă Linda.
Se uită la ceas.
— S‑a făcut ora nouă şi mai am încă să‑mi termin tema la algebră. Hai să mergem.
Cele două fete îşi luară la revedere de la Josh şi Pete, fugiră în vestiar, făcură iute un duş şi se îmbrăcară.
— Vrei să bem o Coca? întrebă Tiffany cincisprezece minute mai târziu.
Deşi aveau părul încă ud, nu‑şi făceau probleme, fiindcă aerul uscat de munte li‑l zvânta rapid.
Linda clătină din cap.
— Nu pot. În afară de algebră, mai am şi o compunere la engleză.
— Vacanţa Mea de Vară, de Linda Jane Harris? rosti Tiffany cu voce sarcastică. Nu urăşti chestiile astea?
Linda chicoti.
— Din păcate acum e mai rău, răspunse ea. Trebuie să descriu într‑o mie de cuvinte pe Cea mai Importantă Persoană din Viaţa Mea.
Imediat, în faţa ochilor îi răsări imaginea feţei lipsite de orice umor a profesorului de engleză.
— Poate că o să‑l descriu chiar pe domnul Grey, continuă ea.
Tiffany dădu din cap.
— Frate‑miu a încercat chestia asta cum doi ani. Grey i‑a dat un F şi l‑a pus s‑o refacă.
Dădură colţul şcolii şi o siluetă le ieşi pe neaşteptate înainte din umbră. Amândouă fetele încremeniră o clipă, dar auziră o voce.
— Hei! Eu sunt!
Silueta ieşi complet la lumina felinarului. Era Jeff LaConner.
— Te aşteptam, îi zise el Lindei.
Tiffany o privi pe Linda cu colţul ochiului.
— Ce‑ai zice de Jeff? rosti ea. Ai putea să‑l descrii pe el în compunerea ta, nu?
Înainte ca Linda să găsească replica potrivită, Tiffany îşi luă iute rămas bun şi porni grăbită înainte, lăsându‑i singuri pe cei doi.
Jeff se apropie de Linda şi o cuprinse de umeri. Nu era pentru prima dată când proceda aşa, dar în seara aceasta, din cine ştie ce motiv, gestul o incomoda pe fată. Pricepu destul de repede care era cauza.
Mark Tanner.
Linda se întâlnea cu Jeff LaConner din primăvară. Chiar din vară, însă, deşi îşi petreceau împreună aproape fiecare zi, ea îşi dădu seama că nu poate defini ceea ce simţea. La început, bineînţeles, fusese fericită că Jeff se interesa de ea, de vreme ce ea era abia o boboacă, iar el era în clasele finale şi o vedetă de football. Pe lângă asta, îi plăceau privirile invidioase pe care le aruncau Tiffany Welch şi celelalte colege când Jeff venea să‑şi ia prânzul alături de ea. Pe măsură ce trecuse vara, însă, Jeff petrecuse din ce în ce mai mult timp cu sportul, lăsând‑o din ce în ce mai mult singură. Nu încăpea nici o îndoială că îl plăcea. Problema era, însă, că el nu părea interesat decât de football. Când venea s‑o viziteze, jumătate din timp şi‑o petrecuse cu Robb în curtea din spate, pasându‑şi mingea unul altuia în vreme ce ea stătea pe verandă întrebându‑se de ce mai venise el la ea.
Venise apoi week‑end‑ul trecut, când sosise Mark în oraş. Sâmbătă, înainte de sosirea lui Robb, îi plăcuse să stea de vorbă cu Mark. Nu vorbiseră despre prea multe lucruri. Îi fusese uşor, însă, să discute cu el fiindcă, spre deosebire de fratele ei sau de Jeff, Mark o asculta. La fel fusese în fiecare dimineaţă a acestei ultime săptămâni, când merseseră împreună spre şcoală. Chiar şi în pauza de prânz, deşi şi‑o petrecuse mereu cu Jeff, se trezise întotdeauna că‑l caută cu privirea pe Mark.
— Mai mergem mâine seară la petrecere? întrebă Jeff. Linda simţi cum mâna lui îi strângea umărul. Avea o duritate în voce pe care ea nu‑şi amintea s‑o mai fi auzit înainte.
— M‑mîine noapte? repetă ea, cu voce tremurândă. Dar nu m‑ai invitat, nu‑i aşa?
Jeff se opri şi se răsuci spre ea. Se aflau la câţiva paşi de un felinar. Deşi Jeff se afla cu o jumătate de faţă în umbră, se ghicea clar expresia lui de furie.
— N‑am crezut că trebuie s‑o fac, răspunse el. Oricum tu eşti acolo, eu sunt acolo şi întotdeauna ieşim undeva după aia, nu?
— Oare? se trezi Linda că spune, simţindu‑se în aceeaşi clipă ca o idioată.
Bineînţeles că aşa era — toată lumea o ştia. De ce rostise o asemenea tâmpenie?
Mark Tanner; el era motivul.
— Cum adică, oare? se revoltă Jeff. Doar eşti prietena mea, nu?
— N‑nu ştiu, răspunse ea.
Îşi pierdu brusc autocontrolul şi dădu frâu liber gândurilor ce‑i treceau prin minte.
— Cred că... ei bine, cred că am stat prea mult împreună...
Şi p‑asta de ce o mai spusese? Clar, se gândea la Jeff, se întrebase ce simţea în realitate pentru el, dar nu intenţiona s‑o rupă cu el, nu?
Dar dacă asta îşi dorea cu adevărat?
Ochii lui Jeff scânteiau de mânie. O apucă de umeri.
— De vină e scârba aia de Tanner, nu‑i aşa? se răsti el. Dacă rahatul ăsta mic se leagă de tine...
— Termină! şuieră Linda, aruncând priviri în jurul ei cu speranţa că nu urmărea nimeni scena. N‑are nimic de‑a face cu Mark.
Nu era aşa, şi Jeff părea c‑o ştie. Mâinile lui o strânseră mai tare de umeri. Linda simţi junghiuri dureroase în punctele în care degetele lui se înfigeau în carnea ei. Chipul lui se afla în plină lumină acum. Avea un aer complet schimbat. Furia îi modificase trăsăturile, iar faţa — acea faţă pe care ea o socotise mereu minunată — i se schimonosise.
— Nu vreau să mai vorbeşti cu el, se răsti Jeff.
În acea clipă ieşi la iveală orgoliul ei. Cine era Jeff LaConner să‑i comande ce să facă şi cu cine să vorbească?
— Dă‑mi drumul, comandă ea. Vorbesc cu cine vreau... Nu‑şi putu încheia propoziţia, căci faţa lui Jeff se întunecă de ură oarbă, iar mâinile începură s‑o scuture zdravăn.
Degetele lui intrară adânc în carnea ei. Linda simţi ghimpi dureroşi săgetând‑o în ambele braţe. Capul i se mişcă spasmodic înainte şi înapoi şi ochii i se umpluseră de lacrimi.
— Încetează! ţipă ea. Mă doare! Jeff, opreşte‑te chiar acum!
Strigătul ei trecu prin valul de mânie care‑i înnegura judecata lui Jeff. Îi dădu drumul la fel de brusc precum începuse s‑o scuture. Văzu că pe faţa ei şiroiau lacrimile. Linda îşi masă umărul stâng, încercând să calmeze durerea. Jeff o privi, mut, preţ de o clipă, apoi se întoarse brusc, lovi cu pumnul într‑un copac şi o luă la goană cu un urlet ce exprima durere şi mânie neputincioasă.
Gâfâind, cu inima bătându‑i ca un ciocan, Linda îl urmări cum se face nevăzut în noapte. După o vreme durerea din umăr i se micşoră. Într‑un târziu, îşi reluă drumul spre casă. Ce naiba se petrecuse? Jeff nu se comportase niciodată în halul ăsta — niciodată!
În seara asta fusese îngrozită. Şi doar nu făcuse nimic rău... Dar dacă el avea de gând să continue aşa...
Doamne, dacă avea să se întoarcă?
Grăbi pasul, apoi o rupse la fugă. Când ajunse acasă se grăbi înspre camera ei fără să‑şi salute părinţii. Se hotărâse.
Apucă telefonul şi formă numărul lui Mark. Îşi dădu seama că‑l formase din memorie abia când aparatul celălalt începu să sune.
— Doamna Tanner? întrebă ea o clipă mai târziu. Aici e Linda. Pot să vorbesc cu Mark?

*

Era aproape de miezul nopţii, dar Mark nu reuşea să adoarmă. Stătea în pat de mai bine de o oră şi încă nu‑şi dădea seama cu exactitate ce anume se petrecuse în acea seară. La început, când auzise vocea Lindei, nu fusese prea surprins. Îşi făcuse pentru prima oară probleme când ea îl invitase la petrecerea de a doua zi şi‑l întrebase dacă nu vroia să meargă cu ea la un hamburger după aceea. Acceptase fără să se gândească, însă fusese asaltat de întrebări de îndată ce lăsase receptorul în furcă.
De ce îl sunase?
Doar era prietena lui Jeff LaConner, nu?
Chiar şi vocea ei sunase ciudat, ca şi cum ceva nu era în regulă.
Ulterior trăsese concluzia că maică‑sa, îngrijorată de comportamentul lui din acea după‑amiază, o sunase pe doamna Harris, şi o rugase s‑o determine pe Linda să‑l sune.
Maică‑sa negase, însă, iar Mark era convins că ea nu l‑ar fi minţit. Poate că ar fi încercat să‑i explice de ce ar fi procedat astfel şi ar fi încercat să‑l determine să nu refuze o asemenea întâlnire, dar nu l‑ar fi minţit.
Cu toate astea, trebuia să fie o întâlnire din milă. Probabil că Lindei îi părea rău pentru el şi‑l întrebase pe Jeff dacă n‑avea nimic împotrivă să‑l cheme şi pe el.
Asta era! Ea vroia să‑l ia şi pe el împreună cu ei! În atari condiţii ar părea idiot dacă s‑ar duce!
Fusese cât p‑aci s‑o sune în acea clipă, dar se răzgândise în clipa în care pusese mâna pe telefon. Linda nu era în stare de un asemenea gest, nu? Medită multă vreme pe marginea acestei întrebări şi decise că ea nu era în stare de ceva rău.
Se apucase atunci să‑şi facă lecţiile, apoi se dusese la culcare. Şi totuşi, nici acum nu pricepea; Linda era şefa echipei de susţinătoare şi ieşea în oraş cu vedeta echipei de football. Chiar dacă nu era foarte înaltă, îl depăşea oricum cu câţiva centimetri pe el. Ca atare, de ce ar fi vrut ea să iasă cu el?
Renunţând la somn, aprinse lumina, se dădu jos din pat şi se duse la oglindă.
Costeliv. Nu ofticos, cum îi spusese maică‑sa. Era doar costeliv. Pieptul părea îngust, iar braţele erau mult prea slabe.
În faţa ochilor îi apăru imaginea lui Jeff LaConner. Exista vreo şansă să arate vreodată ca el?
Şi‑l aminti pe Robb Harris. Cu trei ani înainte, pe când familia Harris locuia în San Marcos, Robb era la fel de costeliv ca şi Mark. Între timp, însă, Robb luase în greutate şi arăta acum nemaipomenit.
Poate reuşea şi el. Îşi privi nefericit propria imagine.
Nu era vorba numai de Linda. Era vorba de tot ce‑l înconjura. Se gândise la asta toată după‑amiaza cât hălăduise cu Chivas pe coclauri. Până acum nu recunoscuse nici faţă de el însuşi că reflectase la acest subiect. Acum, însă, nu mai avea rost să ţină ascuns.
Se afla în Silverdale şi n‑avea cum să plece altundeva. Dacă vroia să trăiască aici trebuia să se adapteze climatului general, chiar dacă asta presupunea să înceapă să‑i placă sportul.
Şi chiar dacă n‑avea să‑i placă, măcar putea pretinde aşa ceva. Se putea duce la meciuri şi ţipa la fel de tare ca şi ceilalţi.
Putea să înceapă chiar să facă exerciţii. Le practica în sala de gimnastică din clasa a şaptea şi le putea relua.
Aici era toată cheia problemei.
Se întinse pe podea, îşi puse tălpile picioarelor sub ultimul sertar al biroului şi îşi încrucişă braţele sub cap. Trase adânc aer în piept, apoi începu să facă o serie de abdomene.
Spre surprinderea lui, reuşi o serie de douăzeci şi cinci de flexiuni înainte ca stomacul să înceapă să‑l doară puternic. Nu conta. A doua zi avea să facă treizeci, iar în ziua următoare...
Gândurile îi fură întrerupte de un sunet care sfâşie liniştea nopţii, reducând instantaneu la tăcere insectele care bâzâiau încet afară.
Era acelaşi sunet agonizant, înfiorător, pe care‑l auzise mai devreme, în munţi.
Numai că acum, în întuneric, avea o rezonanţă aparte.
Părea aproape uman...

7

Charlotte LaConner se uită la ceasul care scânteia, fosforescent, lângă pat. Era aproape unu şi jumătate. Lângă ea, Chuck sforăia uşor. Cum putea să doarmă când ştia că Jeff nu venise încă acasă? Charlotte se sculă şi îmbrăcă un halat de casă, apoi se duse la fereastră şi se zgâi afară. Noaptea era liniştită. O nemişcare blândă învăluia valea, în totală contradicţie cu furtuna din sufletul ei.
Fusese o săptămână rea pentru ea. Cu fiecare zi lucrurile păreau că se înrăutăţesc. Totul începuse din seara de luni, când încercase să aibă o discuţie logică cu Chuck. El o ascultase cu atenţie cât timp îi povestise despre vizita făcută lui Ricardo Ramirez, însă când îi spusese că se hotărâse să‑l retragă pe Jeff din echipa de football faţa lui încremenise şi în ochi îi apăruse o expresie de duritate.
— Ăsta‑i cel mai absurd lucru pe care l‑am auzit vreodată, rostise el.
Cuvintele lui o plesniră ca un bici. Îşi muşcase buzele şi încercase să‑l convingă.
Nu reuşise.
— A fost un accident, insista el. Nu poţi să‑i ceri unui copil să renunţe la distracţia lui favorită numai din pricina unui accident.
Din punctul de vedere al lui Chuck, asta însemna o concluzie. De atunci încoace, chiar dacă sesizase tensiunea din casă, el nu mai reacţionase de fel şi se purtase ca şi cum nu s‑ar fi petrecut nimic. Incapabilă, însă, să şi‑l scoată pe Rick Ramirez din minte, Charlotte devenise tot mai tăcută şi ajunsese să conştientizeze schimbările survenite în Jeff.
Asta dacă erau schimbări adevărate.
N‑avea nici o certitudine până acum. Poate că Jeff nu se schimbase, de fapt, şi ea interpreta greşit comportamentul lui. Cu toate astea, ea credea că structura lui psihică se modifica. Temperamentul lui Jeff — atât de echilibrat când fusese mai mic — ajunsese acum cel puţin coleric. De două ori în aceeaşi săptămână, când îl rugase să facă ceva, el se răţoise la ea spunând că face şi aşa prea multe, după care trântise uşa. În ambele ocazii el revenise după câteva minute şi îşi ceruse scuze, iar ea se grăbise să‑l ierte. Ultimul lucru de care avea nevoie era o repetare a scenei de sâmbătă seara.
Ca efect, însă, izbucnirile de furie ale lui o determinaseră pe Charlotte să‑l supravegheze îndeaproape, căutând de fiecare dată când vroia să‑i vorbească indicii asupra stării lui de spirit. Pe măsură ce‑l observa mai bine, adesea în momente în care el nu era conştient că era spionat, Charlotte începuse să simtă că fiul ei se schimbase nu numai psihic, ci şi fizic.
Ochii lui păreau mai înfundaţi în orbite, iar sprâncenele, care fuseseră dintotdeauna stufoase, păreau acum şi mai dese. Bărbia, pătrată ca a lui taică‑său, avea o uşoară despicătură, dându‑i un aer de agresivitate ce devenea şi mai pronunţat când îşi pierdea controlul.
Astăzi, când venise acasă după antrenament, Jeff avea mâinile umflate. Charlotte îl întrebase ce era cu el. Ca răspuns, el o fulgerase cu privirea.
— Şi altceva? o repezise el. Mai ai vreo problemă cu mine, mamă?
Charlotte tresărise şi încercase să‑i spună că era doar îngrijorată pentru el, dar fusese prea târziu. El dispăruse deja în camera lui şi îşi petrecuse restul timpului până la cină lucrând la echipamentul de scafandru pe care i‑l cumpărase Chuck în vară. Imediat după cină plecase şi de atunci nu‑l mai văzuse şi nici nu mai auzise de el.
Pendula mare de la piciorul scărilor bătu acum de două ori. Charlotte se răsuci pe călcâie. Emoţionată — pe de o parte din pricina tremurului interior, pe de alta datorită supărării că ajunsese să‑i fie frică de propriul ei soţ — se îndreptă spre pat şi‑l scutură pe Chuck de umăr. El încetă să mai sforăie, dar se întoarse pe o parte. Atunci ea îl scutură din nou, până el deschise ochii.
— Ce e? mormăi Chuck. Cât e ceasul? Isuse, Char, nici măcar nu s‑a luminat de ziuă!
— E ora două, Chuck, şi Jeff n‑a ajuns încă acasă. Chuck gemu.
— Şi m‑ai trezit pentru aşa ceva? Doamne, Char, când aveam vârsta lui, jumătate din nopţi mi le petreceam pe afară.
— Poate că aşa a fost, replică, înţepată, Charlotte. Poate că părinţilor tăi nu le păsa. Mie, însă, îmi pasă şi vreau să sun la poliţie.
În acea clipă Chuck se deşteptă.
— De ce naiba vrei să faci aşa ceva? izbucni el, aprinzând lumina şi privindu‑şi nevasta ca şi cum aceasta şi‑ar fi ieşit din minţi.
— Pentru că sunt îngrijorată, replică ea, învingând frica faţă de limba păcătoasă a soţului ei. Pentru că nu ştiu ce se petrece cu el şi nu‑mi place felul cum se comportă. Pe lângă asta, nu‑mi place să nu ştiu unde îşi petrece el noaptea.
Strângându‑şi halatul pe lângă corp, Charlotte se întoarse şi ieşi în grabă din dormitor. Punându‑şi pe el un halat vechi de lână pe care insistase să‑l păstreze în ciuda manşetelor roase şi a găurilor făcute de molii, Chuck o ajunse din urmă abia la piciorul scării.
— Stai aşa, rosti el, luând telefonul din mâinile ei şi punându‑l la loc pe birou. N‑o să te las să‑l bagi pe Jeff în vreun bucluc cu poliţia numai fiindcă vrei să‑l ţii sub fusta ta.
— Să‑l ţin sub fusta mea! explodă Charlotte. Pentru numele lui Dumnezeu, Chuck! N‑are decât şaptesprezece ani! E mijlocul nopţii şi n‑are unde să fie! În Silverdale totul e închis la ora asta. Aşa că dacă n‑a intrat în vreun bucluc, unde poate să fie?
— Poate a rămas peste noapte la vreun prieten, propuse Chuck.
Charlotte clătină din cap.
— N‑a mai făcut asta de când era mic. În plus, dacă aşa ar fi stat lucrurile, ne‑ar fi sunat să ne spună.
Deşi rostise aceste cuvine, Charlotte nu le credea. Cu un an în urmă — cu câteva luni sau chiar săptămâni în urmă — ar fi avut încredere în Jeff că‑i ţine la curent cu ce face şi unde se duce. Acum, însă? Nu mai ştia nici ea ce să creadă.
Nici nu‑i putea explica lui Chuck în ce constau grijile ei. El persista în ideea că totul era în regulă, că Jeff se maturiza, pur şi simplu, şi‑i creşteau propriile lui aripi.
În timp ce ea căuta cele mai potrivite cuvinte pentru a‑şi exprima frica fără a stârni mânia soţului ei, uşa din faţă se deschise şi Jeff păşi înăuntru.
Închise uşa şi începu să urce scările, dar îşi zări părinţii, în halate, în salon, fixându‑l cu privirea. Se holbă prosteşte o clipă la ei, ca şi cum nu i‑ar fi recunoscut. O fracţiune de secundă Charlotte crezu că el paralizase.
— Jeff? rosti ea.
El păru că nu‑i acordă nici o atenţie, aşa că ea îl chemă din nou, mai tare:
— Jeff!
Băiatul se răsuci spre ea.
— Ce e? se răsti el cu vocea lui aspră din ultima vreme.
— Vreau o explicaţie, pretinse ea. E ora două noaptea şi vreau să aflu unde ai fost.
— Afară, rosti scurt Jeff şi dădu să urce mai departe.
— Stai acolo, tinere! porunci maică‑sa.
Se duse la holul de la intrare, întinse mâna şi apăsă pe comutatorul de aprindere a candelabrului ce atârna de plafon. Faţa lui Jeff fu inundată de o baie de lumină. Charlotte icni. Băiatul avea dâre de noroi pe faţă, iar obrajii îi erau pătaţi de sânge. Sub ochi avea două pete negre — ca şi cum n‑ar fi dormit de zile întregi — şi respira greu, cu mişcări ample ale pieptului în timp ce icnea.
În acea clipă el îşi duse mâna dreaptă la gură şi începu să‑şi lingă rănile. Charlotte îi văzu pielea sfâşiată de pe degete.
— Doamne, icni ea, uitând de mânie. Jeff, ce ţi s‑a întâmplat?
Ochii băiatului se îngustară.
— Nimic, mormăi el, şi începu din nou să urce.
— Nimic? repetă Charlotte.
Se întoarse spre Chuck care se afla în cadrul uşii de la salon şi îşi privea năucit fiul.
— Chuck, uită‑te la el. Uită‑te la el! exclamă ea.
— Mai bine ne‑ai explica ce s‑a întâmplat, fiule, rosti Chuck. Dacă ai intrat în vreo încurcătură...
Jeff se răsuci să‑i înfrunte. Ochii lui aruncau aceleaşi fulgere de mânie de care se înspăimântase Linda Harris mai devreme.
— Nu ştiu ce nu merge! strigă el. Linda a rupt‑o cu mine în seara asta, bine? M‑a lăsat baltă! Bine? Aşa că am încercat să dobor un copac şi m‑am dus să mă plimb. Bine? E‑n regulă pentru tine, mamă?
— Jeff..., începu Charlotte, surprinsă de ieşirea necontrolată a fiului ei. N‑am vrut să... noi doream...
Era prea târziu.
— Nu mă puteţi lăsa în pace? ţipă Jeff.
Coborî cele câteva trepte pe care le urcase şi se postă lângă maică‑sa. Cu o mişcare rapidă o dădu pe Charlotte cu duritate la o parte, ca şi cum ar fi izgonit o muscă. Ea simţi o durere ascuţită în umăr. Se izbi cu corpul de perete, apoi se prăbuşi pe podea. Pentru o fracţiune de secundă Jeff se holbă năuc la maică‑sa, ca şi cum n‑ar fi ştiut ce i s‑a putut întâmpla, apoi se întoarse şi ieşi din casă, trântind uşa în spatele lui, cu un geamăt furios.
Uluit, Chuck rămase câteva secunde cu privirea pironită asupra uşii închise, apoi îngenunche să‑şi ajute nevasta. Charlotte începu să plângă încetişor şi se lăsă condusă de Chuck înspre dormitor.
Primul lucru pe care îl avea el de făcut era s‑o calmeze şi s‑o bage în pat. După asta să se ia după Jeff.

*

Jeff se îndepărtă rapid de casă, împleticindu‑se pe alee până la şosea. Când îl izbi lumina felinarului, clipi, ameţit, apoi se furişă nevăzut şi dispăru în umbra dintre două clădiri.
Capul îl durea ca şi cum un ciocan îl izbea provocându‑i junghiuri în tot corpul. Ochii îi erau plini de lacrimi. Cum putuse să facă una ca asta? N‑ajunsese că o scuturase pe Linda Harris ca pe o păpuşă dezarticulată, trebuia s‑o mai lovească şi pe propria lui mamă?
Încercă să se debaraseze de gânduri. Nu el comisese toate acele fapte — nu era posibil să fi fost el! Trebuia să fie vorba de altcineva.
Asta era! În el coexista o altă persoană — un diavol — care‑l obliga să comită gesturi pe care el nu le‑ar putea înfăptui.
Dar dacă exista o altă fiinţă înăuntru, atunci el era pe punctul de a înnebuni, nu? Însemna că‑şi pierdea minţile şi avea să fie închis la ospiciu. Doar ştia prea bine că aşa se proceda cu nebunii, mai ales dacă deveneau violenţi.
Se ghemui o clipă la adăpostul beznei. Privi împrejurul lui cu spaimă, ca o sălbăticiune conştientă că era vânată. Cât timp avea până ce vor începe să‑l caute? Cât va dura până ce‑l vor prinde? Trebuia să fugă, să găsească un loc unde să se ascundă.
Rămase ghemuit şi începu să se furişeze aşa pe lângă o curte, apoi sări gardul ce despărţea o proprietate de alta. Traversă astfel încă două curţi, apoi apucă din nou pe aleea dintre două case până ce ajunse la şosea. Inspectă zona cu privirea în căutarea vreunui semn de viaţă, apoi traversă în goană strada către întunericul odihnitor din cealaltă parte a ei. Nu era încă sigur încotro să se îndrepte, dar instinctul îl ghida spre cealaltă parte a oraşului, în zona şcolii.
Atunci înţelese.
Exista cineva la care se putea duce, în care putea avea încredere şi care avea să‑l ajute. Respiraţia îi deveni mai uşoară, în timp ce panica îşi slăbi strânsoarea şi mintea i se limpezi. Chiar şi durerea de cap îl lăsă. Începu să alerge cu paşi mari, din zonă întunecată în zonă întunecată, evitând cu grijă conurile de lumină galben‑strălucitoare de pe trotuar. În mai puţin de zece minute ajunse la destinaţie.
Se opri vizavi de casa lui Phil Collins şi se ascunse în spatele unui cedru gros. Cercetă o vreme cu privirea locuinţa antrenorului şi casele din părţile ei laterale.
Bâzâitul insectelor îi răsuna amplificat în urechi. În paranoia lui, nu‑şi putea imagina cum putea cineva să doarmă într‑un asemenea zgomot. Cu toate astea, casele erau întunecate şi nu se vedea nici o mişcare pe stradă.
Poate că nu‑l căutau încă.
Se ghemui o clipă, apoi traversă în fugă strada şi se furişă în spatele casei lui Phil Collins. Bătu uşor în uşă, apoi mai tare.
În câteva clipe casa se trezi la viaţă printr‑un lătrat de câine. Imediat se aprinseră luminile, apoi uşa se întredeschise şi Jeff recunoscu chipul familiar al antrenorului zgâindu‑se la el.
— Eu sunt, rosti Jeff cu voce tremurândă. Sunt... am intrat într‑un bucluc. Pot să intru?
Uşa se închise, Jeff îl auzi pe Collins mormăind ceva înspre câine, apoi uşa se deschise larg şi Jeff intră în bucătăria locuinţei. Câinele se ghemui la picioarele stăpânului său, cu gingiile dezvelite, mârâind încet.
— Calm, Sparks, comandă Phil Collins. Stai liniştit.
Animalul se relaxă, apoi începu să adulmece palma lui Jeff.
Băiatul se trânti în scaunul de lângă masa de bucătărie şi‑şi cuprinse capul cu palmele.
— Am... am lovit‑o pe mama, anunţă el, evitând să se uite la antrenor. Nu ştiu ce s‑a întâmplat. Dar... ei bine, uneori parcă înnebunesc.
Reuşi să‑şi ridice o privire imploratoare către antrenor.
— Ce se petrece cu mine? Uneori mă enervez atât de tare încât nu mă mai pot controla. Nu vreau decât să izbesc orice văd cu ochii în jurul meu şi nu‑mi pasă de urmări.
Collins îşi lăsă mâna pe umărul băiatului.
— Hei, stai liniştit, rosti el, repetând inconştient aceleaşi cuvinte pe care i le adresase câinelui cu câteva clipe înainte. Nu‑i nimic cu tine, Jeff. Treci printr‑o perioadă grea, asta‑i tot. Încearcă să‑mi povesteşti ce s‑a întâmplat.
Suspinând, Jeff căută să‑i relateze lui Collins cât mai fidel evenimentele din acea seară, din clipa în care începuse discuţia cu Linda Harris, până în momentul în care o lovise, pe neaşteptate, pe maică‑sa. Când ajunse la sfârşit, îşi dădu seama că povestea n‑avea prea multă logică — rămăseseră o mulţime de spaţii goale, momente în care nu‑şi mai amintea unde fusese sau ce făcuse. Spre uşurarea lui, antrenorul nu părea prea supărat de faptele lui.
— Mie mi se pare că ai reacţionat exagerat din pricina rupturii cu prietena ta, îl linişti Collins. Se întâmplă mereu cu copiii de vârsta ta. Corpul ţi‑e invadat de hormoni şi nu ştii niciodată la ce să te aştepţi din partea lor. Îţi spun eu ce facem: O să‑l sun pe Marty Ames şi o să te duc la el să te controleze. Crede‑mă când îţi spun că Marty va depista într‑o clipă dacă ai ceva. Dar n‑ai nimic, adăugă el repede când văzu că Jeff devine palid. Pun pariu că şi el o să‑ţi spună acelaşi lucru ca şi mine.
— Cum rămâne, însă, cu ai mei? întrebă, neliniştit, Jeff. După ce i‑am făcut mamei, tata o să mă omoare!
— În nici un caz, îl asigură Collins. Dacă o să fie nevoie o să vorbesc eu sau Marty Ames cu el. Pun pariu, însă, că nu va trebui să recurgem la aşa ceva. Bătrânul tău e mândru de tine, Jeff. N‑o să se întoarcă acum împotriva ta. Nici el şi nici maică‑ta.
Jeff păru că se calmează. Antrenorul se duse la telefon şi formă iute un număr. Un sfert de oră mai târziu, Collins parcă maşina în care se afla, alături de Jeff, în faţa porţilor clinicii şi coborî geamul de la portieră ca să‑i vorbească paznicului care îi aştepta. Omul apăsă imediat pe un buton şi porţile se dădură imediat în lături, lăsându‑l pe Collins să treacă.
Marty Ames îi aştepta în holul clădirii principale. Îl conduse imediat în sala de examinare.
— Dezbracă‑te până la chiloţi, îi comandă el băiatului înfricoşat, şi să te examinăm.
Se întoarse spre Collins.
— Spune‑mi ce s‑a întâmplat.
Cât timp Jeff îşi scoase hainele, Collins îi repetă pe scurt cele relatate de Jeff mai devreme.
— În regulă, rosti Ames când Collins îşi termină cuvântarea. Hai să începem.
Când doctorul începu să‑i testeze reflexele, palpându‑i genunchii cu ciocănelul de cauciuc, Jeff simţi că îl cuprinde din nou mânia. Nu i se putea împotrivi cu nimic, cu toate că n‑avea nici o logică — trecuse prin această procedură de sute de ori până în acea clipă şi nu fusese niciodată deranjat. Nu şi de această dată, însă.
Acum îl înfuria.
— Opreşte chestia asta blestemată! strigă el. Ce mă‑ta crezi că faci?
Dădu cu violenţă la o parte ciocănelul din mâna lui Ames, sări de pe masa de consultaţie. Ochii lui scânteiau de ură şi ţinea pumnii încleştaţi.
Ames se dădu repede un pas înapoi şi‑l privi semnificativ pe Collins, care îl cuprinse instantaneu pe Jeff într‑o îmbrăţişare de urs. În scurtul moment cât Jeff fu luat prin surprindere, Ames îi înfipse în braţ o seringă hipodermică şi apăsă pistonul. Jeff încremeni în braţele lui Collins. Calmantul începu să‑şi facă efectul. Simţi cum i se topeşte mânia şi cum i se relaxa trupul. Când Collins îi dădu drumul, Jeff se prăbuşi la loc pe masă.
Înainte de a deveni inconştient, ultimul lucru pe care‑l auzi fu sunetul vocii lui Ames, care‑i cerea lui Collins să‑i anunţe părinţii şi să le explice unde se afla el acum. Tot Ames spuse că Jeff avea să se facă bine, dar trebuia să‑şi petreacă restul nopţii în clinică.
Avea, însă, Jeff să se facă bine?
Marty Ames nu era deloc convins de asta.

*

Ştia că era un coşmar. Trebuia să fie aşa. Ceea ce i se întâmpla nu putea exista în realitate.
Întreg corpul îi era străbătut de o durere ucigătoare ce‑l seca la inimă.
Părea înconjurat de întuneric. Cu toate astea, în bezna camerei de tortură vedea totul limpede.
Nu era singur.
Îi vedea pe ceilalţi, unii înlănţuiţi de ziduri, alţii legaţi de stâlpul din centrul încăperii. Le auzea ţipetele — urlete de agonie care izbucneau din adâncul sufletelor lor, reflectându‑se de pereţii stâncoşi ai camerei, neîncetând nici măcar pentru o clipă, întrecute în permanenţă de alte strigăte şi tânguieli de pocăinţă.
Tot acolo se găseau şi stăpânii, insensibili la gemetele imploratoare ale victimelor lor, ducând fiecare cu el un instrument diferit, de tortură. Unul dintre ei se apropie de Jeff, balansând în mână un vătrai înroşit în foc. Pentru o clipă păru să‑i zâmbească lui Jeff. Cu toată cacofonia de sunete, Jeff crezu că aude râsul bărbatului înainte ca acesta să‑i înfigă metalul fierbinte în coapsă.
Mirosul dulceag de carne arsă îi umplu nările. Îi veni să vomite.
— Nuuu! se tângui el, în timp ce întreg corpul îi tresări spasmodic, încercând să se smulgă din lanţurile care‑l ţintuiau de masa metalică pe care zăcea. Nuuuu!
Propriul său ţipăt îl eliberă din strânsoarea cumplitului vis. Se ridică drept în capul oaselor.
O lumină albă, orbitoare, îl izbi drept în ochi. Clipi de câteva ori şi imaginea începu să i se limpezească
Respira greu. Căutând în aer, plămânii păreau că‑i explodează.
În jurul lui se aflau oameni. Pentru o clipă, coşmarul îl împresură din nou. Deschise gura să ţipe, dar reuşi să se abţină.
Nu erau cei care îl torturaseră. Aceşti oameni existau în realitate. Purtau haine albe, la fel de albe precum pereţii camerei în care se găsea.
Spital.
Se afla într‑un spital.
Încet, memoria i se refăcu din fragmente. Începu să se calmeze.
Era în clinica sportivă. Fusese dus acolo de antrenor şi doctorul Ames avea grijă de el. Ca atare, avea să se facă bine.
Privi în jurul lui.
Văzu trei asistenţi, trei bărbaţi pe care‑i recunoscu imediat.
Făceau parte din personal; erau prietenii lui.
Se uitau, însă, ciudat la el, ca şi cum le‑ar fi fost teamă.
Îşi ridică palma să‑şi protejeze ochii de strălucirea luminii. Atunci văzu cureaua de piele.
Era strâns legată în jurul încheieturii pumnului, dar capătul liber era rupt şi sfâşiat, ca şi cum...
Ca şi cum ar fi fost ţintuit pe masă, iar el reuşise cumva să se elibereze.
Înghiţi cu greu nodul din gât şi simţi o uscăciune în gură, de genul celei care o simţea mereu când îşi petrecea după‑amiaza ţipând la un meci de football.
Nedumerit, încercă să‑şi coboare picioarele de pe masă, ca să se ridice în capul oaselor, dar descoperi că nu poate. Când şi le privi, văzu că şi gleznele îi erau ţintuite cu curele de piele.
Era legat de o masă metalică, exact ca în coşmar.
Îl apucă furia. Se concentră să‑şi elibereze picioarele.
Din nou un ac îi fu introdus în braţ. Imediat simţi cum alunecă înapoi în dulceaţa ciudată, a inconştienţei.
Din fericire, coşmarul îl scuti de prezenţa sa.

8

A doua zi, Mark Tanner se sculă devreme. În loc să se întoarcă pe cealaltă parte ca să mai prindă zece minute de somn, el aruncă cuvertura, se ridică şi îşi întinse oasele. De la locul lui de lângă pat, Chivas urmări cum Mark se aruncă la podea şi începu să facă flotări. Decizia luată cu o noapte înainte îi era încă puternic întipărită în minte. Se ţinu, icnind, de treabă până ce‑l durură braţele, după care se privi în oglindă, deşi ştia că era imposibil să fi survenit vreo modificare în trupul său. În loc de a se simţi deprimat de ceea ce vedea, în această dimineaţă se mulţumi să zâmbească încurajator propriei imagini.
— O să meargă, murmură el. Dacă a mers pentru Robb o să meargă şi pentru mine.
— Ce‑o să meargă? auzi vocea lui Kelly.
Roşind instantaneu, se răsuci pe călcâie şi‑şi văzu sora holbându‑se la el din cadrul uşii.
— Ce cauţi aici? se răţoi el. Ştii bine că n‑ai voie să intri dacă vezi uşa închisă.
— A trebuit să mă duc la baie, răspunse Kelly cu ton de scuză. Făceai nişte zgomote ciudate. Ţi‑e rău?
— Nu fii tâmpită. Dacă mi‑ar fi rău, n‑ar fi trebuit să fiu în pat? Acum ieşi afară, sau o să‑i spun mamei că ai intrat în camera mea fără să baţi la uşă.
Bineînţeles că n‑ar fi făcut‑o, dar ştia că ameninţarea era suficientă ca s‑o trimită urgent pe Kelly înapoi în camera ei.
Imediat ce ea se făcu nevăzută, Mark îşi dădu jos pijamaua, o aruncă într‑un colţ alături de restul lenjeriei murdare, apoi îşi puse halatul şi se îndreptă spre baie. Tocmai îşi făcea duşul în încăperea plină de abur când auzi uşa deschizându‑se.
— Tu eşti, tată? ţipă el peste sunetul apei.
— Trebuie să mă rad, anunţă Blake. Dar tu ce faci aici? N‑ai făcut duş aseară?
— Îhî, răspunse Mark.
Un minut mai târziu închise robinetul şi ieşi de sub duş înşfăcând un prosop de pe stativ.
— Tată?
Cu faţa acoperită de spumă şi capul dat pe spate ca să‑şi bărbierească cu grijă părul de pe gât, Blake scoase un mormăit drept răspuns şi‑şi privi fiul prin oglindă.
— Crezi că am putea să reluăm exerciţiile de football? întrebă Mark. În week‑end‑uri sau când ai tu timp?
Lama se opri la mijlocul drumului, iar Blake se holbă la fiul său.
— Credeam că nu‑ţi doreşti asta, comentă el.
Când Mark roşi, taică‑său crezu că a înţeles care era motivul:
— Linda Harris, nu‑i aşa? Face parte din echipa de susţinătoare, nu?
Mark roşi şi mai tare şi dădu afirmativ din cap.
— Ce zici de mâine? propuse Blake. Sau, poate, duminică? Mark ezită. O clipă Blake crezu că avea să se răzgândească, însă băiatul încuviinţă scurt, îşi îmbrăcă halatul şi părăsi încăperea. Blake îşi reluă ocupaţia simţindu‑se oarecum satisfăcut. Începea să fie evident că Silverdale avea să fie cel mai bun popas din viaţa fiului lui.
Patruzeci de minute mai târziu, Linda Harris i se alătură lui Mark către şcoală. Mai aveau ceva de mers aşa că aveau destul timp să vorbească până la sunetul clopoţelului.
— P‑pot să discut ceva cu tine? întrebă Linda, oprindu‑se şi răsucindu‑se spre Mark.
Băiatul simţi că îngheaţă. Se împăcase cu Jeff LaConner şi avea de gând să anuleze întâlnirea lor.
— Este... Ei bine, este în legătură cu noaptea trecută, continuă Linda, făcându‑l pe Mark să creadă şi mai mult că nu se înşeală.
— Nu‑i nimic, murmură el. Nu mă supăr dacă vrei să ieşi cu Jeff diseară.
— Dar nu vreau să ies cu el, protestă Linda.
După ce‑şi ţinuse până atunci privirea în pământ, Mark se uită acum la ea. Deşi în ochii ei se citea un soi de îngrijorare, Linda îi zâmbea.
— Vreau numai să‑ţi explic ce s‑a întâmplat, continuă ea.
Porniră din nou la drum. Ea îi povesti tot ce se petrecuse după ce plecase de la sala de gimnastică, împreună cu Tiffany Welch, cu o seară înainte.
— M‑am înspăimântat, mărturisi Linda în final. Se comporta ca un nebun.
— Le‑ai spus alor tăi? o întrebă Mark.
Linda clătină din cap.
— Pentru ei Jeff e ca un zeu, rosti ea cu voce tremurândă. Au impresia că ar trebui să fiu emoţionată la culme fiindcă el vrea să iasă cu mine, şi asta numai pentru că e un mare jucător de football.
— Da, dar ai ieşit cu el, nu? insistă Mark, făcând tot posibilul să pară stăpân pe sine. Adică, cum se face că te‑ai întâlnit cu el dacă nu‑l placi?
— Atunci era altceva. Era mereu un tip jovial. Acum, însă...
Dădu, neajutorată, din umeri.
— Nu ştiu ce să spun; e complet schimbat. Se înfurie din te miri ce.
Mark nu se putu abţine să n‑o înţepe:
— Desigur, nici n‑avea cum să se supere că ai rupt relaţia cu el, nu?
Linda vru să replice, dar văzu zâmbetul lui.
— Bine, aseară poate c‑a avut un motiv, admise ea. Dar nu de asta sunt îngrijorată, continuă ea, devenind serioasă.
— Atunci de ce?
— Eu..., începu Linda, dar se opri, întrebându‑se cum era mai bine s‑o spună.
— Tu, ce? o presă Mark. Hai, dă‑i drumul.
— Mă gândesc la tine, zise ea într‑un târziu, evitând să‑l privească în ochi. Când Jeff o să afle despre deseară, nu ştiu cum va reacţiona.
Mark simţi că se îmbujorează la faţă, dar încercă să se stăpânească.
— Vrei să spui că ar putea încerca să mă pocnească? Linda încuviinţă fără a scoate o vorbă.
— Ei bine, reluă Mark cu bravadă falsă, dacă încearcă nu‑mi rămân prea multe şanse, nu? Poate c‑ar trebui să cad pe burtă şi să fac pe mortul. Crezi c‑o să ţină?
Linda chicoti fără să vrea.
— Nu e prost, Mark. Chicotitul i se stinse.
— Oricum, dacă te răzgândeşti în legătură cu deseară, te voi înţelege, îl asigură ea.
Mark clătină din cap.
— Şi ce să facem, să pretindem că nu ne plăcem unul pe altul din cauza lui Jeff LaConner?
Când ajunseră aproape de şcoală, Mark se opri. În faţa clădirii se afla parcată o dubă albastră inscripţionată pe lateral cu cuvintele: ROCKY MOUNTAIN HIGH. La volan era cineva pe care Mark nu‑l cunoştea. Din dreapta lui coborî Jeff LaConner. Mark se încruntă.
— Ce mai e şi asta? se miră el.
Linda era nedumerită.
— Rocky Mountain High — e clinica sportivă, rosti ea, iar asta e una dintre maşinile de acolo. Probabil că Jeff a fost pe acolo în dimineaţa asta.
Privind nervoasă spre Mark, adăugă:
— P‑poate ar trebui să intrăm pe uşa laterală.
Era, însă, deja prea târziu. Jeff LaConner îi zărise. După ce‑i zise ceva şoferului, porni către ei. Spre surprinderea lor, le zâmbea. În ciuda acestei atitudini, Mark simţi că Linda era tensionată.
— Bună, Linda, salută Jeff.
Văzând că ea nu răspunde, zâmbetul lui se estompă şi fu înlocuit de o expresie stânjenită.
— Eu... În fine, am vrut să‑mi cer scuze pentru aseară. Linda strânse din buze, dar continuă să tacă.
— Nu m‑am simţit prea bine, continuă Jeff. Oricum, n‑ar fi trebuit să fac ce am făcut.
— Nu, rosti, înţepată, Linda. N‑ar fi trebuit.
Jeff trase adânc aer în piept, dar n‑o contrazise.
— După ce am ajuns acasă mi s‑a făcut rău şi a trebuit să‑l văd pe doctorul Ames.
Linda se miră:
— De unde şi până unde? Ce ai păţit?
Jeff dădu din umeri.
— Nu ştiu. Mi‑a dat un calmant şi am petrecut noaptea acolo. Acum mă simt bine.
Mark asculta numai cu o ureche, căci era preocupat de semnul de pe încheietura celuilalt băiat. Pielea era rasă pe o porţiune şi avea culoare roşie intensă. Întrebă:
— Ce ţi‑au făcut? Te‑au legat?
Jeff se uită curios la Mark, care îi indică să‑şi privească mâna. Nesigur încă pe ce vroia Mark să spună, Jeff se uită în jos. Văzând semnul roşu de pe antebraţul drept, îşi înălţă şi cealaltă mână. Mâneca cămăşii i se ridică cu câţiva centimetri. Încheietura stângă era şi ea încercuită de o dungă roşie.
Privi semnele năuc.
N‑avea nici cea mai vagă idee de unde puteau ele proveni.

*

Sharon Tanner dădu drumul ultimei cutii lângă imensa stivă formată la uşa din spate, apoi îşi şterse sudoarea de pe sprâncene cu dosul palmei.
— Ai avut dreptate, rosti ea, uitându‑se la ceasul de deasupra chiuvetei. E numai unsprezece şi jumătate şi totul e gata. Dar pentru numele Domnului, adăugă ea lăsându‑se să cadă pe un scaun în faţa lui Elaine Harris, nu cred c‑aş mai face aşa ceva nici în cinci ani de acum înainte!
Luă o înghiţitură de cafea rece din cana de lângă ea, făcu o grimasă, scuipă cafeaua înapoi în ceaşcă, după care se ridică şi goli cana în chiuvetă.
— N‑ai nevoie decât de un pic de organizare, replică Elaine.
— Şi de nişte mâini suplimentare, i‑o întoarse Sharon. Ce‑ar fi să‑mi arăţi şi mie magazinele, iar după aia te invit la prânz?
Îşi privi blugii şi tricoul asudat şi zâmbi amar.
— Dar undeva fără pretenţii. Nu mă simt în stare să mă schimb acum.
Cincisprezece minute mai târziu Sharon parcă maşina în parcarea aproape pustie din spatele magazinului Safeway şi clătină, uimită, din cap.
— Nu‑i ca‑n San Marcos. Acolo aş fi fost extrem de norocoasă să găsesc un locşor după ce m‑aş fi învârtit vreo zece minute.
— Aici toată lumea merge pe jos, îi reaminti Elaine.
— Minunat, gemu Sharon. Şi cum vă duceţi cumpărăturile acasă?
— Ai auzit de căruţ? ripostă Elaine. Ştii tu, chestiile alea făcute din sârmă groasă cu care se vântură bătrânele? Ei bine, pregăteşte‑te să intri în lumea vârstnicilor!
Izbucni în râs când văzu expresia de oripilare de pe faţa lui Sharon.
— Nu‑ţi face griji, şi eu m‑am simţit ca o idioată când am făcut prima dată cumpărături, dar acum îmi place. Bineînţeles, adăugă ea bătându‑se pe coapsa groasă, că ar trebui să merg mai mult pe jos decât o fac acum, dar cred că mă crezi dacă îţi spun că o să fac şi acest efort, nu? Haide.
Traversară parcarea, dădură colţul pieţei şi intrară în mica zonă comercială. Cu toate că vizitase acest spaţiu aproape în fiecare zi a acelei săptămâni, Sharon îl privi şi acum cu uimire, căci, spre deosebire de pieţele mici din San Marcos — unde toată lumea fugea grăbită să ajungă undeva, indiferentă la ceea ce‑i înconjura — aici existau în permanenţă mici grupuri de oameni care şedeau pe băncile de lemn şi metal de pe trotuarele din faţa magazinelor, sau sporovăiau senini pe mijlocul carosabilului. Cât timp cele două femei hoinăriră prin magazine, uitându‑se în vitrinele lor, o mulţime de persoane vorbiră cu Elaine sau îi făcură semn cu mâna. Sharon făcu câteva cumpărături din magazinul universal şi făcu o pauză mai lungă în magazinul de hardware, care, în ciuda firmei, adăpostea şi cărţi, haine şi mobilă. De aici, la insistenţa lui Elaine, Sharon achiziţionă un cărucior pliant, după care cele două femei se întoarseră la Safeway.
La început, Sharon avu senzaţia că magazinul era la fel cu toate celelalte supermarketuri în care intrase. Trecând, însă, pe lângă sutele de rafturi şi verificând lista cu articole de cumpărat pe care şi‑o întocmise în cursul săptămânii, observă ceva ciudat.
Căută în zadar o franzelă albă pentru sandvişuri la raionul de panificaţie. Hotărându‑se în final să cumpere o pâine integrală, observă că toate rafturile erau pline cu acest produs, ca şi cum raionul tocmai ar fi fost aprovizionat. Nedumerită, o întrebă pe Elaine de unde putea să‑şi procure o franzelă.
Elaine dădu din cap.
— N‑ai să găseşti deloc aşa ceva aici. Magazinul se aprovizionează cu pâine de la o brutărie din Grand Junction. E făcută cu un aluat super şi din grâu de calitate. Pâine albă, însă, nu există.
— Superb, comentă Sharon. Poate că Mark n‑o să fie deranjat, dar cum o să‑i explic lui Kelly? Îi plac la nebunie sandvişurile cu unt şi miere întinse pe franzelă. Îşi pune mierea pe partea fără unt, astfel că până să înceapă să mănânce, pâinea ajunge ca un fagure.
— Dar la fel se întâmplă şi cu pâinea integrală, replică Elaine.
Sharon dădu, tristă, din cap.
— E clar c‑ai uitat cum sunt copiii de nouă ani. Pentru ei orice înlocuitor al produsului care le place e o „porcărie", iar mamele care folosesc substituenţi nu se preocupă de sănătatea copiilor lor, căci ei nu vor mânca aşa ceva chiar dacă fac foamea.
Trase adânc aer în piept, culese un borcan cu miere din fructe de pădure, îi dădu drumul în căruţ, apoi râse pe înfundate.
— Bine, cel puţin, că n‑o să mă mai bată la cap cu ideea că „toţi ceilalţi mănâncă franzelă".
Îşi continuară drumul spre magazin, până ce Sharon se opri în faţa unei mici vitrine cu băuturi răcoritoare.
Nu văzu altceva decât apă minerală, îmbuteliată într‑o varietate de sticle cu arome naturale. Privi sticlele cu dezgust.
— Urăsc chestia asta, rosti ea. Unde sunt sucurile adevărate?
Elaine clătină din cap.
— Asta e. Cine vrea altceva, şi‑o aduce dinafară. Nimeni n‑o face, însă. Apa minerală e bună şi, după ce te‑ai obişnuit cu ea, ajunge să‑ţi placă.
Sharon se holbă la prietena ei. Era serioasă? Nu putea fi! Ăsta era doar un magazin Safeway, nu?
Continuându‑şi plimbarea printre rafturi, Sharon observă tot mai multe discrepanţe între acest magazin şi cele cu care fusese obişnuită.
Raionul de produse proaspete era de două ori mai mare decât cele văzute anterior. Trebuia să recunoască că fructele şi legumele de aici erau mai bune decât oricare altele văzute în California. Acelaşi lucru se putea spune şi despre raionul de carne.
În raionul de produse congelate, însă, descoperi că oferta se limita doar la unele legume şi câteva sortimente de îngheţată fără conservam. Se răsuci spre Elaine cu o expresie de nedumerire pe faţă.
— Ce e asta? se revoltă ea. Un supermarket sau un magazin alimentar pentru sărăntoci?
— E un supermarket, protestă Elaine. Doar că nu se aprovizionează cu hrană congelată, asta‑i tot.
— Hrană congelată! Nu prea se aprovizionează cu nimic din ce le place alor mei! Nu mă înţelege greşit; sunt din tot sufletul pentru legume proaspete, dar lui Kelly îi plac sucurile, iar Mark e nebun după pui îngheţaţi. Şi cum să se descurce copiii dacă eu şi Blake vrem şi noi să plecăm undeva singuri? Unde sunt semipreparatele?
Elaine clătină din cap.
— Nu există. Nimeni nu cumpără aşa ceva în Silverdale, aşa că de ce să‑şi facă magazinul stocuri? Pe lângă asta, uită‑te la copiii noştri. Ai mai văzut asemenea fiinţe sănătoase? Sunt mari, puternici, şi, practic, nu se îmbolnăvesc niciodată. Dacă ar fi după mine...
Sharon simţi cum o lasă nervii.
— Dacă mă întrebi pe mine, o întrerupse ea, ţi‑aş spune că începi să vorbeşti exact ca tâmpiţii ăia care luptă pentru o hrană naturală şi de care obişnuiam să râdem acasă. Şi n‑ai de unde să ştii dacă lumea n‑ar cumpăra hrană congelată în caz că magazinul ar băga‑o în galantar! Oricum, ce fel de manager au acolo? Nu trebuie ca toate magazinele Safeway să aibă marfă în raioane?
— Hei, nu‑i vina mea..., se apucă Elaine să protesteze.
— Nici n‑am spus c‑ar fi, i‑o întoarse, iute, Sharon. Ştiam că Jerry conduce filialele TarrenTech de aici, dar n‑aflasem că se ocupă şi cu magazinul Safeway!
Privirea celeilalte femei luă o expresie ciudată. O clipă Sharon avu impresia că atinsese o coardă sensibilă, însă pricepu rapid că Elaine nu se uita la ea, ci privea peste umărul ei către cineva de lângă ele.
— Charlotte, icni Elaine. Ce s‑a întâmplat? Arăţi groaznic!
Elaine se plesni cu palma peste gură când îşi dădu seama de lipsa de tact a remarcii sale.
— Oh, dragă, încercă ea rapid s‑o dreagă, n‑am vrut să... Sharon se răsuci pe călcâie şi văzu o femeie mică, blondă, cu părul dat pe spate în coadă de cal ca să descopere o faţă ce ar fi fost drăguţă dacă n‑ar fi părut atât de obosită. Avea ochii înroşiţi, iar cearcănele negre de sub ei abia erau mascate de un strat gros de fard. Mâna stângă era imobilizată de un bandaj.
— Sharon, ea e Charlotte LaConner, rosti Elaine. Sharon e soţia lui Blake Tanner. Ştii tu, noul adjunct al lui Jerry?!
Charlotte schiţă un zâmbet şi întinse palma dreaptă.
— Sunt încântată să te cunosc, salută ea, aproape automat.
O privi din nou pe Elaine.
— Iar tu nu trebuie să te scuzi. Ştiu cum arăt.
— Dar ce s‑a întâmplat? se arătă curioasă Elaine.
Charlotte dădu din cap.
— Nu prea ştiu, ca să fiu sinceră.
O privi dur pe Elaine.
— Nu ţi‑a povestit Linda ce s‑a petrecut aseară?
Elaine îşi clătină, nedumerită, capul.
— Linda? Ce are ea...
— Se pare că s‑a certat cu Jeff aseară, după antrenament. Oricum, când el a ajuns acasă, a... mă rog, era supărat şi mi‑a dat un brânci.
Elaine se făcu palidă.
— Doamne...
O privi pe Sharon.
— Jeff e mare, explică ea. E căpitanul echipei de football...
— Nu mai e! interveni, cu vehemenţă, Charlotte. L‑am bătut la cap toată săptămâna pe Chuck că vreau ca Jeff să plece din echipă!
Începu să tremure din tot corpul şi ochii i se umeziră. Privi nervoasă în jurul ei, şi vocea coborî la nivelul unei şoapte:
— N‑a fost niciodată aşa. Niciodată! Era întotdeauna un băiat dulce şi potolit. Bineînţeles că Chuck încă susţine, că e numai o chestiune de hormoni şi că aşa e la adolescenţă, însă nu‑i aşa. E mai mult decât atât, Elaine. De vină e jocul ăsta blestemat şi Phil Collins! El îi mână atât de tare — ţipă întotdeauna la ei că singurul lucru care contează e victoria! A făcut o altă persoană din Jeff, Elaine! Un străin şi un căpos şi n‑o învinovăţesc pe Linda că nu mai vrea să iasă cu el.
— Charlotte..., începu Elaine, dar cealaltă femeie dădu cu amărăciune din cap, presându‑şi palma de gură ca şi cum ar fi vrut să nu fi scăpat acele vorbe la furie.
În aer plutea tensiunea. Sharon Tanner căută cu repeziciune o modalitate de a o îndepărta. Îşi aminti de discuţia purtată cu Elaine cu câteva clipe înainte de a sosi Charlotte.
— Poate că de vină e hrana de aici, sugeră ea, luptându‑se cu sine ca să pară degajată. Elaine tocmai îmi povestea cât sunt de sănătoşi şi de mari copiii de aici. Poate că s‑au făcut prea mari.
Charlotte clătină din cap.
— Football‑ul e buba, rosti ea amar. Tuturor le pasă numai de el, şi cea mai mare greşeală pe care am făcut‑o a fost să‑l las pe Jeff să se apuce de ei.
— Ei, hai, calmează‑te, Charlotte, o opri Elaine. Dracul nu‑i chiar atât de negru pe cât pare.
— Zău? i‑o întoarse Charlotte, cu voce seacă.
Îşi îndreptă atenţia spre Sharon Tanner.
— Am greşit adineauri, zise ea moale. Cea mai mare greşeală a mea n‑a fost că l‑am lăsat pe Jeff să joace football, ci aceea că am venit în Silverdale!
Se răsuci pe călcâie şi se făcu nevăzută.

*

Toată după‑amiaza, cuvintele Charlottei LaConner răsunară în mintea lui Sharon.
„Cea mai mare greşeală a mea a fost să vin în Silverdale...".
Ar fi vrut să uite acele vorbe. În fond, femeia fusese extrem de supărată, şi poate, chiar îndurerată.
Cu toate astea, Sharon începuse să‑şi pună întrebări, chiar înainte ca Elaine să se întâlnească cu Charlotte.
Deşi nu putea să conteste că oraşul era frumos, perfect croit, perfect construit, simţea totuşi că ceva era în neregulă.
Îşi dădu seama brusc despre ce era vorba.
Totul era prea perfect.
Casele, magazinele, şcolile, chiar şi alimentele din piaţă.
Prea perfect.

*

Jeff LaConner ratase antrenamentul din acea după‑amiază. Nu se putea concentra. Phil Collins ţipase la el, îl pusese să facă ture suplimentare de pistă, îl trimisese chiar pe bancă, dar totul fusese în zadar. Aflat acum în vestiar, se uită curios la semnele de pe glezne. Nu le observase până în ultima parte a zilei, când se dezbrăcase pentru ora normală de gimnastică. După aceea, însă, nu‑şi mai putuse lua gândul de la ele.
Acum erau estompate, abia vizibile, ca şi semnele de pe încheieturile de la mâini. Patru benzi ciudate de piele înroşită, ca şi cum în acele porţiuni ar fi fost prinsă bandă adezivă în noaptea precedentă.
Bandă adezivă, sau altceva.
În timpul zilei, corpul lui fusese din când în când cuprins de friguri. În minte îi veneau fragmente bizare de imagini, care dispăreau înainte de a‑şi da seama ce reprezintă de fapt. Erau, însă, imagini înspăimântătoare. Pe măsură ce se derulase după‑amiaza începuse să‑şi amintească de coşmarul din noaptea precedentă.
În acel coşmar era legat de o masă şi cineva — un bărbat al cărui chip nu şi‑l mai amintea — îl tortura.
Îşi dădu jos echipamentul de antrenament, apoi se duse la duş. Înăuntru se aflau o duzină de alţi băieţi, însă, în loc să glumească, ca de obicei, cu ei, Jeff se mulţumi să‑şi săpunească întreg trupul, apoi să stea multă vreme sub duş, lăsând apa să‑i liniştească muşchii încordaţi. Într‑un târziu, când rămase singur, închise apa, se şterse cu prosopul, apoi se îmbrăcă, însă, în loc să iasă pe uşa vestiarului, se îndreptă către biroul antrenorului şi ciocăni la uşă.
— E deschis, lătră Collins.
Jeff pătrunse înăuntru. Antrenorul îl privi din spatele biroului şi făcu o mutră acră.
— Nu vreau să aud nici o scuză, grohăi el. Vreau numai să te concentrezi la joc.
— Î‑îmi pare rău, murmură Jeff. Vroiam numai să vă vorbesc un minut.
Collins ezită, apoi îşi înălţă umerii într‑un gest de abandon silit şi‑i făcu semn lui Jeff să ia loc pe scaun.
— Bine, dă‑i drumul. Ce te frământă?
— Astea, rosti Jeff, dezvelindu‑şi încheieturile ca antrenorul să vadă limpede semnele. Le am şi pe glezne.
Collins dădu din umeri.
— Şi de ce ar trebui să ştiu eu de unde provin?
Jeff dădu, mâhnit, din cap.
— Eu... mă rog, am avut toată ziua nişte senzaţii ciudate... ca şi cum mi s‑ar fi făcut brusc frică. Iar azi‑noapte am avut un coşmar.
Îi povesti lui Collins ce‑şi amintea din vis, apoi zise:
— Chestia e, putea oare visul să‑mi provoace semnele? Adică, în vis eram legat de o masă. Şi mă gândesc că...
— Vrei să zici că sunt o reacţie psihică? îl întrerupse antrenorul.
Dădu din nou din umeri şi îşi puse palmele pe birou.
— M‑ai prins, Jeff. Nu ştiu nimic despre chestiile astea. Dacă vrei, îl putem suna pe Ames să‑l întrebăm.
Se întinse după telefon, dar Jeff îl opri.
— Nu. E‑n regulă. O să mă duc acolo mâine sau poimâine şi o să‑l întreb atunci.
Collins îl cântări din priviri o clipă, apoi încuviinţă.
— Bine. Vreau să fii liniştit la noapte, ai înţeles? Fără bătăi şi să te culci devreme. Vreau să fii în cea mai bună formă mâine la meci.
Jeff se ridică să plece, dar se răsuci pe călcâie.
— Ce fac cu maică‑mea? Dacă mai vrea să renunţ la echipă?
Collins îl privi drept în ochi.
— Asta nu‑i decizia ei, nu? Nu depinde de tine şi de taică‑tău?
Jeff ezită. Un zâmbet îi lăţi faţa.
— Mda, rosti el. Cred că aşa e.
După plecarea lui Jeff, Collins rămase pironit locului câteva minute, meditând, apoi luă telefonul şi formă numărul lui Ames de la clinica sportivă.
— Marty? Aici e Phil.
Ezită o clipă, întrebându‑se dacă merita să discute cu doctorul, dar semnele de pe corpul lui Jeff erau ale naibii de reale.
— Mă întrebam dacă există vreun motiv pentru semnele de la gleznele şi mâinile lui Jeff, care i‑au apărut azi.
Câteva clipe îi răspunse tăcerea, apoi Ames răspunse cu voce sarcastică.
— Vrei să afli ce i‑am făcut lui Jeff azi‑noapte?
Collins strânse din dinţi.
— Vreau numai să aflu dacă există o explicaţie pentru semnele acelea.
Se lăsă o nouă tăcere, apoi Ames răspunse, cu voce mai blândă:
— Ascultă, Phil, ştii bine în ce stare era Jeff azi‑noapte. A trebuit să‑l strângi în braţe, iar după ce ai plecat, a avut un alt atac. Nu trebuie să‑ţi facă griji, dar a trebuit să‑l imobilizăm şi noi ca să‑l calmăm. Uneori curelele lasă urme. Ce mare scofală? Nu s‑a comportat bine azi?
— Pare în regulă, recunoscu Collins. A avut, însă, un coşmar — unul rău de tot. Mă întrebam dacă semnele nu‑i provin de la asta.
Ames chicoti.
— Adică te întrebi dacă nu cumva Jeff a luat‑o razna, nu? Collins tresări, căci exact asta era ideea la care medita.
Pronunţată de Ames, ideea păru ridicolă.
— Cred că m‑am ambalat prea tare, dădu el înapoi.
Ames schimbă tonul.
— Nu, ai făcut ceea ce trebuia, îl asigură el. Ştii că vreau întotdeauna să ştiu ce se petrece cu băieţii, indiferent cât de nesemnificativ ar părea. Oricum, semnele de pe corpul lui Jeff numai nesemnificative nu sunt, dar, îţi repet, ai făcut bine. Nu‑ţi face griji. Bine?
Văzând că antrenorul nu‑i răspunde, Ames adoptă un ton provocator.
— Află că eu ştiu ce fac, Collins.
Phil Collins strânse din buze. Dacă ticălosul ăsta arogant era atât de sigur pe sine... se forţă să alunge gândul. La urma urmei, Ames făcuse mai mult pentru echipă decât oricine altcineva, chiar decât el.
— Bine, oftă el. Am vrut numai să fii pus la curent cu ce se petrece.
— Apreciez asta, replică Ames, din nou prietenos.
O clipă mai târziu, conversaţia se încheie. Phil Collins continuă să se simtă stânjenit chiar şi după ce puse receptorul în furcă.
Dacă Jeff avea o problemă serioasă?
Dacă Jeff LaConner avea să se îmbolnăvească precum Randy Stevens cu un an înainte?
Collins tremură spasmodic numai gândindu‑se la asta.

9

Trecură şi ultimele zile de vară, iar când septembrie făcu loc lui octombrie, plopii începură să‑şi schimbe culoarea. Silverdale strălucea acum de roşul şi galbenul toamnei, iar aerul de munte începuse să pişte uşor, avertizând asupra iernii ce avea să vină. Spre est, câteva piscuri muntoase erau deja acoperite cu zăpadă, iar serile lungi de vară rămăseseră numai o amintire.
Pentru familia Tanner, Silverdale începea, în sfârşit, să însemne acasă. Se adaptaseră bine climatului din mica aşezare. Kelly îşi uitase prietenele din San Marcos şi îi înnebunea acum pe părinţi să‑i cumpere de urgenţă schiuri, căci altfel viaţa ei ar fi fost distrusă pentru totdeauna.
Deşi era încă agasat de detaliile presupuse de noua lui slujbă, Blake reuşea să vină zilnic acasă pe la cinci şi jumătate sau şase, şi nu i se cerea niciodată să lucreze în week‑end‑uri. Când încercase pentru prima dată să se ducă la birou sâmbăta după‑amiaza, descoperise repede că era imposibil să lucrezi în Silverdale într‑o asemenea zi, căci un ofiţer de pază îl oprise imediat ce intrase şi‑l informase că toate birourile sunt sigilate pentru week‑end. Când protestase, ofiţerul dăduse neputincios din umeri şi‑i sugerase să‑l sune pe Jerry Harris. Acesta râse de el şi‑i spusese să se ducă acasă.
— În ce mă priveşte, rostise el, nu consider c‑avem ceva de făcut care să nu poată aştepta până luni, aşa că bucură‑te de familie cât poţi. Oricum copiii cresc prea repede.
În acea după‑amiază se duseseră la meciul de football, iar în week‑end‑ul următor plecaseră până în Duranga să urmărească meciul „Nevăstuicilor" de acolo. Spre surprinderea lui Blake, Mark se dovedise interesat de joc, deşi la început bănuise că el se interesa, de fapt, mai mult de Linda. Cu toate astea, în fiecare duminică după‑amiază, Mark fusese cel care insistase să petreacă câteva ore pe terenul liceului ca să exerseze pasele.
Cât despre Sharon, neliniştea simţită în ziua în care se întâlnise cu Charlotte LaConner în magazin se estompase, iar când o zărise şi la meciurile de football — observând că, în ciuda vorbelor din acea zi, Jeff continua să joace în echipă — îşi spusese că Elaine Harris avusese, probabil, dreptate când susţinuse că Charlotte avea tendinţa de a reacţiona prea exagerat.
Se aflau acum în cea de‑a doua joie a lunii octombrie. Mark îşi privi ceasul, culese ultimii cartofi din farfurie, şi îşi dădu scaunul înapoi.
— Trebuie să plec, anunţă el.
Kelly se strâmbă.
— Cum se face că nu pot să merg şi eu la petreceri? se îmbufnă ea. Doar merg la meciuri, nu?
Mark îi zâmbi.
— Nu ţi‑ar place, o potoli el. Nu‑i decât o adunătură de oameni care ţopăie şi strigă tot timpul.
— Atunci ţie de ce îţi plac? contracară Kelly.
— Pentru că sunt amuzanţi, recunoscu Mark. Pe lângă asta, deseară o să fac fotografii pentru concurs.
Kelly îşi înclină capul.
— Pun pariu că Linda Harris o să apară în toate, nu?
— Poate, îi replică Mark, roşind uşor.
— Mark are o prietenă, Mark are o prietenă, cântă Kelly.
Băiatul îşi dădu ochii peste cap şi‑i întoarse spatele soră‑si.
— O să ieşim la un hamburger după aia, o anunţă el pe maică‑sa. La cât trebuie să fiu acasă?
— Unsprezece, rosti sec, Sharon.
După ce Mark porni spre uşă, ea îl strigă:
— Sună dacă o să întârzii!
— Aşa o să fac, îi strigă el peste umăr.
O clipă mai târziu, uşa se închise după el.
Mark ajunse la şcoală în clipa în care începea petrecerea. Când ajunse pe stadion, Linda îi făcu semn de pe teren. El îi zâmbi, îi răspunse la salut şi începu o alergare uşoară. Până în acea seară urmărise petrecerile din tribune, alături de ceilalţi puşti. Acum avea să fie şi el pe teren. Îşi găsi un locşor pe banca de rezerve, îşi deschise geanta şi alese un obiectiv mare pentru aparatul său Nikon. Înşurubă blitzul, verifică bobina de film şi intră pe teren. De acum ştia obiceiurile pe dinafară. Se hotărâse încă de săptămâna trecută cum să procedeze ca să obţină cele mai bune clişee. Când începu să se intoneze imnul din Silverdale şi trupa de susţinătoare începu să mărşăluiască pe teren, Mark era gata. Zâmbi în sinea lui când îşi dădu seama că soră‑sa se înşelase. Linda Harris nu se găsea în trupă, aşa că va avea cel puţin o poză fără ea.
Festivitatea îşi urmă cursul. Jumătate de oră mai târziu, Mark făcuse trei roll‑filme. Îi mai rămăsese numai unul. Se aşeză pe bancă lângă Linda şi se luptă să introducă ultimul film în aparat, în timp ce trupa de solişti vocali începu să interpreteze cântecul de luptă al echipei de football. Fu gata exact în momentul în care Peter Nakamura apucă microfonul staţiei de amplificare ca să anunţe echipa. Mark luă o poziţie lângă poarta principală şi se apucă să facă poze în timp ce Peter anunţa numele, numărul şi postul pe care juca fiecare jucător ce intra pe teren.
Unii dintre jucători se opriră o clipă să‑i pozeze lui Mark, alţii se mulţumiră să‑i facă un semn. Unul sau doi îl ignorară complet, iar Robb Harris reuşi să‑şi îndrepte degetul arătător în sus exact în clipa în care sclipi blitzul.
În cele din urmă, după o lungă pauză acompaniat de răpăitul tobelor, Peter Nakamura strigă numele lui Jeff LaConner. Mulţimea de adolescenţi din tribune se ridică în picioare şi începu să fluiere admirativ. Mark focaliză obiectivul pe Jeff, care alerga pe loc la câţiva paşi de el. Când îşi auzi numele, Jeff se lăsă o clipă pe vine, apoi ţâşni în goană. Când trecu pe lângă Mark îşi răsuci capul şi privi drept înspre aparat.
Uitătura încărcată de ură din ochii lui aproape că îl făcu pe Mark să scape aparatul din mâini.
Într‑o clipă, însă, Jeff dispăru către teren, cu braţele întinse mult deasupra capului. Mark îşi zise că se înşelase. În definitiv, nu trecuseră decât câteva săptămâni de când Jeff rupsese legătura cu Linda, şi, în ciuda temerilor ei, el se comportase prietenos cu amândoi.
Nu, trebuia să se fi înşelat. Trebuia. Jeff adoptase acea expresie feroce doar de dragul fotografiei.

*

Jeff LaConner se aşeză la coada lungului şir de jucători, cu mâinile înfipte în şolduri. Era indiferent la tot ce se petrecea în jurul său, cu toate că acordurile cântecului de luptă răsunau încă în aer, iar restul coechipierilor cântau împreună cu mulţimea.
Ochii săi erau îndreptaţi către Mark Tanner, care şedea acum lângă Linda Harris şi‑i şoptea ceva la ureche. Simţea din nou acea furie pe care îi venea tot mai greu s‑o ţină sub control.
O mai păţise o dată săptămâna de după noaptea petrecută la Rocky Mountain High. Se afla pe terenul de antrenament şi juca bine. Exersase pasele în acea zi. Luase balonul de la Roy Kramer, se dădea înapoi câţiva paşi ca să vadă dacă se păstra schema de joc, apoi îi arunca cu precizie către zona unde avea să se afle Kent Taylor peste câteva secunde.
În unsprezece încercări avuseseră unsprezece reuşite.
La cea de‑a douăsprezecea încercare, când îşi plimba privirea peste teren, îi zărise pe Linda Harris şi pe Mark Tanner, râzând amândoi în timp ce plecau de la şcoală. În acea clipă uitase de joc şi aruncase mingea cu zece metri prea scurt. Instantaneu, Phil Collins fluierase şi intrase ca o furtună pe teren, cerând să afle ce se petrecuse. Jeff nu‑i răspunsese. Abia ascultase discursul antrenorului. Îl copleşea un val de furie oarbă. Nu mai putea vedea altceva decât punctul din zare pe care îl formau Mark şi Linda.
Râdeau de el! Fusese sigur de asta, aşa cum fusese întotdeauna sigur pe sine în viaţă.
La fel de brusc precum îl copleşise, mânia îl părăsi. Rămăsese încremenit o clipă, cu corpul epuizat, ca şi cum ar fi făcut o cursă de zece mile.
Îi mai vedea încă pe Linda şi pe Mark. Se opriseră lângă clădirea şcolii şi se uitau înspre el. Când Mark îşi ridicase mâna să‑l salute, Jeff îi răspunsese. Tot restul antrenamentului Jeff nu se mai putuse concentra, căci mintea îi fusese preocupată numai cu căutarea unui răspuns pentru cele întâmplate. Nu fusese furios nici pe Linda, nici pe Mark. Cel puţin, aşa crezuse el.
De atunci, nu mai avusese probleme cu crizele de furie până săptămâna trecută. Luni dimineaţă, însă, ca şi marţi la prânz, îşi pierduse o clipă controlul de sine. Miercuri, acelaşi lucru se petrecuse de două ori, iar astăzi avusese grijă să‑i evite pe Linda şi pe Mark, temându‑se să nu fie copleşit de un nou acces pe care să nu‑l mai poată controla.
Acum i se întâmpla din nou, aşa cum stătea, lângă coechipieri, şi saluta tribunele.
Privirea îi era aţintită pe cei doi, iar ura îi injecta ochii cu sânge. Aproape că îi auzea discutând între ei, mai ales că era sigur că vorbeau despre el.
— Bastard mic, şuieră el printre dinţi.
Lângă el, Robb Harris se răsuci uşor ca să‑l privească pe Jeff cu colţul ochiului. Crezu că acesta i se adresase lui, dar Jeff se uita în altă parte. După expresia feţei, se părea că Jeff era supărat. Care era, însă, motivul? Se simţise perfect cu câteva minute înainte, când se aflau la vestiare şi se echipau. Nedumerit, Robb privi de jur‑împrejur ca să vadă către cine se holba Jeff.
N‑o văzu decât pe soră‑sa care stătea pe bancă lângă Mark Tanner. Asta nu însemna, însă, mare lucru, căci Jeff îi adusese la cunoştinţă cu câteva zile înainte că n‑o învinuia pe Linda pentru ruperea legăturii cu el. Acum, însă, el se uita urât la Mark. Privind în jos, Robb observă că palmele lui Jeff erau încovoiate ca nişte gheare. Încheieturile i se albiseră, iar tendoanele ieşiseră în evidenţă ca nişte corzi de oţel supraîntinse.
Ultimele acorduri ale cântecului se stinseră. Jucătorii se întoarseră în lateral, pregătiţi ca Jeff LaConner să‑i scoată de pe teren şi să‑i ducă înapoi la vestiare.
Jeff, însă, nu se mişcă. Rămase pironit locului, ca şi cum i‑ar fi crescut rădăcini, privind cu ochi de gheaţă către Mark şi Linda.
— Hai, Jeff, şopti Robb. Să mergem!
Jeff nu dădu semn că l‑ar fi auzit. În cele din urmă Robb îl scutură.
— Vrei să‑ţi mişti fundul, omule? Ce dracu e cu tine?
Trecu o clipă lungă până ce Jeff pricepu mesajul. Când o făcu, se răsuci brusc spre Robb.
— O să i‑o trag ticălosului ăla mic, şuieră el. O să‑i fac zob faţa aşa încât nimeni să nu mai vrea să se uite vreodată la el!

*

— Deci ce s‑a întâmplat? îl întrebă Blake Tanner pe Jerry Harris. Stăteau amândoi în salonul lambrisat cu stejar al familiei Harris. Deşi Blake se afla acolo de aproape o oră, Jerry nu atacase încă subiectul principal. Blake era sigur că exista un motiv pentru întâlnire, căci, atunci când îl sunase, după cină, rugându‑l să treacă pe la el, Jerry rostise vorbele cu o voce ce‑l avertizase pe Blake că era vorba de ceva mai mult decât o simplă vizită prietenească.
Nu credea că era ceva în legătură cu serviciul, căci, deşi se afla de puţină vreme în Silverdale, Blake învăţase că Jerry lăsa rezolvarea problemelor profesionale în perimetrul strict al slujbei. Discutau, bineînţeles, despre afaceri tot timpul, oriunde se găseau, dar subiectele de serviciu nu le abordau niciodată în afara sediului firmei. Cu toate astea, se întrebase ce avusese Jerry în minte încă din momentul în care plecase de acasă.
La început crezuse că e vorba despre Ricardo Ramirez. Gândindu‑se la băiat, Blake dăduse trist din cap. Rick era încă internat în spitalul din Silverdale, şi continua să fie conectat la aparatul care‑l menţinuse în viaţă. Dată fiind condiţia lui, Blake ajunsese să creadă că faptul că băiatul se afla încă în comă era un fel de noroc ştirb, căci, prin asta, Rick avea măcar trista fericire de a nu cunoaşte cât de grave îi erau rănile. Conform specialiştilor chemaţi de MacCallum, Rick era aproape complet paralizat, iar fără maşina de respirat ar fi murit rapid. Inima lui, însă, era încă puternică, iar Maria Ramirez refuzase să ia în calcul posibilitatea ca fiul ei să nu se mai trezească vreodată. Stătea la capul patului lui în fiecare zi, îl ţinea de mână, îi vorbea încet în spaniolă, convinsă că, în ciuda stării de inconştienţă, el auzea şi înţelegea ce‑i spunea ea.
Ajutorul îi parvenise imediat, sub forma unei pensii anuale impresionante, care acoperea orice cheltuială de trai decent a Mariei şi a lui Ricardo pentru tot restul vieţii lor. Cu toate că Blake era convins că Maria nu înţelegea încă pe deplin ce însemna această pensie, era totuşi sigur că ea n‑avea să abuzeze niciodată de ea. După şocul iniţial al primelor instrucţiuni date de Jerry Harris în prima zi de muncă, Blake ajunsese să creadă că Ted Thornton avea dreptate cu politica sa, căci, fără ajutorul lui TarrenTech, Maria Ramirez n‑ar fi avut nici o sursă financiară. Acum Maria avea o pensie şi nu trebuia să se îngrijească de nimic pe viitor cu excepţia bunăstării fiului ei.
Dacă acesta avea să supravieţuiască.
Odată ajuns, însă, acasă la Jerry, acesta nu menţionase nimic despre cazul Ramirez, sau despre altceva care ar fi avut legătură cu el. Părea mai interesat să afle cum s‑a adaptat familia lui Blake la climatul din Silverdale. Într‑un târziu, preparând al treilea rând de băuturi, Jerry atacă subiectul care‑l frământa.
— Mă gândeam la Mark, rosti el.
Blake ridică, nedumerit, din sprâncene.
— Mă întrebam dacă ai avut ocazia să vezi ce întreprindem noi la Rocky Mountain High, continuă Jerry. Ştii tu, clinica sportivă.
Blake dădu, neştiutor, din umeri.
— Nu ştiu mai mult decât că pompăm o groază de bani acolo.
— E un soi de tabără experimentală, se apucă Jerry să‑i explice. Martin Ames are câteva idei interesante despre antrenamentele atletice. Noi l‑am ajutat să le pună în practică.
Zâmbi şi ochii îi scânteiară.
— De vreme ce ai fost spectator la meciurile de football, ai văzut ce rezultate bune s‑au obţinut. De fapt, ele au depăşit chiar şi cele mai optimiste aşteptări ale noastre.
Blake se agită în scaun.
— Care‑i treaba? se interesă el. Ce face Ames?
— Vitamine sintetice, răspunse Jerry. El a descoperit o mulţime de legături între dezvoltarea fizică şi anumite complexe de vitamine. De câţiva ani el a creat o serie de noi substanţe ce ne ajută să compensăm o mulţime de deficienţe genetice.
Făcu o scurtă pauză.
— Cum ar fi astmul lui Robb, de exemplu, reluă el.
Vorbele rămaseră o clipă suspendate în aer, până ce Blake le pricepu exact înţelesul.
— Adică n‑a fost numai schimbarea de climă şi aerul curat de munte care l‑au vindecat?
Jerry negă.
— Aş fi vrut ca să fi fost aşa de simplu. Ames a descoperit multe chestii în neregulă la Robb. N‑avea numai astm; avea şi nişte probleme cu oasele ce l‑ar fi putut duce la cancer, iar de când era copil a avut o dezvoltare întârziată. Teoria lui Ames a fost că totul se lega de modul în care organismul lui Robb asimila vitaminele.
Zâmbi.
— Aşa cum sunt convins că ai observat, totul s‑a rezolvat. Aluzia era clară. Blake n‑avea nevoie de mai mult.
— Dar e o clinică sportivă, rosti el, şi tu ştii ce părere are Mark despre sport.
Fu rândul lui Jerry Harris să se arate surprins.
— Dar pe cine văd pe stadion în fiecare duminică, dacă nu pe tine şi pe Mark? Mie mi se pare că băiatul s‑a schimbat.
Blake dădu din umeri cu indiferenţă studiată. Nici măcar în faţa lui Jerry Harris nu vroia să dea la iveală speranţa că Mark avea să‑i calce, într‑un târziu, pe urme.
— Dar e cam mic pentru echipa de aici, nu crezi? replică el. Vreau să spun că toţi jucătorii sunt atât de mari încât l‑ar călca în picioare pe Mark.
— Exact, sări Jerry, lăsându‑şi paharul jos. Ştiu că nu‑i treaba mea, dar am discutat cu Marty Ames — despre reumatismul lui infecţios şi despre tot. Am mers atât de departe încât am cerut să‑mi fie trimise toate fişele lui medicale.
Blake se încruntă.
— Pe lângă faptul că eu credeam că astfel de dosare sunt confidenţiale, de ce ţii să faci aşa ceva?
— Deoarece am vrut să aflu părerea lui Marty înainte de a discuta cu tine. N‑am vrut să‑ţi dau speranţe deşarte.
Blake îşi lăsă şi el paharul din mână.
— În regulă. Şi ce‑a zis?
Jerry îl privi în ochi.
— Crede că‑l poate ajuta pe Mark. N‑are impresia că efectele reumatismului infecţios sunt definitive şi e convins că poate readuce creşterea lui Mark la normal.
— Vorbeşti serios? rosti Blake.
— Absolut. Vrea să folosească o variantă a complexului de vitamine cu care a fost tratat Robb, şi e sigur, în proporţie de nouăzeci la sută, că se va dovedi la fel de eficace şi pentru Mark.
Blake îşi privi atent prietenul. Nimic din ce spunea n‑avea sens. Dacă exista un asemenea complex de vitamine, el şi Sharon ar fi auzit până acum. Numai dacă cumva...
— Intenţionezi să‑mi spui că vrei să laşi pe cineva să uzeze un drog experimental pe Mark? întrebă el.
Harris clătină din cap ca şi cum s‑ar fi aşteptat la asemenea reacţie.
— Dar nu‑i deloc experimental, protestă el. Şi n‑are nimic de a face cu un drog. E vorba doar de o nouă modalitate de combinare a vitaminelor, permiţând corpului să ajungă la deplinul lui potenţial. Vitaminele nu fac decât să acţioneze ca un trăgaci, eliberând hormonii deja prezenţi, dar neutralizaţi.
Citi îndoiala din ochii lui Blake şi continuă:
— Crezi că l‑aş fi lăsat pe Ames să‑i dea ceva fiului meu fără să am deplină încredere în el? Doar e feciorul meu, Blake; nu e un cobai.
— Offf, nu ştiu ce să zic. Trebuie să mă gândesc. Aş vrea să văd şi eu toată documentaţia. Nu sunt doctor, dar după tot ce a păţit Mark, ştiu mai multe despre problemele de creştere decât un medic generalist.
— Aşa cum Elaine şi cu mine ştiam tot ce se putea şti despre astm, îl secondă Harris. O să ai materialul pe birou luni dimineaţa. Pe lângă asta, poate vrei să vorbeşti cu Ames despre Mark. Ascultă‑l şi hotărăşte‑te.
Câteva minute mai târziu, discuţia abordă alte subiecte. Blake ascultă doar cu o parte a minţii, căci rumega cu restul ceea ce‑i spusese Jerry.
Îşi aduse aminte de sunetele pe care le auzea în ultimele săptămâni venind din camera lui Mark.
Respiraţiile lui scurte din timpul flotărilor şi abdomenelor şi gemetele din timpul lucrului cu halterele.
Dacă exista o cale, cu adevărat, prin care să‑l ajute...
Poate că nu trebuia să aştepte până luni. Poate că se va duce a doua zi la birou ca să cerceteze materialul lui Ames.

*

Cu puţin după ora zece treizeci, Linda şi Mark părăsiră micuţa cafenea de lângă magazinul universal şi porniră către casă. Mark avea suficient timp, până la ora limită impusă de maică‑sa, ca s‑o conducă pe Linda acasă. Cu toate astea, porniră la pas vioi. Începuse să şuiere vântul. Mark îşi ridică gulerul, simţind cum îi sunt obrajii pişcaţi de frig.
— Eu continui să cred că Jeff nu‑i furios pe tine, o auzi pe Linda, în timp ce ea îşi strecură degetele în buzunarul hainei lui şi le mângâie pe ale lui. Nu ţi‑a spus nimic, nu?
— N‑a avut timp, răspunse Mark. Alerga. Îţi spun, eu, însă, expresia de pe faţa lui m‑a speriat al naibii de tare. Aşteaptă până luni să developez filmul. Ai să te convingi.
O cotiră de pe Colorado Street. Acolo noaptea părea mai întunecată, căci trotuarele nu erau luminate decât de câteva felinare gălbui. Instinctiv, Jeff privi în jurul lui, apoi se simţi ca un idiot. Aici era Silverdale, nu San Francisco sau San Marcos. După o bucată de drum, însă, în faţa lor apăru o siluetă din spatele unui tufiş.
Linda şi Mark se opriră, uluiţi, dar nu înfricoşaţi.
Silueta făcu un pas către ei.
— S‑salut? încercă Mark să zică ceva.
Persoana necunoscută nu răspunse, dar veni mai aproape. Atât Linda, cât şi Mark îşi dădură seama cine era.
— Jeff? rosti Linda. Tu eşti?
Nu se auzi nici un răspuns. Silueta ajunse în dreptul unui felinar, lăsând să se vadă limpede faţa lui Jeff.
Avea ochii de gheaţă şi trăsăturile îi erau contorsionate de ură. Palmele lui mari se transformaseră deja în pumni.
— Oh, Isuse, şopti Mark. Hai s‑o ştergem de aici.
— Mark se răsuci pe călcâie şi porni în fugă, alături de Linda, către Colorado Street şi către lumina strălucitoare de pe ea. Acolo se aflau oameni — ceilalţi liceeni din cafenea şi publicul de la cinematograful de vizavi de piaţă.
În timpul goanei respiraţia i se îngreună şi inima începu să‑i bată în piept ca un ciocan. Linda ţinea ritmul cu el, însă paşii lui Jeff se auzeau tot mai aproape în spatele lor.
Mai avea doar o clădire până la colţ, o jumătate de clădire.
Brusc, Jeff se aruncă asupra lui din spate. Mark dădu drumul mâinii Lindei, îi strigă să fugă mai departe, apoi se prăbuşi pe caldarâm în timp ce Jeff LaConner îi înfipse pumnul ca o măciucă în stomac.

10

— Încetează! strigă Linda Harris. Jeff, ce faci?
Mark era prăbuşit pe caldarâm, cu faţa în jos, iar Jeff îl încălecase şi‑l lovea sălbatic cu pumnii. Linda ţipă din nou la Jeff. Acesta nu dădu vreun semn c‑ar fi auzit‑o, aşa că fata încercă să‑l despartă de Mark. Jeff ridică un braţ şi izbi cu violenţă în spate, lovind‑o pe Linda în coaste. Uluită, fata căzu şi ea pe caldarâm, apoi se ridică cu greu pe picioare, icnind, cu răsuflarea tăiată. Ochii i se umplură de lacrimi şi, ţinându‑şi o mână în dreptul coastelor, se împletici până în Colorado Street.
— Ajutor! strigă ea, cu o voce ca o şoaptă horcăită.
Se opri o clipă, sprijinindu‑se de stâlpul unui felinar şi încercă să inspire adânc, apoi strigă, mai tare:
— Ajutor! Să mă ajute cineva, vă rog!
În acea clipă, din cafeneaua aflată la mică distanţă se iviră trei băieţi. Linda le făcu, disperată, semn. O clipă avu senzaţia groaznică că ei aveau s‑o ia în direcţie opusă, dar cei trei o văzură. În câteva secunde, fratele ei şi doi prieteni ai lui o înconjurară.
— Acolo, icni Linda, indicând spre strada întunecată. E Jeff! A înnebunit! Îl face praf pe Mark!
Robb Harris se uită nedumerit la soră‑sa până ce îşi aminti de chipul lui Jeff din acea seară de pe teren, când îi privise cu mânie cruntă pe Linda şi pe Mark.
— La dracu, murmură el. Sună‑l pe tata, îi spuse el Lindei, apoi către ceilalţi: Haideţi!
Cu Peter Nakamura şi Roy Kramer alergând în spatele lui, Robb fugi către locul în care Jeff şi Mark se băteau.
Cu toate că o dureau tare coastele, Linda alergă către cafeneaua puternic luminată, se împiedică de uşă şi se duse întins spre telefonul public. Căutând o fisă, îşi dădu seama că îşi pierduse geanta. Scoase un oftat de disperare şi se îndreptă spre tejgheaua din spatele localului, unde Mabel Harkins număra cu răbdare banii din casă. În afara ei, nu se mai afla nimeni în încăpere.
— Îmi pare rău, iubito, dar am închis, rosti Mabel, întrerupându‑şi număratul şi uitându‑se înspre Linda.
Încremeni.
— Isuse, dragă, dar ce ţi s‑a întâmplat?
Linda ignoră întrebarea.
— Pot să folosesc telefonul tău, Mabel? Trebuie să‑l sun pe tata.
Mabel împinse imediat către Linda telefonul de lângă casa de bani. Fata încercă, cu degete tremurânde, fără succes, să apese corect pe butoane. Mabel trase telefonul spre ea.
— Lasă‑mă pe mine, se oferi ea. Care‑i numărul?
La cel de‑al treilea apel răspunse Jerry Harris.
— Aici e Mabel Harkins, rosti ospătăriţa. De la cafenea. Fără a aştepta răspunsul lui Jerry, ea continuă.
— Linda e aici, Jerry, şi e teribil de supărată. Stai o secundă.
Îi înmână receptorul Lindei, apoi ascultă povestea pe care fata i‑o debită tatălui ei.
— Nu ştiu de ce a făcut‑o, rosti ea în final. Ne plimbam pe stradă şi el ne‑a apărut în faţă. Ca şi cum ne‑ar fi aşteptat. Oricum, Robb şi încă doi tipi încearcă acum să‑i despartă. Poţi veni până aici, tati?
Ascultă o clipă, apoi îi dădu tatălui ei poziţia exactă a lui Jeff şi Mark. Într‑un târziu, cu degetele tremurânde, închise.
Mabel îi dădu o cană cu apă.
— Ţine, dragă. Stai jos, bea asta şi încearcă să te linişteşti.
Linda clătină din cap.
— Nu pot. Tr... trebuie să mă întorc acolo. Nu‑l pot lăsa pe Mark singur...
— Nu e singur, i‑o întoarse Mabel. Oricum nu poţi face nimic acum. Stai jos un minut şi calmează‑te, apoi o să vedem ce‑i de făcut.

*

Când închise telefonul, Jerry Harris păru supărat.
— Ce e? întrebă Blake Tanner. Ce se întâmplă?
— Nu ştiu prea bine, răspunse Jerry.
Însoţit de Blake, se duse în living, unde le povesti, lui şi nevestei sale, cele povestite de Linda.
— Oh, Doamne, icni Elaine.
Îşi îndreptă atenţia spre Blake.
— Tu du‑te cu Jerry, iar eu o s‑o sun pe Sharon.
Cei doi bărbaţi se făcură nevăzuţi în noapte înainte ca ea să ridice receptorul telefonului.

*

Mark reuşise să scape de Jeff de două ori, dar nu‑i folosise la nimic. De fiecare dată nu făcuse decât câţiva paşi înainte ca Jeff să‑l trântească din nou. Renunţă să mai încerce să fugă şi căută, pe cât îi stătea în puteri, să se apere de ploaia de lovituri care se abăteau asupra lui din toate părţile.
Din nas îi curgea sânge şi în gură simţea un gust sărat. Bănuia că avea şi o tăietură deasupra ochiului drept, iar urechile îi vâjâiau de pe urma unui pumn în cap.
Acum Jeff stătea din nou călare peste Mark şi‑şi fixa victima cu priviri furioase. Mintea lui aproape încetase să mai funcţioneze, iar pumnii pe care îi abătea peste Mark îi creau o senzaţie de deplină satisfacţie. Venise, în sfârşit, şi ceasul în care îi arăta el ce putea acestui puţoi mic — aşa cum avea el să le arate tuturor!
Câteva clipe mai târziu, când la faţa locului îşi făcură apariţia Robb Harris, Pete Nakamura şi Roy Kramer, aceştia observară că Jeff nu îi remarcase, absorbit complet de opera lui de distrugere a băiatului mai mic.
Robb strigă:
— Ce dracu' faci, Jeff? O să‑l omori.
Se holbă la trupurile încleştate, ce nu se puteau recunoaşte decât parţial în beznă. Nici măcar nu era o luptă, căci Mark, aşa ţintuit de sol cum era, nu făcea nimic altceva decât să‑şi protejeze faţa. Cu chipul transformat într‑o mască de nerecunoscut de furie, Jeff părea că nu îşi mai dă seama de nimic. Scena aducea cu imaginea de coşmar a unui câine care se juca cu un şobolan pe jumătate mort. În orice clipă Jeff putea să‑l smulgă pe Mark de pe sol şi să‑l facă bucăţi.
— Ajută‑mă! îi strigă Robb lui Pete Nakamura. Trebuie să‑l dăm jos de pe Mark.
Deasupra verandei casei de vizavi, se aprinse lumina, apoi una identică la o casă din depărtare. Robb se duse lângă Jeff şi‑l apucă de braţ.
Cu o mişcare rapidă, Jeff se eliberă din strânsoarea lui Robb, apoi îi trânti acestuia un pumn în falcă. Robb icni din pricina durerii şi se dădu înapoi, ridicându‑şi automat palma dreaptă ca să şi‑o ducă la zona lovită.
După asta, Jeff se răsuci puţin şi‑l izbi pe Pete Nakamura în ochiul stâng. În acelaşi timp, Roy Kramer se aruncă peste Jeff şi‑i cuprinse gâtul cu braţele.
Jeff păru să ezite o clipă şi îşi lăsă braţele să‑i cadă în lungul trupului, apoi scoase un mormăit de furie. Încordându‑se din răsputeri, reuşi să se ridice la verticală cu Roy Kramer agăţat de spinarea lui. Se învârti pe loc ca un titirez, ca şi cum s‑ar fi aşteptat să‑şi zărească inamicul din spate, apoi se lăsă să cadă la pământ şi se rostogoli cu pieptul în sus. Datorită masei lui Jeff, Roy slăbi o clipă strânsoarea, dându‑i astfel voie celuilalt băiat să se elibereze. Jeff se rostogoli încă o dată, apoi se ridică pe vine. Sclipind în lumina felinarului, ochii lui se mişcară dinspre Robb înspre Pete, apoi către Roy, care se afla acum întins pe spate, căutând să‑şi recapete suflul.
Scâncind de durere, Mark Tanner se făcuse ghem, cu genunchii la gură.
Din case începuseră să iasă oameni, iar noaptea se umpluse de strigătele acestora în speranţa de a afla ce se petrecuse.
Jeff privi înnebunit de jur‑împrejurul lui şi observă mulţimea care începuse să se adune. Scoase un sunet ciudat, de animal şi se topi în beznă pe o alee dintre două case.

*

Jerry Harris coti pe Pueblo Drive şi frână brusc. La câţiva metri în faţa maşinii se aflau o mulţime de persoane. Îl văzu pe Robb, care‑şi masa falca cu o mână, pe peluza din curtea unuia dintre locatarii străzii.
Blake Tanner ieşi imediat din maşină şi alergă spre Robb. Abia când Blake se lăsă în genunchi îşi dădu şi Jerry seama că forma întunecată de la picioarele lui Robb era Mark. Lăsă motorul în funcţiune şi fugi către fiul său.
— Ce s‑a întâmplat? se interesă el. Ai păţit ceva?
Robb negă din cap şi nu scoase momentan, nici o vorbă. Puţin mai târziu, cu voce tremurândă, rosti:
— A fost... o nebunie. Jeff îl ţintuise la pământ şi nu se oprea...
— Unde e? îl întrerupse Blake.
— A dispărut, răspunse Robb. S‑a comportat extrem de ciudat, tată. Roy a reuşit să sară în spatele lui şi să‑l îndepărteze de Mark, dar Jeff s‑a rostogolit pe spate şi Roy a trebuit să‑i dea drumul. Apoi s‑a uitat la noi ca şi cum n‑ar fi ştiut cine suntem, după care a luat‑o la fugă.
Robb arătă cu degetul înspre aleea pe care dispăruse Jeff şi Jerry dădu din cap în semn că a înţeles.
— Bine, rosti el.
Aruncă o privire mulţimii de oameni şi recunoscu pe cineva din conducerea TarrenTech.
— Cheamă o ambulanţă, îi comandă el omului. După aia ajută‑mă să strângem câţiva oameni ca să‑l căutăm pe Jeff LaConner. Să‑i sune cineva şi pe ai lui.
Aproape imediat, din mulţime se desprinse o femeie care traversă în grabă strada.
În cele din urmă, Jerry i se alătură lui Blake Tanner lângă Mark.
— Cum se simte? întrebă el.
Blake îşi înălţă privirea spre Jerry. În ochi i se citea mânia.
— Cum se poate simţi cineva căruia îi sângerează nasul, care are tăieturi pe faţă şi care are un ochi tumefiat? Şi unde dracu' se află LaConner ăla?
— Hei, ia‑o mai uşor, încercă Jerry să‑l potolească. Să rezolvăm problemele pe rând şi să încercăm să lămurim situaţia. Prima urgenţă o constituie Mark. Pe drum se află o ambulanţă, în caz că avem nevoie de aşa ceva.
De jos, Mark se mişcă puţin şi întredeschise ochiul drept.
— T‑tată? îngăimă el. Tu eşti?
— E‑n regulă, Mark, îl linişti Blake. Sunt aici şi s‑a terminat totul. O să fie bine.
Mark lăsă să‑i scape un oftat, pe jumătate de durere, pe jumătate de uşurare. Încet, ca şi cum i‑ar fi fost frică să nu i se rupă corpul în bucăţi, îşi întinse picioarele. Apoi, fără nici un avertisment, se rostogoli pe burtă, se ridică în patru labe, apoi se sculă în picioare.
Se clătină o clipă, tuşi, apoi se prăbuşi la loc pe iarbă.
Sesizând stinghereala lui Mark, câţiva oameni se întoarseră cu spatele.
Undeva, la distanţă, se auzi sirena unei ambulanţe. Câteva minute mai târziu, strada se umplu de lumini clipitoare când salvarea dădu colţul şi se opri la locul dramei.

*

Albă ca varul la faţă, Sharon Tanner deschise uşa s‑o întâmpine pe Elaine Harris.
— Unde e? întrebă Sharon. Unde‑i Mark?
— Pune‑ţi haina şi hai cu mine, răspunse Elaine. Jerry şi Blake sunt deja acolo. Sunt sigură că se va rezolva totul.
Sharon se întinse după haină, dar îşi aminti de Kelly care dormea dusă în camera ei de sus.
— O secundă, rosti ea. Trebuie s‑o iau pe Kelly.
În timp ce Elaine rămase să aştepte în vestibul, Sharon urcă în fugă scările şi reapăru o clipă mai târziu. În pijama, legându‑şi din mers cordonul de la halat peste mijloc, Kelly o urma alergând cu paşi mici.
— Dar unde fugim aşa, mami? se tângui fetiţa.
— Nu‑ţi bate capul cu asta, draga mea, o potoli Sharon.
Coborî în grabă scările şi îmbrăcă haina.
— O să fie bine. Nu mergem decât să ne plimbăm un pic. Încă adormită, Kelly o urmă pe maică‑sa până la maşina
lui Elaine şi se căţără pe bancheta din spate. Când Sharon se urcă pe locul din faţă, Elaine porni motorul, introduse maneta în viteză şi ţâşni de pe loc ca din puşcă.
— Ce s‑a întâmplat? întrebă Sharon pe drum. De ce a ţinut morţiş Jeff să‑l bată pe Mark?
Elaine clătină din cap.
— Nu ştiu, răspunse ea. Poate că e o răzbunare din cauza Lindei. Asta, însă, nu‑i stă în caracter lui Jeff. El a fost întotdeauna un lasă‑mă să te las...
Tăcu brusc, amintindu‑şi, în acelaşi timp cu Sharon, de întâlnirea lui Charlotte LaConner, petrecută cu câteva săptămâni înainte.
Ajunseră în câteva minute pe Pueblo Drive. Elaine trase automobilul în spatele maşinii lui Jerry. Sharon îi ceru lui Kelly să rămână la locul ei, apoi deschise portiera şi se dădu jos. Privi lumea adunată, apoi îl descoperi pe Blake alături de Jerry Harris. Lângă ei, doi brancardieri îmbrăcaţi cu haine albe îl aşezau cu blândeţe pe Mark pe o targă.
— Doamne, icni Sharon.
O luă la goană, îşi croi loc prin adunătura de gură cască şi trebui să se agaţe de braţul lui Blake ca să nu leşine când văzu faţa masacrată a lui Mark. Îşi înăbuşi un ţipăt, căzu în genunchi şi atinse cu delicateţe obrazul fiului ei.
— Mark? rosti ea. Dragule? Mă auzi?
Băiatul îşi deschise ochiul stâng şi se forţă să schiţeze un zâmbet.
— C‑cred că n‑am reuşit să ajung acasă la timp, nu? reuşi el să îngaime.
Sharon se simţi cuprinsă de uşurare. Îl bătu uşor pe mână pe Mark.
— Nu‑ţi face probleme, îl linişti ea. Te simţi rău? Te doare îngrozitor?
Mark înghiţi cu greu un nod din gât şi umerii i se mişcară timid într‑o încercare de a‑şi arăta indiferenţa.
— Ai fost vreodată lovită de un autobuz? replică el. Ochii mamei se umplură cu lacrimi. Sharon dădu încet din cap.
— Atunci, dacă eşti curioasă, bate‑te cu Jeff LaConner, continuă Mark.
Îşi închise ochiul şi se strâmbă de durere când cei doi brancardieri ridicară targa de pe sol şi porniră către ambulanţă. Sharon merse pe lângă targă, iar Blake o însoţi, dar de cealaltă parte a patului improvizat. Nici unul nu scoase vreo vorbă până ce Mark nu fu introdus în maşină şi uşile din spate se închiseră.
— Unde îl duceţi? articulă, cu greu, Sharon.
— La Spitalul Districtual, doamnă. Nu vă faceţi griji — nu e chiar atât de rău pe cât pare. Poate o să fie nevoie de câteva copci la ochiul drept şi un bandaj peste coaste. În rest, n‑are nimic.
Sharon oftă uşurată. Privi în jurul ei şi îşi dădu seama că era ceva în neregulă. Se încruntă şi se întoarse spre Blake.
— Unde e poliţia? întrebă ea.
Aflat la câţiva paşi în spatele lui Blake, Jerry Harris se grăbi să‑i răspundă:
— N‑a fost decât o bătaie între doi liceeni, Sharon. N‑am crezut că e cazul să chemăm poliţia.
Sharon se uită urât la el.
— Vrei să spui că nu i‑a chemat nimeni? rosti ea cu o voce în care i se descifra uşor incapacitatea de a‑şi crede urechilor.
Jerry Harris păru descumpănit.
— Ei, hai, Sharon, chestii d'astea se petrec mereu...
— Iar când cineva e măcelărit în halul în care a fost făcut Mark în seara asta, poliţia e chemată întotdeauna! i‑o reteză, cu duritate, Sharon. Şi unde‑i Jeff LaConner? Ce a făcut, a plecat aşa, ca şi cum nu s‑ar fi petrecut nimic?
— A fugit, draga mea, interveni, împăciuitor, Blake. Au apărut Robb şi alţi doi copii şi Jeff şi‑a luat zborul.
— O să‑l găsim, însă, căută Jerry s‑o asigure. Acum se află, probabil, acasă şi încearcă să le explice alor lui cele întâmplate.
Sharon strânse din buze.
— O să trebuiască să facă mai mult decât să le explice părinţilor lui, rosti ea cu înverşunare. O să le explice şi poliţiştilor. Imediat după ce voi ajunge la spital o să sun acolo. După aia o să aflăm exact ce a avut loc aici.
— Dar ştim ce a avut loc..., începu Jerry, dar Sharon i‑o tăie cu asprime.
— Nu ştim decât că Jeff LaConner a stâlcit în bătaie un băiat care e pe jumătate cât el. Nu‑mi pasă dacă Jeff s‑a simţit sau nu provocat. N‑o să scape aşa de uşor.
— Dar nimeni n‑a zis c‑o să scape, dragă, interveni Blake. Să facem, însă, fiecare lucru la timpul lui, bine? Du‑te la spital cu Mark, iar eu o să plec cu Jerry. După ce o să aflăm cu exactitate ce s‑a petrecut aici, o să venim acolo după tine.
Sharon păru că vrea să mai zică ceva, apoi se răzgândi. Unul dintre brancardieri deschise din nou uşile din spate. Ea se căţără înăuntru şi se ghemui lângă fiul ei. O clipă mai târziu, ambulanţa porni repede, cu sirena oprită.

11

Sergentul Dick Kennaly avea senzaţia că în cămăruţa de aşteptare a spitalului districtual se înghesuise jumătate din Silverdale. Cu o oră înainte, când auzise pentru prima dată tânguirea sirenei ambulanţei, el se aşteptase să fie sunat la telefon ca să fie chemat la locul vreunui accident rutier. Când văzuse că nu apelează nimeni la el, îşi spusese că ceea ce se petrecuse nu ţinea de resortul poliţiei şi se întorsese la cuvintele încrucişate de care se apucase încă de la patru după‑amiază, când preluase tura de serviciu. La puţin timp după unsprezece, când uitase de sirenă, sunase telefonul.
„De ce trebuie să apară astfel de situaţii chiar înainte de terminarea programului?", se întrebase el cu amărăciune în timp ce conducea spre spital. „De ce nu puteau oamenii să aştepte miezul nopţii ca să cheme poliţia?". Luând de obicei tura de noapte, Wes Kenkins se plângea întotdeauna că n‑avea ce să facă. Bineînţeles, însă, că, după zece ani de serviciu în Silverdale, Kennaly cunoştea răspunsul: După miezul nopţii majoritatea cetăţenilor oraşului se găseau deja în pat, iar aceia care se aflau încă în picioare nu făceau parte dintre cei care ar fi apelat la poliţie, indiferent de situaţie, ci care ar fi preferat să evite prezenţa oricărui om al legii.
Fusese surprins să‑l găsească la spital pe Jerry Harris, împreună cu soţia şi copiii lui, alături de familia Tanner. Harris încercase să explice ce se petrecuse. Cât ascultase vorbele lui Jerry, Kennaly o urmărise cu privirea pe Sharon Tanner. Ochii ei scânteiau de mânie reţinută, iar femeia păruse de mai multe ori că vrea să‑l întrerupă pe Harris. De fiecare dată o oprise bărbatu‑său. În cele din urmă, după ce Harris termină de schiţat situaţia, Kennaly îşi îndreptă atenţia spre Linda Harris.
— Poţi să‑mi spui exact ce s‑a petrecut? întrebă el cu voce blândă.
Linda dădu, neajutorată, din umeri. Avea faţa palidă şi pe obraji îi licăreau lacrimile.
— Nu ştiu ce s‑a întâmplat, rosti ea, nefericită. Mergeam pe stradă spre casă şi Jeff a apărut de după un tufiş. Ca şi... mă rog, ca şi cum ne‑ar fi aşteptat. La început nu ne‑am gândit la nimic rău. Când i‑am văzut, însă, faţa...
Se opri, apucată de un tremur violent al corpului.
— Faţa lui? repetă Kennaly. Ce‑i cu ea?
Linda se luptă cu ea să‑şi regăsească graiul.
— El... nu ştiu. Părea nebun. Avea ochii sticloşi, ca şi cum n‑ar fi ştiut cine suntem. Mark a fost acela care şi‑a dat seama că ne urmărea. Ne‑am speriat şi am luat‑o la fugă, dar Jeff ne‑a prins imediat.
— De ce? întrebă sec, Kennaly. De ce era el furios pe Mark Tanner? Ce a spus?
Linda dădu din cap.
— Nimic. N‑a spus absolut nimic. Era... era înfricoşător. A sărit, pur şi simplu, pe Mark şi a început să‑l bată.
Kennaly îşi muşcă, gânditor, buza.
— Te întâlneai cu Jeff, nu‑i aşa? ceru el să afle.
Linda ezită, apoi încuviinţă.
— Dar s‑a terminat acum câteva săptămâni. Când i‑am spus, Jeff s‑a înfuriat pe mine, dar i‑a trecut. De atunci s‑a comportat bine.
— Nu‑i adevărat, interveni Robb Harris.
Tăcuse până acum, stând cuminte lângă taică‑său. Kennaly se uită interogativ la el, aşa că Robb încercă să‑i explice ce se petrecuse la festivitatea de pe stadion.
— A fost ciudat, concluzionă Robb câteva momente mai târziu. Aşa cum a spus Linda — avea ochii sticloşi şi se holba la Mark şi la Linda ca şi cum ar fi vrut să‑i ucidă. Apoi, brusc, s‑a potolit. Mai târziu, la vestiar, s‑a comportat ca şi cum nu s‑ar fi întâmplat nimic.
Kennaly îşi încruntă sprâncenele. Ascultându‑l la început pe Jerry Harris crezuse că nu fusese decât o răfuială între doi liceeni. Acum, însă... Oftă din rărunchi şi se întoarse spre Sharon Tanner, cea care‑l sunase de îndată ce ajunsese la spital — exact precum îi promisese lui Jerry Harris.
— Sunteţi sigură că vreţi să faceţi plângere scrisă? întrebă el, deşi faţa ei îi exprima elocvent intenţiile.
Spre surprinderea lui, Sharon se arătă un pic descumpănită.
— Eu... eu n‑am spus asta, rosti ea. M‑am gândit, însă, că ar trebui să discutaţi cu el. Sunt dispusă să ascult şi versiunea lui, după care ne vom hotărî ce vom face. Dar dacă sunt adevărate cele spuse de Linda şi Robb, atunci trebuie luate nişte măsuri.
Kennaly încuviinţă cu greu. Îi plăcea Jeff LaConner; întotdeauna îi plăcuse. Ar fi fost o ruşine să fie nevoit să‑l aresteze în acea noapte. În definitiv sâmbătă era zi de meci, şi fără Jeff pe teren...
Şi totuşi, n‑avea de ales. Se duse în micul birou de lângă sala de aşteptare şi‑l sună mai întâi pe Chuck LaConner, care‑i comunică că Jeff nu sosise încă acasă. Kennaly îi explică pe scurt lui Chuck ce se întâmplase şi‑l auzi pe acesta suduind printre dinţi.
— Cum se simte băiatul lui Tanner? întrebă Chuck o clipă mai târziu.
— Nu se ştie încă, răspunse poliţistul. MacCallum se mai ocupă încă de el.
Îşi reduse vocea la o şoaptă şi se întoarse cu spatele la geamul mare dinspre camera de aşteptare.
— Dac‑aş fi în locul tău, Chuck, aş veni aici într‑un suflet. Doamna Tanner e al naibii de supărată, dacă înţelegi ce vreau să spun.
După o clipă de pauză, Chuck LaConner, răspunse scurt că va ajunge la spital în câteva minute.
După asta, Kennaly chemă departamentul de poliţie şi‑l puse pe Wes Jenkins la curent cu cele petrecute.
— Cheamă nişte băieţi, îi ceru el lui Wes. Va trebui să ieşim în căutarea lui Jeff.
— Ai vreo idee unde s‑ar fi putut duce? întrebă Jenkins.
— Nu prea, însă. N‑ar trebui să fie prea greu să‑i dăm de urmă. Ştim încotro a luat‑o după bătaie.
Kennaly îi dădu ultimele instrucţiuni ofiţerului de noapte, apoi părăsi spitalul. Conduse maşina numai câteva zeci de metri şi se opri într‑o zonă luminată, unde se găsea un telefon public. Se dădu jos de la volan, păşi în cabină şi formă numărul departamentului.
— Wes? tot eu. Încă un lucru — spune‑le băieţilor să‑l ducă pe Jeff LaConner la clinica sportivă imediat ce pun mâna pe el. Vreau să‑l predea în mâinile lui Ames.
— Ames? se arătă mirat Jenkins. De unde şi până unde? E băiatul lui LaConner bolnav cumva?
Kennaly ezită.
— Nu ştiu, rosti el în final. Am, însă, o senzaţie mai ciudată, înţelegi? O să‑l sun pe Ames chiar acum şi dacă aflu ceva o să te anunţ.
Închise telefonul, apoi îşi căută prin buzunarele hainei agenda cu numere de telefon. O răsfoi, sublinie un număr cu unghia, apoi introduse o nouă fisă în aparat. La cel de‑al şaselea apel răspunse o voce somnoroasă.
— Mda?
— Doctorul Ames? Dick Kennaly la telefon. De la departamentul de poliţie. Iertaţi‑mă că vă sun la o asemenea oră.
Instantaneu, din vocea doctorului dispăru orice urmă de somn.
— Ce e? întrebă el. S‑a întâmplat ceva?
Timp de cinci minute, Kennaly îi relată cele petrecute, trăgând din când în când cu ochiul în agendă, ca să fie sigur că nu uită nici un detaliu.
— L‑am instruit deja pe Jenkins să‑l aducă pe băiat la dumneavoastră dacă îl găseşte. Dacă credeţi că‑i mai bine altfel, spuneţi‑mi.
— Nu, se opuse imediat Ames. Ai făcut ce trebuie. O să pregătesc o echipă care să‑l primească. Ţine‑mă la curent. Şi, Dick?
— Mda?
— Fii atent, îl sfătui Ames. Din ce mi‑ai spus, Jeff s‑a comportat exact ca Randy Stevens. Iar dacă e aşa, atunci Jeff LaConner trebuie considerat ca fiind extrem de periculos.
Kennaly tăcu o clipă, apoi mormăi ceva şi închise telefonul.
Credea, oare, Ames că‑i spusese ceva nou?
Chiar şi acum, la aproape un an după evenimente, îşi aducea încă aminte de noaptea în care Randy Stevens cedase nervos. Fusese o noapte liniştită atunci, cam până la ora unsprezece, când Kennaly primise un apel de la vecinii familiei Stevens, care‑i comunicau că acolo are loc un scandal. Vestea îl şocase pe Kennaly, căci în cei doi ani de când familia Stevens se mutaseră în Silverdale, ei se dovediseră cetăţeni fideli. Randy era tânărul pe care alţi părinţi din oraş îl arătau întotdeauna ca model copiilor lor. Frumos, politicos, elev de notă maxim, Randy era, în plus, şi vedeta echipei de fotbal.
Niciodată nu crease cuiva vreo problemă.
În acea noapte, însă, ceva se rupsese în Randy. Când ajunsese Kennaly la faţa locului, în jurul casei se strânsese deja un mic grup de persoane îngrozite.
Se părea că înăuntru avea loc o luptă teribilă.
Kennaly fusese nevoit să spargă uşa. O găsise pe Phyllis Stevens plângând pe canapeaua din living, cu faţa însângerată. În salon, Tom Stevens şi Randy se luptau pe podea.
Numai că nu era chiar o luptă, căci Tom zăcea întins pe spate şi făcea tot ce‑i stătea în puteri să se apere de ploaia de lovituri pe care i le administra fiul său.
Kennaly îşi dăduse instantaneu seama că nu era vorba de o simplă luptă provenită dintr‑o ceartă între tată şi fiu care scăpase de sub control. Randy avea o privire, rece şi goală, care mărturisea de la sine faptul că el nu era conştient de ceea ce făcea.
Îşi pierduse minţile şi îşi descărca furia pe primul om pe care îl întâlnise.
Fusese nevoie de trei bărbaţi ca să‑l neutralizeze pe băiat. Legat strâns de o targă, acesta fusese, după aceea, dus cu forţa de acasă. La cererea lui Tom Stevens, Randy fusese transportat la clinica sportivă şi dat în grija lui Marty Ames.
A doua zi, de dimineaţă, Randy a fost transferat la clinica de boli nervoase din Canon City.
Deşi aşa ceva nu se mai întâmplase niciodată în Silverdale, Marty Ames explicase că evenimentul nu era tocmai inexplicabil. În definitiv, Randy fusese întotdeauna perfect şi le îndeplinise mereu aşteptările părinţilor lui. Existase, însă, categoric, şi o presiune asupra lui, iar Randy nu‑şi permisese niciodată să canalizeze această presiune prin vreo supapă. Ca atare, supratensiunea în care trăia se întorsese împotriva părinţilor lui, iar structura emoţională se fărâmiţase.
Încercase să‑i ucidă.
Aproape că reuşise.
Iar acum, în această seară, Jeff LaConner se comportase exact ca Randy Stevens.
Acumulaseră prea mult, amândoi.
Nu intrase nici unul vreodată în vreun bucluc şi nu arătase nici unul vreodată că ar fi avut probleme.
Când se produsese explozia la Randy, aproape că‑şi ucisese propriul tată.
Oare l‑ar fi ucis Jeff pe Mark Tanner în seara aceasta? Kennaly n‑avea de unde să ştie, dar bănuia că ar fi făcut‑o dacă i s‑ar fi oferit ocazia.
Ca atare, trebuia să ţină cont de sfatul lui Ames şi să‑l considere extrem de periculos pe Jeff LaConner.
Noaptea promitea să fie foarte lungă.

*

Mac MacCallum îi zâmbi încurajator lui Mark Tanner, care se afla întins pe masa de examinare. Pieptul băiatului era plin de bandaje, dar Mac îl asigurase că n‑avea nici o coastă ruptă. Patru dintre ele erau fisurate şi MacCallum îl avertizase că s‑ar putea să‑l doară un timp, mai ales în caz că trebuia să tuşească, să strănute sau să râdă. Lucra acum la faţa lui Mark şi‑i cosea cu atenţie tăietura de deasupra ochiului drept.
— Încă două copci şi gata, rosti el. Mai rezişti?
Mark se strâmbă când acul îi penetră din nou pielea.
— Da, îngăimă el printre dinţii strânşi. Pe lângă Jeff, chestia asta e floare la ureche.
Mac nu mai zise nimic până ce nu efectuă şi ultima cusătură. Făcu un nod chirurgical perfect, apoi acoperi cusăturile cu un bandaj. Mark încercă să se ridice în capul oaselor, dar MacCallum îl opri.
— Stai întins. Vreau să‑ţi mai fac nişte radiografii.
— De ce? se miră băiatul. Doar nu e nimic rupt, nu?
— Privind de afară nu‑mi dau seama, răspunse doctorul. Judecând, însă, după faţă şi coaste mi se pare c‑ar fi bine să te văd şi înăuntru.
De fapt, MacCallum era aproape sigur că bărbia băiatului fusese fracturată şi exista posibilitatea unor vătămări ale organelor interne, mai ales ale rinichilor şi splinei. Îşi spălă mâinile, culese foaia de observaţie a lui Mark şi citi instrucţiunile de pe ea. Când termină, îi dădu foaia lui Karen Akets, sora de noapte.
— Te descurci cu toate astea? întrebă el.
Karen trecu repede cu privirea peste ceea ce era scris pe foaie, apoi încuviinţă. Dispăru pe coridor şi se întoarse o clipă mai târziu împingând o targă pe rotile. O aşeză lângă masa de examinare şi‑l ajută pe Mark să se mute pe ea. Băiatul se strâmbă de durere la fiecare mişcare dar se forţă să‑i zâmbească sorei când reuşi să se aşeze.
— Vezi? N‑am nimic. Cred că aş putea chiar alerga dacă aş fi nevoit s‑o fac.
— Corect, replică sec, Karen. Problema, însă, e următoarea: poţi să stai nemişcat cât timp îţi fac poza?
MacCallum îi urmă pe coridor, dar coti în altă direcţie când ei o luară la dreapta spre radiologie. Câteva clipe mai târziu, el intră în sala de aşteptare unde se aflau Tannerii şi cei patru Harris. În colţul îndepărtat al camerei îl văzu şi pe Chuck LaConner.
— Cum se simte? întrebă, neliniştită, Sharon.
MacCallum se uită din nou înspre Chuck LaConner, apoi îşi îndreptă atenţia către Sharon.
— Date fiind circumstanţele, aş zice că n‑arată prea rău. Le povesti despre copcile şi bandajele pe care le făcuse şi făcu un sumar al rănilor lui Mark, pe cât putu mai liniştitor.
— Bineînţeles, însă, continuă el, că vreau să rămână în noaptea asta aici, ca să‑l pot supraveghea. Acum e la radiologie şi o să aflu mai multe după ce o să am radiografiile în mână.
Ridicându‑şi vocea, ca să fie sigur că‑l aude şi Chuck LaConner din colţul său, adăugă.
— De fapt, având în vedere ce a păţit, pot spune că se află în formă foarte bună.
— Având în vedere ce a păţit? repetă Sharon. Ce vreţi să spuneţi?
— Având în vedere că s‑a bătut cu Jeff LaConner, preciză MacCallum. Băiatul care a aterizat aici înaintea lui Mark n‑a fost atât de norocos.
— Ei, staţi o clipă, interveni Chuck LaConner, ridicându‑se în picioare şi făcând un pas către doctor. Toată lumea ştie că n‑a fost vina lui Jeff în cazul lui Ramirez.
Sharon se albi la faţă şi privirea ei se mută rapid de la soţul ei la Chuck.
— Rick Ramirez? rosti ea cu voce spartă. Băiatul care e în comă?
MacCallum dădu scurt din cap.
Lui Sharon i se înmuiară picioarele, dar refuză să se lase să cadă pe canapea. Se răsuci spre Blake, mai furioasă ca înainte.
— Mi‑ai spus că Ramirez a fost victima unui accident, rosti ea cu o voce nesigură, ca şi cum ar fi încercat să‑şi pună ordine în gânduri.
— A fost..., începu Blake, dar MacCallum îl întrerupse şi‑l corectă:
— S‑ar putea să fi fost.
Privirea lui Chuck LaConner se încărcă de mânie. Înainte, însă, de a apuca să replice ceva, Sharon Tanner se repezi la el, furioasă.
— Vrei să spui că asta i s‑a întâmplat şi lui Mark? Adică Jeff l‑a făcut praf fără să vrea? Ce mai zici atunci de soţia ta? Şi ăla a fost un accident?
Blake se holbă, uluit, la nevastă‑sa.
— Soţia lui? repetă el. Despre ce vorbeşti, draga mea?
— Vorbesc despre Jeff LaConner, preciză Sharon cu voce tăioasă. Să ştii că Mark nu e singura persoană pe care a bătut‑o măr.
Se întoarse din nou spre Chuck LaConner.
— Sau ai să pretinzi că şi ăla a fost un accident?
LaConner dădu înapoi.
— N‑a vrut să‑i facă nici un rău, rosti el cu voce defensivă. Era cu capsa pusă în seara aia. Tocmai se despărţise de Linda şi...
— M‑a lovit şi pe mine în seara aceea.
Deşi rostise vorbele încet, aproape ca o scuză, Linda Harris, care stătuse tăcută între tatăl şi fratele ei, captă brusc atenţia tuturor celor prezenţi.
— Te‑a lovit?, repetă Jerry Harris. Dar n‑ai spus niciodată nimic, dragă.
— C‑cred că mi‑am zis că nu e ceva important, replică Linda cu voce tremurândă. Vreau să spun că nu m‑a pleznit propriu‑zis. Era îngrozitor de furios şi a început să mă scuture zdravăn. Dar... mă rog, dar când am ţipat la el s‑a oprit.
— Şi nu ne‑ai spus niciodată?, interveni Elaine Harris. Cred c‑a fost groaznic pentru tine, draga mea!
— Cred că n‑am vrut să‑l bag în bucluc. I s‑a făcut rău în seara aceea şi după aia a părut... mă rog, a părut că şi‑a revenit.
— Ei bine, a dat de dracu' acum, declară Sharon Tanner. Cred că nu voi deveni foarte populară în Silverdale, dat fiind faptul că Jeff e mare erou de football, adăugă ea fără nici o intenţie de a‑şi ascunde sarcasmul din voce, dar chiar dacă nici unul dintre voi nu va lua nici o măsură, eu am de gând să‑l fac pe Jeff LaConner să‑şi regrete amarnic gesturile. Se răsuci către Blake.
— O să cerem să fie arestat. Mie mi se pare că Jeff crede că poate face ce vrea câtă vreme e vedeta echipei. Exact asta mi‑a spus şi Charlotte, a doua zi după ce el a trântit‑o de perete.
Se întoarse spre Chuck cu o expresie sfidătoare în ochi.
— Asta s‑a întâmplat, nu‑i aşa domnule LaConner?
LaConner ezită, apoi dădu afirmativ din cap.
— Atunci ne‑am înţeles, concluzionă Sharon. Am impresia că Jeff trebuie închis undeva o vreme, ca să i se permită să reflecteze asupra faptelor sale.
— Exact asta i se va întâmpla, dragă, îi reaminti Blake, imediat ce‑l vor găsi poliţiştii.
— Oare? i‑o întoarse Sharon. Nu cumva i se va da doar o mică pălmuţă şi va fi trimis pe terenul de football să încerce să mai ucidă şi pe altcineva?
Cuvintele ei îi reduseră pe toţi la tăcere. Câteva clipe mai târziu, în sala de aşteptare îşi făcu apariţia Karen Akers ca să anunţe că terminase de executat radiografiile şi‑l dusese pe Mark înapoi în camera lui. Sharon se ridică să se ducă în salonul unde se afla fiul ei. Când Blake se sculă şi el în picioare ca să‑şi urmeze nevasta, Jerry Harris îl opri punându‑i palma pe braţul lui. Privirile celor doi se întâlniră, şi Blake citi perfect gândurile şefului lui.
— Ştiu, ştiu, rosti el cu voce obosită. Dacă Mark n‑ar fi fost atât de neputincios nu s‑ar fi petrecut toate astea. Poate n‑ar fi fost în stare să‑l bată pe Jeff, dar ar fi fost capabil să se apere.
Se gândise la conversaţia avută cu Jerry încă din clipa în care îl zărise pe Mark zăcând pe iarbă, cu o oră înainte. Acum se decisese.

*

Jeff LaConner se ghemui în spatele unui bolovan mare. La început alergase ca năucul, fără să vadă pe unde trece. Trecuse din bezna unei curţi în întunericul celei alăturate, oprindu‑se din când în când câte o clipă ca să arunce priviri de jur împrejurul lui când avea de traversat câte o stradă ca să se pună la adăpostul caselor întunecate de pe celălalt trotuar.
Ajunsese la marginea oraşului, apoi o luase de‑a lungul malului râului până ce ajunsese la podeţ. Auzise atunci sirena şi se hotărâse. Traversase podeţul în grabă şi pornise să urce cărarea spre dealuri.
N‑avea nici o problemă să vadă pe unde merge, deşi luna nu era decât la un pătrar. Se mişcă cu agilitate, deşi obosit în urma bătăii pe care abia dacă şi‑o amintea. Ajunsese într‑un târziu la un bolovan şi, cu un instinct de animal, se ghemuise lângă el, cu spatele lipit de stâncă. Se pusese pe aşteptat şi pe urmărit derularea evenimentelor.
O bună perioadă de timp nu se petrecu nimic, apoi văzuse o maşină de poliţie patrulând pe străzi şi dispărând spre spitalul districtual aflat la un kilometru de oraş. După un timp, maşina se întoarse şi se oprise într‑o parcare întunecată. Un pic mai târziu se puse din nou în mişcare şi o clipă mai târziu i se alătură o altă maşină.
Un al şaselea simţ îl făcu pe Jeff să prevadă cu exactitate încotro se îndreptau cele două patrule. Nu fu deloc surprins când ele se opriră la locul unde avusese loc bătaia, loc care era acum aproape complet părăsit.
Porniseră să‑l vâneze.
Se agăţă mai tare de bolovan.

*

Wes Jenkins sosi la locul bătăii la câteva minute după Dick Kennaly. În maşina lui se mai afla Joe Rankin, iar pe bancheta din spate trona Mitzi, câinele poliţist a cărui principală misiune ajunsese, între timp, aceea de a‑i ţine companie sergentului de noapte cât dura schimbul plictisitor al acestuia Cu toate astea, în noaptea aceasta Mitzi dădea semne a sesiza că se petrecea ceva. Când sări de la locul ei, lătră dornică de acţiune.
Frank Kramer, tatăl lui Roy, se afla deja acolo. Făcuse pe jos distanţa de acasă până la locul întâlnirii.
— Roy spune că a luat‑o într‑acolo, rosti Kramer.
Indică cu degetul casele de vizavi. Wes Jenkins îi legă de gât câinelui o zgardă solidă de piele.
— Hai, rosti el. Să vedem ce descoperă Mitzi.
Kramer şi Jenkins traversară strada, iar ceilalţi doi bărbaţi se urcară în maşina de poliţie. Joe Rankin apucă volanul, iar Dick Kennaly dădu drumul staţiei de emisie‑recepţie, pe frecvenţa radioului portabil de la centura lui Kramer.
— A mirosit deja ceva, anunţă Kramer prin difuzor. Se îndreaptă spre est.
Joe Rankin porni maşina, o întoarse pe loc şi porni încet, în lungul străzii, mergând paralel cu ceilalţi doi bărbaţi ascunşi de case.
— O iau spre nord, zise Kramer câteva secunde mai târziu. Traversăm Pecos Drive.
Urmărirea continuă aşa o bucată de vreme cu Kramer informându‑i permanent pe cei din maşină asupra poziţiei lui şi cu Rankin încercând să facă tot ce‑i stătea în puteri ca să‑i anticipeze mişcările. În cele din urmă, Rankin parcă autovehicolul pe străduţă, la câţiva paşi de podeţ, unde Frank Kramer şi Wes Jenkins îi aşteptau deja. Trăgând de lesă, Mitzi era nerăbdătoare să traverseze podeţul.
Kennally şi Rankin părăsiră maşina şi se alăturară celorlalţi doi bărbaţi.
— Ştiu şi eu? rosti gânditor Kramer, încercând să zărească ceva în bezna de pe cealaltă parte a râului. De ce să fi urcat acolo? În cel mai bun caz s‑ar fi rătăcit.
— Poate că Mitzi a luat urma vreunui animal, sugeră Jenkins.
Kennally clătină din cap.
— Nu cred. Cred că Jeff e acolo sus şi mai cred că mintea i‑o luase razna. Haideţi.
Luând lesa de la Jenkins, Kennally porni să traverseze podeţul. Cu nasul lipit de pământ, câinele fornăia nerăbdător.
Dincolo de pod, Mitzi nu ezită nici măcar o clipă. Porni imediat pe cărarea din centru. Kennally îl auzi pe Frank Kramer gemând şi mormăind.
— Ţi‑am spus că n‑o să fie uşor, rosti Kennally peste umăr. Poate o să‑ţi „surâdă" norocul în seara asta şi o să trebuiască să urcăm cinci kilometri.
În spatele lor, lumina felinarelor începu să se estompeze. Îşi aprinseră lanternele şi porniră să urce panta, dispărând curând în bezna adâncă a pădurii.
Jeff urmări cu răsuflarea întretăiată cum se apropie luminile de el. Zărise neclar siluetele oamenilor care‑l vânau, dar văzuse limpede câinele când una dintre lanterne îl prinsese în fascicolul ei luminos.
Rămase încă o clipă lipit de stâncă, încercând să ia o decizie. Mintea, însă, îi era înceţoşată şi nu putea gândi limpede. În cele din urmă, instinctiv, porni din nou să urce. Aproape imediat panta se făcu extrem de abruptă. În câteva minute, Jeff începu să gâfâie. Cu toate astea, se forţă să meargă mai departe.
La un moment dat făcu un pas greşit şi simţi o durere ascuţită când îşi răsuci glezna. Înăbuşindu‑şi ţipătul din gât, se lăsă să cadă la pământ şi îşi masă zona dureroasă. Se odihni o clipă apoi se ridică cu greu în picioare, lăsându‑şi întreaga greutate a corpului pe piciorul sănătos.
Încercă, ezitând, să facă un pas înainte.
Nu mai putea merge.

*

— Ar fi bine să fie aici, rosti, printre gâfâieli, Frank Kramer, cincisprezece minute mai târziu.
Ajunseseră pe un tăpşan deasupra oraşului. Mitzi adulmeca de zor la baza unui bolovan mare. Kramer îşi şterse transpiraţia de pe frunte şi încercă să‑şi recapete suflul, promiţându‑şi sieşi, în tăcere, să se apuce după această noapte de o dietă serioasă şi de exerciţiile pe care le lăsase de‑o parte de prea multă vreme.
Observă că ceilalţi trei nu păreau să aibă probleme deosebite cu respiraţia.
— E aici, replică Kennally, luminându‑i intenţionat faţa lui Kramer. Uite cum se comportă Mitzi. Nu m‑ar mira ca Jeff să fi stat aici o vreme, urmărindu‑ne cum îl căutăm.
— Dar cum să văd cu blestemata aia de lumină în ochi? murmură Kramer. Apoi, cu voce tare. Cât mai continuăm să căutăm? Ar putea fi oriunde prin zonă.
Kennally dădu, cu indiferenţă, din cap.
— Oriunde ar fi, Mitzi îl va găsi.
Câinele abandonă bolovanul şi începu din nou să tragă de lesă, încercând să se caţere mai departe pe cărarea înclinată. Cei patru bărbaţi o urmară un timp de încă alte zece minute, până ce Mitzi se opri brusc, încordându‑se din tot corpul şi privind fix în bezna din faţa ei.
Kennally lumină cărarea înainte. Curând îl zăriră toţi pe cel pe care îl căutau.
Jeff era ghemuit lângă un alt bolovan. În lumina fascicolului lanternei, ochii lui sclipeau nefiresc. Privindu‑l ţintă pe băiat, Dick Kennally avu o viziune stranie.
Un animal încolţit. Jeff arăta exact ca un animal încolţit.
— E‑n regulă, Jeff, rosti el tare. N‑o să‑ţi facem nici un rău. O să te ducem înapoi în oraş.
Jeff LaConner nu răspunse, însă se lipi şi mai tare de bolovan.
Kennally ezită o clipă, apoi vorbi din nou, cu voce joasă:
— Bine. Fiţi atenţi. Ne împrăştiem şi‑l înconjurăm încet. Nu vreau să fie nimeni rănit.
Joe Rankin se uită la el nedumerit.
— Rănit? Isuse, Dick, doar nu e Charlie Manson. E doar un puşti.
Kennally, însă, dădu din cap. Avea încă proaspete în memorie cuvintele lui Marty Ames.
— Voi faceţi ce vă spun, aţi înţeles?
Kramer şi Rankin apucară spre stânga, iar Wes Jenkins se strecură în pădurea din dreapta. Kennally înaintă încet pe cărare, ţinându‑l pe Jeff LaConner fixat în bătaia lanternei. Băiatul nici măcar nu clipi din ochi însă capul începu să i se unduie nefiresc într‑o mişcare ce‑i aminti lui Kennally de un şarpe pregătindu‑se de atac. Cu colţul ochilor îi vedea pe ceilalţi poliţişti înaintând. Când ajunseră pe poziţii, tăindu‑i lui Jeff orice posibilitate de a scăpa, Kennally le făcu semn să se îndrepte către bolovan.
Începu să vorbească cu Jeff, pe tonul liniştitor care se folosea în cazul unui animal înspăimântat.
Frank Kramer se apropie primul. Jeff se năpusti brusc şi‑l izbi pe Kramer cu pumnul drept în umăr, trimiţându‑l de‑a berbeleacul înapoi.
— Rahat! exclamă Kramer. Ce dracu' ai păţit?
Jeff nu‑l asculta. Îl privea, îngrijorat, pe Wes Jenkins.
Când Joe Rankin se apropie la rândul lui, Kennally socoti că sosise clipa atacului.
— Acum! comandă el.
Lăsă lanterna în jos şi se năpusti înainte.
Ignorându‑şi glezna rănită, Jeff se ridică în picioare şi se lipi şi mai tare de bolovan. Începu să izbească cu pumnii în stânga şi în dreapta, haotic.
Poliţiştii avură nevoie de toată forţa lor ca să‑l imobilizeze pe adolescentul furios. În cele din urmă, trebuiră să‑l care pe braţe înapoi, cu mâinile prinse la spate în cătuşe şi cu gleznele prinse de un al doilea set de cătuşe. Ajunseră la podeţ, îl traversară şi se opriră lângă maşină. Îl înghesuiră pe Jeff pe bancheta din spate. În tot acest timp, băiatul se zbătuse în mâinile lor, răsucindu‑se violent în încercarea de a le scăpa.
Din gât îi ieşeau sunete feroce, precum ţipetele furioase ale unui coiot al cărui picior a fost prins într‑o cursă.

12

— Ce dracu' e‑n neregulă cu el? întrebă Frank Kramer.
Privi nervos peste umăr. În spatele maşinii, Jeff LaConner continua să se lupte cu cătuşele ce‑i ţineau strâns legate mâinile şi picioarele. Glezna dreaptă i se umfla rapid. Cu toate că gheara metalică i se înfipsese adânc în carne, Jeff părea insensibil la durere. Stătea înghesuit în spaţiul strâmt din spatele ecranului despărţitor din plasă metalică dintre şofer şi bancheta din spate. Uitându‑se la el, Kramer îl văzu cum se roteşte brusc şi loveşte cu picioarele în plasa despărţitoare. Ecranul de protecţie tremură uşor, dar rezistă bine. Jeff scoase un sunet bizar şi ascuţit, ca un tânguit.
— Un fel de cădere psihică, rosti scurt Dick Kennally. Parcurgeau acum oraşul, îndreptându‑se spre est, către
Rocky Mountain High, unde se vedeau câteva lumini scânteind slab în noapte. Se strâmbă neplăcut surprins când Jeff izbi din nou plasa cu picioarele. Stând între Kramer şi Joe Rankin, Mitzi îşi înălţă capul şi începu să latre.
— Nu‑l poţi face să tacă? se răţoi Kennally.
— E mai bine aşa decât să auzim zgomotul pe care îl face băiatul, replică Rankin.
Zărind privirea lui Kennally în oglinda retrovizoare, îşi puse o mână pe ceafa animalului.
— Uşurel, Mitzi, murmură el. Stai cuminte.
Mitzi se potoli. Se mulţumi doar să mârâie, dar rămase încordat ca un arc. Părăsind oraşul, maşina prinse viteză.
La un moment dat, Kennally încetini şi coti pe aleea către clinica sportivă. Claxonă, acoperind pentru o clipă sunetele scoase de Jeff, şi porţile începură să se deschidă. Kennally era nerăbdător, şi strecură maşina printre ele înainte ca acestea să‑şi termine cursa. Imediat ce trecu de porţi, un asistent îi făcu semn să tragă maşina la intrarea din spate a clădirii.
Opri în faţa unei uşi deschise. O dâră strălucitoare de lumină fluorescentă, venind dinăuntru, sfâşia bezna de afară. Dându‑se jos din maşină, Kennally fu nevoit să‑şi ducă palma streaşină la ochi. Ceilalţi poliţişti ieşiră şi ei din maşină. Mitzi rămase pe loc, supraveghindu‑l pe Jeff LaConner.
Geamurile maşinii lăsau să treacă întreg fascicolul luminos. Albeaţa orbitoare păru să‑l afecteze pe băiat, căci el rămase nemişcat, cu ochii închişi şi cu gâtul răsucit nefiresc — ca şi cum ar fi încercat să scape de lumină.
Purtând un halat alb de laborator descheiat în faţă, Martin Ames ieşi pe uşă şi se zgâi în interiorul maşinii de poliţie. Îşi strânse buzele, apoi se uită la Kennally.
— Cât de rău e, Dick? întrebă el.
Kennally dădu din umeri, ca şi cum lupta de pe munte, ce avusese loc cu numai o jumătate de oră înainte n‑ar fi contat deloc.
— Mă rog, să spunem doar că n‑a fost prea dornic să vină cu noi, răspunse el într‑un târziu.
Se întoarse spre colegii lui.
— Hai să‑l ducem înăuntru.
Joe Rankin ridică uşa din spate a maşinii. Aproape instantaneu, Jeff se răsuci cu totul şi ieşi cu picioarele afară. Rankin se feri de loviturile haotice ale băiatului. Cu ajutorul lui Wes Jenkins îi imobiliză picioarele de podeaua autovehicolului. O clipă mai târziu, Kennally şi Kramer apucară braţele lui Jeff. Cu toate că băiatul continuă să lupte ca să se elibereze, poliţiştii îl cărară în clădire.
— Acolo, îi instrui Ames, arătând înspre o uşă deschisă lângă intrare. Cei patru oameni ai legii îl duseră pe Jeff într‑o cameră mică, ai cărei pereţi erau iluminaţi din plin de tuburi fluorescente. În mijlocul încăperii trona o masă mare şi grea, de care atârnau, în lateral, patru brăţări metalice late. Poliţiştii îl puseră pe Jeff LaConner pe masă. Lucrând rapid, asistenţii doctorului imobilizară picioarele băiatului cu două brăţări. Abia după acest gest îndrăzni Kennally să‑i scoată lui Jeff cătuşele de la glezne.
Vânătaia de pe piciorul drept al băiatului, îngrozitor de umflat, căpătase o culoare urâtă vineţie. Cătuşele îi lăsaseră o urmă adâncă în carne.
— Bine, rosti Ames. Să‑i scoatem cătuşele de la mâini acum.
De îndată ce văzu braţele libere, Jeff se ridică în capul oaselor şi începu să lovească la întâmplare în jurul său, cu o privire de nebun. Kennally şi Jenkins se duseră repede în spatele lui. Îl apucară fiecare de câte un umăr şi reuşiră să‑l forţeze să se întindă la loc pe spate. Îl ţinură strâns cât timp mâinile lui suferiră acelaşi tratament ca şi picioarele.
Cei doi poliţişti se îndepărtară doar după ce se asigurară că Jeff fusese bine imobilizat. Frunţile lor străluceau de sudoare, iar braţele lui Jenkins tremurau de pe urma luptei cu băiatul.
— În regulă, rosti Ames. Cred că‑l putem duce de aici. Se îndreptă către un mic dulap fixat pe peretele opus intrării în încăpere, şi alese o seringă hipodermică de pe unul din rafturile nichelate. Unul dintre ajutoare tăie mâneca cămăşii lui Jeff şi Ames înfipse cu precizie acul în venă.
Calmantul păru să nu aibă nici un fel de efect asupra băiatului. Privirea lui, sălbatică şi furioasă, mătura încăperea, ca şi cum ar fi căutat o cale de salvare.
Jeff se îmblânzi abia după ce Ames îi administră o a treia doză. Într‑un târziu, capul îi căzu pe metalul dur al mesei şi ochii i se închiseră.
— Isuse! exclamă Frank Kramer în tăcerea bruscă ce se lăsase peste micul grup de persoane. N‑am văzut niciodată aşa ceva înainte şi sper că n‑o să mai văd.
Marty Ames se uită la Kramer.
— Şi eu sper că nu mai vezi, îl secondă el.
Cincisprezece minute mai târziu, după ce Dick Kennally şi colegii lui părăsiră clinica sportivă, Marty Ames se întoarse în camera de investigaţii. Cei doi sanitari se aflau încă în mica încăpere. Unul dintre ei tăia ultimele porţiuni din îmbrăcămintea lui Jeff, iar celălalt termina de aranjat un complicat şir de dispozitive. Ames urmări în tăcere cum cei doi ataşară senzori electronici trupului băiatului. Când terminară, şi Ames fu satisfăcut de modul în care funcţiona echipamentul, doctorul plecă spre biroul lui pregătindu‑se psihic pentru telefonul pe care trebuia să‑l dea acum lui Chuck LaConner.
Considera aceste telefoane ca pe cea mai neplăcută parte a meseriei lui, însă ele făceau parte din înţelegerea pe care o încheiase cu el însuşi acum cinci ani, când Ted Thornton îi propusese să conducă clinica sportivă pe care Thornton o proiectase pentru Silverdale.
Şeful TarrenTech‑ului îl sedusese, bineînţeles, aşa cum reuşise să seducă atâţia oameni în decursul timpului, dar în momentele în care Ames era sincer cu el însuşi — momente care deveniseră tot mai rare pe măsură ce se apropia de succesul de care îl mai despărţea doar o palmă — trebuia să recunoască că îşi dorise să fie sedus. Thornton îi pusese practic la dispoziţie orice şi‑ar fi putut dori din lume. Îi dăruise, mai întâi, un laborator cum nu‑şi imaginase nici în cele mai nebuneşti vise, cu mult mai bun decât orice laborator al Institutului pentru Creierul Uman din Palo Alto. I se aducea orice ar fi avut nevoie sau ar fi vrut.
Fonduri nelimitate pentru cercetări şi o autonomie aproape totală.
Dacă avea noroc, putea prinde chiar şi un premiu Nobel şi ar fi devenit complet independent, profesional şi financiar.
Proiectul la care lucra era o extindere a muncii depuse la Institut, unde se ocupase de hormonii de creştere umană în efortul de corectare a imperfecţiunilor corpului.
Teoria lui Ames se baza pe ideea că nu exista nici un motiv pentru care să existe vreo fiinţă umană cu trup imperfect. Nu exista nici o raţiune pentru care oamenii să fie scunzi, sau obezi, sau predispuşi la oricare dintre miile de defecte şi boli ce atârnau de gâtul omenirii ca o plagă.
Ted Thornton înţelesese ce valoare comercială aveau studiile lui Martin Ames şi‑l luase de la Institut, angajându‑l la Silverdale. În scurt timp, întreg oraşul se transformase în laboratorul propriu al doctorului.
Se limitase în aplicarea celor mai avansate experimente ale sale doar la copiii salariaţilor din TarrenTech. Acesta fusese un ordin expres al lui Thornton, care‑i explicase lui Ames că era mai mult o chestiune de control al daunelor: înţelegeau amândoi că lucrurile puteau lua o întorsătură urâtă; unele experimente puteau eşua. Tocmai pentru că exista o asemenea perspectivă, Thornton vroia să fie în stare să se descurce imediat şi eficace cu orice necaz apărut.
Până acum, totul evoluase aşa cum plănuise Thornton. Majoritatea experimentelor reuşiseră de minune. Însă când lucrurile se înrăutăţiseră, când unii subiecţi dăduseră semne serioase de efecte secundare ale tratamentelor — printre care agresivitatea dusă la extrem era unul dintre cele mai frecvente — Thornton se ţinuse de promisiune. Se avusese imediat grijă de băieţii afectaţi într‑un mod discret, pe orice cale găsită propice de Ames, iar familiile acestora fuseseră transferate de urgenţă din zonă, fiind gras stipendiate şi suficient răsplătite astfel încât până în acea clipă nimeni nu suflase nici măcar o vorbă despre faptul că aceste recompense financiare nu reprezentau decât preţul tăcerii pentru pierderea unui fiu.
Eşecurile lui fuseseră atât de puţine la număr — numai trei aproape în cinci ani — încât Ames îşi considera programul de la Rocky Mountain High un succes complet. Majoritatea băieţilor îi răspunseseră bine la tratamente, iar unii dintre ei — cum era Robb Harris, de exemplu — nici măcar nu beneficiaseră de hormoni de creştere. Asta era o treabă excelentă, căci astfel Jerry Harris putea da lămuriri asupra celor petrecute cu fiul lui, fiind complet sincer.
Jeff LaConner avusese parte de întreg tratamentul — infuzii masive de hormoni de creştere — şi până acum două săptămâni se părea că Jeff avea să fie un mare succes. Acum, însă, situaţia devenise critică, pentru prima dată după cazul lui Randy Stevens. Ca atare, Marty Ames trebuia să dea acel telefon nefericit. Avea să‑i explice cu menajamente lui Chuck LaConner că Jeff trebuia să petreacă o bucată de vreme într‑o „instituţie specială".
Ames prefera această denumire. Ea oferea părinţilor băiatului speranţa vagă că fiul lor se va însănătoşi într‑o bună zi.
Cu puţin noroc, această speranţă se putea transforma în realitate pentru unii băieţi. Ames nutrea convingerea că avea să găsească o modalitate de a stopa creşterea necontrolată şi furia de nestăpânit cărora le cădeau victimă pacienţii săi.
În ultimele luni ajunsese chiar să creadă că nu vor mai apare alţi Randy Stevens, că nu vor mai fi necesare apeluri telefonice de genul celui pe care tocmai trebuia să‑l facă. Se afla aproape de ţel — atât de aproape...
În definitiv, poate că telefonul din seara aceasta avea să fie ultimul.
Bineînţeles, însă, că nu ştia, de fapt, niciodată nimic, cu ştiinţa la nivel experimental.

*

Sharon şedea tăcută pe un scaun cu spătar înalt, alături de patul pe care Mark dormea. Băiatul părea mai tânăr decât cei şaisprezece ani ai lui. Vânătăile de pe obraji, bandajul de deasupra ochiului drept şi falca umflată îl făceau să pară extrem de vulnerabil. Sharon nu mai ştia de câtă vreme stătea lângă el, câte ore trecuseră de când fiul ei reuşise să se refugieze în lumea somnului. Respiraţia lui, zgomotul cel mai puternic pe care îl auzea ea, avea o rezonanţă aparte, de chin. Cu toate că ea ştia că Mark nu mai simţea nimic acum, îşi imagina cu uşurinţă durerea pe care fiecare inspiraţie icnită o producea pieptului lui rănit.
Auzi în spatele ei un uşor clinchet. Mai degrabă sesiză decât văzu uşa deschizându‑se. O clipă mai târziu simţi mâinile lui Blake sprijinindu‑se uşor pe umerii ei. Câteva secunde nici unul nu scoase vreo vorbă, apoi Blake îşi luă mâinile de pe ea.
— Nu crezi c‑ar trebui să mergem acasă? întrebă el, ducându‑se de cealaltă parte a patului pentru ca ea să‑l poată vedea.
Sharon clătină din cap.
— Nu pot. Dacă se scoală vreau să fiu aici.
— N‑o să se scoale în noaptea asta. Tocmai am vorbit cu sora şi ea mi‑a spus că o să doarmă buştean până mâine dimineaţă.
Sharon oftă din rărunchi. Privirea ei îl abandonă pe Mark şi se îndreptă spre soţul ei.
— Nu contează pentru mine. Vreau să fiu aici pentru el.
Blake ezită, apoi dădu din cap.
— Ştiu, replică el. Atunci uite cum facem. Tu stai aici, iar eu o să trec pe la familia Harris s‑o iau pe Kelly.
Făcu o scurtă pauză şi adăugă:
— Mă conduci până la uşă?
O clipă, Blake avu sentimentul că va fi refuzat, însă ea se ridică în picioare, se aplecă puţin şi îl mângâie uşor pe Mark pe obraz, apoi încuviinţă. Nu vorbi nici unul până ce nu ajunseră în biroul infirmierei. Sala de aşteptare din spate era acum pustie.
— Ce face? întrebă Karen Akers, luându‑şi privirea de pe monitorul computerului la care lucra.
Sharon reuşi să schiţeze un zâmbet.
— Doarme încă.
— Zău că ar trebui să vă duceţi acasă, doamnă Tanner, o sfătui Karen. Acum nu prea aveţi ce să faceţi pentru el.
Chiar dacă‑i spusese asta, Karen ştia că vorbele ei n‑aveau nici un efect. La urma urmei, dacă în salon ar fi fost fiul ei, ea ce‑ar fi făcut? Ar fi plecat? În nici un caz.
— Să vă spun ce facem, continuă ea fără a aştepta replica lui Sharon. Mă duc să fac un ibric cu cafea şi vă aduc o cană când e gata.
Se făcu imediat nevăzută pe coridorul către mica bucătărie din spatele clădirii.
Sharon şi Blake rămaseră tăcuţi lângă uşă, apoi Blake o trase pe nevastă‑sa la pieptul lui şi o sărută blând.
— O să fie bine, o asigură el. În câteva zile nici n‑o să‑ţi mai dai seama că a fost bătut.
Sharon încuviinţă automat, deşi nu era de acord. Ştia că n‑avea să uite niciodată imaginea lui Mark întins pe targă, cu faţa plină de vânătăi şi sânge. Văzându‑l pe Blake că e gata să plece, Sharon dădu frâu liber unui gând care o muncea încă din clipa în care se aşezase la căpătâiul lui Mark.
— Blake... Ştii... Ştii cumva ce s‑a petrecut exact cu tânărul Ramirez?
Blake ezită, apoi încuviinţă.
— Am văzut banda, rosti el.
Se forţă să se oţelească pe dinăuntru căci ştia ce întrebare avea să urmeze. Chiar el încercase să răspundă la această întrebare, încă din momentul în care se aflase de bătaia dintre Jeff şi Mark.
— Şi? continuă Sharon. A fost un accident? Sau Jeff l‑a rănit intenţionat pe Ramirez?
Blake nu răspunse imediat. În minte revăzu imaginile pe care Jerry Harris i le prezentase pe video, a doua zi după ce începuse să discute cazul Ramirez.
— Nu ştiu, răspunse el într‑un târziu. Ar fi putut să fie un accident, dar există şi posibilitatea să nu fi fost.
Sharon nu mai zise nimic. Blake observă, însă, chiar înainte ca ea să‑l sărute din nou şi să‑l trimită la treaba lui, umbra care se lăsase peste ochii ei. Asta însemna, fără nici o îndoială, că Sharon începuse să se concentreze asupra unui subiect şi se va porni acum să‑l examineze până când se va declara satisfăcută de rezolvare.
După ce Blake plecă, Sharon se sprijini o vreme de sticla groasă o uşii de la intrare. Apoi, hotărâtă, porni înapoi spre saloane, însă, în loc să intre în camera lui Mark, pătrunse în încăperea de vizavi.
Era salonul în care zăcea Ricardo Ramirez. Aşa cum stătea el, cu corpul prins rigid de mecanismele aparaturii care‑l menţinea în viaţă, semăna perfect cu fiul ei. Similitudinea o făcu să se înfioare de groază.
În seara asta Mark ar fi putut păţi la fel. Cercetă monitoarele de deasupra capului. Afişajele lor verzui sclipeau bizar în beznă, iar curbele ce descriau funcţiile vitale conţineau în ele un ritm de‑a dreptul hipnotic. Sharon pierdu din nou noţiunea timpului, şi rămase acolo, pironită locului, privind.
Ce se petrecea în mintea acelui băiat acum? Era conştient de ceva? Visa, suferea de coşmaruri din care nu putea evada? Sau era pierdut undeva, într‑un mare vid cenuşiu, rupt complet de realitate, inconştient la tot ce‑l înconjura? Sharon nu putea răspunde la nici una dintre întrebări, căci n‑avea de unde să ştie care era răspunsul.
Poate că nimeni nu‑l cunoştea, de fapt.
— Doamnă Tanner?
Vocea moale a lui Karen Akers întrerupse gândurile lui Sharon, paralizând‑o de uimire.
— Vă simţiţi bine?
Sharon dădu din cap. Părăsindu‑l pe Ricardo Ramirez, păşi pe coridor şi clipi din ochi din cauza luminii.
— Am vrut numai să‑l văd, rosti ea cu voce tremurândă. E atât de îngrozitor.
— Şi ar fi putut fi fiul dumneavoastră, rosti Karen, exprimând cu voce tare gândul care o muncise pe Sharon cu câteva clipe înainte. Dar Rick nu e fiul dumneavoastră, doamnă Tanner, iar Mark se va face bine.
Sharon încuviinţă, apoi se forţă să zâmbească şi luă cana cu cafea fierbinte din mâinile sorei.
— Bineînţeles că se va face, rosti ea încrezătoare.
Se întoarse în camera lui Mark şi îşi reluă veghea la capătul patului. Pe măsură, însă, ce minutele începură să se scurgă, gândul îi reveni la Ricardo Ramirez.
Ştia ce făcea TarrenTech pentru băiat, iar până acum nici nu pusese la îndoială generozitatea şi sinceritatea companiei. Acum, însă, intră la bănuieli.
Se întoarse cu gândul la meciurile de football pe care le văzuse în ultimele săptămâni şi revăzu clipele când echipa din Silverdale intra în fugă pe teren ca o trupă de gladiatori.
Erau cu toţii băieţi extrem de bine legaţi. Acum îşi aduse aminte că observase de fiecare dată cât de disproporţionat de mari păreau ei faţă de adversari. Îi copleşeau pe toţi prin mărime şi forţă.
Pe lângă asta, jucau extrem de dur. Indiferent cât de distanţaţi erau pe tabele de marcaj, ei nu renunţau niciodată, nu încetau să‑şi preseze adversarul şi sfârşitul meciului îi prindea întotdeauna în atac.
Pe Sharon o apucă tremuratul în bezna camerei gândindu‑se la aceste amănunte.
Băieţi mari, puternici, sănătoşi.
Aparent, însă, extrem de periculoşi.
Căci dacă cei de la TarrenTech credeau cu adevărat că Ricardo Ramirez suferise un accident atunci de ce erau ei atât de dispuşi să plătească oricât ca să evite un proces intentat împotriva şcolii, sau chiar împotriva familiei LaConner?
Oare nu cumva din cauză că un proces ar da la iveală cine ştie ce din acţiunile ascunse ale TarrenTech?
Dintr‑o dată, Sharon Tanner deveni mai înspăimântată decât fusese ea vreodată.

*

Chuck LaConner căută să nu‑şi trădeze cu nimic emoţia în timpul convorbirii telefonice cu Marty Ames. În faţa lui, de cealaltă parte a căminului, Charlotte şedea ţeapănă pe scaun. Avea faţa cenuşie, chiar şi în licărul portocaliu al focului. După ce soţul ei închise telefonul, ea se repezi:
— Ce e? Era despre Jeff, nu‑i aşa? E‑n închisoare?
La sugestia lui Ames, Chuck avusese grijă să nu dezvăluie cu cine vorbea. Ca atare, clătină din cap şi se ridică în picioare.
— Nu‑i în închisoare, răspunse el. A suferit un fel de cedare nervoasă. Se pare că de data asta şi‑a pierdut complet controlul, aşa că l‑au dus la doctor.
Se îndreptă spre cuierul din hol. Charlotte veni după el.
— Merg cu tine, anunţă ea.
Spre neplăcuta ei surpriză, Chuck o refuză.
— Nu acum, rosti el. Mi‑au cerut în mod expres să mă duc singur. Cred că...
Se opri, nedorind să‑i repete Charlottei vorbele lui Ames.
— Cred că situaţia e proastă, mărturisi el într‑un târziu. Ei... mă rog, ei mi‑au spus că s‑ar putea ca Jeff să trebuiască să stea în spital o vreme.
Charlotte se sprijini de zid.
— Şi eu măcar nu‑l pot vedea? gemu ea. Dar e fiul meu!
— Numai în seara asta, îi promise Chuck. Vor să‑l liniştească puţin, asta‑i tot.
Întinse mâna şi o atinse pe Charlotte pe obraz. Îi ridică capul ca ea să‑l privească în ochi.
— O să fie bine, draga mea, o asigură el. O să îndreptăm situaţia asta. Trebuie, însă, să ai încredere în mine. Bine?
Charlotte încuviinţă automat. Mintea îi era prea înceţoşată ca să mai raţioneze. Reveni încet la viaţă un minut mai târziu, când auzi motorul de la maşina lui Chuck.
Ea şi Chuck stătuseră lângă cămin ore întregi, încă de când sunase Dick Kennally ca să întrebe dacă Jeff era acasă. După o vreme Chuck plecase şi se întorsese cu vestea liniştitoare că Mark Tanner era bine şi că rănile lui nu erau serioase. Ea vroise atunci să plece, să se ducă ea însăşi la spital, fie şi doar ca să‑şi ceară scuze în faţa lui Sharon Tanner pentru cele petrecute, dar Chuck îi interzisese. Se dusese el singur la spital, lăsând‑o să aştepte cu nerăbdare şi îngrijorare veşti despre fiul ei şi despre băiatul pe care‑l rănise.
Acum nu mai putea aştepta. Acum nu era numai Mark Tanner în spital, ci şi Jeff. La numai cinci minute după plecarea lui Chuck, Charlotte se făcu nevăzută în noapte.
Zece minute mai târziu se opri în parcarea spitalului. Nici măcar nu verifică dacă maşina soţului ei se afla acolo. Trecu în goană prin uşile de la intrare şi pătrunse în sala de aşteptare. Din spatele ecranului de sticlă al ghişeului, Karen Akers se uită, curioasă, să vadă cine intrase. Recunoscând‑o pe Charlotte, se ridică în picioare şi ieşi din micul ei oficiu.
— De ce nu pot să‑l văd? atacă Charlotte fără nici un preambul. Ce e atât de rău cu el încât nu mi se dă voie să‑l văd?
Karen se holbă uluită la Charlotte. Despre cine vorbea femeia asta?
— P‑pe cine?
— Pe Jeff, răspunse Charlotte. Chuck mi‑a spus că l‑au dus la doctor...
Vocea i se stinse când îşi dădu seama că sala de aşteptare era goală şi clădirea era stăpânită de linişte.
— Soţul meu e aici? se interesă ea, deşi ştia dinainte răspunsul.
— În afară de doamna Tanner nu‑i nimeni aici, Charlotte. Dânsa se află lângă Mark.
Obosită, năucită, Charlotte se prăbuşi pe un scaun de lângă perete. Nu replică nimic câteva momente, încercând să raţioneze.
— Dar el a spus... Începu ea, cu o notă de disperare în voce.
Înţelese brusc totul. Nu‑l aduseseră pe Jeff aici — îl duseseră la clinica sportivă, la doctorul Ames, exact ca data trecută, când Jeff o izbise de perete şi fugise în noapte.
Cumva, faptul că ştia unde era Jeff o făcu să se simtă mai bine. În definitiv, atunci Jeff venise acasă a doua zi, complet refăcut. Poate că Chuck avea dreptate.
Se uită la Karen Akers, simţindu‑se ca o proastă.
— Nu ştiu ce‑am păţit, rosti ea.
Văzând privirea îngrijorată a sorei, ca şi cum Karen ar fi crezut că ea a luat‑o razna, Charlotte se forţă să schiţeze un zâmbet.
— Vreau să spun că sunt convinsă că Chuck mi‑a spus unde l‑au dus pe Jeff, dar am uitat eu. Cred că n‑a fost o noapte uşoară pentru nici unul dintre noi.
Sora păru că se linişteşte puţin.
— El cum se simte? întrebă Charlotte. Mark Tanner?
Karen ezită, neştiind ce să‑i spună. Văzând, însă, preocuparea sinceră a celeilalte femei, făcu cu capul un gest înspre coridor.
— Doarme acum. Dar dacă vrei să arunci o privire, presupun că doamna Tanner nu s‑ar supăra.
Charlotte se ridică în picioare şi porni pe coridor. Se opri alături de uşa camerei lui Ricardo Ramirez. Trase adânc aer în piept, traversă coridorul şi deschise încet uşa de la salonul lui Mark. Înăuntru era aproape beznă; o singură lumină de veghe lumina discret din colţul de lângă uşa băii. Mark zăcea nemişcat pe pat, iar pe scaunul de alături Sharon moţăia. Charlotte ezită. Pe punctul de a face cale întoarsă, văzu că Sharon îşi înălţă capul şi îşi deschise ochii.
— Bună! rosti Sharon ezitând.
— Eu sunt, şopti cealaltă femeie, Charlotte LaConner.
O văzu pe Sharon cum încremeneşte. Îşi dori dintr‑o dată să nu fi intrat acolo. Imediat, însă, Sharon se ridică în picioare şi veni spre ea.
— Am vrut numai să văd cum se simte, rosti Charlotte. Şi ca să vă spun ce rău îmi pare...
Vocea i se stinse. Sharon descoperi, cu surprindere, că simte ceva ca o simpatie pentru cealaltă femeie. O luă pe Charlotte de braţ şi o scoase pe coridor, apoi închise uşa în spatele ei.
— O să se facă bine, zise ea.
Căutând să adopte un ton cât mai neutru, întrebă:
— L‑au găsit pe Jeff?
Charlotte înghiţi nodul care i se pusese în gât şi încuviinţă.
— L‑au dus doctorului Ames, rosti ea. El... Nu ştiu ce a păţit, doamnă Tanner.
— Sharon, replică cealaltă femeie.
— Sharon, repetă Charlotte, pronunţând numele cu grijă. El... ei bine, cred că a fost ca în noaptea în care m‑a lovit pe mine. Stă în temperamentul lui. Se pare că nu se mai poate controla. Ceva îl face să explodeze din te miri ce.
Se încruntă, ca şi cum şi‑ar fi adus aminte de un lucru.
— Precum Randy Stevens, reluă ea, rar. Jeff se comportă exact ca el. Ca şi Randy, înainte de a‑l duce de aici...
Sharon se holbă la Charlotte. Randy Stevens? Cine era şi ăsta? N‑auzise niciodată înainte de numele acesta.

*

Chuck LaConner făcu ochii mari, zăpăcit, la doctorul Martin Ames. Se aflau de jumătate de oră în biroul doctorului. În tot acest timp, Ames îi ţinuse un discurs, special întocmit şi repetat de multe ori să acopere atât propriile sale scopuri cât şi pe cele ale lui Thornton.
— Bineînţeles că n‑o să pot să‑i dau drumul, concluzionă Ames, punându‑şi mâinile într‑un gest de neajutorare pe birou. O să facem tot ce ne stă în puteri ca să corectăm dezechilibrul chimic din creierul lui, dar nu sunt deloc convins că vom găsi ceva eficace.
Îi trebuise ceva timp lui Chuck ca să priceapă exact cele spuse de Ames. Acum, însă, se îndreptă pe scaun.
— Dar ai spus că nimic nu poate merge rău, protestă el. Când mi‑am dat acordul ca Jeff să facă parte din program, mi‑ai promis...
— Nu ţi‑am promis nimic, îl întrerupse Ames. Ţi‑am spus doar că eram siguri în proporţie de nouăzeci la sută că aveam compusul pus la punct, dar te‑am şi avertizat că există în permanenţă riscul unor efecte secundare. Şi înţelegi, desigur, că vor mai fi încă unele...
Ezită, căutând cuvintele cele mai potrivite.
— ...unele, să le zicem, aspecte experimentale ale tratamentului.
Chuck îşi apucă capul cu palmele. Era adevărat, bineînţeles. Îşi aminti de ziua în care vorbise pentru prima dată cu Ames, cu trei ani înainte. Atunci Ames îi spusese că există o şansă mare ca Jeff să învingă deficienţa congenitală care‑l afecta de la naştere. Jeff nu fusese niciodată un băiat scund. Avea, însă, o fragilitate a oaselor care fusese cât p'aci să‑l transforme în invalid. Încă din ziua în care învăţase să meargă — când îşi rupsese un picior la prima căzătură — purtase, practic mereu un mulaj protector în diferite părţi ale corpului. Îl duseseră pe Jeff la tot felul de doctori, dar nici unul nu fusese capabil să le dea vreo speranţă. Ca atare, când Jerry Harris îi dezvăluise programul lui Ames — un nou proces de combinare a vitaminelor cu un hormon ce putea stimula asimilarea calciului — Chuck fusese instantaneu de acord să‑l încerce. Cel mai rău lucru care se putea întâmpla era să nu meargă.
Dar funcţionase. În mai puţin de o lună, oasele lui Jeff începuseră, ca prin minune, să se întărească. Începuse tratamentul la paisprezece ani şi de atunci nu‑şi mai rupsese nici un os, nici măcar în perioada cât structura sa osoasă era în plină stabilizare. Scheletul lui — ce păruse întotdeauna fragil în radiografii — devenise mult mai solid. Oasele i se îngroşau pe zi ce trecea. Jeff câştigase rapid în greutate şi‑n forţă. Umerii săi, întotdeauna înguşti, se lărgiseră. Pe lângă tratamentul cu hormoni şi vitamine, Ames îl pusese şi la un regim de exerciţii fizice.
Până de curând nu existase nici un motiv de a suspecta că tratamentul nu mergea bine. Acum, însă...
Chuck se ridică în picioare, luptându‑se să‑şi stăpânească emoţia.
— Pot să‑l văd? întrebă el.
Ames ezită o clipă, apoi se ridică şi el în picioare.
— Bineînţeles. Dar vreau să fii pregătit. Acum e sub influenţa sedativelor, aşa că e posibil să fie inconştient. Chiar dacă e treaz, s‑ar putea să nu te recunoască.
Cât parcurseră labirintul de coridoare al clinicii sportive, Chuck încercă să se pregătească pentru ce era mai rău. Însă când Marty Ames deschise uşa camerei în care Jeff zăcea legat de masa de metal, Chuck simţi că i se face rău.
Fiul lui era complet gol, iar mâinile şi picioarele îi erau prinse în brăţări metalice. Pe corpul lui erau plantate o mulţime de fire metalice, iar în antebraţe îi fuseseră înfipte tuburi intravenoase. Însă, nici acest echipament, nici brăţările care‑l ţineau legat de masă nu‑l îngrozeau pe Chuck LaConner.
Îl îngrozea Jeff.
Se schimbase în ultimele ore, atât de mult încât Chuck abia îl recunoscu.
Mâinile i se făcuseră mai mari.
Degetele i se lungiseră, iar încheieturile îi ieşiseră în afară, precum nişte noduri contorsionate de copaci. Chiar şi în somn, Jeff îşi agita spasmodic mâinile, ca şi cum ar fi încercat să şi le elibereze din legăturile care le imobilizau.
Şi faţa i se schimbase. Ochii i se înfundaseră adânc în orbite, iar bărbia i se ascuţise, dându‑i un aspect de maimuţă. Maxilarele, puternice întotdeauna, păreau acum prea mari pentru chipul lui. Pielea de pe ele stătea extrem de întinsă, descoperindu‑i dinţii şi limba.
Respira în scurte reprize de şuierături bizare.
— Doamne, icni Chuck. Ce i se întâmplă?
— Îi cresc din nou oasele, explică Ames. Numai că de această dată procesul e incontrolabil. A început cu extremităţile — degetele de la mâini şi picioare şi maxilarele. Dacă nu o să putem controla procesul, se va extinde şi la restul corpului.
Chuck LaConner se holbă la doctor. În ochi i se citea frica.
— Şi atunci ce o să i se întâmple? îndrăzni el să întrebe. Ames nu‑i răspunse imediat. Se hotărî, însă, că n‑avea nici un sens să ascundă adevărul. Vorbi pe un ton rece, de profesionist.
— Atunci o să moară.
În încăpere se lăsă tăcerea, deranjată numai de şuierăturile lui Jeff. Chuck privi deznădăjduit faţa deformată a fiului său. În acea clipă, Jeff deschise ochii.
Avea o expresie sălbatică, de animal.
Sclipeau de ură, cum Chuck LaConner nu mai zărise niciodată înainte. Pământiu la chip, cu corpul scuturat brusc de un fior rece, Chuck LaConner se îndepărtă rapid de propriul său fiu.

13

Mark Tanner clipi din ochi, apoi îi deschise. Pentru o clipă nu pricepu unde se află. Prin geamul unei ferestre pătrundeau razele soarelui. Din instinct îşi ridică mâna dreaptă ca să‑şi protejeze ochii.
Un spasm dureros îi cutremură corpul. Îşi lăsă mâna să‑i cadă înapoi pe pat şi închise din nou ochii. Încet, gândurile începură să i se limpezească şi fragmente din evenimentele petrecute cu o seară înainte îi reveniră în minte.
Se afla la spital. Îşi aminti totul. Îşi aminti de lupta cu Jeff, care nu fusese, de fapt, o luptă în adevăratul sens al cuvântului. Îşi aminti de drumul făcut în ambulanţă, cu maică‑sa ghemuită lângă el, comportându‑se ca şi cum el era pe punctul să moară.
Îşi aminti de doctor — cum îl chema? Mac... Mac Nu ştiu cum, lucrând la faţa lui. Se strâmbă când îşi aduse aminte de durerea ascuţită produsă de acul care‑i penetra pielea. Apoi îl radiografiaseră şi într‑un târziu îl băgaseră în pat şi‑l lăsaseră să doarmă.
Cu ochii închişi ca să se protejeze de strălucirea soarelui, începu să‑şi mişte membrele. Nu era prea rău. Pieptul îl durea la orice deplasare a braţelor, dar nu îngrozitor de tare, iar dacă avea grijă să nu respire prea profund, abia dacă îşi simţea coastele fisurate.
Îl necăjea şi bărbia. Şi‑o atinse cu blândeţe, apoi şi‑o mişcă. Nici aici nu stătea prea rău. Era ca o durere de dinţi. După asta, stăpânindu‑şi durerea din piept, îşi ridică încă o dată mâna şi îşi atinse bandajul de pe frunte. Apoi redeschise ochii.
Cel puţin pe cel stâng. Cel drept abia se întredeschidea. Nu vedea cu el decât o ceaţă roşie, aşa că îl închise la loc. Într‑un târziu îşi răsuci capul şi privi în jurul lui.
Alături de pat, cu bărbia în piept, moţăia pe un scaun mama lui. Chiar şi aşa, un al şaselea simţ o făcu să‑şi deschidă brusc ochii şi să se îndrepte.
— Te‑ai trezit, constată ea cu un soi de surpriză care‑l făcu pe Mark să se întrebe dacă nu cumva ea se aştepta ca el să nu se mai trezească deloc.
— Cred că da, recunoscu el. Ai stat aici toată noaptea?
Ea încuviinţă.
— N‑am vrut să te deştepţi şi să fii înspăimântat.
Mark gemu în sufletul lui. Credea că mai era un bebeluş? Încercă să se ridice în capul oaselor, dar căzu la loc, ţintuit de o durere ascuţită în piept.
— Încearcă aşa, îl, povăţui Sharon, înmânându‑i comenzile pentru ridicarea automată a patului.
Mark le testă câteva clipe, apoi ridică jumătatea superioară a patului până ce se trezi aproape în capul oaselor. Durerea din piept i se liniştise şi schiţă un zâmbet vag.
— Cred că n‑arătam prea bine azi‑noapte, nu? rosti el.
— Nu‑ţi mai face griji în privinţa asta, îl linişti ea. Iar dacă Jeff LaConner crede c‑o să scape uşor...
Lăsă propoziţia neterminată, căci în acea clipă se deschise uşa. În cadrul ei se ivi Mac MacCallum, care păşi înăuntru, cercetă foaia de observaţie de la capătul patului lui Mark, apoi îşi îndreptă atenţia spre băiat.
— Cum te simţi în această dimineaţă? se interesă el apucând încheietura lui Mark ca să‑i ia pulsul. Ai dormit bine?
— Nu m‑aş fi sculat, replică Mark. Cât trebuie să rămân aici?
Mac MacCallum îşi arcui sprâncenele.
— Ai şi gustat din mâncarea de aici, nu? întrebă el poznaş.
Văzând confuzia de pe chipul băiatului, adoptă un ton serios.
— După mine, până mâine, ca să ne liniştim complet. Se pare că n‑ai păţit nimic prea serios, dar nu strică să te mai ţinem sub observaţie o zi.
Făcu un semn cu capul către televizorul suspendat de peretele de vizavi de patul lui Mark.
— Cum ţi se pare să stai o zi în pat şi să nu faci nimic altceva decât să te uiţi la micul ecran?
— Cred că bine. Ce mi s‑a întâmplat? Adică, ce am păţit?
MacCallum îi făcu un scurt expozeu al rănilor suferite.
— Din câte am înţeles, încheie el, ai avut noroc, Jeff LaConner e un individ solid, dar se pare că te‑a „aranjat" mai mult la suprafaţă decât înăuntru.
Se întoarse spre Sharon
— Am văzut deja radiografiile şi rezultatele de la alte teste şi, dacă n‑apare nimic nou azi, nu văd nici un motiv pentru care să nu plece acasă mâine. Poate chiar în seara asta.
— Dar ce‑ar mai putea apare azi? se interesă imediat Sharon.
— Nimic prea serios, o asigură MacCallum. Dar dacă i‑au fost afectaţi şi rinichii — ceea ce nu cred că e cazul — atunci s‑ar putea să‑i apară sânge în urină. Să fiu cinstit, nu mă aştept la nimic rău. Dacă aş fi în locul dumneavoastră m‑aş gândi să mă duc acasă şi să prind câteva ore de somn bun. Mark o să moţăie, oricum, până la amiază, aşa că n‑are sens să mai staţi aici.
— Dar vreau să fiu aici, insistă Sharon.
— Du‑te acasă, mamă, interveni Mark. N‑o să fac altceva decât să stau întins.
Sharon vroi să protesteze, dar înţelese că MacCallum avea dreptate. Simţea epuizarea în fiecare fibră a corpului ei, iar spatele o durea de la poziţia în care stătuse toată noaptea pe scaunul dur. Se ridică în picioare.
— Bine, încuviinţă ea. Dar dacă ai nevoie de ceva, sau vrei un lucru, sună‑mă, bine?
— Clar, replică Mark şi se îmbujoră când maică‑sa se aplecă să‑l sărute pe obraz.
Când ieşi, însoţită de doctor, Sharon auzi sonorul televizorului. Zâmbind, îl urmă pe MacCallum în sala de aşteptare, unde îi mulţumi din nou pentru tot ce făcuse şi o sună pe Elaine Harris să vină şi s‑o ia acasă. Aşteptând‑o pe Elaine, îşi aminti de conversaţia ei cu Charlotte LaConner. Se încruntă şi fugi după MacCallum, pe care îl prinse tocmai când el era pe punctul de a intra în biroul lui.
— Doctore MacCallum, îl opri ea, aţi avut vreodată un pacient pe nume Randy Stevens?
MacCallum se uită la ea cu o privire pătrunzătoare.
— Randy Stevens? Ce‑aţi auzit despre el?
Îi povesti rapid despre vizita din noaptea trecută a Charlottei LaConner.
— După cum vorbea, încheie Sharon, Randy suferea de ceva.
MacCallum dădu afirmativ din cap.
— Bineînţeles că mi‑l amintesc. Cam cu un an în urmă era cea mai mare vedetă a echipei de football. Aproape un alt Jeff LaConner. Bănuiesc că la fel de rău. După asta, însă, familia Stevens s‑a mutat de aici. Cred că taică‑său a fost transferat la New York sau aşa ceva.
Sharon ezită, nedumerită.
— Dar nu l‑aţi tratat niciodată?
MacCallum strânse din buze.
— Nimeni nu mi‑a cerut‑o.
Păru că mai vrea să adauge ceva, dar în acea clipă se auzi difuzorul staţiei interioare. O voce impersonală îi ceru lui MacCallum să răspundă la telefon. Simţindu‑se oarecum nesatisfăcută de cele spuse de doctor, şi cumva deranjată de întrerupere, ea îi mulţumi pentru timpul dăruit ei şi plecă în grabă din spital. Nu observă cele două dube inscripţionate pe lateral cu literele ROCKY MOUNTAIN HIGH, intrând pe aleea către spital.
Cu ochii înroşiţi de oboseală, doctorul Marty Ames se dădu jos din prima dubă. Le făcu semn ocupanţilor celeilalte maşini să rămână unde se aflau şi intră în sala de aşteptare a spitalului districtual. Se opri lângă geamul oficiului sorei de la informaţii şi îşi înclină capul către coridorul ce ducea spre biroul lui MacCallum.
— E înăuntru?
Sora îşi întrerupse lucrul, îl recunoscu şi încuviinţă.
O clipă mai târziu Ames bătu în uşa lui MacCallum şi intră când celălalt doctor îl pofti cu voce tare.
Recunoscându‑l pe Ames, MacCallum rămase surprins. Cu un zâmbet îi făcu semn să ia loc pe scaunul din faţa biroului.
— Ce te aduce aici atât de devreme? se interesă el.
Ames scoase din buzunar un plic, pe care‑l puse pe biroul lui MacCallum.
— Mark Tanner, rosti el. Am înţeles că poate fi transportat, nu?
MacCallum se încruntă şi apucă plicul.
— Desigur, replică el. Mă tem, însă, că nu înţeleg...
Scoase din plic o foaie de hârtie şi se încruntă şi mai tare când citi un ordin, semnat de Blake Tanner, de transferare a lui Mark de la Spitalul Districtual la mica clinică sportivă.
— Ce dracu' mai e şi asta? întrebă MacCallum, mutându‑şi privirea de la hârtie la Ames. Isuse, Marty, aveam de gând să‑i dau drumul băiatului mâine.
Ames dădu din umeri şi adoptă o expresie de compasiune.
— Îmi pare rău, Mac. Eu ştiu doar că m‑a sunat Jerry Harris, de la TarrenTech, azi‑noapte şi m‑a întrebat dacă m‑ar deranja să preiau cazul. Tu mă ştii — când sună Jerry Harris spun întotdeauna prezent. Aşa că unul dintre tipii de acolo s‑a prezentat de dimineaţă la mine cu biletul ăsta, iar acum, iată‑mă aici.
— Dar n‑are sens, protestă MacCallum. Băiatul n‑are nimic grav. Câteva vânătăi şi vreo două coaste fisurate.
— Încearcă să‑i spui asta unui tată îngrijorat, replică Ames. Oricum, ăla e un ordin. Nu mai putem decide nimic nici unul dintre noi, doar dacă Mark nu poate suporta o călătorie de zece minute.
— Doar dacă ai fi refuzat cazul, răspunse, acid, MacCallum, deşi ştia că e o pierdere de timp.
Chiar dacă Ames ar fi vrut — deşi MacCallum nu credea c‑ar fi făcut‑o — ar fi fost un prost să pericliteze prin refuzul său subvenţiile generoase pe care TarrenTech le furniza clinicii în fiecare an.
Iar Martin Ames nu era prost.
— Hai să‑i dăm drumul, rosti MacCallum.
Oftând, apucă telefonul.

*

Robb Harris se apropie cu emoţie de biroul lui Phil Collins. Era îngrijorat încă de la jumătatea orei de engleză, când profesorul îi pasase un bileţel, instruindu‑l să se prezinte la antrenor în timpul pauzei dinaintea cursurilor de după‑amiază. Era aproape sigur că ştia despre ce era vorba — Collins vroia o explicaţie a rolului jucat de el în bătaia din seara precedentă. Când intră, însă, în biroul antrenorului, acesta îl pofti să ia loc, gest pe care Collins nu‑l făcea niciodată cu cineva dacă avea de gând să‑l demoleze. Nervozitatea îl părăsi pe Robb şi făcu loc curiozităţii. Băiatul îşi lăsă ghiozdanul pe podea şi se aşeză.
— Ce‑ai zice să iei locul lui Jeff în echipă? întrebă Collins.
Robb îl privi uimit. Despre ce vorbea? Nimeni nu‑l putea înlocui pe Jeff LaConner. Cât despre el ce să mai zică? Nici măcar nu făcea parte din ofensiva echipei. Nu jucase niciodată decât în defensivă.
— LaConner a terminat‑o cu sportul, îl informă Collins. Cel puţin pentru moment şi poate şi pentru restul sezonului.
Îşi muşcă buza de jos, ca şi cum ar fi încercat să hotărască cât putea să‑i spună lui Robb. De fapt se decisese cu o oră în urmă; cel mai bun mod de a răspândi vestea era să povestească unuia dintre puşti.
— Cred că ştii ce s‑a petrecut azi‑noapte. Oricum, Jeff e într‑o stare extrem de proastă. Am auzit că s‑ar putea să fie internat o vreme într‑un spital.
Nu era nevoie să precizeze la ce fel de spital se referea; tonul vocii lui era elocvent.
— C‑ce i s‑a întâmplat? întrebă Robb. A cedat nervos?
Collins dădu din umeri.
— De unde să ştiu? Sunt antrenor, nu psihiatru. Oricum, m‑am uitat pe listă şi numele tău stătea în fruntea ei. Sunt convins că nu eşti pregătit, adăugă el intenţionat când văzu că Robb roşeşte de plăcere, dar nu pot muta pe nimeni altcineva de pe postul pe care joacă. În plus, pasele tale nu sunt deloc proaste.
Se sprijini de spătarul scaunului şi‑şi încrucişă mâinile la ceafă, cântărindu‑l pe Robb din priviri.
— Ce zici de noaptea trecută? întrebă el, în sfârşit. Am auzit că ai fost şi tu implicat.
Robb dădu, indiferent, din umeri.
— Jeff m‑a pocnit o dată, dar n‑a fost chiar atât de rău.
— Ei, ce‑ar fi să lăsăm computerele să hotărască asta? propuse Collins.
Cinci minute mai târziu, dezbrăcat complet, în afara şortului de gimnastică, Robb se întâlni cu Collins în mica încăpere de exerciţii a şcolii. În ciuda micimii, camera era burduşită cu echipamente de antrenament, ataşate toate printr‑o serie de cabluri la un mic computer aflat pe un birou, în colţ. Robb începu să execute câteva exerciţii de rutină, pe care le mai făcuse de sute de ori înainte, trecând rapid de la o maşină la alta. Eforturile lui erau monitorizate. Deşi era conştient că măsurătorile erau mai puţin precise decât cele de la clinica sportivă, i se părea întotdeauna interesant să vadă rezultatele ce ieşeau la iveală pe o serie întreagă de grafice şi tabele furnizate la sfârşitul fiecărei sesiuni de exerciţii de imprimanta computerului.
Cincisprezece minute mai târziu termină. O clipă mai târziu imprimanta intră în funcţiune şi bâzâi ca nebuna aproape un întreg minut. După asta Collins rupse hârtia, o studie o clipă şi i‑o înmână lui Robb.
— Nu‑i rău, comentă antrenorul. Dar nici nu‑i nemaipomenit de bine.
Robb privi graficele şi descoperi că, în ciuda rezultatelor care erau la fel de bune, per ansamblu, ca întotdeauna, forţa lui era un pic sub normal, ca şi puterea de ridicare a greutăţilor cu picioarele. Îşi dădu seama imediat care era problema, căci bărbia îl mai durea încă surd în locul în care îl atinsese pumnul lui Jeff. Se uită la antrenor, care scrijelea deja ceva pe o bucată de hârtie.
— Cu asta ai să‑ţi iei liber de la restul orelor, îl informă Collins. Vreau să te duci la clinică şi să te examineze Ames. Dacă o să joci mâine trebuie să fii în cea mai bună formă.
Zâmbind fericit, Robb Harris se întoarse în vestiar, se îmbrăcă şi porni spre rastelul din spatele sălii unde îşi ţinea bicicleta.

*

— Ce înseamnă toate astea? întrebă Mark din spatele dubei.
De fiecare parte a lui stătea câte un brancardier. Deşi pieptul îl necăjea un pic, durerea nu era prea mare. Se simţea, însă, ameţit şi nu înţelegea de ce trebuiau să stea brancardierii lângă el. În faţa lor, în cealaltă dubă, nu se afla decât şoferul.
— Tatăl tău vrea să te examinez, asta‑i tot, îl linişti doctorul Ames de pe locul din faţă.
— Dar de ce? insistă Mark.
Încercase să scoată un răspuns sincer de la Ames încă de când doctorul poposise în camera lui, la o jumătate de oră după ce plecase maică‑sa. Ames se prezentase şi‑i comunicase că avea să fie transferat la Rocky Mountain High. Pentru Mark, acţiunea n‑avea nici un sens — doctorul MacCallum îi spusese clar că putea să plece acasă a doua zi.
— Cred că tatăl tău vrea să‑ţi recomand nişte exerciţii, rosti Ames. În plus, eu am un complex de vitamine care te‑ar putea ajuta cu problemele tale de creştere.
Mark se încruntă, nedumerit. Taică‑său nu‑i menţionase nimic despre asta.
— Când i‑a venit ideea asta? se miră băiatul.
În aceeaşi clipă îşi dădu seama. Îi venise în noaptea trecută, bineînţeles, datorită faptului că el nu se putuse apăra de Jeff LaConner. Şi totuşi, dacă ai lui deciseseră să‑l trimită la clinica sportivă, de ce nu‑i spusese maică‑sa nimic? Fixă cu privirea ceafa lui Ames.
— Mama ştie despre asta?
Ca şi cum ar fi simţit privirea lui Mark aţintită asupra lui, Ames se întoarse şi‑i zâmbi prietenos băiatului.
— Din câte am înţeles, tatăl tău ar fi bucuros dacă tu te‑ai putea apăra singur. Presupun că şi mama ta simte la fel. Şi cum am auzit că ai început să faci exerciţii pe cont propriu, presupun că ai cam obosit să fii socotit drept pici.
În ciuda lui, Mark se trezi că râde. Trebuia să admită că era adevărat. Poate că nu chiar în faţa doctorului Ames, dar sieşi categoric. Probabil că şi taică‑său îşi dăduse seama de asta, cu toate că el încercase din răsputeri să nu producă un tam‑tam prea mare asupra exerciţiilor sale.
Se sprijini de spătarul banchetei şi încercă să se relaxeze. Cei doi brancardieri continuau, însă, să‑l stingherească. Îşi zise brusc că acţionau ca şi cum l‑ar fi dus la închisoare şi le era frică să nu evadeze.
Imaginea unei puşcării deveni mai puternică în mintea lui când ajunseră în faţa porţilor înalte ale clinicii sportive.
— Ce e asta? întrebă el. O clinică sportivă sau un lagăr de concentrare?
Pe locul său din faţă, Ames chicoti.
— De fapt cam arată a puşcărie, nu? îl secondă doctorul. E numai ca să nu permită accesul dinafară al neaveniţilor. Avem o groază de echipamente scumpe înăuntru şi o mulţime de programe în derulare care nu trebuie să fie văzute de intruşi.
Se răsuci pe loc şi‑i făcu cu ochiul lui Mark. Băiatul crezu că a înţeles. Şi nici nu era ca la TarrenTech şi ca la toate celelalte companii din Valea Siliciului, ce‑şi cheltuiau o parte din profituri pentru măsuri de pază şi protecţie a ideilor noi şi o altă parte ca să fure ideile altora. Toată această tevatură i se păruse lui Mark, dintotdeauna, a fi o tâmpenie. În definitiv, toţi aflau, până la urmă, totul despre toată lumea, nu?
Porţile se deschiseră pe neaşteptate. Mark se zgâi curios la construcţia mare ce adăpostea inima complexului. Arăta drăguţ — ca o cabană şi în nici un caz ca un spital. Îşi aminti ce‑i povestise Robb Harris despre clinică.
— Câţi copii vin aici vara? se interesă el.
— Anul acesta au fost aproape cincizeci, îi răspunse Ames, zâmbindu‑i. Bineînţeles că nu le punem la dispoziţie toate capacităţile noastre. Dacă am face‑o am aduce prejudicii echipei noastre.
Se opri şi‑l privi interogativ pe Mark.
— Te interesează football‑ul?
Mark clătină din cap.
— Nu chiar, recunoscu el. De fapt mie mi s‑a părut mereu că sportul ăsta e prostesc.
Maşina în care se afla depăşi faţada clădirii şi îşi continuă drumul spre spate, în timp ce celălalt autovehicul opri în faţa intrării principale.
— Unde mergem?
— Intrăm prin spate, răspunse Ames. O să o luăm prin garaj.
Câteva secunde mai târziu, şoferul trase în faţa unei perechi de porţi metalice impozante, care se ridicară aproape instantaneu. Imediat ce ele îşi încheiară cursa, maşina pătrunse înăuntru. În spatele lor, porţile se închiseră cu un zgomot metalic, dur şi sec.
— Am ajuns, rosti Ames.
Unul dintre brancardieri se dădu jos din maşină şi ţinu portiera deschisă pentru Mark. Băiatul îl urmă pe sanitar pe uşa clădirii şi apoi în lungul unui coridor, cotind, într‑un târziu, într‑o sală de tratamente foarte asemănătoare cu cea în care îl examinase doctorul MacCallum cu o noapte înainte.
Numai că aici existau nişte brăţări dure din material textil ataşate mesei de examinare.
Văzând brăţările, Mark se încruntă şi îşi aminti de semnele ciudate pe care le văzuse pe încheieturile lui Jeff odată.
— C‑ce sunt astea? întrebă el, cu voce care‑i trăda frica.
— Nu trebuie să‑ţi faci griji, căută Ames să‑l liniştească. Scoate‑ţi hainele şi pune‑ţi asta, continuă el, dându‑i lui Mark un halat de spital verde pal.
— De ce? insistă Mark. Ştiţi deja ce am? Am fost doar bătut. Nu mi‑e rău.
Tonul lui Ames se înăspri.
— Fă ce ţi se spune, Mark. N‑o să‑ţi facem nici un rău. Vrem doar să te ajutăm.
Mark privi către uşă. Unul dintre brancardieri o blocă, uitându‑se la Mark, ca şi cum ar fi ştiut la ce se gândea băiatul. Ezită o clipă, cu inima bătându‑i nebuneşte.
Îşi aduse aminte că taică‑său fusese cel care îl trimisese aici. Aşa că totul trebuia să fie în regulă. Cu toate astea nu‑şi putu înfrâna nervozitatea cât timp se dezbrăcă încet şi îşi puse halatul.
Când se întinse pe masă, brancardierii săriră brusc pe el. Unul dintre ei îl ţinu bine, iar celălalt îi prinse mâinile şi picioarele de suprafaţa metalică.
— Ce dracu'..., ţipă Mark.
Mai mult nu apucă să spună, căci în gură îi fu înfipt un căluş, iar într‑o venă a antebraţului îi pătrunse un ac de seringă.
— O să fie bine, îl asigură încă o dată Ames. Crede‑mă, Mark, o să te simţi mai bine decât te‑ai simţit vreodată în viaţa ta.
Mark se luptă o clipă cu brăţările dure, dar, încercând să se elibereze, un junghi dureros îi străbătu pieptul.
Căzu în abisul negru al inconştienţei înainte ca durerea să i se estompeze.

14

Linda Harris îşi avea deja ghiozdanul pregătit când sună de prânz clopoţelul. Meditase toată dimineaţa la ce avea de făcut, dar se hotărâse cu numai cincisprezece minute înainte. Avea să sară peste prânz ca să‑i facă o vizită la spital lui Mark. Nu prea avea mult timp la dispoziţie, dar după amiază avea ore de studiu individual şi putea spune oricând că îşi petrecuse vremea în bibliotecă. Dacă ar fi trebuit, ar fi putut‑o pune pe Tiffany Welch — care îl ajuta întotdeauna pe bibliotecar — să‑i confirme. După ce sunetul clopoţelului se stinse, Linda fugi din clasă către scara principală spre parter. Când coborâse jumătate din trepte, o auzi pe Tiffany strigând‑o de la mezanin.
— Linda? Aşteaptă!
Linda ezită, tentată s‑o ignore, apoi se hotărî să răspundă.
— Bună, salută ea când cealaltă fată o ajunse din urmă. Ascultă, am nevoie să‑mi faci un mare serviciu. Îi spui tu domnului Anders că sunt la bibliotecă dacă n‑ajung la orele de studiu?
Pe faţa ovală a celeilalte fete se citi o clipă confuzia, apoi ochii ei albaştri căpătară un aer conspirativ.
— Unde te duci? Lipseşti toată după‑amiaza?
Curiozitatea din vocea prietenei ei o determină pe Linda să creadă că Tiffany avea chef să meargă cu ea; pentru Tiffany orice nimic era mult mai interesant decât şcoala.
— Mă duc la spital, rosti, simplu, Linda.
Tiffany se lumină la faţă.
— Ca să‑l vezi pe Jeff? Merg şi eu.
— De ce aş vrea să‑l văd pe Jeff? se supără Linda. După cele întâmplate azi‑noapte sper să nu‑l mai văd niciodată!
Curiozitatea din ochii lui Tiffany dispăru.
— Atunci pe cine?
Imediat ce rosti întrebarea, înţelese.
— Vrei să spui că te duci la Mark? întrebă ea cu un ton dispreţuitor.
— Şi de ce nu m‑aş duce? i‑o întoarse Linda.
— Dar e... mă rog, e cam handicapat, nu crezi?
Pe chipul Lindei se aşternu răceala.
— Nu înseamnă că e handicapat dacă n‑o ia razna cu sportul cum fac toţi de pe aici. Întâmplător e un tip drăguţ, şi nici nu sare să‑i snopească în bătaie pe cei mai mici ca el.
Tiffany nu putu rezista tentaţiei.
— Dar nu există tipi mai mici, doar dacă nu te gândeşti la preşcolari.
Văzu că ochii Lindei se umplu de lacrimi şi se grăbi să‑şi corecteze gafa:
— Iartă‑mă, se scuză ea. O să te acopăr. Spune‑i bună din partea mea, da?
Linda încuviinţă, apoi se răsuci pe călcâie şi părăsi în grabă clădirea şcolii.
Douăzeci de minute mai târziu ajunse în faţa spitalului. Împinse uşile de sticlă şi intră în sala de aşteptare. În afara unei femei cu trăsături sud‑americane — palidă la chip şi cu ochii înfundaţi în orbite — în încăpere nu se mai afla nimeni. Linda privi descumpănită în jurul ei, apoi se îndreptă spre soneria de la ghişeul ce separa sala de aşteptare de oficiul de înregistrare.
— E în camera lui Ricardo, rosti femeia cu trăsături sud‑americane. Îi face baie fiului meu.
Linda se întoarse spre femeie. Înţelese acum cine era, dar nu ştia ce să‑i spună. Înainte, însă, de a rosti vreun cuvânt, în sală îşi făcu apariţia Susan Aldrich.
— S‑a făcut, doamnă Ramirez, anunţă ea, apoi o văzu pe Linda. Bună. Ce te aduce aici?
Se uită instinctiv la ceas.
— E pauza prânzului, explică Linda. M‑am gândit să trec şi să‑l salut pe Mark.
— Mark? se miră sora. Oh, vrei să spui Mark Tanner. Nu‑i aici.
Linda se uită, nedumerită, la soră.
— Dar l‑au adus aici noaptea trecută. Susan Aldrich dădu din cap.
— Şi azi‑dimineaţă a plecat, aşa că n‑a fost prea serios rănit.
Lindei nu‑i veni să creadă. Îşi aminti clipa când îl scoseseră pe Mark de la urgenţă, cu faţa toată numai copci şi vânătăi şi cu pieptul complet bandajat.
— Dar unde s‑a putut duce? se miră ea.
— Acasă, presupun, răspunse Susan. Pot să verific dacă vrei. Plecase deja când am preluat eu schimbul.
Linda clătină din cap. Dacă se grăbea avea timp să ajungă acasă la Mark, să‑l salute şi să se întoarcă la şcoală, pentru ora a cincea.

*

Linda o prinse pe Sharon Tanner tocmai când aceasta ieşea din casă.
— Bună! o salută Sharon. M‑ai prins la timp. Tocmai plecam la spital.
Îi arătă câteva reviste şi o carte.
— Cred că Mark s‑a săturat de televizor, nu crezi?
Linda făcu ochii mari. La ce se referea mama lui Mark?
— D‑dar nu‑i aici? se miră ea. Tocmai am trecut pe la spital şi mi s‑a spus că i s‑a dat drumul acasă de dimineaţă!
Era rândul lui Sharon să rămână cu gura căscată. Trebuia să fie o greşeală. Când plecase de la spital, doctorul MacCallum îi spusese limpede că nu‑i va da drumul lui Mark până a doua zi, sau până în această seară, cel mai devreme.
— Dar e o tâmpenie! izbucni ea. Bineînţeles că e la spital. Cu cine ai vorbit?
Linda îi repetă cele întâmplate la spital. Pe măsură ce asculta, ochii lui Sharon căpătară o expresie sumbră, dar ea continuă să se agaţe de ideea că totul nu era decât o greşeală.
— Haide, o îndemnă ea pe Linda înspre casă. O să sun la spital şi o să lămurim toată această porcărie. Doamne! icni ea, la apariţia bruscă a unei idei, doar nu l‑au pierdut, nu?
Cinci minute mai târziu, când îl prinse pe MacCallum, se întunecă.
— Dar de ce nu mi s‑a spus? se repezi ea. N‑am discutat niciodată cu doctorul Ames!
Ascultă nerăbdătoare explicaţiile doctorului.
— Dar e ridicol, protestă ea după ce el termină. Chiar dumneata ai spus că n‑are nimic grav. Şi de ce ar avea nevoie de un medic sportiv? Doar a fost bătut, nu rănit într‑un meci de football.
— Nu ştiu, replică, cu sinceritate, MacCallum. Nu vă pot spune decât că externarea era semnată de soţul dumneavoastră. Ca să mă asigur, am confruntat semnătura cu cea de pe formularele completate azi‑noapte. Nici nu mi‑a trecut prin minte că nu v‑a pus în temă în dimineaţa aceasta, căci altfel v‑aş fi sunat chiar eu.
Când închise telefonul, Sharon era furioasă foc. Blake fusese un nesimţit! Să‑i facă ei o figură ca asta!
O lăsă pe Linda Harris la şcoală. Nu ajută la nimic faptul că Linda încercase pe drum s‑o liniştească, povestindu‑i despre cele înfăptuite de Ames cu Robb şi despre pasiunea cu care lucra fratele ei în cadrul programului.
— Dar nu asta e problema, încercase ea să se explice. Sunt convinsă că gestul în sine n‑are nimic rău în el. Mă doare cumplit, însă, faptul că nimeni nu m‑a pus la curent cu situaţia lui Mark!
Linda se dădu jos din maşină şi trânti portiera.
— Spuneţi‑i lui Mark că o să‑i fac o vizită după şcoală, rosti ea.
Era prea târziu, însă. Furioasă, Sharon apăsase pe accelerator în clipa în care se închisese portiera.

*

Mark plutea într‑o ceaţă, privind nemişcat ecranul mare al unui televizor suspendat de tavanul de deasupra capului. Urechile îi erau acoperite de o pereche de căşti. În tot haosul provocat de medicamente în creierul lui, numai imaginile de pe ecran şi sunetele din urechi erau reale.
Era ca un vis — un vis plăcut în care el se plimba de‑a lungul unui mal umbros de râu, oprindu‑se din loc în loc să admire apa învolburându‑se peste o piatră sau o broască prăjindu‑se la soare pe un buştean. Deasupra capului zburau păsări şi ţipetele lor, amestecate cu bolborositul liniştitor al apei, îi umpleau urechile.
Dintr‑un pâlc de plopi aflaţi în faţa lui ieşi o căprioară. Mark rămase pironit locului, observând graţioasa făptură cum se întindea alene pe un smoc de iarbă de lângă râu. Apoi alte imagini îi apărură neclare în minte, imagini pe care nu le recepţionă limpede, dar pe care subconştientul lui le înregistră.
Tocmai aceste imagini pe care nu le distingea clar aveau să‑i rămână în minte. Restul, viziunea cursului de apă şi cântecul păsărilor, avea să se piardă.
Ca şi realitatea evenimentelor ce aveau să se petreacă în jurul lui şi cu el.
Era încă legat de masa metalică, dar nu se mai afla în camera de examinare în care fusese adus la sosirea în clinică. De fapt aici brăţările nu mai erau necesare, căci Mark renunţase să se mai zbată imediat după prima doză de calmant — prima dintr‑o serie de mai multe pe care le primise în cele câteva ore de când se afla acolo. Relaxat precum mintea, corpul lui Mark se supunea complet tratamentului ce‑i era administrat. Din precauţie, însă, păstraseră brăţările la locul lor în timp ce mutau masa din cameră în cameră.
Trupul lui Mark, precum anterior cele ale lui Randy Stevens şi Jeff LaConner, era conectat la un şir întreg de aparate de măsură şi monitoare. De coapsa dreaptă îi era prins un tub de perfuzie, iar un alt tub preleva continuu mostre de sânge, care erau aproape instantaneu analizate.
Deasupra corpului său spânzura un scanner ce se mişca în susul şi în josul mesei, furnizând serii de date unui computer ce bâzâia uşor şi transmitea datele prelucrate unui monitor de dimensiuni mari.
În corpul băiatului avuseseră loc modificări substanţiale, chiar dacă ele erau insesizabile cu ochiul liber.
Fisura din bărbie practic dispăruse, iar coastele i se refăceau rapid.
Oasele lui, stimulate de dozele masive de hormoni sintetici ce‑i invadau organismul, începuseră să răspundă, reproducându‑şi celulele în mare viteză, astfel încât Mark crescuse deja cu câţiva milimetri în înălţime şi cu o jumătate de kilogram în greutate.
Martin Ames supraveghea de aproape cinci ore tratamentul aplicat lui Mark, căutând un semn, oricât de mic, de reacţie adversă. Până acum totul mergea de minune. Cu toate că pentru un neavizat schimbările erau imposibil de detectat, Ames era în stare să le sesizeze aproape imediat ce ele aveau loc.
Capacitatea pulmonară îi crescuse uşor, ca şi mărimea inimii. Tensiunea arterială — crescută când fusese adus acolo — era normală acum. Chiar şi creierul lui Mark demonstra anumite modificări chimice, care aveau să se transforme curând în transformări fizice.
Şi totuşi Ames era conştient că fără aportul computerelor, Mark n‑ar fi părut deloc diferit de băiatul care sosise acolo cu câteva ore înainte.
O sonerie electronică bâzâi uşor, distrăgându‑l pe Ames de la munca lui. Privi în sus, iritat, şi constată că o lumină albastră pâlpâia pe perete. Oare chiar trecuseră cinci ore de când se găsea în sala de tratament, de când supraveghea acel proces minunat de recreaţie a băiatului? Epuizarea pe care o simţi în muşchi îi spuse că aşa stăteau lucrurile.
— În regulă, rosti el întinzându‑şi încheieturile şi masându‑şi umărul drept. Destul pentru moment.
Imediat, unul dintre asistenţii lui opri alimentarea cu substanţă prin tubul de perfuzie, iar altul scoase acul din venă, apoi tamponă locul cu o bucată de vată înmuiată în alcool. Acul fusese subţire, iar semnul lăsat pe coapsă era de‑abia vizibil în mijlocul unei mici vânătăi ce avea să dispară în câteva ore.
Alţi asistenţi se apucară să deconecteze dispozitivele electronice. Unul câte unul, monitoarele fură stinse, mai puţin cel care afişa activitatea cardiacă a lui Mark. Acesta trebuia stins ultimul, după ce avea să fie încheiată ultima fază a tratamentului.
Ames observă agitaţia impasibil. Şedinţa se încheiase admirabil. Era convins că Mark Tanner avea o prognoză bună.
Numai dacă nu...
Gândurile apucară altă cale, fixându‑se asupra lui Jeff LaConner, care fusese în aceeaşi încăpere, cu numai câteva ore înainte, conectat la aceleaşi echipamente. Încă nu ştia ce mersese prost în cazul lui Jeff. Fusese atât de atent cu el... Îi modificase tratamentul la primele semne de reacţie faţă de terapie. Nu funcţionase; starea lui Jeff continuase să se deterioreze.
Trebuia să existe un răspuns, şi Ames era hotărât să afle care era răspunsul, să descopere eroarea comisă în amestecul de hormoni care determinase răspunsul exploziv al lui Jeff LaConner şi al altora.
Până atunci, Mark Tanner, cu antecedentele lui de reumatism infecţios şi rahitism, avea să‑i furnizeze date noi care să ducă la progres în elaborarea unui produs perfect.
Aşa cum promisese Jerry Harris, Mark era un subiect de experienţă perfect. În cele din urmă el avea şansa să beneficieze de pe urma tratamentului experimental la fel de mult ca şi Ames.
Doar dacă nu cumva...
Ames alungă gândul. Echipa de asistenţi îşi încheie treaba. Monitorul de deasupra capului lui Mark se stinsese, iar căştile fuseseră îndepărtate de la urechile băiatului. Mark sforăia uşor. Anestezicele îi erau eliminate din sânge. În câteva minute avea să se trezească.
— Dezlegaţi‑l înainte să înceapă să se zbată, rosti Ames, păşind înainte şi luând o seringă din mâna asistentului şef. Nu vrem să rămână semne.
Verifică cu atenţie acul, îl înfipse într‑o venă de la braţul drept al băiatului, apoi apăsă pe piston.
Imediat ce insulina ajunse în circuitul sanguin al băiatului, o sudoare rece acoperi trupul lui, care începu să tremure spasmodic.

*

Tremurul crescu în intensitate. Dintr‑o dată, expresia de seninătate de pe chipul lui Mark fu înlocuită de o grimasă de frică şi durere.
În acea clipă începură convulsiile, corespunzând celei de‑a treia faze a şocului insulinic. Într‑un târziu, Mark deveni inconştient şi corpul i se relaxă complet. Abia atunci îşi permise Ames să facă semn cu capul.
— În regulă, rosti el. Luaţi‑l şi îmbrăcaţi‑l. Când se va trezi nu‑şi va aminti nimic.
Un rânjet sardonic îi apăru pe buze.
— De fapt, adăugă el, e mai mult decât probabil că se va simţi mai bine decât s‑a simţit el vreodată.
În primul moment Sharon Tanner nu fu deloc sigură că venise la locul potrivit. Condusese aproape inconştient pe tot parcursul celor trei kilometri care separau clinica de oraş. Devenise din ce în ce mai furioasă, în special pe Blake. Cum îşi permisese să facă aşa ceva fără s‑o consulte şi pe ea? Un astfel de gest nu‑i stătea în caracter; nu‑i putea sta în caracter. Cu toate astea, în ciuda mâniei, logica minţii îi furnizase răspunsul. Dacă el ar fi întrebat‑o, ea ar fi presupus, pur şi simplu, că intenţia lui nu e decât un pas înainte în campania de determinare a lui Mark de a se implica mai mult în activităţi sportive, şi, ca atare, s‑ar fi opus categoric.
Şi ar fi avut dreptate s‑o facă.
Frână brusc şi se uită la clădirea din dreapta ei. Clinica sportivă părea mai degrabă un campus, aşa cum era, complet înconjurată de pajişti. Apropiindu‑se de acestea, constată că ele nu erau simple pajişti, ci terenuri de sport. Erau acolo două terenuri de football, o suprafaţă pentru baseball şi un teren de hochei. Exista chiar şi o pistă de atletism, ce înconjura un teren pe care se aflau obstacole de diferite înălţimi, o pistă de sărituri în lungime şi una de sărituri în înălţime, ca şi alte diverse bare pentru exerciţii.
În centrul tuturor acestor spaţii se afla ceva ce semăna cu o cabană imensă. Între ea şi clădirea clinicii se intercalau nişte porţi închise. Sharon trase maşina în faţa porţilor, coborî geamul portierei şi apăsă un buton de pe cutia metalică montată pe un stâlp de fier. O clipă mai târziu, prin difuzorul cutiei se auzi o voce masculină.
— Cu ce vă pot ajuta?
— Am venit să‑l văd pe doctorul Ames, răspunse Sharon. Mă numesc Sharon Tanner şi sunt mama lui Mark Tanner.
— O clipă, vă rog, replică vocea.
Difuzorul muri. Secundele porniră să se scurgă, implacabile. După un minut Sharon se întrebă dacă ajunsese unde trebuie. Tocmai începuse să se gândească ce avea de făcut când difuzorul prinse din nou viaţă, simultan cu deschiderea porţilor:
— Parcaţi în faţa clădirii şi intraţi pe uşa principală, doamnă Tanner, o instrui vocea impersonală.
Sharon îşi luă piciorul de pe frână şi porni încet pe alee, impresionată de ceea ce vedea, în ciuda mâniei din ea. Clădirea era elegantă şi se potrivea de minune cu peisajul muntos din jur. Era un succes arhitectural. Parcă maşina, urcă în grabă treptele scării, traversă veranda largă şi intră, printr‑o uşă grea de sticlă, în hol. Acolo o aştepta, zâmbind o femeie care purta un halat alb de laborator peste taior.
— Doamna Tanner? întrebă femeia ca să se asigure.
Fără a aştepta răspunsul, continuă:
— Eu sunt Marjorie Jackson, asistenta doctorului Ames. Toată lumea îmi spune Marge. Vreţi să veniţi cu mine?
Sharon strânse din buze. În ciuda vocii ei imperioase de a‑şi descărca mânia, se trezi că o urmează pe Marge Jackson către ceea ce părea a fi o sufragerie, apoi în lungul unui coridor, către una dintre aripile imobilului.
— Pare îngrozitor de goală, nu‑i aşa? rosti Marge, privind‑o peste umăr pe Sharon. Ar fi trebuit s‑o vedeţi în timpul vacanţei. Vara trecută a trebuit să‑i hrănim pe băieţi în două serii.
Un minut mai târziu Sharon fu condusă printr‑un şir de birouri. Într‑unul din ele, Marge Jackson se aşeză pe un fotoliu.
— Bănuiesc că vă aflaţi aici ca să‑l vedeţi pe...
Se opri şi se uită pe un dosar de pe biroul la care se afla.
— ...pe Mark, nu‑i aşa?
— Mă aflu aici pentru mult mai mult decât atât, replică Sharon cu voce de gheaţă.
Fu mulţumită să vadă cum celeilalte femei îi dispare zâmbetul.
— Poftim? rosti Marge. Mă tem că nu înţeleg — s‑a întâmplat ceva?
— Ceva? repetă Sharon fără a încerca să‑şi mascheze furia. De ce să se întâmple ceva? Mi‑am lăsat dimineaţă copilul la Spitalul Districtual şi aflu la prânz că a fost mutat. Nimeni nu m‑a întrebat nimic — nici măcar nu mi s‑a comunicat ceva! Şi dumneata vrei să afli dacă s‑a întâmplat ceva?
Pe chipul lui Marge Jackson se aşternu o expresie sinceră de îngrijorare. Dintr‑o dată Sharon se simţi prost. Orice s‑ar fi întâmplat era clar că nu era vina femeii. Oftă zgomotos, se prăbuşi pe un scaun, şi îşi ceru scuze. Îi explică, pe scurt, celeilalte femei tot ce se petrecuse. Când termină, Marge dădu din cap în semn de compasiune.
— Ce îngrozitor pentru dumneavoastră, rosti ea. Cred că l‑aş fi ucis pe bărbatu‑meu dacă mi‑ar fi făcut aşa ceva.
Sunt, însă, convinsă că a fost o confuzie şi vă pot spune că totul e în regulă.
— Dar de ce a fost adus Mark aici? întrebă Sharon. Pare totul atât de inutil.
— Mă tem că va trebui să discutaţi cu doctorul Ames despre asta, replică Marge.
În acea clipă, faţa i se lumină şi ea făcu un semn cu capul către cineva care tocmai intrase pe uşă.
— Iată‑l! Doctore Ames, dânsa e Sharon Tanner, mama lui Mark.
Sharon se ridică în picioare, surprinsă să vadă un bărbat extrem de chipeş, cu ochi cenuşii care‑i scânteiau când el zâmbea. Ames îi întinse mâna. Ea acceptă automat s‑o strângă şi îşi dădu abia atunci seama că, în sinea ei, se aşteptase la un fel de monstru machiavelic care i‑a răpit fiul şi care ar fi început acum să‑i ceară iertare.
Ames o conduse în biroul lui, îi oferi o ceaşcă cu cafea, şi, după ce‑i ascultă povestea, o asigură că nu era decât vina lui.
— Ar fi trebuit s‑o pun pe Marge să vă sune, ca să fiu eu sigur că sunteţi la curent cu evenimentele. Spune‑ţi‑mi Marty, vă rog. Toţi îmi spun aşa, inclusiv o mulţime de puşti.
Zâmbi şi se lăsă pe spătarul scaunului.
— Oricum, cred că veţi fi bucuroasă să aflaţi că totul e în regulă cu Mark.
— Ştiam asta, deja, replică Sharon. Doctorul MacCallum s‑a ocupat de el o mare parte din noapte.
Ames păru stânjenit.
— Mi‑am dat seama şi să ştiţi că n‑am vrut să spun că Mac n‑ar fi un doctor bun. Din contră, aş putea declara că e al naibii de priceput.
— Atunci de ce a ţinut soţul meu să‑l vedeţi pe Mark, doctore Ames? întrebă Sharon, pusă încă pe harţă.
Ames dădu din umeri.
— Cred că vroia şi o altă părere. Şi mai presupun că Jerry Harris i‑a povestit că specialitatea mea e să lucrez cu copiii care au probleme de dezvoltare fizică şi psihică.
Sharon rămase uluită. Deci avusese dreptate, cel puţin parţial. Blake căuta, într‑adevăr, o cale să rezolve sechelele reumatismului infecţios suferite de Mark.
— Şi v‑aţi format o părere? se interesă ea, forţându‑se să‑şi păstreze vocea neutră.
— E greu de spus, rosti Ames. L‑am examinat în întregime şi sunt încântat să vă comunic că nu suferă de nimic grav. De fapt, e remarcabil de sănătos, date fiind antecedentele lui medicale.
Sharon se linişti.
— Atunci când îl pot lua acasă?
— Nu văd de ce să nu‑l luaţi acum. I‑am administrat nişte codeină ca să nu‑l mai deranjeze durerea de coaste. În câteva zile va fi ca şi nou.
Sharon îl privi uimită pe Ames. Asta era tot? Se înfuriase atât de tare fiindcă fusese convinsă că Blake şi doctorul acesta puseseră la cale ceva tainic. Şi acum...
— Iată ce vă propun, rosti Ames, ridicându‑se în picioare. Ce‑ar fi să vă ofer un tur al clinicii mele şi să vă arăt cam ce facem noi aici? Până îl vom încheia, Mark va fi gata de plecare.
— Nu cred că am nevoie de un tur..., începu Sharon, dar Ames o amuţi cu un gest al mâini.
— V‑am răpit fiul, vă amintiţi? Putem cel puţin să vă liniştim în privinţa asta.
Spre surprinderea ei, Sharon se trezi că‑l urmează supusă pe Ames şi că‑i ascultă cu atenţie explicaţiile lui despre facilităţile pe care le aveau acolo şi despre programele de vară.
— Ceea ce încerc să fac, rosti el intrând într‑o sală de gimnastică plină cu dispozitive cum Sharon nu mai văzuse în viaţa ei, e să tratez fiecare copil în parte. Am avut dintotdeauna părerea că a pretinde că există o singură dietă, un singur regim de exerciţii sau un singur gen de medicaţie pentru fiecare copil, e curată tâmpenie. De vreme ce toţi copiii care vin aici au probleme particulare, încerc să nu mă uit niciodată la ei ca la nişte simpli puşti. Fiecare dintre ei e un individ, şi trebuie tratat ca atare.
Sharon se opri, uitându‑se la o bicicletă staţionară ce avea un ecran mare, curbat, în faţa ei.
— Şi asta pentru ce mai e? se interesă ea, arătând spre ecran.
Ames zâmbi.
— Aţi folosit vreodată aşa ceva?
Sharon încuviinţă.
— Am încercat una acum câţiva ani. Am cumpărat bicicleta, am pedalat de vreo trei ori şi am vândut‑o. A fost cel mai plictisitor lucru pe care l‑am făcut în viaţa mea.
— Atunci încercaţi‑o pe asta, o îndemnă Ames.
Sharon ezită, dar curiozitatea învinse şi ea se urcă pe aparat. Constată, cu surprindere, că mânerele ghidonului nu erau rigide, ci se mişcau uşor spre stânga şi spre dreapta. Ames se îndreptă spre o mică tastatură de computer şi‑i dădu drumul.
— Vă place San Francisco? întrebă el.
Sharon ridică din sprâncene, mirată.
— Cui nu‑i place?
O clipă mai târziu, în sala de gimnastică luminile îşi micşorară intensitatea, iar ecranul din faţa lui Sharon prinse viaţă. Pe el apăru o imagine a Market Street‑ului din San Francisco. Sharon avu senzaţia că se află pe partea dreaptă a străzii, cu faţa spre Twin Peaks, iar maşinile curgeau pe lângă ea în ambele sensuri.
— Începeţi să pedalaţi, îi comandă Ames.
Picioarele ei porniră să învârtă uşor de pedale. Sharon fu surprinsă să vadă cum se schimbă imaginea de pe ecran. Ca şi cum s‑ar fi deplasat pe stradă.
— Creşteţi viteza şi intraţi în trafic, o instrui Ames.
Încruntându‑se uşor, Sharon mări ritmul cu care pedala şi răsuci ghidonul spre stânga.
Imaginea se modifică din nou. Sharon avu senzaţia că a ajuns în mijlocul benzii de circulaţie. Continuă să pedaleze, apoi îl auzi pe Ames comandându‑i s‑o cotească la dreapta, pe Van Ness Avenue. Imaginea se răsuci, şi Sharon avu în faţa ei perspectiva largului bulevard ce se întindea spre nord. Continuă să pedaleze, admirând panorama familiară a oraşului desfăşurându‑se în faţa ochilor ei. Coti aşa de mai multe ori, apoi se opri, simţindu‑se oarecum jenată când îşi dădu seama că lăsase bicicleta într‑o curbă. Ecranul se stinse şi luminile sălii îşi reveniră la intensitatea lor normală. Sharon îl privi uluită pe Ames.
— Ce mai e şi asta? Cum funcţionează?
— E o chestie făcută de computer, explică Ames. Practic, întreg oraşul de la nord de Market Street şi la est de Divisidero se află înregistrat pe un disc laser. Puteţi călători în întreg San Francisco, uitându‑vă la orice vreţi. Totodată, computerul simulează şi dealurile, aşa că nu trebuie să schimbaţi dumneavoastră presiunea de pe pedale. Şi acum vă întreb. A fost plictisitor?
Sharon clătină din cap.
— E nemaipomenit. Aş fi ţinut‑o aşa ore întregi.
— Aşa spun toţi, comentă, ironic, Ames. Vedeţi, aici problema nu constă în a‑i determina pe copii să facă exerciţii. Aici chestiunea principală e cum să‑i opreşti.
Îşi privi ceasul.
— Ei, cam asta a fost. Haideţi să vedem ce face Mark.
Porniră înapoi către birouri, dar când ajunseră în holul principal, îl zăriră pe Mark sărind în picioare de pe canapeaua pe care stătea întins.
— Bună, mamă, rosti el, zâmbindu‑i maică‑si.
Sharon îl privi uluită.
Vânătăile de pe faţă se prezentau mult mai bine, iar obrajii săi aveau o nuanţă sănătoasă de roz, faţă de albul păstos al dimineţii. Ochiul drept continua să fie un pic tumefiat, dar Mark îl putea deschide. Petele negre de sub el începuseră să dispară.
— Mark? icni ea. Dragule, te simţi bine? Pieptul tău...
Mark, însă, îi zâmbi. Când sărise de pe canapea nu simţise absolut nici o jenă în piept.
— Mi‑e bine, rosti el. Marty mi‑a dat ceva pentru coaste şi acum nu mă mai dor deloc.
Sharon se holbă la el aproape un minut. Arăta mult mai bine decât şi‑ar fi putut ea imagina.
O jumătate de oră mai târziu, pe când traversau înapoi oraşul, o cuprinse pe neaşteptate un gând.
După dimineaţa petrecută la Rocky Mountain High, Mark ajunsese să semene cu restul oraşului.
Era perfect.
Prea perfect.

15

— N‑are importanţă ce ai crezut, sau ce ţi‑a spus Jerry Harris, insistă Sharon. Eu sunt soţia ta şi mama lui Mark. N‑aveai dreptul să iei o decizie legată de Mark fără să mă consulţi!
Se aflau în micul salon al apartamentului. În cămin focul murea încet. Blake îl aprinsese cu o oră înainte când urcaseră sus, căci în acea după‑amiază un front atmosferic rece poposise dinspre nord deasupra oraşului, aducând cu el o ninsoare uşoară. Sharon, însă, era indiferentă faţă de fulgii de zăpadă şi faţă de foc. Îl ţintuia, mânioasă, cu privirea pe soţul ei.
— Înţelegi măcar ce‑ţi spun?
Blake dădu, obosit, din umeri. Avea senzaţia că cearta devenise de mult sterilă, dar catadicsi să reia ceea ce spusese de trei ori până acum:
— Ai recunoscut deja că n‑a păţit nimic la clinică. De fapt arată al naibii de bine, date fiind circumstanţele. În plus erai epuizată de dimineaţă; ai stat trează toată noaptea şi n‑ai fi putut judeca limpede.
— Şi totuşi... Începu Sharon.
— Destul! izbucni Blake.
Se plimbase nervos prin cameră, oprindu‑se într‑un târziu lângă fereastră ca să privească zborul fulgilor spre sol. Acum se întoarse spre ea, cu bărbia împinsă înainte într‑un gest ce semnifica că îşi pierduse răbdarea.
— Pentru numele lui Dumnezeu, Sharon, ce intenţii crezi c‑am avut? Doar n‑am avut în gând să fac ceva urât! Jerry mi‑a sugerat să‑l las pe Ames să arunce o privire asupra lui Mark şi mie mi s‑a părut o idee excelentă! Dacă am greşit, am greşit şi‑mi cer scuze. Dar n‑am greşit, să ştii!
— Nu poţi vorbi mai încet? îl rugă Sharon cu o şoaptă repezită. Doar nu vrei să afle toţi vecinii că ne certăm, nu?
Fusese o greşeală. Sharon o ştiu de îndată ce rostise vorbele. Blake îşi împinse bărbia înainte şi ochii îi sclipiră de mânie.
— Nu. Clar că nu vreau. De fapt nici nu trebuie să ne certăm. Discutăm mai târziu.
Dispăru înainte ca Sharon să poată replica. Îl auzi bocănind pe scări, apoi trântind uşa de la intrare. Îl urmări de la fereastra din turn cum se îndepărtează grăbit de casă, cu capul băgat între umeri. Era convinsă că ştie încotro se duce.
Către familia Harris, unde Jerry îl va asigura că procedase cum trebuie, orice ar fi zis nevasta lui.
Plecă de lângă fereastră şi puse încă un lemn pe foc, ca şi cum gestul ar fi avut darul de a amâna continuarea disputei. Se învinui singură că nu jucase cinstit. Dacă Jerry ar fi crezut că Blake n‑ar fi avut dreptate, el n‑ar fi ezitat să i‑o spună.
Se cuibări într‑un fotoliu în faţa focului şi încercă să‑şi facă ordine în gânduri, lăsând, decisă, la o parte mânia.
Una peste alta trebuia să admită că Blake avea dreptate. Era clar că doctorul nu‑i făcuse nici un rău lui Mark. După toate aparenţele îi făcuse chiar un bine.
Iar din cele mărturisite de Mark pe drumul spre casă, Ames nici nu‑l chinuise prea tare. Amintindu‑şi acum, Sharon se trezi chicotind de exasperarea întipărită pe chipul lui Mark când ea îl presase cu întrebări privind cele petrecute la clinica sportivă.
El îi răspunsese la fel cum îi răspundea Kelly când era întrebată cum îi mergea la şcoală:
— Bine, spunea ea invariabil, la fel cum procedase Mark când avusese vârsta ei.
În cele din urmă, în acea după‑amiază, Mark se uitase la ea cu o îmbufnare tipic adolescentină:
— Ţi‑am spus, mamă, nu s‑a întâmplat nimic. Doctorul Ames m‑a examinat şi mi‑a făcut o injecţie cu codeină pentru coastele mele, apoi am făcut nişte exerciţii. Asta a fost tot.
— Exerciţii? repetase Sharon, privindu‑l cu îndoială. Doamne, Mark, dar ai trei coaste fisurate. Cred că te‑a durut ca...
— Nu m‑a durut deloc, o întrerupsese el, nevrând să recunoască în faţa maică‑sii că fusese pe punctul de a leşina în timp ce lucra la maşina de vâslit.
Dacă i‑ar fi povestit, ea ar fi devenit isterică şi l‑ar fi forţat să stea în pat pentru tot restul zilei. Pe lângă asta, nici măcar nu fusese mare scofală. Când se trezise, unul dintre asistenţii lui Marty Ames se uita la el şi‑i zâmbea. O clipă el se întrebase ce se întâmplase cu el, apoi memoria îi revenise treptat.
N‑avea nici cea mai mică idee de faptul că acele amintiri fuseseră plantate cu grijă în subconştientul lui în timpul lungilor ore petrecute pe masa de metal din camera de examinare. Despre tratamentul la care fusese supus nu păstra nimic în memorie.
Sharon abandonase subiectul când ajunsese acasă şi parcase maşina în garaj. Zăcând, somnoros, lângă uşa din spate, Chivas se ridicase leneş în patru labe. Când Mark se dădu jos de pe locul pasagerului, câinele lătrase, înveselit de neaşteptata apariţie a stăpânului său. Se năpustise înainte, dând din coadă, apoi se oprise brusc.
Coada îi căzuse, iar părul de pe ceafă i se ridicase uşor în timp ce din gât începuse să‑i iasă un fel de mârâit.
— Hei, amice, nu mă recunoşti? rostise Mark.
Se ghemuise, iar Chivas, lăsându‑se foarte aproape de sol, se târâse înainte, adulmecând îngrijorat mâna întinsă a lui Mark.
— Ce‑i cu el? se mirase Sharon.
Mark se întinsese şi‑l scărpinase pe Chivas pe ceafă, apoi îi zâmbi maică‑sii.
— Eu ar fi trebuit să fiu la şcoală, şi pun pariu că miros cam ciudat după o noapte de spital. Probabil că am ceva din miasma de la biroul veterinarului, şi tu ştii cât urăşte el locul ăla.
Sharon nu uitase incidentul până la cină, când Mark, care stătuse închis mai toată după‑amiaza în camera lui, coborâse la masă. Pe timpul servirii mesei, Sharon observase cât de cuminte stătuse Kelly. De câteva ori îşi surprinsese fiica privindu‑l suspicioasă pe Mark. Sharon o chestionă pe Kelly abia când rămăseseră amândouă singure în bucătărie, la spălatul vaselor.
— Nu ştiu ce să zic, rostise Kelly privindu‑şi serioasă mama. Pare puţin altfel.
— Mda, asta cam aşa e, o secondase Sharon. Are un ochi învineţit şi o tăietură urâtă.
— Nu m‑am referit la asta, protestase Kelly. Aspectul lui e altul. Nu mai seamănă cu el.
De fapt, exact ăsta era şi motivul disputei ei cu Blake. Asta era concluzia la care ajunse acum Sharon, stând în faţa focului. Încercase să discute cu el, să‑i explice incidentul cu Chivas şi vorbele lui Kelly de după cină, dar el nici nu se obosise s‑o asculte.
— Bineînţeles că Mark e altfel, rostise el. A fost bătut măr şi e bandajat tot, şi chiar dacă rănile nu l‑au schimbat, n‑ai de unde să ştii dacă lupta nu l‑a afectat. Nu te poţi echilibra după cât ai suferit fără să te schimbi pe dinăuntru.
— Dar nu e vorba de înăuntrul lui, insistă Sharon. Schimbarea a fost remarcată de Chivas, de Kelly şi chiar şi de mine. El nu mai e cum a fost.
În cele din urmă, ea nu fusese capabilă să numească exact cum anume se schimbase Mark şi renunţase să‑l facă pe Blake să înţeleagă ceea ce nu reuşea nici ea să descrie precis.
Poate că, de fapt, nu există o schimbare reală. Poate că era numai dorinţa ei să vadă ceva să‑şi justifice mânia faţă de comportamentul lui Blake.
Trase adânc aer în piept şi se ridică în picioare, făcând un enorm efort să se debaraseze de rămăşiţele furiei ei şi de vagile ei temeri. Mark păruse toată ziua fericit, nepreocupat de orele petrecute la clinica sportivă. Ca şi cum i‑ar fi plăcut. Aşa că de ce să se mai agite ea?
Aranjă mai bine buşteanul în foc cu vătraiul, apoi puse ecranul în faţa căminului. Coborî scările şi o zări pe Kelly stând lângă fereastra din living şi privind visătoare ninsoarea ce curgea din cer afară. Ca şi cum i‑ar fi citit gândurile, Sharon zâmbi şi o întrebă.
— Vrei să ieşi la o plimbare?
Kelly o privi dornică.
— Putem?
— Hai, rosti Sharon ca răspuns.
Câteva minute mai târziu, încotoşmănate în cojoacele cumpărate de Sharon cu câteva zile înainte, mamă şi fiică păşiră afară în seara plină de fulgi de zăpadă mari şi pufoşi. Pornind pe alee, aerul rece le izbi obrajii şi tăcerea blândă a primei zăpezi le învălui rapid.
Kelly apucă mâna maică‑sii.
— Îmi place aici, rosti ea privind veselă în jur. Nu te bucuri că ne‑am mutat?
Sharon nu‑i răspunse pe moment, apoi pacea ninsorii o copleşi şi pe ea.
— Da. Cred că da.
În ciuda vorbelor ei, o umbră de îndoială îi rămăsese în suflet.

*

Charlotte LaConner fu scuturată de un fior de frig în timp ce privea cum creştea stratul de zăpadă pe pajiştea din faţa casei. În circumstanţe normale s‑ar fi bucurat enorm, căci însemna că sezonul de schi era foarte aproape şi că sărbătorile Crăciunului — perioada ei favorită — pândeau de după colţ. În seara asta, însă, albeaţa de afară reflecta doar răceala din sufletul ei. Într‑un târziu, se îndepărtă de fereastră şi se apropie de soţul ei. Simţea că ochii i se înroşiseră de supărare şi obrajii îi erau încă pătaţi de lacrimi.
— Dar nu e drept, se plânse ea încă o dată. Sunt mama lui, Chuck. N‑am şi eu dreptul să‑l văd?
Având încă vie în memorie imaginea trăsăturilor deformate ale fiului lui, Chuck se forţă s‑o privească drept în ochi pe Charlotte şi‑i repetă discuţia pe care o avusese cu Ames cu o noapte înainte. Încă de atunci el îşi spusese că trebuia s‑o scutească pe Charlotte de viziunea de coşmar a fiinţei în care se transformase fiul ei. Era mai bine s‑o lase în necunoştinţă de cauză decât să aibă coşmaruri tot restul vieţii ei.
— Nu ţi‑ar face bine nici ţie nici lui, repetă el încă o dată. Nici măcar nu te‑ar recunoaşte, Char.
— Dar nu se poate, scânci Charlotte, dând înapoi în faţa cuvintelor lui ca şi cum ar fi fost lovită. Sunt mama lui, Chuck — el are nevoie de mine!
— Are nevoie de odihnă, insistă Chuck. Iubito, ştiu că pare o nebunie, dar uneori se întâmplă şi astfel de lucruri. În ultima vreme Jeff a fost ţinut sub presiune...
— Şi e vina mea? se oprise brusc Charlotte. Îţi aminteşti că eu am vrut să părăsească echipa.
Chuck înjură în sinea lui. Să‑şi amintească? Dar cum putea să uite? Avusese în fiecare zi o ceartă cu ea, încă din ziua în care ea îl vizitase pe acel băiat la spital, şi nici acum el nu fusese în stare s‑o convingă că Jeff nu era responsabil de nimic. În acea clipă, pricepu că exista şansa de a întoarce propriile cuvinte împotriva ei şi de a încheia odată pentru totdeauna această discuţie.
— Te‑ai întrebat vreodată dacă nu cumva văicăreala ta a contribuit la tot ce s‑a întâmplat? întrebă el cu un ton intenţionat de gheaţă.
Văzând că ea dă înapoi, el îşi repetă că nu o făcea decât spre binele ei.
Charlotte se prăbuşi pe canapea şi se holbă la el.
— Aşa ţi‑a spus el? rosti ea cu voce spartă. Că totul a fost din vina mea?
Chuck îşi linse buzele nervos.
— Poate că nu în atâtea cuvinte, căută el s‑o liniştească. Ceea ce e important, însă, e că, momentan, cel mai bun lucru pe care‑l putem face, amândoi, e să‑i lăsăm pe doctori să aibă grijă de Jeff. Situaţia asta nu e definitivă, draga mea. După o vreme, când se va face mai bine...
Lăsă cuvintele în suspensie. O parte a lui îl admonesta pentru că tocmai rostise o minciună sfruntată; Jeff n‑avea să se mai facă niciodată bine. Cealaltă parte, însă, nutrea speranţa că Marty Ames avea să găsească o soluţie la chinurile prin care trecea fiul lor.
Pentru el, cel mai important lucru era s‑o ţină pe Charlotte departe de Jeff. Oricum n‑avea să se ierte pentru cele petrecute, pentru că‑l înrolase pe Jeff într‑un program medical riscant, indiferent cât de mici ar fi fost riscurile.
Îşi pierduse fiul. Înţelesese asta în orele negre de dinaintea acelei dimineţi, când Marty Ames îi permisese să‑l vadă pe Jeff. Primul lui impuls fusese să‑l apuce pe Ames de gât şi să‑i ceară socoteală pentru tot. În cele din urmă, însă, învinsese raţiunea, ca întotdeauna în cazul lui. Înţelesese că în ultimă instanţă el era cel vinovat, el, care luase decizia finală de a‑l lăsa pe Jeff să fie tratat cu preparatele experimentale ale lui Ames.
Îşi dorise atât de mult ca tratamentul să funcţioneze! Îşi dorise atât de mult ca Jeff să fie la fel ca şi ceilalţi băieţi, mai ales ca aceia din Silverdale, încât refuzase cu obstinaţie să ţină cont de posibilele efecte secundare ale substanţelor lui Ames.
Astfel îşi pierduse unicul copil.
Iar dacă Charlotte ar fi aflat ce a făcut el, dacă ar fi aflat ce s‑a întâmplat în realitate cu Jeff, ar fi pierdut‑o şi pe ea.
Nu trebuia să se întâmple aşa ceva. Era necesar s‑o convingă că problemele lui Jeff nu erau de natură fizică, ci că suferise o cădere psihică şi avea nevoie de o perioadă de odihnă. Poate că aşa ea n‑ar fi aflat niciodată adevărul.
Poate că Ames va găsi o cură care să‑l vindece pe Jeff.
Sau poate...
Îndepărtă intenţionat cealaltă posibilitate, spunându‑şi că n‑avea cum să se materializeze. Va fi exact aşa cum îi prezisese Jerry Harris în acea după‑amiază.
— Vreau să nu‑ţi faci nici o grijă, zise Harris după ce‑l chemase pe Chuck în biroul lui. Am vorbit cu Marty Ames şi el crede că sunt şanse să rezolvăm nenorocirea asta. Poţi conta pe TarrenTech. Jeff o să beneficieze de tot ce are nevoie.
Discutaseră o vreme, iar Harris îl asigurase că, indiferent ce s‑ar fi întâmplat, firma va avea grijă de întreaga familie LaConner.
— Iar după ce toate astea se vor fi încheiat, concluzionase Harris, o vei putea duce pe Charlotte oriunde vei dori. Nu‑mi imaginez că‑ţi vei dori să rămâi în Silverdale. Lumea, însă, e mare, iar noi suntem o companie puternică, care are grijă de oamenii noştri.
Cu toate că era îndurerat şi se autoînvinovăţea, Chuck pricepuse prefect mesajul. Cele petrecute cu Jeff aveau să fie introduse la secret şi nimic din situaţia lui n‑avea să fie făcut public.
O clipă îl urâse pe Jerry Harris, însă imediat esenţa raţională a fiinţei lui — acea latură rece şi analitică a personalităţii sale ce‑l făcuse să fie de nepreţuit în cadrul TarrenTech şi care îl condusese cu trei ani în urmă la decizia de a pune viaţa fiului lui în joc — îşi spuse cuvântul.
N‑avea nici un sens să‑l urască pe Jerry. În definitiv, oare nu‑şi asumase şi el aceleaşi riscuri cu viaţa lui Robb? Şi Tom Stevens cu Randy? Şi câţi alţii?
Erau la fel cu toţii. Toţi aveau aceleaşi speranţe şi aspiraţii pentru fiii lor; aceleaşi ambiţii pentru ei înşişi. Toţi riscaseră.
Majoritatea lor câştigaseră.
Tom Stevens pierduse.
Acum îi venise lui rândul să piardă.
Nu trebuia, însă, să piardă totul. Îşi mai avea încă cariera şi nevasta. N‑avea intenţia să o piardă pe nici una, indiferent cât l‑ar fi costat.
Se duse lângă Charlotte şi îşi petrecu braţele în jurul ei.
— O să se facă mai bine, promise el. Atunci o să vrea să te vadă. Acum, însă, trebuie să‑l lăsăm aşa cum e.
O îmbrăţişă strâns şi îi simţi oftatul din rărunchi.
— O să încerc, rosti ea.
Îl privi cu ochii plini de lacrimi.
— Dar mi‑e dor de el. Chuck, continuă ea cu voce moale. Mi‑e atât de dor de el, şi nu lipseşte decât de o zi.
Chuck nu‑i răspunse, brusc incapabil să‑i vorbească sau să se uite la ea.

*

Mark închise cartea pe care o citea şi se întinse pe pat cu ochii închişi. Nu se putea concentra asupra temei de la şcoală şi ştia că trebuia să recitească pasajul mâine seară.
Nu‑i păsa, însă, căci, în timp ce parcurgea paginile, văzând cuvintele dar nereţinându‑le, mintea lui relua în continuu evenimentele nopţii trecute şi ale zilei ce urmase.
Îşi amintise de bătaie, de fiecare moment umilitor al ei. De la început n‑avusese nici o şansă. Când se trezise în ambulanţă, pe drumul către spital, crezuse că avea să moară. Nu se simţise cu mult mai bine nici de dimineaţă.
Acum, însă, după orele petrecute în clinica sportivă, totul era perfect. Bineînţeles că mai avea câteva semne pe faţă, dar durerea dispăruse, iar rănile păreau să se vindece rapid.
Cândva în cursul dimineţii luase o decizie: n‑avea să mai permită niciodată, nimănui, să‑l bată în halul în care îl bătuse Jeff LaConner. Chiar şi acum amintirea faptului îl înfurie. Îşi făcu palma dreaptă pumn şi îşi plezni palma stângă cu un trosnet sec.
Deranjat de sunet, Chivas mârâi uşor. Mark se ridică şi îşi dădu jos picioarele de pe pat.
— Lucrurile o să se schimbe, băiete, mormăi el către câine, întinzându‑se să‑l scarpine pe cap.
Urechile lui Chivas se lipiră de ţeastă. Pufni încet, apoi se îndepărtă de atingerea lui Mark. Băiatul se încruntă, supărat de comportarea animalului. În aceeaşi clipă, însă, observă ninsoarea de afară. Uită de supărare şi se duse lângă fereastră ca să privească afară.
Pe cuşca iepurilor stratul de zăpadă atinsese deja câţiva centimetri. De unde se afla, Mark putea vedea micile creaturi înghesuindu‑se una într‑alta într‑un colţ al cuştii.
— La naiba! murmură băiatul. O să îngheţe şi o să moară. Hai, Chivas.
Părăsi dormitorul şi apucă grăbit pe scări, cu Chivas ţopăind, cam fără tragere de inimă, după el. Când ajunse la cuierul din hol şi îşi luă haina din cui remarcă liniştea bizară din casă. Strigă, apoi dădu cu indiferenţă din umeri când nu‑i răspunse nimeni. Îşi puse haina pe el, traversă sufrageria şi bucătăria, apoi deschise uşa din spate. Chivas lătră vesel, dispoziţia schimbându‑i‑se brusc când aerul rece de afară îi izbi nările. Ţopăi până dincolo de uşă şi se opri instantaneu când se trezi cu labele în stratul rece de zăpadă pe care o vedea pentru prima dată în viaţa lui.
Adulmecă cu prudenţă materia aceea ciudată şi albă, apoi scoase limba şi linse, ezitând, pătura umedă şi moale ce acoperea curtea. Făcu un pas înainte, şovăi, apoi sări tocmai în mijlocul curţii, se rostogoli de trei ori în zăpadă şi începu să ţopăie vesel prin ea. După asta, fugi înspre Mark şi se tupilă jos, lipit de sol, dând nebuneşte din coadă. Mark îi zâmbi.
— Îţi place, nu? rosti băiatul. Atunci lasă‑mă să am grijă de iepuri şi după aia o să‑ţi găsesc mingea.
Înţelegând referirea la jucăria lui favorită, Chivas o luă la goană către gardul din spate, pufnind zgomotos pe nări în timp ce începu să caute una dintre mingile de tenis, bine molfăite până acum de gingiile lui, pe care le ascunsese prin curte.
Mark îşi încheie fermoarul hainei până la gât şi se îndreptă cu paşi mari spre cuşca iepurilor. Tremurând înghesuite unele într‑altele, rozătoarele păreau că‑l aşteptaseră.
— Hei, amicilor, vi s‑a făcut cam frig, nu? zise Mark. Ei bine, o să aranjăm noi chestia asta, nu? Bineînţeles, însă, adăugă el cu severitate prefăcută, că v‑ar fi fost mai cald dacă v‑aţi fi gândit să vă duceţi acasă la voi.
Deschise uşiţa cuştii, îşi băgă mâna înăuntru şi apăsă pe comutatorul ce comanda becul suspendat de acoperiş în colţ. Lumina se aprinse, dar iepurii rămaseră pe loc.
— Haideţi, îi zori Mark. Nu fiţi tâmpiţi să staţi aici şi să îngheţaţi!
Întinse mâna către ei ca să‑i împingă spre compartimentul de adăpost al cuştii. O clipă nu se întâmplă nimic. Apoi, înainte ca Mark să‑şi poată trage mâna, unul dintre masculii mari, cu blană albă pătată cu negru, îl muşcă de deget. Instinctiv, Mark îşi smulse mâna şi îşi băgă degetul însângerat în gură. Îl supse câteva secunde, apoi şi‑l scoase din gură şi se uită la el.
Rana era mică, dar adâncă, şi sângera din belşug.
— La dracu'! înjură Mark cu voce tare, fixând iepurele cu privirea în timp ce se simţi cuprins de un val de furie. Te învăţ eu minte!
Reintroduse mâna în cuşcă, înşfăcă iepurele obraznic de urechi şi‑l smulse de lângă tovarăşii săi. Animalul se zbătu în palmele lui şi dădu din picioare încercând să scape. Mark, însă, era complet indiferent la agitaţia micii creaturi.
Se uită la ea o clipă, cu o privire rece şi golită de orice expresie, apoi o apucă de gât.
Începu s‑o strângă. Iepurele se porni să ţipe ascuţit. Sunetul fu brusc oprit când Mark dădu drumul urechilor şi răsuci puternic capul animalului.
Se auzi un trosnet slab de oase rupte. Iepurele rămase inert în mâinile lui Mark.
Băiatul se uită prostit o clipă la rozătoare, ca şi cum n‑ar fi înţeles ce făcuse.
Apoi îl introduse înapoi în cuşcă, se răsuci pe călcâie şi porni încet înapoi spre casă.
Cu o minge în bot, Chivas îl prinse din urmă la uşă şi scheună pofticios.
Mark nu‑i dădu nici o atenţie.

16

Charlotte LaConner îşi privi imaginea din oglindă cu nepăsare. Oare ceea ce vedea era chiar ea? Ştia, însă, deja răspunsul. Charlotte LaConner cu care se obişnuise — blânda şi zâmbitoarea femeie — care privea cu ochii ei căprui, lumea cu calmă înţelegere — dispăruse aproape complet în ultima săptămână. În locul ei apăruse o fantomă palidă. Îi dispăruse zâmbetul, iar în jurul buzelor i se formase o serie întreagă de linii subţiri. Înfundaţi în orbite din cauza lipsei somnului, ochii ei trădau suspiciunea. Păreau în alertă chiar şi când se odihneau, căutând tot timpul un inamic nevăzut, gata să sară asupra ei la orice semn de slăbire a vigilenţei.
Imaginea din oglindă era nemachiată lăsând expus privirilor tenul palid şi trăsăturile încadrate de o şuviţă inertă de păr nespălat ce lucea, uşor unsuros. Nu conta însă, ce aspect avea această imagine, căci n‑o vedea nimeni. De mai bine de o săptămână, Charlotte nu ieşise din casă.
Era sâmbătă după‑amiază, deşi Charlotte nu prea era conştientă de asta. Pentru ea timpul îşi încetinise ritmul. Îndepărtându‑se de oglindă şi de ciudata reflecţie a unei persoane practic necunoscute, Charlotte simţi că se deplasează cu viteza de melc a cuiva prins într‑o mlaştină. Avea de făcut câteva treburi; întocmise o listă în minte, adăugind noi probleme în fiecare zi, cu toate că nici una din problemele zilei anterioare nu era executată. Curăţenia, de exemplu.
Pe scaunul favorit al lui Chuck zăceau împăturite frumos o mulţime de ziare, iar stiva crescuse în fiecare zi în înălţime. De fiecare dată îşi amintea să le arunce din casă, dar n‑o făcuse niciodată. Peste mobilă se aşezase un strat subţire de praf şi ghemotoace de scame se adunaseră pe la colţuri. Cu un efort disperat, Charlotte încercă să se adune ca să‑şi înceapă munca, dar se prăbuşi în faţa televizorului, căutând instinctiv cu mâna telecomanda ca să‑l pornească. Rămase nemişcată, cu ochii fixaţi pe ecran, dar incapabilă să priceapă ce vede; peste creier i se lăsase o ceaţă deasă care‑i bloca orice capacitate de percepţie a acţiunii ce se desfăşura pe ecran.
Chuck avusese răbdare cu ea, acceptându‑i, fără a scoate o vorbă, explicaţiile de la începutul săptămânii cum că zăpada o împiedica să iasă din casă. Până marţi dimineaţă, însă, zăpada se topise. Cu toate astea, Charlotte rămăsese închisă în casă, retrasă din ce în ce mai adânc în ea, disperată din pricina despărţirii ei bruşte şi definitive de fiul său.
Deveni vag conştientă de faptul că uşa din spate se deschide şi se închide la loc. Curând, în micul salonaş în care stătea ea, ţeapănă pe scaun ca şi cum i‑ar fi fost frică să nu se prăbuşească dacă şi‑ar fi permis să se destindă îşi făcu apariţia Chuck. Privirea ei se mută dinspre televizor către soţul ei.
Chuck se uită, îngrijorat, la ea. Arăta mai rău azi, mai rău chiar decât de dimineaţă, când o părăsise ca să aibă o discuţie fulger cu Jerry Harris. De câteva zile de abia îi mai vorbea. Mai devreme o urmărise stând la masa din bucătărie şi amestecând încet cu linguriţa într‑o ceaşcă cu cafea care se răcise. În acele clipe se întrebase dacă nu cumva o pierduse şi pe ea. Acum, însă, după întâlnirea cu Jerry, avea o vagă scânteie de speranţă.
— Iubito? rosti el încet. Cum te simţi?
Charlotte schiţă un început de zâmbet.
— Sunt atâtea de făcut..., replică ea, examinând absent camera cu privirea. Nu mă pot aduna să le fac.
Chuck inspiră adânc, apoi traversă încăperea, se aşeză pe braţul scaunului şi‑şi strecură un braţ protector în jurul ei.
— Nici nu trebuie, murmură el.
Ea se întoarse şi se uită drept în ochii lui.
— Plecăm, draga mea, continuă el. Am fost transferat. Pe chipul soţiei lui se citi confuzia, ca şi cum ea n‑ar fi
Înţeles sensul exact al vorbelor lui.
— T‑transferat? Dar nu putem pleca nicăieri acum — suntem la mijlocul anului. Jeff...
Vocea i se stinse, ca şi cum simpla rostire a numelui fiului lor i‑ar fi adus aminte că el nu se mai ducea la şcoală.
— O să fie bine, căută Chuck s‑o asigure. Au fost făcute toate aranjamentele necesare. Plecăm la Boston.
Acolo crescuse Charlotte, iar el spera că perspectiva de a reveni pe meleagurile natale s‑o scoată din depresia care o cuprinsese în ultima săptămână. Femeia se uită fix la el o clipă, apoi clătină din cap.
— Dar e clar că nu putem pleca.
Rostise cuvintele cu voce spartă, ca şi cum ar fi repetat un lucru pe care Chuck să‑l fi ştiut deja.
— Nu, dragă, o contrazise el. Ăsta e motivul întâlnirii mele cu Jerry. E totul aranjat — putem pleca oricând. Chiar şi azi, dacă vrei.
Vorbele lui părură, în sfârşit, să sfâşie ceaţa din jurul creierului ei. Îl privi din nou, bănuitoare, ca un şoarece care adulmecă brânza din cuşcă înainte de a încerca s‑o înşface. Ochii i se limpeziră.
— Dar n‑o putem face! explodă ea.
Dădu braţul lui Chuck la o parte şi se ridică în picioare.
— Nu putem să împachetăm şi să plecăm aşa simplu — cum rămâne cu Jeff? Trebuie să facem ceva pentru el — să‑i găsim un spital...
Văzând apatia din ochii soţului ei, îşi dădu seama de înţelesul adevărat al vorbelor lui.
— Doamne! exclamă ea. Tu nu vrei să‑l luăm cu noi, nu‑i aşa? Crezi că o să plecăm pur şi simplu şi o să‑l părăsim aici...
— Nu! protestă Chuck, deşi ea rostise adevărul. Nu trebuia, însă, ca acest adevăr să sune atât de aspru pe cât îl făcuse ea să sune. Acum nu‑l putem lua cu noi, recunoscu el, dar Jerry spune că atunci când se va face mai bine...
— Jerry! izbucni din nou Charlotte. Trebuia să‑mi dau seama că Jerry Harris e vârât în porcăria asta!
Ochii îi scânteiau de furie.
— Totul nu e decât una dintre marile scheme TarrenTech, nu‑i aşa?
Vocea i se ridicase periculos de sus, iar ochii cercetau înfriguraţi camera, ca şi cum ea s‑ar fi aşteptat cumva să‑l vadă pe Jerry Harris spionând‑o din vreun colţişor.
— Aşa e? insistă ea poruncitor. I‑au făcut ceva lui Jeff, nu‑i aşa? Iar acum vor să te mituiască. Ce‑au de gând să întreprindă, Chuck? Vor să dispărem, aşa cum au procedat cu Tom şi Phyllis Stevens?
Era o lovitură murdară şi ea îşi dădu seama că izbise în plin. Când văzu privirea din ochii lui Chuck îşi duse palma la gură. Bărbatu‑său era îndurerat şi speriat.
— Nu fii ridicolă! reacţionă Chuck, prea târziu însă.
Charlotte rămase pironită locului câteva clipe, ascultând minciunile pe care începu el să le debiteze.
— Nu s‑a întâmplat nimic cu Tom şi Phyllis. Sunt la New York. Tom conduce divizia de transport, iar cu Phyllis m‑am întâlnit în San Marcos acum cinci luni. Arăta nemaipomenit.
Charlotte miji ochii.
— Şi cu Randy? Ţi‑au spus cum se simte? şuieră ea. Ai avut măcar curiozitatea să întrebi?
Chuck nu‑i răspunse, aşa că nevastă‑sa ridică tonul.
— Ei bine, ai făcut‑o? ţipă ea.
Chuck se sculă în picioare şi făcu un pas spre ea.
— Nu, dar...
Charlotte se dădu înapoi, apoi se răsuci pe călcâie şi se făcu nevăzută. Era o capcană! Acum aflase totul. Totul nu era decât o capcană. Trebuia să iasă, să fugă din casă, să plece de lângă Chuck şi să se îndepărteze de tot ceea ce se întâmpla. Alergă către uşa de la intrare, fără a se opri să‑şi ia măcar o haină. Oricum nu conta, căci nu simţi nimic din răcoarea aerului când dădu buzna afară.
Se opri în mijlocul străzii şi privi către casele învecinate. O spiona cineva? Câţi? Ştiau, oare, ce se petrecuse? Erau cu toţii complici?
O luă la fugă, împiedicându‑se de pietrele caldarâmului. Trebuia să găsească ajutor şi un refugiu.
Dar unde?
La cine să apeleze? În cine să se încreadă?
Elaine Harris. Fusese prietena ei încă...
Abandonă ideea. Nu se putea încrede în Elaine — era şi ea complice. Doar era jumătatea lui Jerry, nu?
Atunci îşi aminti.
Exista o singură persoană care ar fi putut‑o, dacă nu ajuta, măcar asculta. Gâfâind, se întoarse şi apucă în josul străzii.

*

În acea dimineaţă, Mark plecase de acasă imediat după micul dejun. Sharon fusese nevoită să‑i amintească să hrănească iepurii, aşa cum fusese obligată s‑o facă în fiecare dimineaţă din acea săptămână. El îşi dăduse ochii peste cap şi încercase să paseze responsabilitatea pe umerii lui Kelly, dar Sharon clătinase din cap.
— Sunt iepurii tăi. Nu‑i poţi lăsa pe seama sorei tale.
El oftase din rărunchi, dar se îndreptase către curtea din spate şi umpluse repede cu hrană şi apă tăviţele din interiorul cuştii. Se mai aflau acolo numai cinci iepuri. Urmărindu‑l cum curăţă cuşca, Sharon îşi îndreptase privirea şi către mica cruce ce marca locul din spatele garajului, unde Kelly insistase să fie îngropat iepurele pe care îl găsise mort cu o săptămână înainte.
În acea dimineaţă de sâmbătă, Kelly venise în fugă în casă, ţipând că unul dintre iepuri murise îngheţat. Imediat Mark ieşise să verifice. Când se întorsese, atât Sharon, cât şi Blake îl priviseră interogativ, dar el se mulţumise să dea din umeri, părând neafectat.
— Cred că n‑a intrat în adăpost cu ceilalţi, rostise el. Azi‑noapte am aprins lumina şi ceilalţi n‑au nimic. L‑am aruncat la gunoi.
Indignată de tratamentul la care fusese supus animalul mort, Kelly insistase să i se facă o înmormântare iepurelui, aşa că după micul dejun se deplasaseră toţi în spatele garajului şi îngropaseră micul cadavru într‑un sicriu dintr‑o cutie de pantofi. După ce Kelly plecase la joacă cu una dintre prietenele ei, Sharon scosese cutia, punând în locul ei o piatră, şi aruncase iepurele în coşul de gunoi astfel încât Chivas să nu fie tentat să sape şi să aducă cadavrul în casă, mândru ca un copil care‑şi prezintă premiul proaspăt câştigat.
Însă, pe măsură ce trecuse săptămâna şi devenise tot mai evident că Mark îşi pierdea interesul faţă de animale, Sharon începuse să se întrebe ce avea să facă cu mica colonie ce supravieţuise. Blake propusese să fie mâncată, dar Sharon respinsese ideea căci, deşi nu mai mâncase iepure de când era mică, gândul de a găti animalele favorite ale familiei îi întorsese stomacul pe dos. Privi acum, în timp ce Blake stătea pe scaunul lui şi verifica un teanc de dosare, iar Kelly se uita, întinsă pe podea, la desene animate, la creaturile îmblănite, care n‑aveau cum să îşi dea seama că, în numai câteva zile, viaţa le devenise nesigură, şi care îşi molfăiau liniştite hrana. Poate că o să le dea drumul, să se alăture coloniilor mari de iepuri de câmp ce hălăduiau în toată valea. Visarea ei fu brusc întreruptă de o bătaie în uşă. N‑apucă să se ridice în picioare, căci Kelly o şi tulise să deschidă. Un minut mai târziu, fetiţa se înapoie cu ochii măriţi şi voce tremurătoare.
— A venit o doamnă, anunţă ea. Pare nebună sau aşa ceva.
Ezită o secundă, apoi continuă cu mândrie:
— Nu i‑am dat drumul înăuntru.
Încruntându‑se, Sharon se duse la uşa din faţă, cu Kelly furişându‑i‑se pe urme, şi o întredeschise. Pe moment n‑o recunoscu pe Charlotte LaConner, aşa cum arăta ea, cu faţa pământie şi cu ochii înroşiţi de lacrimi. Îşi dădu seama că e ea numai când Charlotte vorbi. Icnind, Sharon deschise uşa larg.
— Te rog, zise Charlotte, cu voce uscată, privind peste umăr ca şi cum se temea să nu fi fost urmărită. Nu mă pot duce nicăieri altundeva. Trebuie să mă laşi să intru... te rog?
Kelly se lipi de maică‑sa. Sharon ţinu uşa cu o mână şi o trase pe Charlotte înăuntru cu cealaltă.
— Charlotte! Ce e? Ce s‑a întâmplat?
— Vor să mă determine să plec, rosti, printre lacrimi, cealaltă femeie. Vor să plec şi să‑l uit pe Jeff. Dar el e fiul meu, Sharon! se tângui ea. Nu‑l pot abandona aşa, pur şi simplu. Nu pot!
Sharon se holbă la Charlotte LaConner, complet buimăcită. Despre ce vorbea femeia aceasta? Jeff era într‑un spital undeva, nu? O conduse cu blândeţe pe Charlotte în bucătărie, apoi îşi dădu seama că fiică‑sa se afla lângă ea, uitându‑se curioasă la femeia nenorocită.
— Du‑te sus în camera ta, dulceaţă, o îndemnă ea. N‑o să trebuiască să stai prea mult. Bine?
O clipă crezu că Kelly avea de gând să protesteze, dar micuţa o apucă pe scări în sus, ca şi cum ar fi înţeles că se petrecea ceva despre care n‑avea voie să afle. Când ajunse sus, se întoarse şi privi înapoi.
— Ea e mama lui Jeff LaConner? întrebă ea.
Sharon ezită, apoi încuviinţă. Kelly păru că vrea să mai spună ceva, dar se răzgândi şi dispăru pe coridor către camera ei.
Când Sharon şi Charlotte intrară în salonul familiei, Blake se afla deja în picioare. Văzând starea în care se găsea Charlotte, începu să‑şi îndese cu repeziciune dosarele în servietă.
— Plec de aici într‑o secundă, bolborosi el.
Tăcu, însă, observând cum se uita la el Charlotte LaConner.
— Şi tu eşti complice? se repezi ea, cu o voce ce semăna cu un horcăit.
Gâfâind în urma fugii ei nebune, îşi permise să se lase pe canapea. Privirea, însă, rămase aţintită pe Blake.
— Eu... complice femeie? se miră Blake.
La ce se referea femeia? Ştia, bineînţeles, de căderea psihică a lui Jeff. Chiar intervenise pentru admiterea băiatului într‑o instituţie particulară de sănătate mintală din Denver.
Charlotte îl privi sălbatic.
— Sunt cu toţii complici, să ştii, rosti ea uitându‑se înspre Sharon. I‑au făcut ceva lui Jeff şi nu vor să mă lase să aflu şi eu ce. Nici nu mă lasă să‑l văd măcar. Au ajuns să‑mi spună chiar că e vina mea!
Îşi cuprinse capul cu palmele şi începu să plângă. Sharon se duse lângă ea, vrând s‑o aline, dar Charlotte îi respinse mângâierea.
Se auzi soneria de la intrare. Charlotte tresări vizibil. Fără a scoate vreo vorbă, Blake ieşi repede din cameră. O clipă mai târziu, Sharon auzi sunetele vagi ale unei conversaţii, după care Blake se întoarse.
În spatele lui venea, îngrijorat, Chuck LaConner. Imediat ce o văzu pe Charlotte, scoase un suspin imens de uşurare.
— Îmi pare rău, i se adresă el lui Sharon, îndreptându‑se către nevastă‑sa.
Încercă să‑şi pună braţul protector în jurul ei, dar ea îl respinse, aşa cum o respinsese nu cu mult timp în urmă şi pe Sharon.
— Nu ştiam încotro a luat‑o, rosti Chuck. Am căutat‑o în mai multe locuri până să o găsesc.
Făcu o pauză, apoi încercă din nou s‑o îmbrăţişeze pe Charlotte.
— Draga mea, o să fie bine. Sunt aici şi o să am grijă de tine.
— Nu! ripostă ea.
Se ridică în picioare şi dădu înapoi până ce atinse cu spatele colţul camerei, unde încremeni câteva clipe, ca prin ceaţă, venind de la mii de kilometri depărtare, auzi vocea soţului ei.
— Trebuie să înţelegeţi, zicea el. De când s‑a ivit necazul cu Jeff starea ei s‑a înrăutăţit permanent.
Trebuia să se controleze — trebuia! El avea să‑i convingă că era nebună, şi dacă se întâmpla aşa ceva...
Trase adânc aer în piept, apoi inspiră încă o dată. Rămase perfect nemişcată încă câteva clipe, apoi se întoarse încet, cu palmele strânse pe lângă trup, ca să‑i înfrunte pe cei trei care o urmăreau. Ştia că nu poate ceda nevoii interioare de a se întoarce la loc, cu spatele la ei, şi de a se abandona panicii de care era cuprinsă. Înghiţi în sec, încercând să scape de nodul care i se pusese în gât, apoi inspiră din nou adânc.
— Mi‑e bine, rosti ea, rugându‑se să n‑o trădeze vocea tocmai acum. Eu... mă rog, a fost o săptămână groaznică pentru mine, şi cred că mi‑am ieşit un pic din fire.
Îl privi fix pe Chuck, rugându‑l în tăcere să nu mai zică nimic. Chiar dacă el înţelesese privirea, decise s‑o ignore.
— E stresul ultimei săptămâni, rosti el, uitându‑se înspre Blake. Ştiţi şi voi cum e situaţia — Jeff e la izolare şi...
Se opri, luându‑şi privirea de la cei doi Tanner.
— Ei bine, continuă el, mă tem că Charlotte începe să‑şi închipuie fel de fel de lucruri.
Traversă încăperea şi apucă mâna nevestei sale.
— Hai, draga mea, zise el încet. Hai acasă să te odihneşti un pic.
După ce plecară, casa rămase ciudat de tăcută. Cel care vorbi primul fu Blake, după ce dădu din cap cu tristeţe,
— Am lucrat la povestea asta toată săptămâna trecută, rosti el. Ceva s‑a rupt în creierul lui Jeff.
Îşi linse, gânditor, buza de jos cu limba.
— Şi cred că e evident de unde moşteneşte instabilitatea, nu?
Sharon nu‑i răspunse, căci, în timp ce Chuck LaConner încerca să explice ce era cu nevastă‑sa, rămăsese cu privirea aţintită pe Charlotte.
Citise în ochii ei un mesaj clar.
Nu‑l crede. Te rog... nu‑l crede.

*

Mark Tanner şi Linda Harris coborau de pe înălţimile din jurul oraşului. Hoinăreau pe coclauri de mai bine de o oră. Deşi îşi luase aparatul cu el, Mark nu făcuse nici măcar o poză. Nici măcar atunci când dintr‑un pâlc de copaci ieşise un cap imens de cerb cu nişte coarne enorm de mari, care încremenise instantaneu, speriat de cei doi.
— Ce e cu tine? întrebă Linda într‑un târziu, exasperată.
După vreo două minute, cerbul se răsucise pe loc şi se făcuse nevăzut. Mai mult din obicei, Chivas îl urmărise câţiva metri, după care renunţase şi li se alăturase la loc.
— Credeam că îţi place să fotografiezi orice, continuă ea.
Mark dădu din umeri.
— Îmi plăcea, fu el de acord. Nu ştiu, însă... În ultima vreme nu îmi mai place să fac nimic din ce făceam.
Tăcu, încercând să găsească cuvintele prin care să‑i explice cât mai bine Lindei ce se petrecea cu el.
— A face fotografii e ca şi cum ai sta pe afară şi a trage cu ochiul să vezi ce e înăuntru, rosti el. Iar eu am obosit să mă simt lăsat la o parte de la orice.
Linda îl privi cu colţul ochiului. Părea diferit, încă din noaptea din care fusese bătut măr, dar până acum nu fusese prea dornic să discute despre asta. De fapt, nici nu‑l prea văzuse în acea săptămână; de trei ori fusese obligată să meargă la exerciţiile de susţinătoare, iar în celelalte două zile Mark fusese plecat la clinica sportivă, la întâlnirile cu doctorul Ames.
— Te referi la sport? întrebă ea, păstrându‑şi pe cât era în stare, vocea neutră.
Spre surprinderea ei, Mark încuviinţă.
— Cred că da, recunoscu el. Niciodată înainte nu prea mi‑a păsat că sunt atât de scund, pentru că nu vroiam să obţin nimic anume.
Zâmbi şi îşi flexă exagerat braţul.
— Dintr‑o dată, însă, m‑am apucat să fac exerciţii şi să pun ceva carne pe mine. Uite!
Se lăsă la pământ şi făcu cincizeci de flotări în timp ce Linda se uita la el uluită. Când termină, abia dacă respira un pic mai greu.
— Ce zici de asta? întrebă el. Acum trei săptămâni n‑aş fi putut face nici măcar zece.
— Mare scofală, comentă acră, Linda. Deci poţi face flotări. Cui îi pasă? Jeff LaConner putea face o sută, şi uite ce a păţit!
— Ei, haide, fii serioasă, replică Mark, dezumflat. Fusese sigur că o va impresiona. Nu înseamnă că o să ajung un ticălos ca Jeff dacă îmi fac un pic de formă fizică!
Linda îl privi supărată.
— Să ştii că n‑a fost mereu un ticălos! Când am început să ies cu el era chiar drăguţ cu mine. De fapt, a fost drăguţ până ce s‑a transformat într‑un maniac al sportului!
Mark îşi simţi obrajii că‑i iau foc.
— Ei bine, eu n‑o să fac asta, replică el hotărât.
Se plimbau acum pe malul râului, în apropiere de casa Lindei.
— Şi ce‑i rău dacă încerci să fii ca şi ceilalţi? se răţoi el brusc. Poate că m‑am săturat să fiu un inadaptat!
Linda nu‑i răspunse până ce nu ajunseră la câţiva metri de casa ei, când se întoarse spre el.
— Ascultă. Nu sunt supărată pe tine, ci doar îngrijorată pentru tine, bine? Iar dacă vrei să te „adaptezi" — orice ar însemna termenul ăsta — sunt convinsă că n‑aş avea nimic împotrivă. Dar dacă ai de gând să devii un alt Jeff LaConner, mai bine mi‑ai spune‑o chiar acum.
Mark se holbă la ea, uimit. Să devină un nou Jeff LaConner? Dar el n‑avea nimic comun cu Jeff şi nici nu o dorea.
— Nu, n‑am de gând. Eu sunt şi aşa voi fi întotdeauna. Cotiră pe aleea către casă. Din curticica din faţa garajului, Robb le făcu semn cu mâna.
— Hei, Mark! strigă el. Vrei să arunci la coş?
Ochi ţinta şi aruncă priceput mingea de baschet prin plasa coşului. Mark fu convins că zărise un soi de provocare în ochii celuilalt. O fracţiune de secundă ezită, apoi îşi lăţi faţa într‑un zâmbet.
— Sigur, strigă el la rândul lui. De ce nu?
O luă la fugă pe alee, cu Chivas tropăind pe urmele lui, şi nu observă dezamăgirea din ochii Lindei, înainte ca aceasta să se facă nevăzută în casă.
Zece minute mai târziu, Mark începu să gâfâie, dar era încântat că reuşise să‑i marcheze lui Robb trei coşuri, în ciuda mărimii şi dexterităţii acestuia. La un moment dat, se afla în plin dribling şi căuta o ocazie de a se strecura pe lângă Robb. Înaintă, fentă că o ia spre stânga, apoi o coti dreapta, dar când găsi culoar liber spre coş, simţi cum Robb îl loveşte cu cotul în coaste. Gemu când îl străbătu un junghi dureros, şi mingea căzu aiurea, lovindu‑se de panou şi revenind în mâinile lui Robb. Acesta se înălţă imediat şi strecură balonul în plasă.
— Nu se pune, ţipă Mark. M‑ai faultat!
— Rahat! Rânji Robb. Vezi vreun arbitru pe aici?
Mark fu cuprins de furie.
— Ce dracu' vrei să spui? se repezi el. Faultul e fault.
Robb dădu din umeri.
— Eu joc ca să câştig, rosti el, aruncând încă o dată mingea în coş.
Mark se holbă la el.
— Dar jocul ăsta are şi el nişte reguli, să ştii.
Rânjetul de pe buzele lui Robb pieri şi ochii căpătară o expresie de duritate.
— Singura regulă pe care o cunosc este să câştig, rosti el.
Lăsă mingea jos şi‑i dădu lui Mark un ghiont. Surprins de gest, Mark se împletici câţiva paşi înapoi.
Robb îl împinse din nou, până ce Mark atinse cu spatele garajul.
— Hei, rosti el, ce vrei de la mine?
— Eşti laş? întrebă Robb. Micuţul e supărat că a pierdut un punct?
Mark strânse din dinţi. Înainte de a‑şi da seama ce face, îl izbi cu pumnul pe Robb în bărbie. Acesta făcu ochii mari de surpriză, apoi rânji sardonic.
— Deci vrei să te baţi, da? rosti el batjocoritor. Micuţul a început să crească, nu?
Începu să dea cu pumnii, mai mult ca să‑l necăjească pe Mark. Într‑un târziu se apropie de el, şi Mark speculă ocazia. Strânse bine pumnul drept, se aruncă asupra lui Robb şi‑i înfipse pumnul în stomac. Robb dădu drumul cu zgomot aerului din piept, dădu înapoi şi se apucă cu o mână de abdomen în timp ce căuta să‑şi recapete suflul. Tocmai era pe punctul de a‑l lovi serios pe Mark, când se deschise uşa din spate şi în curte îşi făcu apariţia Elaine Harris.
— Încetează! comandă ea. Încetează în clipa asta!
Uluiţi de tonul vocii ei, ambii băieţi se întoarseră spre ea. Elaine se uită urât la Robb.
— Nu vreau să aud nici o scuză, declară ea. Eşti cu aproape un cap mai înalt decât Mark şi ai cu douăzeci de kile mai mult ca el. Acum treci în casă, iar când o să vină taică‑tău acasă o să‑i dai explicaţii!
Aşteptă, cu mâinile înfipte în şolduri, până ce Robb îşi aplecă grumazul şi trecu pe lângă ea intrând în casă. După asta, Elaine i se adresă lui Mark, pe un ton blând, cu care parcă îşi cerea scuze.
— Îmi pare rău. Orice s‑ar fi întâmplat, n‑ar fi trebuit să dea cu pumnul în tine.
Mark simţi că‑i arde faţa de ruşine. Ce părere avea ea, că era vreun invalid care nu se putea apăra? Se răsuci, fără vorbe, pe călcâie şi apucă grăbit pe alee, amintindu‑şi ce se întâmplase în noaptea în care nu fusese capabil să se apere.
Astăzi, însă, fusese cu totul altceva. Astăzi nu încercase să fugă, chiar după ce Robb încercase să‑l lovească.
Astăzi stătuse mândru pe loc şi replicase la lovituri.
Iar pentru o clipă, după ce‑i reuşise directa în abdomenul lui Robb, avusese chiar senzaţia că ar fi putut câştiga. Bineînţeles, Robb îşi revenise deja când doamna Harris ieşise în curte; şi totuşi, reuşise să‑l dezechilibreze serios pe adversar.
Măcar de data asta încercase.
Pornind către casă, îşi dădu seama că îi plăcuse chiar să se bată.
Nu mai încercase vreodată înainte o asemenea senzaţie.
Nici măcar nu‑şi imaginase că ar fi putut să‑i placă.

17

Fusese o dimineaţă liniştită în spital. Când Susan Aldrich se uită la ceasul prins de peretele de deasupra biroului ei din spatele ghişeului, fu surprinsă să constate că acesta indica doar ora nouă şi jumătate. Asta era problema de bază în zilele liniştite — timpul părea că se scurge târându‑se. Se uită în sala de aşteptare şi zâmbi aproape cu tristeţe când văzu că nu era nimeni acolo. Nu‑şi putea ocupa câteva minute nici ducându‑se să‑şi facă o cafea, căci o zărise cu câteva clipe înainte pe Maria Ramirez îndreptându‑se către bucătărie.
Maria făcea de acum parte din peisajul cotidian al spitalului. Pe măsură ce nesfârşitele zile de veghe la căpătâiul fiului ei se transformaseră în săptămâni, Maria începuse treptat să‑şi creeze o rutină a ei proprie. Începuse cu simpla îngrijire a camerei lui Ricardo, dar, treptat, ea îşi extinse domeniul, neîntrebând niciodată dacă trebuia făcut ceva, ci observând doar infirmierii şi asistenţii medicali în timp ce aceştia îşi efectuau îndatoririle, apoi preluând, discret o parte din sarcinile lor. La început, Susan încercase s‑o convingă pe Maria că nu era nevoie să‑şi asume nişte treburi, dar ea se mulţumise să‑i zâmbească sorei.
— Faci atât de multe pentru fiul meu, replicase ea. Iar eu, dacă nu pot să‑l ajut pe el, măcar să‑i ajut pe cei care pot s‑o facă.
Ca atare, Susan, Karen Akers şi alţi membri ai personalului, o lăsaseră pe Maria să facă ce vroia. Până acum majoritatea treburilor de rutină ale schimbului de zi ca şi ale celui de seară, dealtfel — erau făcute cu pricepere de micuţa şi graţioasa femeie ai cărei ochi negri păreau că nu scapă nici un amănunt din preajmă.
Susan ajunsese să înţeleagă că Maria îşi ajuta, de fapt, fiul, căci întreg personalul căpătase obiceiul să vină în camera lui Ricardo de câteva ori pe zi, uneori stând, pur şi simplu, câteva clipe lângă patul lui, alteori rupându‑şi câteva minute din timpul de lucru ca să‑i spună câte ceva, deşi toată lumea avea convingerea fermă că el habar n‑avea de prezenţa celor din jur. Mickey Esposito — asistentul de zi, din ale cărui îndatoriri o mare parte fuseseră preluate discret de Maria — îşi luase obiceiul să aducă o carte cu el şi să‑şi petreacă mai multe ore lângă forma inertă, menţinută în viaţă de aparat, citindu‑i acesteia pasaje întregi cu voce tare. O dată Mac MacCallum intrase în timp ce Mickey îi citea lui Rick. Asistentul se uitase la doctor cu o privire vinovată şi închisese cartea, dar Mac îl îndemnase să continue.
— Nimeni nu ştie ce se petrece în mintea lui, îl asigurase el pe Mickey. Noi credem că ne aude, dar nu putem fi siguri. Iar dacă ne aude, atunci îţi e, probabil, recunoscător pentru ceea ce faci.
Camera lui Ricardo devenise centrul de interes al spitalului. Pe timpul pauzelor, membrii personalului nu se mai adunau în jurul mesei mari din bucătărie, ci în jurul patului băiatului. Având acum câteva minute la dispoziţie, Susan porni automat către camera lui Rick. Inspectă rapid cu privirea monitoarele de deasupra patului lui şi se încruntă. Curba pulsului, întotdeauna perfect regulată, oscila nebuneşte, iar ochii lui, închişi şi nemişcaţi din clipa în care fusese adus în spital, se agitau spasmodic în spatele pleoapelor lăsate.
În timp ce ea se uita fix la ecrane, în afara încăperii începu să sune un clopot de alarmă, alertând tot spitalul cu Codul Albastru. În câteva secunde îşi făcu apariţia MacCallum, urmat de doi asistenţi şi de Maria Ramirez.
— Ce e? întrebă Maria, cu voce tremurătoare, privindu‑şi fiul încremenit pe pat.
În acea clipă ochii lui se agitară din nou, şi Maria icni:
— Se trezeşte!
Se trase alături de pat şi se aplecă peste Rick, în timp ce MacCallum se întoarse către Susan Aldrich şi începu să împartă ordine de aducere a echipamentelor de urgenţe. Maria se uită în sus, cu o privire plină de teamă.
— Ce e? S‑a întâmplat ceva?
MacCallum strânse din buze.
— A intrat în insuficienţă cardiacă, anunţă el.
Maria făcu ochii mari şi se albi la faţă, apoi se uită din nou la Rick. Băiatul deschise brusc ochii şi buzele încercară să molfăiască un cuvânt. Din gât îi ieşi un hârâit vag. Maria se apropie şi mai mult şi mâna ei i‑o strânse pe cea a lui Rick.
— Sunt aici, Ricardo. O să fie bine.
Ricardo clipi şi mişcă din nou din buze. Maria îşi apropie urechea de ele. Crezu că aude cum fiul ei rosteşte un cuvânt, chiar dacă în acea clipă în cameră intră în grabă un asistent cu o măsuţă pe care se afla un stimulator cardiac.
— Adio..., şopti Ricardo.
O fracţiune de secundă Maria nu fu deloc convinsă că auzise bine. Însă când MacCallum o dădu la o parte ca să poată sfâşia îmbrăcămintea de spital a băiatului, în dreptul pieptului, ca să‑i poată monta electrozii pe piele, ea luă o decizie.
— Nu! rosti ea tare, cu o voce care răsună bizar în mica încăpere.
Toată lumea se opri din activitate şi se holbă la ea.
— Dar o să..., începu MacCallum.
Se opri când o văzu cum dă din cap.
— O să moară, încheie ea propoziţia. Ştiu. Şi el o ştie. Trebuie să‑l lăsăm să plece în pace.
Susan Aldrich icni, iar MacCallum se încruntă. Doctorul privi încă o dată monitoarele. Presiunea sanguină scădea rapid, iar bătaia inimii nu mai avea nimic regulat în ea.
— Eşti sigură? o întrebă el pe Maria.
Femeia ezită doar o scurtă fracţiune de secundă. Cu ochii înlăcrimaţi, dădu afirmativ din cap.
— Sunt sigură. Trebuie să‑l lăsăm să se ducă. Şi‑a luat adio de la mine, aşa că trebuie să‑mi iau adio de la el.
Ceilalţi urmăriră în tăcere cum ea se aplecă şi sărută cu blândeţe buzele fiului ei.
Susan Aldrich luă una dintre mâinile băiatului într‑ale ei, iar Mickey Esposito o imită cu cealaltă mână. Mac MacCallum îşi lăsă palma pe fruntea băiatului. Deşi toţi ştiau că Ricardo era incapabil să vorbească, nimeni nu vroia să‑i fure maică‑sii unica ei consolare. O clipă mai târziu, ochii lui Ricardo Ramirez se deschiseră încă o dată, extrem de curaţi şi limpezi.
La colţurile buzelor apăru o strâmbătură ce putea fi luată drept un spasm la fel de bine ca şi o încercare de zâmbet.
Apoi ochii i se închiseră. Curba pulsului se aplatiză, iar în încăpere răsună un singur ţiuit sinistru.
Ricardo Ramirez murise.

*

O jumătate de oră mai târziu, Mac MacCallum stătea în biroul lui, holbându‑se năuc la certificatul de deces completat. Precum restul personalului de la spitalul districtual, fusese complet luat prin surprindere de moartea subită a băiatului. Ca şi ceilalţi, Mac obişnuia să treacă pe la patul lui Rick de mai multe ori pe zi, nu pentru că avea ceva anume de urmărit în evoluţia clinică a băiatului, ci pentru că se simţea mişcat de suferinţa lui Rick, chiar şi aşa inconştient cum era acesta. Şi el ajunsese să‑l privească pe Rick mai mult decât ca pe un simplu pacient. Deşi n‑apucase să schimbe cu el nici un cuvânt, îl considerase ca un prieten.
Acum prietenul lui era mort, iar Maria Ramirez, pe care MacCallum o considera tot prietenă, stătea în sala de aşteptare. Numai ochii ei trădau durerea profundă, căci, în rest, ea încerca să se descurce în faţa pierderii unicei fiinţe din viaţa ei pe care o iubise cu adevărat şi în care se încrezuse. Într‑un târziu, chipul lui MacCallum se înăspri. Doctorul apucă telefonul şi‑l sună pe Phil Collins la liceu. Aşteptă nerăbdător, bătând darabana cu degetele, cât timp antrenorul sosi de pe terenul de antrenament de unde fusese chemat.
— Aici e doctorul MacCallum, rosti el când auzi vocea lui Collins. Ştiu că nu‑ţi prea pasă, dar te informez că Ricardo Ramirez a murit acum o jumătate de oră.
— Isuse, exclamă Collins, dar MacCallum era convins că vorba antrenorului masca îngrijorare, nu regret. Şi ce se va întâmpla acum?
— Nu ştiu, răspunse MacCallum. Îţi spun, însă, că sunt perfect conştient de ceea ce tu, Ames şi TarrenTech i‑aţi pregătit Mariei şi nu cred că e suficient.
Vocea i se înăspri.
— M‑am săturat de tine şi de echipa ta de football, Collins. Week‑end‑ul trecut am avut un caz de picior fracturat, iar alaltăieri o ruptură de splină.
Ezită o clipă, întrebându‑se dacă îşi putea susţine cu dovezi acuzaţiile ce‑i stăteau pe limbă, apoi se avântă.
— O să‑i sugerez Mariei să deschidă un proces contra voastră pentru crimă, în care să vă bage pe toţi: pe tine, şcoala, Jeff LaConner, părinţii acestuia, Marty Ames şi Rocky Mountain High. Nu ştiu ce faceţi voi acolo, dar orice aţi experimenta va înceta imediat.
— Hei, stai o clipă..., începu Collins.
MacCallum i‑o reteză:
— Nu stau deloc, replică el cu duritate şi puse receptorul în furcă.
Nu ştia dacă obţinuse ceva procedând astfel şi nu credea că un proces ar duce la vreo concluzie, însă se simţea mai bine acum.
La biroul său, Phil Collins se holbă la receptorul mort din mâna sa câteva clipe, apoi apăsă furca până ce obţinuse un ton. Formă numărul personal al lui Marty Ames, apoi aşteptă, bătând inconştient darabana, într‑un gest similar cu cel al lui MacCallum de mai înainte. Când Ames îi răspunse, Collins îi repetă vorbele doctorului aproape cuvânt cu cuvânt.
Două minute mai târziu, Ames i le repeta lui Jerry Harris.
— Bine, replică obosit, Harris.
Se gândi o clipă, apoi vorbi din nou.
— Trebuie să lămurim situaţia lui LaConner chiar acum. Poţi face preparativele necesare?
— Bineînţeles, replică Ames.
Înainte de a‑l suna pe Chuck LaConner la biroul acestuia, Jerry Harris dădu instrucţiuni ca unul dintre elicopterele firmei să fie gata de decolare către Grand Junction, unde avea să‑l aştepte un avion supersonic.

*

Charlotte LaConner simţi un gol imens în stomac. Probabil că nu‑l auzise bine pe Chuck — trebuia să fie o greşeală. Poate că, în definitiv, începea să‑şi imagineze diverse lucruri, aşa cum susţinuse el încă din clipa în care ea se refugiase în casa Tanner‑ilor — nu‑şi mai amintea când se petrecuse asta — când Chuck aproape că le declarase lui Sharon şi lui Blake că ea îşi pierdea minţile. Poate că era doar o închipuire a ei faptul că el sosise de la lucru acum la mijlocul zilei. Poate că el nici nu se afla acum în cameră cu ea.
Clătină, ameţită, din cap.
— Îţi faci bagajul? se miră ea. Acum?
Chuck încuviinţă.
— Corect. Plec.
— Dar nu înţeleg.
— Am fost transferat, dragă, nu‑ţi aminteşti? Plec la Boston.
Charlotte dădu din mâini într‑un gest de neputinţă.
— Dar am crezut... am crezut că‑l aşteptăm pe Jeff...
— Nu pot, Charlotte, replică Chuck. Trebuie să plec acum. Azi. Mă aşteaptă un elicopter.
Charlotte oftă, uşurată. Atunci totul era în regulă. El pleca, dar ea nu trebuia să‑l însoţească. Putea rămâne aici să aştepte ca Jeff să se facă ceva mai bine.
— P‑poate că o să mă duc la Boulder, rosti ea. Aş putea fi atunci mai aproape de Jeff.
Cu degetele de la mâna dreaptă îşi înţepa mâna stângă. Unghiile ei, rupte şi neîngrijite de pe urma obiceiului inconştient pe care şi‑l formase în ultimele zile, şi anume acela de a şi le muşca în vreme ce zăcea holbându‑se în gol, săpau adânc în piele, lăsând urme roşii.
Chuck clătină din cap.
— Îmi pare rău, Charlotte, rosti el încet.
Nu se putea uita la ea, nu putea privi durerea de pe chipul ei care avea să i se întipărească cu siguranţă la auzul veştilor pe care avea el să i le dea.
— O să trebuiască să fii internată într‑un sanatoriu pentru o vreme. Am discutat problema cu Jerry şi cu Marty Ames, şi am căzut cu toţii de acord că ai nevoie de odihnă, pe o perioadă de timp ca să revezi cele întâmplate şi să treci peste stările tale paranoice.
Charlotte dădu înapoi ca şi cum ar fi fost lovită fizic.
— Nu, scânci ea. Nu‑mi poţi face asta! Sunt soţia ta, Chuck...
— Fii rezonabilă, dragă, i‑o reteză el.
Charlotte, însă, nu‑l mai ascultă. Se smulse de lângă el, fugi din cameră şi urcă scările până la etaj, unde intră în dormitorul principal şi încuie uşa după ea.
O cuprinse panica. Aveau s‑o ia şi s‑o bage într‑o cuşcă, aşa cum procedaseră şi cu Jeff. Dar de ce? Ce făcuse ea? Nu vroise decât să‑şi vadă fiul, să‑i vorbească, să‑i spună că‑l iubea.
Dar ei n‑o lăsaseră!
De ce?
Acum ştia. Îi apăru totul cu claritate; trebuia să‑şi fi dat seama de multă vreme! O minţeau, o minţiseră încă de la început. Jeff nu se găsea în nici un spital privat, nici în Boulder, nici în altă parte. Îl închiseseră undeva, unde nici ea, nici altcineva nu‑l putea vedea. Nici nu era bolnav! Era ţinut prizonier undeva!
Ajutor! Trebuia să obţină ajutor înainte de a fi prea târziu. Căută cu înfrigurare sertarul de sus al noptierei ei, unde era convinsă că ascunsese bucăţica de hârtie pe care mâzgălise numărul de telefon al lui Sharon Tanner. O găsi într‑un târziu, apoi se luptă cu telefonul ca să formeze numărul, căci degetele ei tremurânde refuzau să asculte comenzile creierului.
Ar fi fost bine dacă s‑ar fi uitat în acea clipă pe fereastră; ar fi văzut o ambulanţă apropiindu‑se de casă şi cotind pe alee. N‑avu, însă, această inspiraţie, aşa că nu zări nimic şi nu mai avu timp să fugă din casă.
Degetele ei apăsară, în sfârşit, tastele corect. Aşteptă îngrozită în timp ce telefonul de la celălalt capăt al liniei sună de patru ori, apoi de cinci, apoi de şase ori. Dacă Sharon nu era acasă? Ce‑ar face...
Spre uşurarea ei, auzi o voce gâfâită.
— Sharon? rosti ea. Sharon, trebuie să mă ajuţi. Vor să mă bage într‑un spital. I‑au făcut ceva îngrozitor lui Jeff şi nu vor ca eu să aflu...
— Charlotte? o întrerupse Sharon. Charlotte, ce s‑a întâmplat? N‑are nici o logică ce spui.
Charlotte se forţă să redevină calmă şi să se oprească din tremurat. Se concentră, trase adânc aer în piept şi vru să reia conversaţia când auzi o bătaie în uşă.
— Charlotte?
Era vocea lui Chuck.
— Trebuie să‑mi dai drumul înăuntru, Charlotte.
Îl auzi pe Chuck adresându‑se altcuiva, şi calmul ei încropit se nărui ca un castel de cărţi de joc.
— Oh, Doamne, scânci ea. Sharon, sunt aici! Au venit după mine, Sharon! Ce mă fac?
Se auzi o bubuitură, apoi uşa dormitorului se deschise cu violenţă. Însoţit de doi indivizi, Chuck dădu năvală în încăpere, se holbă năuc la nevastă‑sa o clipă, apoi, în timp ce ea îl privea fără să scoată o vorbă, veni înspre telefon, i‑l luă din mână şi îl repuse în furcă.
— O să fie totul bine, dragă, îi zise el, punându‑şi braţele în jurul ei şi îmbrăţişând‑o tandru în timp ce le făcu celor doi indivizi un semn cu capul. Unul dintre ei se făcu nevăzut, iar celălalt se apropie şi‑i înfipse femeii în umăr acul unei seringi.
Prea uluită ca să mai aibă capacitatea de a protesta, Charlotte începu să suspine în tăcere în timp ce drogul îşi făcu rapid efectul. O clipă mai târziu, celălalt individ îşi făcu apariţia din nou cu o targă.
Când o întinse pe targă, Charlotte era deja inconştientă.

*

Sharon privi năucă telefonul mort, ca şi cum n‑ar fi priceput ce s‑a putut petrece. O clipă mai târziu, însă, se decise. Răsfoi paginile cărţii de telefoane a oraşului până ce găsi adresa familiei LaConner, apoi îşi puse jacheta şi plecă în fugă din casă, înjurând printre dinţi faptul că ea şi Blake se hotărâseră să schimbe vechea lor maşină Subaru, pe care el o avea încă de când se mutaseră în San Marcos. În această clipă n‑avea nevoie de o maşină lentă. Aproape alerga când ajunse la colţ, căci avea încă vie în memorie bufnitura pe care o auzise în telefon. Iar Charlotte păruse atât de înspăimântată, atât de îngrozită...
Trecu în goană, indiferentă la frigul muşcător al aerului tare de munte. Făcu o pauză în colţul Colorado Street. Tocmai vroia s‑o traverseze când o ambulanţă, cu luminile aprinse dar cu sirena stinsă, trecu în viteză prin intersecţie. Maşina o făcu stânga şi dispăru după o curbă. Sharon înjură din nou, bănuind că în vehicul se afla Charlotte. Ştia că, dacă ar fi avut o maşină, ar fi fost în stare să urmărească ambulanţa. Acum, însă, nu mai putea face nimic. Îşi recăpătă suflul, traversă strada şi o apucă pe Pueblo Avenue către casa LaConner‑ilor.
Pe dinafară nu arăta deloc altfel faţă de celelalte case din cartier. Aflată la distanţă de trotuar, era o copie aproape perfectă a casei Tanner‑ilor. Cu toate astea, clădirea avea ceva nedefinit care o făcu pe Sharon să nu se simtă în largul ei. Se uită la maşina de pe alee, apoi urcă scările din faţă şi apăsă pe butonul soneriei. Nu primi nici un răspuns. După câteva clipe, Sharon apăsă din nou, apoi încercă uşa şi descoperi că era descuiată. Cu inima bătându‑i cu putere, împinse uşa şi se strecură înăuntru.
— Charlotte? strigă ea. Charlotte, sunt Sharon Tanner. Eşti aici?
Din nou tăcere. Sharon trecu de‑a binelea pragul şi închise uşa după ea. Auzi o mişcare la etaj. O clipă mai târziu în capul scărilor se ivi Chuck LaConner cu o valiză în mână. Acesta se opri, uimit s‑o vadă pe Sharon.
— Sharon! exclamă el. Aha, deci cu tine a vorbit Charlotte la telefon, nu?
Sharon încuviinţă.
— Ce s‑a întâmplat cu ea? întrebă ea. A păţit ceva?
Privirea i se îndreptă spre valiză.
Chuck o ridică în sus ca şi cum ar fi oferit‑o ca dovadă a vreunei decizii.
— Mă tem că trebuie să mă grăbesc, rosti el, pornind în jos pe scări.
— Unde e, Chuck? Ce se întâmplă?
Chuck nu‑i răspunse imediat. Umerii i se lăsară în jos şi el se prăbuşi greoi pe una din treptele scării.
— Cred că n‑are sens să nu‑ţi spun, rosti el într‑un târziu. Eu... Mă rog, a trebuit s‑o internez pe Charlotte.
Sharon icni, dar Chuck dădu, neajutorat, din umeri.
— Nu mai puteam face altceva, zise el. Ai văzut‑o sâmbătă în ce stare se afla, iar de atunci situaţia s‑a înrăutăţit. Azi dimineaţă părea să se simtă mai bine, aşa că m‑am dus la lucru. Acum o oră m‑a sunat. A început să mă acuze violent de tot felul de lucruri, pretinzând că telefonul era interceptat şi că locuinţa era supravegheată de diverşi indivizi.
Dădu, trist, din cap.
— N‑avea nici o logică, bineînţeles. Ca atare, în cele din urmă, mi‑am sunat un prieten din Canon City.
Sharon îşi înălţă sprâncenele.
— Canon City?
— De cealaltă parte a munţilor, lângă Pueblo.
O privi pe Sharon.
— E un spital pentru bolnavi psihici. Prietenul meu e în conducere.
— Înţeleg, rosti Sharon umezindu‑şi buzele.
— Oricum, continuă Chuck, el mi‑a spus că ar fi bine s‑o trimit pe Charlotte acolo. Ca atare am chemat o ambulanţă, apoi am venit acasă.
Strânse din buze, apoi se uită la ceas şi se ridică în picioare.
— Hai sus, o îndemnă el. N‑o să‑ţi vină să crezi.
Sharon îl urmă în tăcere pe Chuck în dormitorul principal. Atârnând într‑o singură balama, uşa stătea lipită de perete, iar camera se afla într‑o dezordine cumplită.
Hainele lui Chuck erau împrăştiate pretutindeni pe podea. Sertarele dulapului de lângă perete zăceau azvârlite peste tot.
— S‑a încuiat aici, explică el. Mi‑a spus că mă dă afară, că eu fac parte dintr‑un complot închipuit în mintea ei. Nu mai avea nici un pic de comportament raţional, şi, în cele din urmă, ei bine...
Ridică din nou din umeri şi se uită la ceas.
— Uite ce e, trebuie să plec. Am câteva lucruri de‑ale Charlottei aici şi trebuie să le duc până în Canon City.
— Înţeleg, şopti Sharon.
Aruncă încă o privire prin cameră, apoi îl urmă pe Chuck în jos pe scări şi afară din casă.
— Cred... cred că a fost oribil pentru tine, zise ea într‑un târziu, când Chuck înghesuia valiza pe canapeaua din spate a maşinii lui.
— N‑a fost uşor, o aprobă el strecurându‑se în spatele volanului.
Întâlni privirea lui Sharon şi se grăbi să se uite în altă parte.
— A fost, însă, mult mai rău pentru ea, reluă el. Cred... cred că nu prea ştiu ce o să facem de acum înainte.
— Dacă te pot ajuta cu ceva..., începu Sharon, dar Chuck o opri cu un gest al mâinii.
— Aş vrea să mă fi putut ajuta, rosti el trist. Mă tem, însă, că nu poţi. Oricum nu acum.
Porni maşina, apoi se oferi s‑o ducă pe Sharon acasă. Ea refuză, însă o clipă mai târziu el se făcu nevăzut.
Sharon rămase pe trotuar, urmărind maşina până ce dispăru, apoi se răsuci să se uite încă o dată la casă.
Îşi aminti din nou de apelul disperat al Charlottei, şi revăzu expresia din ochii ei din acea sâmbătă când Chuck o luase de la familia Tanner.
Nu‑l crede, spunea acea expresie. Te rog, nu‑l crede!
Revăzu apoi haosul din dormitor. Deşi hainele lui Chuck erau pretutindeni, nu zărise nici o piesă de îmbrăcăminte de a nevestei sale.
Dulapul lui Charlotte nici măcar nu fusese deschis.
Şi totuşi Chuck zisese că împachetase câteva haine de‑ale ei ca să i le ducă la spital.
— Nu‑ţi face griji, rosti Sharon cu voce tare, deşi n‑o auzea nimeni. Nu‑l cred. Nu cred nici un cuvânt din ce a spus!

18

Sharon privi stingherită la clădirea TarrenTech. O văzuse şi înainte, ba chiar o admirase. Fusese atât de perfect proiectată pentru locul în care fusese înălţată încât părea parte integrantă a peisajului. Acum, însă, părea schimbată, luând aspectul unui animal ghemuit în aşteptarea prăzii. Viziunea era ridicolă, bineînţeles — nu era altceva decât o clădire, şi nimic din ea nu indica vreo schimbare. De fapt se transformase ea, şi simţise aceasta în timp ce parcursese pe jos jumătatea de milă ce despărţea oraşul de sediul companiei. Încercase să meargă încet, ca la plimbare, ca să preîntâmpine eventualitatea că ar fi urmărit‑o cineva.
Apropiindu‑se acum de uşile de la intrare îşi spuse că şi această atitudine a ei fusese o prostie. Nu făcuse nimic altceva decât să răspundă la apelul unei cunoştinţe. De ce s‑o urmărească cineva? Cu toate astea, când se apropie de intrare, se trezi că priveşte bănuitoare în jur, căutând camere de luat vederi ascunse care să fie pironite pe ea. Aceste camere, însă, n‑o urmăreau pe ea în mod special; nu erau altceva decât nişte obiecte lipsite de viaţă, vizualizând continuu zona din jurul clădirii, aflate permanent în alertă pentru orice şi înregistrând orice mişcare din câmpul lor vizual.
Charlotte LaConner fusese cea care o alarmase. Cuvintele ei îi răsunau încă în minte: „Vor să mă interneze. I‑au făcut ceva îngrozitor lui Jeff şi nu vor ca eu să aflu".
Se referise, oare, la TarrenTech sau la clinica sportivă?
Sharon răsucise cuvintele pe toate părţile şi ajunsese la concluzia că nu conta înţelesul exact al lor, căci era convinsă că, într‑un fel sau într‑altul, clinica sportivă depindea complet, ca aproape totul în Silverdale, pentru supravieţuire de TarrenTech. Operaţiunile de anvergură întreprinse de Marty Ames nu puteau avea viaţa lungă numai pe baza sumelor colectate ca taxe de participare la tabere şcolare de vară pentru antrenament.
Îndreptându‑şi inconştient ţinuta, Sharon împinse uşile şi păşi către biroul de informaţii, unde fu întâmpinată de o secretară zâmbitoare.
— Pot să vă ajut cu ceva, doamnă Tanner?
Sharon îşi încreţi sprâncenele, nedumerită, apoi privi instinctiv pieptul fetei în căutarea insignei de identificare pe care o purtau toţi angajaţii TarrenTech.
Fata n‑avea aşa ceva.
Ea zâmbi şi mai larg când înţelese dilema lui Sharon.
— Mă numesc Sandy Davis. Nu mă cunoaşteţi. Sistemul de securitate v‑a făcut o identificare prin comparare foto, aşa că am ştiut că sunteţi aici încă înainte de a intra în această clădire.
Sharon încremeni. O verificare foto a ei? Dar de ce? Şi cum? Nu dăduse niciodată companiei vreo poză de‑a ei. Nici măcar nu‑i fusese cerută vreuna. Răspunsul, însă, era evident: camerele de luat vederi din San Marcos îi înregistraseră intrările şi ieşirile şi imaginile fuseseră transmise în Silverdale împreună cu dosarele personale ale lui Blake. Şi totuşi era ceva ciudat în toată chestia asta. Se simţea frustrată fiindcă aflase că fusese depistată şi identificată încă înainte de a intra în clădire. Îi întoarse fetei zâmbetul, sperând să nu i se citească nervozitate pe faţă.
— Poţi să‑mi spui unde e biroul soţului meu?
— Pe coridor, la stânga, apoi la dreapta, în capăt, lângă cel al domnului Harris.
Sharon porni pe coridor. Acum, că se afla în interiorul clădirii, se simţea şi mai acut urmărită. Părul de pe ceafă începea să i se ridice. Grăbi, instinctiv, paşii şi se forţă să‑şi spună că trebuia să aibă aerul că nu se întâmplase nimic rău. Când ajunse în zona biroului lui Blake, ritmul paşilor îi ajunse din nou la normal. Intră în anticameră şi secretara soţului ei — o femeie pe care Sharon n‑o mai văzuse niciodată — îi zâmbi larg, exact ca Sandy Davis.
— E la telefon acum, dar i‑am transmis un mesaj că vă aflaţi aici, rosti ea după ce‑i strânse, ferm, mâna lui Sharon. Vreţi o cafea?
Sharon negă. Imediat după aceea se deschise uşa interioară şi Blake se ivi în cadrul ei.
— Ce surpriză plăcută! exclamă el zâmbind. Cum de ai făcut tot drumul până aici?
Sharon dădu ca explicaţie primul lucru care‑i veni în minte.
— Maşina. Am vrut să fac nişte cumpărături şi lista era prea lungă pentru bietele mele picioare.
Privi secretara cu colţul ochiului:
— Putem merge înăuntru?
Blake păru buimăcit, dar încuviinţă şi‑i deschise uşa nevestei sale. Când ajunseră înăuntru, Sharon închise uşa în urma ei. El făcu un gest cu capul.
— Ce e atât de important încât să nu audă Ellen?
— Charlotte LaConner, rosti ea coborându‑şi, instinctiv, vocea.
Încercând să nu‑şi trădeze emoţia puternică, îi explică lui Blake ce se întâmplase. După ce încheie, Blake o privi descumpănit.
— Şi ai venit până aici să‑mi povesteşti toate astea? zise el. Să‑mi spui că Charlotte a clacat psihic? Dar am văzut asta amândoi, iubito, acum câteva zile.
— Nu‑i vorba de asta, rosti, nervoasă, Sharon. Mai exact nu‑i vorba chiar de asta. Important e ce a zis ea, şi anume că „i‑au" făcut ceva lui Jeff. Cred că se referea la clinica sportivă.
— Sau la marea conspiraţie comunistă, nu? comentă, acid, Blake.
Văzând durerea din privirea nevestei sale, încercă să‑şi înmoaie duritatea vorbelor:
— Iartă‑mă. Noi doi ştim, însă, că Charlotte devenise tot mai paranoică, iar cu boala asta...
— Aşa să fie? îl întrerupse Sharon. Eu cred că nu ştim deloc care e situaţia exactă. Era evident supărată, şi avea tot dreptul să fie aşa. După ceea ce s‑a întâmplat cu Jeff, cum să nu fie?
Blake trase adânc aer în piept, apoi se aşeză pe fotoliul din spatele biroului lui.
— Bine, rosti el. Ce vrei, de fapt? Nu‑i vorba numai de Charlotte, nu‑i aşa?
Sharon ezită, apoi clătină din cap.
— Cred că nu, zise ea. Sunt mai multe, care nu m‑ar fi deranjat, dacă n‑ar fi fost atâtea. Am tot timpul senzaţia că ceva e putred aici, Blake.
Făcu un gest elocvent. Mâinile tremurânde îi trădară emoţia.
— E vorba de tot ce ne înconjoară — oraşul, şcoala, chiar şi copiii. Totul e prea perfect.
Blake zâmbi cu ironie.
— Se pare că Jeff LaConner nu e perfect, încercă el să glumească, apoi redeveni serios. Băiatul ăla, Ramirez, a murit în dimineaţa asta. Din câte am înţeles, maică‑sa încearcă încă să‑l învinuiască pe Jeff.
Ochii lui Sharon se umplură de lacrimi când îşi aminti trista siluetă inertă a lui Rick Ramirez. Imediat, însă, gândul ei reveni la Jeff LaConner.
— Dar Jeff nu mai e aici, nu? se interesă ea. Iar Charlotte a început să facă scandal în legătură cu Jeff şi acum nici ea nu mai e aici.
— Hei, stai aşa. Sună parcă...
Sharon nu‑l lăsă să termine.
— Eu spun doar că nu sunt convinsă că am făcut cea mai bună alegere venind aici. La început totul era minunat. Acum, însă, chiar şi Mark începe să se schimbe, iar asta se petrece de când l‑a vizitat pe doctorul Ames.
— Dar nu face decât se execute nişte exerciţii de întărire, protestă Blake.
— Ieri s‑a bătut cu Robb Harris, i‑o reteză Sharon. Chestia asta nu‑i stă în caracter lui Mark — el nu s‑a bătut niciodată cu nimeni.
Blake strânse din fălci şi‑şi încrucişă braţele peste piept.
— Ce vrei? se răţoi el. Vrei să‑l scot pe Mark de la clinica sportivă? Poate că n‑ar trebui să ne oprim aici. Poate că ar trebui să‑mi dau demisia de la TarrenTech şi să ne întoarcem în California!
— Poate că da! explodă Sharon.
Oare la asta se gândise tot timpul? Nu era sigură. Dintr‑o dată avu senzaţia că Blake se uită nervos în jurul lui, ca şi cum i‑ar fi fost teamă să nu fie spionat chiar şi în intimitatea biroului său personal. El căută câteva clipe în buzunarul hainei şi scoase un set de chei de maşină pe care i le înmână lui Sharon.
— Uite ce e, zise el. Ştiu că eşti supărată în clipa asta, şi poate că ai dreptate să fii aşa. Chestiunea asta, însă, o putem discuta şi mai târziu, când o să vin acasă. E‑n regulă? Ia maşina; eu o să vin pe jos sau o să mă ia Jerry în maşina lui.
Era o concediere. O clipă Sharon fu tentată să se certe cu el şi să ceară lămurirea situaţiei pe loc. Expresia de pe faţa lui, însă, ca şi scânteierile ciudate de nervozitate din ochi, o determinară să tacă.
— Bine, rosti el în final.
Se întinse să‑l sărute şi crezu pentru o fracţiune de secundă că el vrea s‑o evite.
— Dar nu glumesc, să ştii, îi şopti ea la ureche. Ceva se petrece aici, Blake. Nu ştiu despre ce‑i vorba, dar am să aflu eu.
Câteva secunde mai târziu Blake o conduse la uşă şi o sărută. Imediat ce părăsi biroul ea avu strania senzaţie că el nu dorise de fapt s‑o sărute, nu o făcuse ca un gest de afecţiune pentru ea ci pentru ochii unei audienţe nevăzute.

*

În biroul său, alături de cel al lui Blake Tanner, Jerry Harris închise micul aparat ce înregistrase fiecare cuvânt al convorbirii dusă în biroul învecinat. Se sprijini de spătarul scaunului şi îşi încrucişă palmele pe ceafă meditând la cele auzite. Ajunse într‑un târziu la o decizie, apucă telefonul şi formă un număr din memorie. O clipă mai târziu îi răspunse Marty Ames,
— S‑ar putea să avem o nouă problemă, rosti Harris, nepronunţând numele lui Ames şi neidentificându‑se. Vin acolo într‑o oră. O să discutăm atunci.
— Dar am nişte chestii programate..., protestă Ames.
— Schimbă programul, i‑o reteză abrupt Harris.
Închise telefonul, apoi scoase microcaseta din casetofonul aflat în sertarul de sus al biroului şi o introduse în buzunarul hainei.
Problema Charlotte LaConner se rezolvase.
Dacă Sharon Tanner va deveni o problemă, avea să fie şi ea rezolvată.

*

Sharon bănui că apucase intenţionat pe un drum greşit la ieşirea din biroul lui Blake. Ceva o îndemnase să exploreze încăperile firmei. Căuta ea, oare, ceva aparte, aşteptându‑se să găsească vreun indiciu ca să‑şi răspundă la toate întrebările vagi şi de nedefinit ce‑i roiau în cap?
Bineînţeles că nu.
Ca orice instituţie mare, clădirea nu era decât un labirint de coridoare, cu uşi de corespondenţă între ele, unele dintre ele deschise, majoritatea închise. Cu toate astea, Sharon continuă să le străbată, până ce nici ea nu mai ştiu unde se află.
La un moment dat auzi un vag sunet, ca de animal cuprins de dureri.
Grăbi pasul către sursa acelui sunet. Câteva secunde mai târziu, el se repetă. Sharon păşi într‑un coridor larg. În faţa ei se găsea o uşă închisă ce avea decupată în ea, la nivelul ochiului o fereastră din plasă de sârmă. La câţiva paşi de uşă se afla un ascensor. Sharon se opri o clipă aşteptând să audă din nou acel sunet. În timp ce aştepta, uşile ascensorului se deschiseră şi din el ieşi un bărbat îmbrăcat cu ceva ce semăna a halat de laborator.
Omul aducea cu el o cutiuţă, nu mai mare decât o cutie de pantofi, pe care se vedea clar inscripţionat un cuvânt cu litere mari, roşii:

INCINERARE

În acea clipă, bizarul sunet se făcu din nou auzit. Bărbatul se încruntă, apoi privi spre uşa cu fereastră din sârmă. Sunetul se auzi din nou, aşa că el puse cutia jos, descuie uşa cu o cheie scoasă din buzunar şi intră.
Fără să stea pe gânduri, Sharon fugi către cutie şi o ridică. Scoase capacul, se zgâi înăuntru şi scăpă un sunet de surpriză.
Ezită o fracţiune de secundă, căutând cu privirea camere de luat vederi ascunse în tavan.
Nu văzu nici una.
Se hotărî şi căută în poşetă pacheţelul cu şerveţele pe care îl avea întotdeauna asupra ei. Trase adânc aer în piept, îşi introduse degetele în cutie şi scoase de acolo două obiecte pe care le împături cu grijă într‑un şerveţel. După aceea aşeză cu atenţie pacheţelul improvizat în poşetă. Puse capacul la loc pe cutie, şi o aşeză pe aceasta din urmă exact în locul de unde o luase cu câteva secunde înainte, apoi porni grăbită pe coridor.
Tocmai dăduse colţul când uşa de lângă ascensor se deschise din nou. Tehnicianul reapăru, apucă cutia şi îşi continuă drumul către crematoriul din spatele clădirii.
Sharon ocoli de încă două ori şi văzu un om în uniformă de pază venind către ea. Primul ei instinct fu să se facă nevăzută prin cea mai apropiată uşă, dar se răzgândi.
— Scuzaţi‑mă, rosti ea, puţin prea tare.
Bărbatul se uită bănuitor la ea, apoi păru să‑şi dea seama în ce consta necazul.
— V‑aţi rătăcit?
Sharon izbuti să scoată un zâmbet vinovat.
— Mă simt ca o proastă, zise ea. Sunt doamna Tanner. Am trecut pe aici să vorbesc ceva cu soţul meu şi cred că m‑am încurcat...
Dădu, neajutorată, din umeri şi expresia individului de la pază se înmuie.
— Se întâmplă mereu, rosti el zâmbind amuzat. Ajunge să apuci o dată pe un coridor greşit şi te plimbi vreo douăzeci de minute până dai de hol. Haideţi cu mine — vă ajut eu.
Porni lângă ea, coti la stânga, apoi la dreapta şi ajunseră în holul principal.
— Mulţumesc, zise Sharon, în timp ce gardianul îi deschise uşa de la intrare.
Bărbatul îşi duse degetele la şapcă într‑un gest de salut politicos apoi se răsuci pe călcâie şi plecă la treburile lui. Cu inima bătându‑i nebuneşte, Sharon ieşi în după‑amiaza răcoroasă de toamnă târzie şi cercetă cu privirea parcarea în căutarea maşinii.
După ce ajunse la mare distanţă de TarrenTech trase automobilul pe dreapta, lăsă motorul să meargă şi apucă poşeta pe care o lăsase pe podeaua din faţa locului pasagerului din dreapta.
Cu degete tremurânde o deschise şi pescui primul dintre cele două obiecte furate din sediul companiei.
Era un mic şoricel alb, cântărind nu mai mult decât câteva zeci de grame.
Era mort şi corpul îi era ţeapăn, cuprins de rigor mortis.
Sharon se holbă o clipă la cadavrul micului animal, apoi îl depuse pe scaunul de lângă ea.
Celălalt obiect era mai mare, cântărind aproape o jumătate de kilogram. Semăna perfect cu şoricelul alb, numai că labele şi ghearele erau nefiresc de mari şi întreg corpul avea un aspect ciudat, de fiinţă deformată. Sharon ţinu acea... chestie cu mâini tremurânde, ca şi cum chiar ele ar fi detectat ceva nefiresc.
Şobolanul — dacă asta era acel obiect — intrase şi el în stadiul de rigor mortis, dar exista o diferenţă între el şi şoricel.
Blana de pe ceafa şobolanului fusese rasă, lăsând să se vadă o pată întunecată, în centrul căreia se observa un semn cât un vârf de ac, ca şi cum pielea animalului ar fi fost străpunsă de o seringă.
Ambele animale aveau mici plăcuţe metalice ataşate de urechi. Sharon căută din nou în poşetă ca să‑şi găsească ochelarii de citit.
Plăcuţele erau aproape identice. Fiecare dintre ele avea inscripţionată, prin ştanţare, o serie de numere şi cifre: 05‑08‑89/ M 61F 46.
Pe plăcuţa ataşată la şobolan se găsea un număr suplimentar: GH 13.
Sharon privi fix creaturile câtăva vreme, încercând să descopere sensul acelor numere. Primele şase cifre reprezentau aproape sigur o dată. Dar restul?
Crezu că a găsit răspunsul, deşi acesta n‑avea nici o logică.
Introduse cele două cadavre din nou în poşetă, băgă în viteză şi porni la drum, gândindu‑se la o modalitate de a găsi o dovadă pentru bănuielile ei.
Era posibil ca amândouă animalele să fi provenit din aceeaşi sursă? Şi dacă da, ce i se făcuse celei de‑a doua creaturi ca să crească atât de mare?
O scutură un fior de groază. Simţea că nu vrea să afle răspunsul, dar în acelaşi timp ştia că nimic n‑o va opri să‑l descopere.

*

Clopoţelul de ora treisprezece se făcu auzit. Mark îşi închise caietul şi căută în pupitru ghiozdanul. Nu‑şi prea luase notiţe azi; nu putuse deloc să se concentreze la cursul de istorie. În schimb se trezise că e extrem de nervos, privindu‑şi ceasul din cinci în cinci minute, aşteptând cu nerăbdare sfârşitul orei. N‑apucară bine să se stingă ultimele vibraţii cristaline că el se şi ridică în picioare şi o zbughi pe uşă. Sări treptele scării către parter câte două odată, apoi se opri când o auzi pe Linda Harris strigându‑l. Fata se grăbi să ajungă la el cu un aer de vinovăţie pe faţă.
— Îmi pare rău pentru azi dimineaţă, rosti ea.
Pentru prima dată după trei săptămâni, nu se întâlnise cu el la locul obişnuit ca să vină împreună la şcoală. El o aşteptase câteva minute, apoi îşi spusese că n‑avea rost s‑o mai aştepte. Când ajunsese la şcoală descoperise că ea era deja acolo. O găsise stând de vorbă pe scări cu Tiffany Welch. Când i se adresase, ea se prefăcuse timp de un minut că nu‑l auzise, apoi îl tratase extrem de rece când catadicsise să‑l bage în seamă.
— Cred că... că m‑am comportat ca un copil năzuros, nu‑i aşa? întrebă ea acum.
Mark dădu din umeri.
— Nu pricep de ce eşti atât de agitată, rosti el laconic.
Linda i se alătură şi porniră împreună către ieşire.
— Cred că nu sunt chiar agitată, zise ea. Numai că...
Se uită o clipă la el, încreţindu‑şi sprâncenele, şi se hotărî să nu rostească vorbele care‑i stăteau pe vârful limbii.
— N‑are importanţă, reluă ea. Încotro mergi? Vrei să mergem să mâncăm ceva?
Mark clătină din cap.
— Nu pot. Am întâlnire cu doctorul Ames.
Linda se încruntă.
— De unde şi până unde?
— Vrea să mă verifice, replică Mark distrat în timp ce inspecta cu privirea mulţimea de elevi din hol. L‑ai văzut pe undeva pe Robb?
Linda fu uimită.
— Robb? Dar tu şi Robb v‑aţi bătut ieri!
— Aşa e, zâmbi Mark. Şi dacă mama ta nu ne‑ar fi oprit l‑aş fi învins. În fine, merge şi el la clinică. Mi‑a spus să ne întâlnim aici.
În acea clipă Robb se ivi din aripa stângă a clădirii şi‑i dădu ghiozdanul său soră‑sii.
— Mi‑l duci acasă? o rugă el.
Linda îl privi acru.
— Şi dacă nu vreau?
— Dar o să vrei, nu? Doar nu‑ţi doreşti să apari ca o răsfăţată în faţa prietenului tău, nu?
Pufni în râs când îi văzu pe Linda şi pe Mark înroşindu‑se, apoi îi dădu un ghiont uşor lui Mark.
— Haide — lui Ames nu‑i place să întârziem.
Mark ezită o secundă şi‑l urmă pe Robb înainte de a mai apuca să vadă expresia întunecată din ochii Lindei. Coborî treptele scării de la ieşire către standul unde se afla bicicleta celuilalt băiat. După ce Robb îşi puse vehicolul în mişcare, Mark sări pe portbagajul din spate şi simţi metalul cedând uşor sub greutatea lui.
— Isuse, se plânse Robb. Cât cântăreşti?
— Cu trei kile mai mult decât săptămâna trecută, răspunse Mark. Şi totul e numai masă musculară, aşa că ai grijă!
Aflată în capul scărilor şi urmărindu‑i pe cei doi băieţi, Linda simţi un ciudat amestec de emoţii. Presupunea că era bine că Robb şi Mark se împrieteniseră din nou, şi se gândise deja că nu se putea aştepta ca Mark să nu se schimbe niciodată, dar, cu toate astea, o mică voce interioară îi tot spunea că ceva nu era în regulă, că Mark nu se schimba, de fapt, deloc.
Avea bizara senzaţie că el era schimbat de cineva, proces de care nici chiar Mark nu‑şi dădea seama. Tristă, îşi înghesui ghiozdanul lui Robb sub braţ şi porni spre casă.

*

— Bravo, băiatul meu! exclamă Marty Ames intrând în camera de examinare, unde Mark stătea dezbrăcat în chiloţi. O soră îi luase deja tensiunea arterială şi pulsul, îl cântărise, îl măsurase şi‑i verificase capacitatea pulmonară. Cum te simţi?
— Excelent, răspunse Mark. Am mai pus vreo două kile pe mine şi am crescut cu aproape un centimetru.
Ames înălţă admirativ din sprâncene şi se uită peste ultimele date introduse în fişa băiatului din calculator.
— Şi capacitatea pulmonară a crescut cu câţiva centimetri, constată el cu voce tare.
Se uită înspre Mark. Vânătăile de pe faţă îi dispăruseră în mare măsură, iar locul unde‑i fusese tăiată fruntea era marcat doar de o mică cicatrice.
— Vreo durere la coaste?
Mark clătină din cap.
— Ei bine, atunci te declar sănătos.
Mark fu dezamăgit.
— Adică asta‑i tot? întrebă el ezitând. Am terminat?
— N‑am spus asta, chicoti Ames. De fapt de‑abia de acum începe adevărata muncă. Vitaminele ţi‑au făcut mult bine, dar mai ai mult de lucru. Pune‑ţi un şort şi vino cu mine.
Mark pescui din ghiozdanul lui şortul pe care îl lua în permanenţă cu el încă de săptămâna trecută, apoi îşi încălţă ciorapii şi tenişii. Abandonă restul hainelor şi ghiozdanul acolo unde se aflau şi se luă după Ames dincolo de sala de examinare, traversând holurile, către sala de gimnastică. Fusese de câteva ori aici şi învăţase cum funcţionau aparatele mecanice şi cum acţionau ele asupra muşchilor săi. Astăzi, însă, Ames îl duse într‑o încăpere mai mică, unde Robb Harris lucra deja la o maşină de vâslit, cu privirea aţintită pe ecranul ce se curba în faţa lui.
Mark ezită când văzu acele înfipte în coapsele lui Robb şi tuburile intravenoase ataşate lor.
— Ce se petrece aici? se interesă el.
Se aşeză la bordul unei maşinării identice cu cea a lui Robb. Unul dintre asistenţii doctorului veni şi adaptă aparatul dimensiunilor corpului său, iar Ames se apucă să‑i explice sistemul de monitorizare şi scopul acestuia.
— Trebuie să ştim cu exactitate ce se întâmplă cu trupul tău când lucrează. Cel mai simplu mod ca să aflăm asta este să analizăm schimbările chimice ce survin în compoziţia sângelui tău. Iar pentru aşa ceva, adăugă el, zâmbind uşor sadic, trebuie să‑ţi înţepăm venele şi să înfigem ace în muşchi.
Mark chicoti în faţa expresiei de răutate de pe chipul doctorului, dar se strâmbă când acele îi înţepară pielea. O clipă mai târziu, când începu să vâslească, ecranul dinaintea lui prinse viaţă. Se trezi antrenat în iluzia că participa la o cursă cu alţi competitori.
Se înfipse mai tare în vâsle, mărind strocul, şi câteva picături de sudoare îi apărură pe frunte.
Simţi un impuls de furie când unul dintre concurenţii săi bidimensionali se furişă pe lângă el. Înjurând printre dinţi, trase de vâsle mai puternic şi câteva clipe mai târziu îi lăsă în urmă pe toţi adversarii săi.
Continuă să meargă aşa o vreme, ţinându‑şi adversarii la distanţă, dar, la un moment dat, ei porniră o cursă îndrăcită ca să‑l ajungă şi Mark se înfurie din nou.
Aproape imperceptibil, imaginea de pe ecran se schimbă. Se petrecuse atât de rapid încât Mark abia fu conştient de modificare. Celelalte bărci se aflau acum lângă el, întrecându‑l. Muşchii picioarelor şi braţelor începură să‑l săgeteze de durere. Fruntea i se umplu de sudoare. Picături de transpiraţie îi acoperiră ochii şi începură să‑i curgă pe spate şi la subţiori.
Imaginea de pe ecran continua să‑i arate că era întrecut de adversarii săi. Furia îi crescu şi mai mult. Ajunse să tremure de mânie faţă de concurenţii care‑l sfidau.
Atunci începu, treptat, să se gândească la maică‑sa.
Nu ştia de ce îi venise în minte chipul ei, căci era total absorbit de derularea rapidă a evenimentelor de pe ecran.
Undeva în străfundurile sufletului lui, însă, era convins că pierdea cursa din cauza ei.
Era vina ei că îl ţinuse sub fustă toată viaţa, că‑i găsise pretexte să se eschiveze de la situaţiile dure cu care trebuia să dea piept, că insistase permanent că el era diferit de alţi copii.
Numai că el nu era diferit.
Era doar mai scund şi mai slab.
Vâsli mai departe, gemând de efort, şi încercă să‑i ajungă pe adversari din urmă. Simţea că o să‑i prindă.
Începuse să crească de acum şi să devină mai puternic. Ştia că el avea să fie învingătorul în cele din urmă, chiar dacă asta n‑avea să se întâmple imediat.
Nu‑i va mai permite maică‑sii să‑l oprească.

*

O oră mai târziu, după ce Mark şi Robb plecară de la clinică, Marty Ames îl sună pe Jerry Harris.
— Cred că o să fie bine, rosti doctorul. Am senzaţia că ultima problemă ivită se va rezolva de la sine.
Ames zâmbea când închise. Experimentele cu Mark luaseră o nouă turnură. Simţea deja fiorul de anticipaţie care‑l străbătea în clipa când ajungea în pragul unei noi descoperiri.
Dacă funcţiona — dacă agresivitatea pe care o inducea subiecţilor putea, într‑adevăr, fi concentrată asupra unui obiect anume...
Respinse imediat gândul, refuzând să se bucure deplin înainte de a afla dacă experimentul reuşise sau nu.

19

Kelly Tanner ştia că se aflau acolo, ştia că o vânau acele creaturi. Habar n‑avea cum ajunsese acolo, şi, de fapt, nici nu era sigură că recunoştea locul în care se găsea.
Mark o luase la o plimbare pe munte. La început fusese distractiv. Erau însoţiţi de Chivas. Urmaseră râul către izvoare şi dăduseră peste o mică cascadă. În jurul lăculeţului din spatele căderii de apă crescuse un pâlc de conifere. Ea şi Mark se aşezaseră pe un pat aromat de ace de pin în timp ce Chivas se apucase să adulmece pământul din jurul bolovanilor de pe malul râului, scormonind găurile săpate de diverse animale. Pe neaşteptate Mark înşfăcase o piatră mai mare şi o aruncase în câine. Scâncind de durere, Chivas se rostogolise pe spate, se lipise de sol, apoi se uitase fix la Mark şi fugise în pădure.
— De ce ai făcut asta? întrebă Kelly.
Mark nu‑i răspunsese. Preferase să se ridice în picioare şi să dispară la rândul lui în pădure, după Chivas.
Ei nu‑i plăcuse asta, căci ştia că Mark n‑avea voie s‑o lase singură, dar nu fusese prea îngrijorată. El trebuia să se întoarcă în câteva minute, împreună cu Chivas, după care aveau să plece toţi trei spre casă.
Numai că Mark nu se întorsese. Ea îl aşteptase multă vreme. Dintr‑o dată totul se schimbase.
Ramurile pinilor, atât de atrăgătoare cu câtva timp înainte, păreau acum ca nişte mâini întinse s‑o înşface.
Soarele dispăruse şi el de pe cer. Iniţial, Kelly crezuse că fusese acoperit de un nor. La puţin timp după aceea, însă, în jurul ei începuse să se lase întunericul, dându‑i fiori de spaimă.
Atunci îl strigase pe Mark, dar nu primise nici un răspuns.
Se ridicase în picioare. Nu trebuia decât să se ia după cursul râului ca să ajungă înapoi în vale, lângă oraşul familiar.
Pe măsură ce mergea, însă, poteca păruse să se modifice, devenind tot mai îngustă, până ce Kelly nu‑şi mai dăduse seama unde se află.
Atunci se auziseră sunetele.
La început erau ca nişte ţipete vagi, venind de la mare distanţă. Curând le auzi din nou, mai aproape. Încremeni.
Sunetele continuau să se apropie de ea şi se schimbau.
Din gemete — ciudate, ca nişte ţipete strangulate scoase de cineva — ele se transformaseră într‑o cacofonie de strigăte ce se izbeau de pereţii stâncoşi din jurul ei, făcând‑o să tremure de groază.
Încercă să desluşească în bezna din jurul ei sursa acestor zgomote paralizante.
Undeva în spatele ei trosni o ramură de copac. Kelly se răsuci pe călcâie dar nu zări nimic.
O altă cracă trozni, de această dată sunetul venind din altă direcţie.
O luă la goană, dar abia putea să păşească. Îşi simţea picioarele îngreunate, abia le mişca. Încercă să ţipe şi ea, să‑l strige pe Mark ca s‑o ajute, dar vocea îi era gâtuită de emoţie şi dintre buze nu‑i ieşi decât un horcăit.
Se aflau pretutindeni în jurul ei acum — oricine ar fi fost acele fiinţe — şi avu senzaţia că le simte cum adulmecă aerul căutând mirosul trupului ei.
Ştia ce avea să se întâmple când o s‑o găsească. Aveau s‑o încercuiască, apoi o s‑o înşface, cu ochii lor galbeni licărind în întuneric, cu fălcile salivând de poftă.
Pe neaşteptate văzu una dintre creaturi.
Era imensă — mai mare decât oricare altă fiinţa pe care o văzuse vreodată.
Avea braţe lungi, cu gheare curbate ce depăşeau cu mult limita degetelor, ajungând până aproape de sol.
Creatura mormăia croindu‑şi drum prin tufişuri, iar respiraţia ei împrăştia o duhoare acră în jur.
Ajunse aproape de ea, chiar deasupra ei. Kelly îşi adună toate forţele pentru un ultim strigăt.
În acea clipă se trezi, cu trupul scuturat de un spasm de frică.
În întuneric, imaginea monstrului era încă vie, iar de undeva de afară se auzeau diverse ţipete. Kelly scânci şi‑şi strânse pătura în jurul ei, apoi ţipă uşor când văzu deschizându‑se uşa dormitorului.
— E‑n regulă, draga mea, o linişti maică‑sa, apăsând comutatorul şi inundând camera cu o lumină orbitoare ce îndepărtă înspăimântătoarele umbre. Ai avut un coşmar, atâta tot.
Sharon veni lângă ea şi se aşeză pe marginea patului. Îşi puse braţele în jurul lui Kelly şi o îmbrăţişă strâns.
— Vrei să‑mi povesteşti?
Tremurând, fetiţa încercă să repete ceea ce i se întâmplase în vis. În final îşi privi mama cu ochii măriţi de groază.
— De ce m‑a părăsit Mark? întrebă ea.
— Dar n‑a făcut‑o, comoara mea, căută Sharon s‑o liniştească. N‑a fost decât un vis, iar ce se întâmplă în vis nu e real.
— D‑dar părea atât de real, protestă Kelly. Iar Mark era atât de diferit faţă de cum e el de obicei. Cel puţin, adăugă ea coborându‑şi vocea şi luându‑şi privirea de la maică‑sa, era cu totul diferit faţă de cum se comporta înainte de a ne muta aici.
Sharon simţi un gol în stomac. Se concentră cât putu de bine ca să nu‑şi trădeze emoţia.
— Ce vrei să spui? zise ea.
Kelly dădu din umeri, apoi se întinse la loc pe pat şi îşi trase pătura până sub bărbie.
— Nu ştiu exact, rosti ea, cu o expresie de intensă concentrare pe faţă. Pare diferit, atâta tot. Adică nici măcar nu‑i pasă de iepuri şi nu cred că Chivas îl mai iubeşte ca pe vremuri.
Sharon o mângâie pe obraz.
— Dar cu tine cum e? Îţi mai place Mark?
— D‑da, răspunse fetiţa.
Ezitase, însă, ca şi cum nu era convinsă că ăsta‑i adevărul.
— Dar e diferit, insistă ea. Chiar... chiar arată altfel.
Sharon zâmbi fals.
— Asta se întâmplă deoarece face o mulţime de exerciţii şi pentru că a început să crească mai repede.
Kelly se încruntă şi clătină din cap.
— Nu‑i vorba de asta. E cu totul altceva. E ca şi cum... Vorbele i se stinseră pe buze când un ţipăt sfâşie noaptea.
Kelly îl recunoscu imediat, deşi părea că vine de la mare distanţă.
Era acelaşi strigăt de furie pe care îl auzise în vis. Ochii i se măriră şi mai mult de frică şi strânse învelitoarea mai tare în jurul ei.
— Asta‑i tot? întrebă ea.
Sharon ezită, apoi se duse la fereastră şi o deschise.
De afară veni un val de aer rece care o determină să‑şi strângă mai bine halatul în jurul ei. Domnea tăcerea, iar înspre est se iveau primele semne slabe ale zorilor. Ascultă încordată câteva clipe dar nu sesiză nimic.
Se întoarse şi vru să închidă fereastra când ţipătul se făcu din nou auzit.
De data aceasta nu mai putea fi o confuzie. Probabil că era vreun animal care vâna în noapte, dar sunetul pe care îl scotea semăna cu un strigăt de durere. Instantaneu Sharon îşi aduse aminte de ceva ce văzuse cu ani de zile în urmă într‑un muzeu. Urmărise atunci un film, prin nişte lentile speciale, în care era imortalizat un leu de munte cu gura căscată de groază tăcută, într‑un moment în care unul dintre picioarele lui uriaşe era prins în colţii unei capcane. Blana piciorului era pătată de pete cât se poate de reale de sânge, iar pielea labei era sfâşiată deasupra capcanei, acolo unde piciorul se frecase de metal în încercarea animalului de a se elibera.
Sunetul care sfâşia acum noaptea semăna perfect cu cel pe care Sharon şi‑l închipuise că‑l scosese imensa felină rănită.
Ţipătul se stinse şi Sharon închise bine fereastra.
— E doar un animal, draga mea, îi spuse lui Kelly, care stătea în capul oaselor, holbându‑se la ea îngrozită. E undeva sus în munţi şi nu‑ţi poate face nici un rău.
— D‑dar dacă o să coboare? se tângui fetiţa.
Sharon se uită la ceasul de pe noptiera fiică‑sii. Era aproape şase şi cerul începea să se lumineze.
— Îţi propun ceva, rosti ea. Ce‑ar fi să ne îmbrăcăm şi să mergem jos? Hai să preparăm un mic dejun gustos ca să le facem o surpriză lui Mark şi lui taică‑tău.
Kelly se lumină imediat la faţă. Sări sprintenă din pat, îşi scoase pijamaua şi începu să se îmbrace cu hainele de zi.
— Mai întâi duşul, îi reaminti Sharon.
În timp ce Kelly se îndreptă spre baie, ea coborî la parter şi puse ibricul de cafea pe foc. Câteva minute mai târziu îşi făcu apariţia şi fetiţa. Cu toate astea, Sharon rămase cu gândul la cele spuse de fiica ei referitoare la Mark.
Şi ea era conştientă de schimbările ce se petreceau cu fiul ei. Încercase să le atribuie dezechilibrelor hormonale specifice adolescenţei. Cu toate că îşi repeta că totul era normal, ştia că se minte singură.
Modificările se succedau prea rapid şi erau prea uşor de observat ca să fie normale.
Încercase cu o noapte în urmă să discute problema cu Blake, dar el o pusese imediat la punct, aşa cum proceda, de altfel, cu orice subiect cât de cât mai important abordat de ea în ultima vreme.
— Fii fericită, îi spusese el. A început şi el să se maturizeze.
Să se maturizeze, cum?
Deschise uşa congelatorului şi vru să apuce o cutie cu suc de portocale, dar se trezi că se uită la un mic pachet, învelit în hârtie, înghesuit în spate. Pentru oricine altcineva, în acel pachet nu se putea afla decât o bucată de carne gata să fie preparată.
Sharon ştia, însă, că acolo, învelite în acea hârtie se găseau cadavrele celor două rozătoare pe care le sustrăsese din sediul companiei.
Nu povestise încă nimănui despre ele şi nici măcar ea nu le mai privise. Cu toate astea, era convinsă că aveau o semnificaţie majoră şi simţea că nu trebuia să‑i pomenească soţului ei nimic până ce n‑avea să ia o decizie în legătură cu soarta lor.
O oră mai târziu, când Blake şi Mark coborâră la masă, Sharon se trezi că‑şi priveşte cu atenţie fiul, cercetându‑i chipul ca să descopere noi indicii ale unor modificări.
În această dimineaţă avu senzaţia că descoperă câteva.
Trăsăturile lui Mark căpătaseră o duritate pe care ea n‑o mai zărise vreodată înainte.

*

Trei ore mai târziu Mark intră în vestiar ca să se dezbrace pentru ora de educaţie fizică şi constată că era, pentru prima dată, nerăbdător să ajungă pe terenul de sport. Se găsea încă printre ultimii care erau aleşi la împărţirea în echipe. Cu o zi înainte, însă, Mark avusese surpriza să se audă strigat, de căpitanul uneia dintre echipe, cu mult înainte de a se definitiva echipele, când rămâneau, invariabil, câţiva inşi nefericiţi pe dinafară (onoare care îi revenise, până acum, invariabil lui Mark).
De fapt ieri nici măcar nu jucase prost. Prinsese două pase şi generase un eseu când reuşise să scape de doi adversari care vroiau să‑l placheze.
Ca atare azi îşi puse nerăbdător şortul şi tricoul, apoi se grăbi să ajungă pe teren cu ceilalţi. Fu luat din nou prin surprindere când, după cele zece minute de încălzire obligatorie de la începutul orei, se auzi strigat de către profesor, care‑l trimise la sala de gimnastică.
Simţi un nod în gât când îl văzu pe Phil Collins şi se întrebă cu ce greşise de fusese chemat tocmai de antrenorul echipei de football. Din nou spre surprinderea lui, Collins îi zâmbea amical.
— Aud lucruri bune despre tine, Tanner, rosti el.
Se afla în colţul îndepărtat al sălii, şi se juca cu o minge medicinală.
— Marty Ames mi‑a spus că ai pus ceva muşchi pe tine. Mark zâmbi flatat.
— Cred că aşa e, recunoscu el.
— Păi atunci hai să vedem ce eşti în stare să faci, continuă Collins.
Fără nici un avertisment aruncă mingea lui Mark. Băiatul se trezi că face un pas în faţă, în loc să se ferească instinctiv de obiectul greu, că prinde mingea şi o aruncă înapoi către antrenor cu suficientă forţă ca să‑l dezechilibreze uşor pe acesta.
— Nu‑i rău, comentă antrenorul, înălţând sprânceana în semn de apreciere. Vrei să încerci frânghia?
Făcu un semn cu capul către o sfoară groasă din nylon răsucit, ce avea pe lungimea ei noduri la intervale regulate şi care era suspendată de un cârlig solid fixat în tavan.
Mark nu scoase nici o vorbă, ci se duse lângă frânghie şi‑i dădu un bobârnac de încercare. După asta o apucă cu ambele mâini şi îşi ridică trupul de pe sol. Îşi eliberă mâna stângă şi o deplasă rapid către nodul următor în sus, apoi repetă mişcarea cu mâna dreaptă. Din instinct îşi îndoi corpul de la nivelul şalelor astfel că urcă frânghia cu picioarele practic paralele cu solul. Se opri o clipă la capătul drumului şi bătu cu palma dreaptă în tavan. Imediat după aceea, cu un icnet neaşteptat, dădu drumul complet frânghiei şi zbură prin aer cei aproape cinci metri ce‑l despărţeau de sol. Când ajunse jos îşi îndoi graţios genunchii şi se rostogoli pe o parte, apoi se ridică din nou în picioare.
— Fii mai atent, îl sfătui Collins după ce fluieră admirativ faţă de manevra reuşită. Poţi să‑ţi rupi o gleznă dacă ai o clipă de neatenţie.
— Dar nu mi‑am rupt nimic, nu? replică Mark zâmbind.
În următoarele treizeci de minute Collins îl puse pe Mark să facă tot felul de exerciţii dure. După ce termină, băiatul respira doar puţin mai greu decât era normal. Pe frunte îi apăruseră broboane de sudoare, dar, tricoul era încă uscat şi muşchii nu dădeau nici cel mai mic semn de oboseală.
— Nu‑i rău deloc, comentă antrenorul după ce totul luă sfârşit.
Îi făcu semn lui Mark să‑l urmeze în biroul lui. Acolo se lăsă să cadă într‑un fotoliu şi‑l cântări cu privirea pe băiat.
— Te‑ai gândit vreodată să joci football?
Mark îşi umezi nervos buzele.
— N‑nu până acum câteva săptămâni, răspunse el într‑un târziu.
Îşi ţinea privirea pironită pe podea, la câţiva paşi în faţa antrenorului.
— Sunt cam firav pentru acest sport, nu?
Collins dădu, flegmatic, din mână.
— O groază de indivizi de statură mică fac lucruri nemaipomenite, replică el. Esenţele sunt viteza, agilitatea şi chestii de felul ăsta. Pe lângă asta, mai e şi dorinţa de a câştiga. Dacă posezi aşa ceva, te descurci cu multe probleme.
Mark cântări cuvintele antrenorului. Ştia că exprimau adevărul, fie şi numai dacă se lua după exerciţiile de vâslit pe care le făcea, la clinica sportivă, unde priveliştea celorlalţi concurenţi întrecându‑l fusese suficientă ca să‑i trimită valuri de adrenalină în sânge, oferindu‑i astfel sursa suplimentară de putere cu care să‑şi înfrângă adversarii.
— Cred că mi‑ar place să încerc, zise el în cele din urmă. Collins îi zâmbi şi se ridică în picioare.
— Atunci te văd azi după şcoală, rosti antrenorul. Zi‑i lui Toby Miller să‑ţi dea un echipament de antrenament.
Mark se întunecă la faţă.
— Trebuie să mă duc la doctorul Ames azi..., începu el, dar Collins îl reduse la tăcere cu un gest.
— E‑n regulă, rosti el făcându‑i cu ochiul lui Mark. Am bănuit eu că ţi‑ar face plăcere să vii la antrenament, aşa că am aranjat problema. Doctorul te‑a programat mai târziu, după antrenament.
Mark îl privi plăcut surprins pe antrenor, apoi îşi lăţi faţa într‑un zâmbet.
— Hei, mersi, zise el. Mersi mult. Ne vedem mai târziu.
O zbughi afară către vestiar, se dezbrăcă de echipamentul de gimnastică şi dădu drumul la duş. Plăcerea dată de jetul de apă fierbinte se împleti cu bucuria intensă pe care o simţea în suflet.
Va fi excelent. O să facă parte din echipă, iar taică‑său avea să fie, în sfârşit, mândru de el.
În minte îi răsări brusc chipul maică‑sii. Bucuria i se stinse instantaneu. O şi auzea dăscălindu‑l că era prea scund pentru football, că singurul lucru pe care‑l putea câştiga era să fie rănit.
Când începu să se îmbrace, germenele de ură faţă de maică‑sa pe care îl simţise sub duş se transformase deja în adevărată furie.

20

Sharon privi tristă lista de clinici psihiatrice din Colorado pe care o copiase luni de la bibliotecă. De atunci sunase la fiecare dintre ele, iar cu o zi în urmă se dusese chiar până la Canon City să întrebe de Charlotte LaConner. Bineînţeles, însă, că nu obţinuse nimic. Majoritatea spitalelor particulare negaseră că aveau o pacientă numită LaConner, iar celelalte refuzaseră să răspundă, prevalându‑se de regulamentele şi legile de păstrare a confidenţialităţii.
Era o activitate inutilă şi Sharon o ştia. Chiar dacă Charlotte şi Jeff erau pacienţi într‑unul din spitalele sunate, ei puteau fi înregistraţi sub alt nume, sau puteau avea menţiune, în dosarele lor, de a nu fi furnizate nici un fel de informaţii despre ei.
Iar acum, miercuri după‑amiază, Sharon era, în sfârşit, gata să înfrunte adevărul că nu făcuse, de fapt, decât să amâne clipa în care trebuia să se ocupe serios de şoarecii din congelator.
Încercase să scape de sarcină, să nege posibilitatea ca şoarecii să aibă ceva legătură cu clinica sportivă. Cu toate astea, de fiecare dată când se gândea la ei, în minte îi revenea imaginea echipei de football a liceului.
Toţi componenţii ei erau nişte uriaşi supradimensionaţi.
Dar nu era posibil, nu? Doar TarrenTech nu permisese să se efectueze experimente pe cobai umani, mai ales că aceştia erau copiii propriilor angajaţi? În definitiv, din echipa de football făcea parte şi fiul lui Jerry şi Elaine Harris, nu?
Dar şi el era un uriaş. Devenise mult mai mare decât tatăl lui.
Îşi aminti slăbănogul astmatic care plecase din San Marcos cu trei ani înainte. Era oare posibil ca Robb să se fi schimbat atât de mult doar în urma unui regim de exerciţii şi vitamine, combinat cu aerul de munte? Suna prea frumos ca să fie adevărat.
Dar dacă se petrecea ceva la TarrenTech şi la clinica sportivă, atunci însemna că era şi Mark implicat.
De fapt exact ăsta era amănuntul de care îi era ei frică. Refuza să creadă că schimbările petrecute cu Mark — pe care le negase cu vehemenţă până azi dimineaţă, când Kelly îi vorbise despre ele — puteau însemna altceva decât modificările fireşti ce aveau loc în orice băiat la adolescenţă.
Şoarecii, însă, îi stăruiau în minte.
Se uită din nou la telefon şi întinse mâna să‑l apuce, dar ezită. Îşi spuse că n‑avea nici un motiv să‑şi facă griji, că nu comisese nici o infracţiune căutând‑o pe Charlotte LaConner. Cu toate astea, de mai multe ori în ultimele zile, când vorbise la telefon auzise un ecou ciudat, ca şi cum cineva, undeva, ridicase o derivaţie. De două ori avusese senzaţia că auzise nişte păcănituri vagi, ca şi cum cineva intrase pe fir sau ieşise de pe el.
Oare îi era interceptat telefonul?
„Doamne", gemu ea, „încep să fiu la fel de paranoică precum Charlotte LaConner!" Icni dureros când gândul i se formulă cu limpezime în minte. Oare nu insistase ea că există şansa ca Charlotte să nu fie paranoică, că poate se întâmpla cu adevărat ceva ciudat, ceva peste care Charlotte dăduse din întâmplare?
Se hotărî, apucă receptorul şi formă numărul spitalului districtual. O clipă mai târziu recunoscu, la celălalt capăt al liniei, vocea prietenoasă a lui MacCallum.
— D‑doctorul MacCallum? murmură ea, neştiind încă ce avea să spună. Aici e Sharon Tanner — mama lui Mark.
— Ei, bună ziua, salută doctorul.
Apoi vocea îi adoptă un ton de îngrijorare.
— Ce s‑a întâmplat, Mark e bine, nu‑i aşa?
— Da, răspunse Sharon.
Clătină din cap, chiar dacă ştia că doctorul n‑o putea vedea.
— Adică... mă rog, bănuiesc că e bine. Mă întreb dacă pot discuta ceva cu dumneavoastră.
În biroul lui, MacCallum îşi încreţi, nedumerit, sprâncenele. Vocea doamnei Tanner suna ca şi cum femeia ar fi fost supărată, dar dacă se întâmplase ceva cu Mark, de ce spusese ea că el se simţea bine?
— Care‑i problema, doamnă Tanner?
Sharon ezită, apoi se hotărî să încerce să‑i explice doctorului temerile sale. În acea clipă se auzi un pocnet slab şi pe fir îşi făcu apariţia acel efect ciudat de ecou pe care îl observase şi înainte. Simţi un fior pe şira spinării. Deveni nervoasă:
— E... mă rog, nu‑i ceva despre care să vorbesc prea lejer la telefon.
MacCallum se încruntă. Ce se întâmpla? Oare femeii îi era frică că‑i e telefonul interceptat?
— Înţeleg, rosti el încet. Atunci poate v‑ar conveni să veniţi până aici, propuse doctorul, uitându‑se pe agenda deschisă de pe birou. Ce‑aţi zice de ora patru azi, după‑amiază?
Sharon ezită o fracţiune de secundă şi se forţă să‑şi păstreze neutralitatea vocii:
— Nu‑mi prea convine. Adică vreau să spun că nu e, practic, o problemă de ordin medical. E doar o chestiune în care am nevoie de un sfat şi... ei bine.
MacCallum se îndreptă pe scaun. În acea noapte petrecută de Mark în spital Sharon Tanner îi făcuse impresia unei femei puternice, care ştie ce vrea şi care nu ezită să‑şi spună răspicat părerea. Acum, însă, ea îşi căuta cuvintele cu grijă, ca şi cum n‑ar fi fost în stare să‑şi comunice cum trebuie ideile.
Îi era frică să nu‑i fie interceptat telefonul.
Iar soţul ei era a doua persoană cu putere în oraş.
— Uitaţi ce vă propun, rosti el. Trebuie sa fac nişte vizite în oraş, în zona comercială. Dacă o să fiţi acolo poate bem împreună o ceaşcă cu cafea.
Sharon răsuflă uşurată. O înţelesese şi preluase iniţiativa.
— De fapt am nişte cumpărături de făcut, zise ea. Să spunem peste o jumătate de oră?
— Excelent, replică MacCallum.
Închise telefonul, rămase gânditor câteva clipe la birou, apoi se îndreptă spre uşile principale. Trecând pe lângă oficiul de registratură o văzu pe Susan Aldrich privindu‑l curioasă:
— De când aţi început să vă luaţi liber după‑amiază? întrebă ea.
MacCallum zâmbi:
— De când am primit telefonul. Se pare că avem, în fine, o breşă în imensul zid de protecţie din jurul TarrenTech.

*

Interfonul particular al lui Jerry Harris bâzâi discret. Şeful companiei ridică imediat receptorul care‑l punea instantaneu în legătură cu oficiul de securitate de la subsol.
— Harris. Ce s‑a întâmplat?
— Poate fi o alarmă falsă, răspunse o voce la celălalt capăt al firului. Doamna Tanner a folosit enorm telefonul în ultimele zile încercând s‑o găsească pe Charlotte LaConner. Acum şi‑a aranjat o întâlnire cu MacCallum.
Harris îşi încreţi, meditativ, sprâncenele.
— Bine, rosti el după câteva secunde de tăcere. Vreau să înregistraţi întâlnirea şi vreau să ştiu imediat ce se mai petrece.
Ştiind că ordinele aveau să‑i fie ascultate fără crâcnire, puse receptorul înapoi în furcă şi se întoarse la dosarul pe care îl studia.
Era un raport complet al procedurilor experimentale pe care Marty Ames le încercase în cazul lui Mark Tanner.

*

Sharon fu cât p‑aci să se ducă cu maşina la cumpărături, dar se răzgândi în ultima clipă. Ştia că era o prostie şi simţea că ceda aceloraşi gânduri paranoice care o făceau să se întrebe dacă îi era interceptat telefonul. Cu toate astea, era mai bine să dea impresia că n‑o preocupă nimic altceva decât o plimbare plăcută până la magazin. Deschise debaraua şi scoase de acolo căruciorul pliant de cumpărături, se luptă cu el o clipă înainte ca să i se deschidă între mâini, apoi se duse până la dulapul din hol şi îşi scoase canadiana. Când fu gata să plece se duse la congelator şi culese dinăuntru micul pachet ce conţinea cadavrele rozătoarelor furate din sediul TarrenTech. I se puse un nod în gât când se gândi la conţinutul pachetului, dar îl introduse în buzunarul poşetei, apoi şi‑o trecu pe aceasta pe după gât. După aceea ieşi, trăgând de cărucior, pe uşa din spate şi o luă pe alee către şosea.
Era o după‑amiază răcoroasă, dar cerul era limpede, de un albastru întunecat, făcând ca Silverdale să arate ca izolată de restul lumii, accesibilă numai celor câţiva fericiţi care locuiau acolo.
Numai că pe măsură ce se scurgeau zilele perfecţiunea oraşului îi dădea lui Sharon o senzaţie din ce în ce mai acută de claustrofobie. În cele din urmă ea ajunsese să creadă că într‑un fel sau altul aproape toată lumea din Silverdale trăia o viaţă artificial împodobită şi planificată cu grijă, precum cea globală a comunităţii gazdă.
Văzu câteva femei plimbându‑se pe stradă, trăgând de cărucioarele pline de cumpărături ca nişte mici locomotive. Sharon le salută cu capul pe cele pe care nu le cunoştea şi se opri să schimbe câteva vorbe cu cele pe care le ştia.
În tot acest timp se strădui serios să nu se uite în spate ca să vadă dacă‑i urmărită sau nu.
Când ajunse în zona comercială începuse deja să se simtă un pic stânjenită în legătură cu întreaga afacere. Cu toate astea, pachetul din poşetă şi schimbările petrecute cu Mark o îmboldeau să nu renunţe la acţiunea ei. Ezită câteva clipe, cercetând bănuitoare zona, chiar şi când îl recunoscu pe Mac MacCallum pe una din băncile de pe trotuarul ce lega magazinele între ele. Chicoti amar în sinea ei când îşi dădu, cu tristeţe, seama că nici nu ştia măcar ce ar fi putut fi considerat ca obiect la suspiciunii ei şi ce nu. În cele din urmă, păşind hotărâtă, se apropie de doctor.
El se ridică în picioare şi încreţi ochii în semn de salut, înclinându‑şi în acelaşi timp uşor capul.
— Se pare că aţi pus mâna pe un mister, rosti el, coborându‑şi într‑atât vocea încât Sharon avu îndoieli că l‑ar mai fi putut auzi altcineva în afara ei.
— N‑nu ştiu, murmură ea.
Făcu un gest cu capul către micul parc de vizavi de ei. Înconjurat de gardurile albe ca zăpada atât de frecvente în zonă, mica oază verde era pustie în acea după‑amiază, cu excepţia unui câine mic tărcat cu alb şi negru ce adulmeca în preajma spaţiului de joacă al copiilor aflat înspre capătul din nord.
— Ce‑ar fi să mergem acolo?
MacCallum încuviinţă. Cei doi traversară strada şi intrară în parc.
— Ce se întâmplă? întrebă doctorul. Puteţi începe prin a‑mi explica de ce credeţi că vă e interceptat telefonul.
Sharon se îmbujoră.
— A fost chiar atât de evident?
Nu rezistă tentaţiei de a se uita în jurul ei, dar parcul continua să fie pustiu, iar cei câţiva oameni de pe trotuar păreau indiferenţi faţă de ei.
— Ei bine dacă e interceptat, cred că am fost la fel de uşor de citit aşa cum am fost pentru dumneavoastră.
Aşezându‑se pe o bancă în mijlocul parcului, ea îi explică totul, de la grijile ei pentru Charlotte LaConner până la preocuparea ei pentru Mark.
— Presupun că v‑a sunat totul ca o tâmpenie, nu‑i aşa? întrebă ea în final.
Spre surprinderea ei, MacCallum clătină din cap.
— Mie mi se pare că descrieţi un fel de conspiraţie, în mijlocul căreia se află TarrenTech.
Sharon îşi muşcă buza şi dădu din cap.
— Dar asta‑i o nebunie, nu‑i aşa?
MacCallum trase adânc aer în piept.
— Poate că e, admise el. Pe de altă parte, însă, dacă nu faci parte din companie, uneori locul ăsta ţi se pare cam ciudat.
O privi pe Sharon cu colţul ochiului, dar chipul ei nu trăda nici o urmă de resemnare. Îi zâmbi.
— Sau poate nu vi se pare bizar ca într‑un oraş — firmă ca aceasta, TarrenTech să sprijine sau să conducă totul. Totul. Şcolile, consiliul orăşenesc, biblioteca şi Rocky Mountain High.
— Şi spitalul? strecură iute Sharon.
Spre uşurarea ei, MacCallum clătină din cap.
— Noi ţinem de district. Suntem complet independenţi, deşi chestia asta nu le‑o datorăm firmei TarrenTech. De fapt, cei de acolo s‑au oferit să cumpere spitalul acum câţiva ani de la administraţia districtului. Au pretins că ei pot administra mai ieftin şi mai eficient. Din nefericire pentru ei, continuă el, neîncercând să‑şi ascundă sarcasmul şi mânia din voce, nu toţi sunt atât de bucuroşi că TarrenTech se află aici pe cât cred cei de la companie. Oricum, districtul n‑a avut aceeaşi viziune cu firma. Cei de acolo s‑au păstrat pe poziţia că o instituţie publică trebuie condusă de populaţie, şi n‑au îngenuncheat în faţa lui Thornton.
Buzele schiţară un zâmbet strâmb.
— Aşa că n‑am să vă contrazic în chestia cu conspiraţia. Întreg locul ăsta a fost un pic cam prea perfect pentru gusturile mele. De fapt, eram foarte fericit înainte. În orice caz, întreaga chestiune îmi miroase urât.
Tăcu o clipă, apoi continuă.
— Bănuiesc că aţi aflat totul despre Ricardo Ramirez?
Sharon încuviinţă.
— Ei bine, după părerea mea, TarrenTech n‑ar fi fost atât de dornică să evite acţiunea juridică a Mariei dacă n‑ar fi avut ceva de ascuns. Mă tem că nu cred în generozitatea lor. Mărturisesc că, de fapt, ăsta este şi unul dintre motivele pentru care mă aflu aici.
O privi semnificativ.
— Am presupus că ştiţi ceva ce nu mi‑aţi spus până acum.
Sharon tăcu o vreme, ezitând dacă să aibă încredere în el sau nu. În cele din urmă dădu din cap şi apucă poşeta să scoată micul pachet alb din ea.
— Am găsit astea în sediul firmei alaltăieri, rosti ea abia auzindu‑se. Se găseau într‑o cutie ce trebuia dusă la crematoriu şi când am avut ocazia... le‑am luat pur şi simplu.
Îi înmână pachetul lui MacCallum. Câteva secunde mai târziu, razele strălucitoare ale soarelui de după‑amiază căzură pe cele două animale moarte, ce continuau să fie îngheţate bocnă.
Încruntându‑se, MacCallum citi plăcuţele.
— Aceeaşi sursă, zise el. Născuţi pe 8 mai. Părinţii lor au fost Masculul numărul 61 şi Femela numărul 46.
— Asta mi‑am zis şi eu, replică Sharon. Dar ce poate însemna celălalt număr? Cel de pe şobolan?
MacCallum îl studie câteva minute. Dintr‑o dată avu sentimentul că ştia. În minte îi veni Jeff LaConner şi Randy Stevens — poate chiar Robb Harris? — şi simţi că‑i vine să vomite.
— Hormoni de creştere, icni el.
Ochii lui ciudat de adumbriţi se mişcară către Sharon.
— Asta trebuie să fie, nu? rosti el aproape cerând confirmarea ei. Experimentează hormoni de creştere pe animale.
Privi din nou la şoarecele mai mare. Acum ieşeau în evidenţă deformările.
Picioarele lăbărţate şi ghearele lungi.
Duritatea structurii osoase din jurul ochilor şi protuberanţa maxilarelor.
Clătină din cap, incapabil să accepte ideea bruscă ce‑i apăruse în minte.
— Doar nu credeţi că fac experimente pe copii, nu?
— Nu ştiu ce să mai cred, rosti Sharon, deşi simţea în inimă că exact asta credea.
— Ascultaţi. Daţi‑mi voie să duc chestiile astea cu mine la spital şi să le supun unor teste. S‑ar putea să fim pe o pistă complet eronată. Vreau să spun că poate experimentează nişte tehnici de inginerie genetică acolo. Desigur că acum se poate orice: şoarecele mai mare poate a suferit o simplă mutaţie. Dacă aşa e nu va fi prea greu să aflăm — nu trebuie decât să trimit unui laborator din Denver câteva mostre de ţesut ca să le compare A.D.N.‑ul.
— Şi dacă nu‑i aşa? întrebă Sharon, având vie în acea clipă în minte discuţia cu Blake în care acesta o asigurase că tratamentul aplicat lui Mark nu consta decât în administrarea unui complex oarecare de vitamine.
— Vom vedea atunci ce‑i de făcut, răspunse MacCallum.
Ar fi vrut să o liniştească, s‑o asigure că nu se puteau face experienţe pe oameni în Silverdale.
Era incapabil s‑o facă.
Se despărţiră câteva minute mai târziu, după ce MacCallum reîmpachetă cu grijă cadavrele şi le introduse în geanta lui.
Imediat ce părăsiră piaţa, dintr‑o maşină parcată la mică distanţă de parc ieşi un bărbat, a cărui prezenţă nu fusese observată nici de Sharon nici de doctor, şi traversă strada până la un telefon public, ignorând lejeritatea cu care ar fi putut folosi telefonul celular montat la bordul maşinii sale.
Avea nevoie de siguranţă pentru apelul pe care avea să‑l facă.

*

MacCallum se îndepărtă încet de zona comercială, doar pe jumătate atent la drumul către spitalul aflat la jumătate de milă dincolo de marginile oraşului. Revăzu în minte conversaţia cu Sharon Tanner, examinând‑o bucăţică cu bucăţică şi dorindu‑şi să fi găsit un motiv de a fi în dezacord cu ea. O cunoscuse, însă, şi el pe Charlotte LaConner şi nu avusese niciodată senzaţia că era o femeie cu tendinţe paranoice.
Coti pe şoseaua principală, dar nu se deranjă să mărească viteza. Circulaţia era redusă, iar el nu se grăbea. Alături, pe scaunul din dreapta se afla servieta cu şoarecii morţi. Uitându‑se la ea, în minte începură să‑i curgă ideile asupra celor ce putuseră fi experimentate pe animalul mai mare.
Era la curent că se efectuau unele experimente cu hormoni de creştere şi era conştient că, de când tehnologia de sintetizare a lor se dezvoltase, începea să fie posibilă corectarea diferitelor deficienţe genetice şi a dezechilibrelor glandulare.
În plus, era exact genul de activitate de care ar fi fost interesată divizia farmaceutică a TarrenTech.
De asemenea era exact genul de cercetare care l‑ar fi stimulat pe Marty Ames.
Însă nu se puteau face experienţe pe fiinţe umane. Aşa ceva făcuseră naziştii în cel de‑al doilea război mondial. Acum era sfârşitul secolului! Chiar şi gândul la o aşa grozăvie...
Gândul i se spulberă când atenţia îi fu atrasă de ceva mişcător pe şosea înaintea lui.
Era un camion. De unde se afla, MacCallum vedea că acesta mergea cu o viteză mult mai mare decât cei 100 km/h afişaţi pretutindeni ca viteză limită pe acea şosea ce unea principalul drum nord‑sud cu partea de vest a văii.
Se încruntă. Oare tipul nu vedea ce spaţii imense se deschideau către vest, de unde putea apărea oricând o vacă? La viteza cu care rula camionul, un impact cu un astfel de animal nu i‑ar fi lăsat nici şoferului prea multe şanse de supravieţuire.
Trase instinctiv de volan spre dreapta, ca să‑i lase bolidului spaţiu de trecere suficient.

*

În cabina camionului şoferul zări maşina din faţă — un Audi verde‑închis. Îşi puse binoclul la ochi şi verifică numărul de înmatriculare, apoi privi în oglinda retrovizoare. Aşa cum i se spusese, nu se vedea nici o maşină în spatele lui.
Nici Audi‑ul nu era urmat de vreun automobil.
Zâmbi.
Avea să fie o treabă uşoară.
Apăsă mai tare pe accelerator şi zumzetul motorului diesel îşi schimbă uşor tonalitatea. Din cele două ţevi de eşapament identice montate chiar pe cabină ieşi un norişor de fum negru, iar acul vitezometrului se îndreptă către semnul ce marca 140 km/h.
Observă Audi‑ul îndepărtându‑se uşor de axul drumului, în tentativa şoferului acestuia de a‑i face loc.
— Nu suficient, însă, ticălosule, murmură pentru sine camionagiul.
Se apropie rapid de Audi. Îi mai separau numai o sută de metri. Apăsă şi mai tare pe acceleraţie, câştigând încă nişte viteză.
Mai avea cincizeci de metri, apoi douăzeci şi cinci.
Mâinile i se încordară pe volan şi piciorul stâng atinse frânele, gata să execute manevra rapidă pe care o mai practicase de atâtea ori înainte.
Zece metri.

*

Mac MacCallum îşi dădu seama abia în ultima clipită ce se întâmplă. Se găsea mult în afara şoselei, cu cauciucurile din partea dreaptă ridicând nori de praf din cauză că aveau contact acum numai cu porţiunea de pământ bătătorit ce mărginea drumul. Camionul ajunsese foarte aproape de el, iar roţile din stânga ale acestuia depăşiseră linia ce marca axul drumului. O clipă Mac se gândi că vehicolul îşi pierduse frânele şi scăpase de sub control, dar îşi dădu imediat seama că şoseaua n‑avea denivelări şi era plană, iar în atari condiţii frâna de motor era suficientă, ca să încetinească viteza bolidului.
Auzi apoi scrâşnetul cauciucurilor pe asfalt, şi camionul se aruncă brusc asupra lui, cu claxonul ţipând. Imensa cabină izbi geamul portierei de lângă capul său.
Se aruncă asupra volanului. Pentru o fracţiune de secundă mecanismele Audi‑ului răspunseră, dar în acea clipă botul cromat al camionului izbi în plin automobilul.
Geamul portierei se făcu ţăndări. Un torent de cioburi îl lovi în faţă, orbindu‑l. Maşina se înălţă de pe sol, cu aripa făcută praf, apoi se răsturnă în aer şi ateriză cu fundul în sus. Alunecă vreo treizeci de metri pe sol înainte de a se opri într‑un imens bolovan.
Acoperişul se turtise imediat ce aterizase. Cu sângele şiroindu‑i pe faţă de la cioburile de sticlă, Mac se luptă să iasă din epavă. Volanul i se înfipsese în piept şi fiecare răsuflare îi provoca o durere sfâşietoare din pricina coastelor fracturate care îi străpunseseră muşchii pectorali şi plămânii.
Maşina, însă, nu luase foc, şi el nu murise încă.

*

Şoferul camionului îşi opri mastodontul cu o frână lungă, cu roţile blocate de presiunea exercitată de piciorul lui pe pedală. Ieşi din cabină strângând în mâna dreaptă o mică pompă de umflat cauciucuri, al cărei cordon fusese deja ataşat aprinzătorului de ţigări de la bord.
Ignorând mormanul de fiare contorsionate, care fusese cu puţin timp înainte un Audi, prinse furtunul pompei de aer la valva cauciucului din faţă stânga al camionului. După ce se asigură că pompa funcţiona bine îşi îndreptă atenţia spre automobilul distrus şi spre strigătele slabe de ajutor ce veneau dinăuntrul acestuia.
Se duse grăbit într‑acolo, apoi se opri îngrijorat ca să vadă dacă Audi‑ul n‑avea să ia foc. Sub ţeava de eşapament se formase o mică pată de benzină dar nu se vedea nici o urmă de fum.
Înconjură maşina şi se zgâi înăuntru până ce zări ce căuta.
O geantă neagră zăcea înghesuită între scaunul pasagerului şi bordul contorsionat.
Camionagiul introduse mâna prin geamul portierei şi trase geanta afară. O deschise, scotoci o clipă prin ea, apoi extrase micul pachet învelit în hârtie albă. Satisfăcut, aruncă geanta înapoi în maşină şi se dădu câţiva paşi înapoi.
— A‑ajutor, auzi el o voce stinsă. Nu pot...
— Îmi pare rău, amice, rosti camionagiul. Dacă‑ţi bagi nasul unde nu‑ţi fierbe oala trebuie să te aştepţi la bucluc.
Îşi băgă mâna în buzunar şi scoase o cutie mototolită de chibrituri. Privi în jurul lui, apoi frecă un băţ de chibrit şi îşi aprinse o ţigară. Se dădu înapoi alţi câţiva paşi, ţinti cu atenţie şi aruncă chibritul în mica băltoacă de benzină, după care se răsuci pe călcâie şi o luă la goană.
Câteva secunde balta fumegă, apoi se aprinse rezervorul şi aerul fu străbătut de zgomotul înfundat al unei explozii. Imediat deasupra maşinii se înălţă o bilă de foc ce începu să mestece, lacomă, tot ce era combustibil.
Înăuntru, Mac MacCallum, conştient încă, văzu flăcările portocalii şerpuind în jurul lui şi simţi fierbinţeala aerului pe care încerca să‑l respire.
O clipă mai târziu, când focul consumă tot oxigenul din maşină, doctorul simţi cum se stinge.
Înainte de a muri, în minte îi apăru chipul lui Sharon Tanner.
Oare o uciseseră şi pe ea?
Camionagiul rămase la distanţă de camion până ce pompa umflă cauciucul astfel încât acesta explodă, apoi duse iute pompa la locul ei, sub scaunul din faţă. Privi la urmele de frână lăsate de vehicolul lui după ce izbise Audi‑ul, conştient că semănau perfect cu cele pe care le‑ar fi lăsat dacă ar fi încercat să recâştige controlul asupra mastodontului în cazul unei explozii de cauciuc.
Satisfăcut, apucă staţia de emisie‑recepţie de pe bord şi o acordă pe canalul 9. Raportă despre accident, apoi se îndreptă către maşina în flăcări astfel încât să se vadă clar, în clipa în care aveau să sosească poliţiştii, că făcea tot ce‑i stătea în puteri ca să‑l salveze pe cel pe care tocmai îl ucisese.

21

— Mamă? rosti Kelly.
Văzând că maică‑sa nu se întoarce, strigă mai tare.
— Mamă!
Sharon stătea la masa din bucătărie şi privea pe fereastră, nevăzând, însă, nimic din ce se petrecea afară. Medita la ce avea de făcut, şi asta încă de la întâlnirea ei din parc, cu Mac MacCallum. Ajunsese deja la o hotărâre: de îndată ce Mark avea să sosească acasă, îi va spune că nu‑i va mai da voie să se ducă la clinica sportivă.
Ştia că lui Blake n‑o să‑i convină. În plus, nici nu era sigură că‑i putea oferi o explicaţie plauzibilă, mai ales că el o va cere cu siguranţă. Ce să‑i motiveze? Că era aproape convinsă de faptul că acea clinică nu era altceva decât un laborator care‑i folosea pe copiii din Silverdale pe post de cobai? În cel mai bun caz el ar râde de ea, şi nu l‑ar putea învinui de loc dacă el ar începe s‑o acuze că a căzut victimă aceleiaşi gen de paranoia ca în cazul Charlottei LaConner.
— Mamă! strigă din nou Kelly.
De această dată, glasul fetiţei fu auzit. Sharon se întoarse şi‑i zâmbi.
— Iartă‑mă, draga mea. Mă gândeam la ceva.
Kelly se afla lângă uşa din spate. Sprâncenele îi erau ridicate a încruntare.
— Când o să mâncăm? se răţoi ea. Mi‑e foame!
Sharon se uită la ceas. Era aproape şase şi jumătate. Îşi dădu seama că stătea la masă de două ore. Se ridică în grabă şi se duse la congelator, făcând, pe drum, un rapid inventar mintal al conţinutului acestuia.
— Mark a venit acasă? se interesă ea.
Kelly dădu din umeri.
— Nu ştiu. Nu l‑am văzut.
Sharon se îndreptă spre uşa bucătăriei ca să îl cheme pe băiat de sus, dar îl observă pe' Chivas încolăcit lângă cuptor, cu bărbia pe labele din faţă, privind‑o trist. Prezenţa câinelui era suficientă ca să înţeleagă că Mark nu era acasă. Dacă ar fi fost, Chivas ar fi dispărut de mult din bucătărie ca să stea alături de stăpânul lui, indiferent ce‑ar fi făcut acesta.
În acea clipă uşa de la intrare se închise cu zgomot. Puţin după aceea Mark îşi făcu apariţia în bucătărie. Chivas se ridică instantaneu în patru labe şi se îndreptă spre băiat dând din coadă ca nebun.
— Hei! Culcă‑te la loc, tâmpitule, exclamă Mark.
Dădu câinele la o parte. Întreaga faţă îi era luminată de un rânjet triumfător cum Sharon nu mai văzuse înainte.
— Tata a venit? se interesă el.
Sharon clătină din cap.
— Şi unde ai fost, mă rog? întrebă ea, arătând semnificativ înspre ceas. Ia uite cât e ceasul.
— La clinică, replică băiatul. Am ajuns acolo abia pe la patru.
Sharon se încruntă, dar încercă să‑şi păstreze vocea normală.
— Ce naiba ai făcut acolo timp de două ore?
Mark dădu din umeri şi culese un măr dintr‑un coş de pe consola bufetului.
— Chestiile obişnuite. Marty m‑a verificat şi pe urmă am făcut câteva exerciţii.
Sharon strânse din buze.
— Ce fel de exerciţii? insistă ea.
Zâmbetul lui Mark pieri.
— Ce mai contează? Oricum nu‑ţi place ce fac eu.
— Dar nu pot fi şi eu curioasă, ca orice mamă? se plânse Sharon, ignorând tonul uşor dispreţuitor al vorbelor lui.
— Offf, mamă, replică Mark, dându‑şi ochii peste cap. De ce te interesează ce fac acolo?
Sharon ridică tonul.
— Sunt mama ta. Pe lângă asta, ce se întâmplă acolo e cumva vreun mare secret? Se petrece ceva despre care nu vrei să aflu şi eu?
Mark se holbă la ea o clipă, apoi îşi strâmbă buzele într‑un rânjet insolent.
— Mda, rosti el. Marty e homosexual şi o facem cu toţii în grup. Asta vroiai să auzi?
— Mark!!! exclamă Sharon, privind‑o instantaneu pe Kelly, care se zgâia curioasă la frate‑său. Ce naiba te‑a făcut să te gândeşti la aşa ceva? continuă ea înainte ca fiică‑sa să scoată vreo vorbă.
Mark dădu din umeri.
— Nu ştiu. Mi s‑a părut că la lucrul ăsta te gândeşti tu, asta‑i tot.
— Nu‑i „lucrul ăsta", cum spui tu, rosti înţepată, Sharon. Vroiam numai să ştiu ce faci. Şi dacă vrei să te las în pace cu întrebările, dă‑mi nişte răspunsuri.
Ochii băiatului aruncau săgeţi de mânie.
— Bine! izbucni el. Dacă e atât de important pentru tine, am să‑ţi spun ce s‑a întâmplat! M‑am dus acolo, m‑am dezbrăcat şi ei mi‑au luat pulsul, tensiunea arterială şi m‑au măsurat. Bine?
O sfredeli că privirea dar n‑o lăsă să‑i replice.
— Apoi am vâslit douăzeci de minute la maşină. În regulă? Asta a fost tot ce am făcut, după care am venit acasă. Eşti satisfăcută acum?
Sharon dădu înapoi, uluită de intensitatea urii din vocea lui Mark. Imediat, însă, se aprinse ea:
— Nu‑mi vorbi pe tonul ăsta, tinere! Şi nu, nu sunt deloc satisfăcută! Nu e nevoie de două ore pentru o simplă examinare de genul celei descrise de tine.
Mark miji ochii. De ce se lua de el? Nu făcuse nimic rău. Ăsta fusese, însă, comportamentul ei întotdeauna. Îl observase mereu, ca şi cum el făcea cine ştie ce răutăţi, şi îl privea fix la masă, de parcă ar fi fost un ticălos! Simţi un ghem de nervi în capul pieptului. Îşi încordă pumnii.
— Ce te interesează ce fac eu acolo? plesni el cu voce dură. Tu vrei doar ca eu să renunţ, nu? Vrei să redevin un handicapat!
Sharon se holbă la fiul ei. Îi tremura tot corpul. Nu se aşteptase la aşa ceva. Crezuse că va sta cu Mark la o discuţie liniştită, în care să‑i explice ce o îngrijora şi să asculte ce avea el să‑i explice despre ce se întâmpla cu el la Rocky Mountain High. Acum, însă, se înfruntau unul pe altul. Sharon pricepu că avea să piardă orice control asupra lui, dacă avea să dea înapoi.
— Ai dreptate, rosti ea. Vreau, într‑adevăr, să nu te mai duci acolo. Nu ştiu ce‑ţi face Ames, dar nu mai eşti acelaşi băiat ca acum o lună. Şi nu‑mi place ce văd.
— Nu‑ţi place ce vezi, o imită Mark în batjocură.
Se uită la maică‑sa ca printr‑o ceaţă roşie.
Simţi o nevoie incontrolabilă de a o lovi. Făcu o jumătate de pas către ea.
La picioarele lui, Chivas mârâi uşor şi‑şi încordă trupul, iar părul i se ridică pe tot corpul. Îl cercetă cu privirea pe Mark. Ţinută sus câteva clipe înainte, coada i se lăsă în jos, către podea.
— Ajunge! exclamă Sharon. Du‑te sus în camera ta şi stai acolo până ce‑ţi vei cere scuze!
Făcu o scurtă pauză, dar Mark nu dădu nici un semn că ar intenţiona s‑o asculte.
— M‑ai auzit? strigă ea.
Mark simţi că îl apucă pandaliile. Toţi muşchii corpului păreau că sunt gata de luptă. Auzi în minte o voce înceată care‑i poruncea să dea drumul energiei fantastice pe care o acumulase.
Cu un soi de hârâit scos din gât, făcu un pas. Înainte, însă, de a se apropia mai mult de maică‑sa, Chivas sări la el. Cu un mârâit furios, dezvelindu‑şi gingiile, câinele se năpusti către pieptul stăpânului său. Mark se împletici înapoi sub forţa impactului. Îşi ridică braţele să se protejeze şi apucă animalul de gât.
Sharon încremeni, holbându‑se îngrozită de spectacolul ce se desfăşura în faţa ei. Peste ochii lui Mark se lăsase ceva ca o ceaţă. Strângea din maxilare atât de tare, încât tendoanele gâtului îi ieşiseră în afară. Tremurând de furie, degetele lui se strânseră ca nişte cleşti în jurul gâtului câinelui. Ţinut la o palmă deasupra solului, Chivas se lupta acum să se elibereze din strânsoare.
— Mami! ţipă Kelly, ce face Mark? Opreşte‑l!
Sharon, însă, nu putea întreprinde nimic. Parcă avea plumb în picioare. Cu toate astea, întinse mâna către Mark.
— Încetează! strigă ea. Pentru numele lui Dumnezeu, Mark — îl ucizi!
Mark simţi cum i se strâng degetele pe gâtul câinelui. De undeva, de departe, o voce îl ruga să înceteze, numai că întreaga lui atenţie se concentrase asupra animalului. Îl simţi tresărind în strânsoare şi‑i văzu labele din faţă lovindu‑i moale pieptul. Continuând să strângă, zbaterea labelor încetă şi câinele mai avu câteva spasme.
Apoi nimic.
Gândirea începu să i se limpezească. Dintr‑o dată observă că se uita drept la faţa animalului. Scoşi din orbite, ochii acestuia păreau că se uită fix la el, iar limba atârna inertă într‑un colţ al botului.
— Ch‑Chivas? rosti el cu voce înecată de emoţie?
Îşi luă ochii de la câine şi şi‑i fixă asupra maică‑sii, care se holba la el, cu faţa albă ca varul, şocată.
În colţ, lângă uşa din spate, Kelly se ghemuise la podea, plângând.
Izbucni în lacrimi uitându‑se năuc la trupul lipsit de viaţă pe care încă îl strângea în mâini. Degetele i se înmuiaseră şi Chivas alunecă pe podea, întinzându‑se cât era de lung, ca şi cum ar fi dormit.
— Î‑îmi pare rău, se tângui Mark. N‑am vrut!
Se răsuci pe călcâie, incapabil de a ţine piept maică‑sii sau soră‑sii, apoi fugi din bucătărie şi urcă în goană, împleticindu‑se, scările către camera lui. Trânti uşa, apoi rămase nemişcat, sprijinindu‑se cu totul de uşă, răsuflând greoi.
Nu era posibil — nu se putea să‑l fi ucis pe Chivas. Nu se putea!
Ştia, însă, c‑o făcuse.
Clinele îl atacase, aşa că el îl omorâse.
Nici asta nu stătea în picioare. Chivas nu încercase decât s‑o protejeze pe maică‑sa.
Maică‑sa!
Îşi aminti de furia care‑l cuprinsese, de ura oarbă ce se născuse în sufletul lui, împingându‑l la dorinţa de a o izbi cu pumnul, de a‑i zdrobi faţa.
Maică‑sa!
Nu era posibil.
Înăbuşindu‑şi un oftat, se duse împleticit spre pat şi se opri când se văzu în oglinda montată pe dulap.
Ud de transpiraţie şi lipit de pielea capului, părul lui încadra un chip de nerecunoscut.
Ochii i se înfundară adânc în orbite, zgâindu‑se bănuitori de sub sprâncene.
Bărbia părea mai groasă şi buzele i se răsuciseră uşor, dându‑i un aer morocănos.
— Nuuu..., se tângui el încet. Ăsta nu‑s eu. Ăsta nu pot fi eu.
Brusc îl apucă din nou furia. Îşi strânse pumnul, îşi dădu braţul înapoi pentru elan şi izbi oglinda cu toată forţa de care era în stare. Aceasta se spulberă în mii de particule sub duritatea impactului.
— Nuuu, icni el din nou.
Se dădu înapoi, incapabil să‑şi mute privirea de pe imaginea distorsionată reflectată de oglinda spartă. În cele din urmă reuşi să se întoarcă şi se năpusti asupra patului. Înşfăcă acoperitoarea şi o sfâşie cu o singură smucitură, apoi apucă pătura groasă cu ambele mâini şi o rupse pe un sfert din lungimea ei, după care o aruncă.
Scânteind de ură, privirea lui se plimbă de jur‑împrejur, căutând altceva de distrus.
Jumătate de oră mai târziu, când se prăbuşi pe pat după ce‑şi potolise mânia, camera era de nerecunoscut.
Fulgii unei perne devastate acopereau totul, iar o parte dintre ei pluteau încă în aer. Scoase de unde erau depozitate, hainele se găseau acum împrăştiate pretutindeni. Ceasul fusese făcut ţăndări şi o lampă de noapte zăcea, cu abajurul sfărâmat, într‑un colţ.
Rezultatul, însă, consta în faptul că furia i se stinsese.

*

Tensiunea din casă era de‑a dreptul palpabilă. În cele din urmă, Sharon dădu la o parte revista pe care o ţinea în poală, necitită, de douăzeci de minute.
— Trebuie să discutăm, rosti ea, fixându‑l cu privirea pe Blake, pe care îl mirosea că se „interesa" de emisiunea televizată la fel de mult pe cât se „interesa" ea de revistă.
— Nu prea ştiu ce ai vrea să discutăm atâta vreme cât nici nu m‑ai lăsat măcar să vorbesc cu Mark, replică el.
Deşi vocea lui era cât se poate de indiferentă, exista în ea o notă care o făcu pe Sharon să tresară.
— N‑ai fost acolo, explică ea. Nu poţi înţelege ce s‑a întâmplat.
— L‑a omorât pe Chivas, zise Blake. Era pe punctul să‑ţi dea un pumn şi, când l‑a atacat Chivas, l‑a omorât. Nu despre asta e vorba?
Sharon ştia că el avea dreptate. Cu toate astea, simţea nevoia să ţipe că era vorba despre complet altceva, că Mark nu fusese el însuşi, ca şi cum un străin nebun se instalase în trupul lui.
Numai că încercase deja să‑i explice toate astea.
Blake sosise de la slujbă la câteva minute după ce Mark dispăruse în camera lui. Ascultase şocat relatarea brută a faptelor, apoi îl îngropase pe Chivas în curtea din spate, cu Kelly alături de el, tremurând din tot corpul în timp ce încerca să‑şi stăpânească suspinele care o copleşiseră din clipa în care pricepuse că Chivas e mort.
O şi pornise în sus pe scară ca să vorbească cu Mark, când Sharon îl oprise.
— Lasă‑l în pace, îl rugase ea. E la fel de îngrozit de cele petrecute ca şi tine.
Blake se uitase, zăpăcit, la ea.
— A încercat să‑ţi dea un pumn, şi‑a omorât propriul câine, şi tu zici că e îngrozit? Eu zic că are nevoie de o săpuneală bună, dacă nu chiar de bici!
Atunci încercase ea să explice ce se întâmplase; să‑i explice că în acea zi, din clipa în care intrase în casă, Mark se comportase diferit, că se schimbase ceva profund în el, ceva mult mai important decât acele modificări observate în ultimele săptămâni.
— Avea o privire ciudată, zisese ea. Iar când i‑am spus că nu vreau să se mai ducă la Marty Ames a luat‑o razna.
Blake se holbase la ea.
— I‑ai spus ce? repetase el.
— M‑ai auzit bine, replicase ea, coborându‑şi vocea, nevrând ca şi Kelly — care se dusese în camera ei după ce anunţase că nu mai vrea să mănânce — să audă ceea ce, după toate semnele, avea să degenereze într‑o ceartă.
Avusese dreptate. Durase tot timpul cât ea preparase mâncarea, apoi continuase şi după ce ea şi Blake se aşezaseră la masă. În cele din urmă Blake îşi împinsese farfuria din faţa lui şi aruncase şervetul pe masă.
— Nu pricep, se răţoise el. Habar n‑ai ce vrea să facă Ames, dar eşti sigură că e vorba de un soi de program experimental care ne transformă copiii în monştri. În plus, nu mă laşi să‑mi disciplinez fiul, nici după ce a făcut azi după‑amiază.
Se uitase fix la ea o clipă, apoi rostise supărat.
— Ce dracu' vrei de la mine, Sharon?
Ea îl privise rugătoare.
— Vreau să fii de acord ca Mark să nu se mai ducă la Ames până nu aflăm ce se petrece acolo. Şi nu vreau să începi să‑l pedepseşti pentru o acţiune pe care sunt convinsă că n‑a avut intenţia să o comită.
Blake o privise o clipă ironic.
— Şi cum o să facem asta? întrebă el rece. Să mă duc acolo şi să‑l înfrunt pe Ames? Să‑i spun că tu ai impresia că el e un fel de Mengele modern şi să‑i pretind să văd toate înregistrările lui medicale? La naiba, nici măcar n‑aş înţelege ce mi‑ar spune!
— Dar ai înţeles destul ca să‑i dai voie să facă tratamente cu Mark, nu? replicase, cu amărăciune, Sharon.
În acea clipă Blake a luat foc.
— Da, la dracu'! Şi nu i‑a făcut deloc rău lui Mark. Se simte mai bine ca oricând. Aş fi crezut că eşti încântată de asta.
În faţa exploziei lui, Sharon fusese cât p'aci să‑i povestească despre şoareci, dar se abţinuse. Nu atât fiindcă îi furase din compania lui, cât datorită faptului că, în starea în care se afla, el ar fi continuat s‑o ia în bătaie de joc, iar apoi ar fi pretins să afle ce făcuse ea cu rozătoarele. Iar dacă i‑ar fi spus că i‑a dat lui MacCallum...
O scuturase un fior în acea clipă, amintindu‑şi de furia ce‑l apucase cu un an înainte, când descoperise că un program pe care el vroia să‑l lanseze pe piaţă fusese vândut pe şest unui competitor, care îl patentase, cu câteva îmbunătăţiri, după care învinsese TarrenTech pe piaţă.
După cină abia dacă schimbară o vorbă, dar încordarea adusă de ceartă, accentuată de faptul că Mark continua să rămână închis în camera lui, plana încă asupra lor.
— Bine, oftă ea. Atunci n‑o să mai vorbim despre asta. Noapte bună.
Se ridică şi porni spre uşă. Blake o urmări cu privirea. Când ea era pe punctul de a trece pragul, el vorbi:
— Vrei să vin cu tine?
Sharon se răsuci pe călcâie.
— N‑am crezut niciodată c‑o să spun aşa ceva, dar dacă nu pot să discut cu tine atunci n‑are nici un rost să mă culc cu tine. Ar fi mai bine să rămâi aici în noaptea asta.
Blake nu mai scoase nici o vorbă.
Sharon părăsi încăperea şi urcă.
Se opri lângă uşa camerei lui Mark, aşa cum o mai făcuse de două ori în acea seară. Ca şi înainte, n‑auzi nici un sunet dinăuntru. Cu toate astea, era convinsă că el nu dormea. Mai că şi‑l închipuia stând întins pe spate, privind ţintă tavanul, cu mâinile încrucişate pe ceafă. Oare trebuia să‑l lase în pace, sau era mai bine să intre şi să încerce să înjghebe o discuţie cu el?
După ce ezită o vreme, bătu uşor în uşă. Câteva secunde nu se auzi nici un răspuns. După aceea, însă, Mark se făcu auzit:
— Nu‑i încuiat.
Sharon răsuci clanţa şi deschise uşa. Icni la vederea dezastrului dinăuntru. Haine, cearceaf, pătură — totul devenise un haos. Sertarele dulapului zăceau împrăştiate peste tot, iar lampa se afla încă în colţul unde o aruncase Mark. Sharon îşi muşcă buzele şi se forţă să ignore dezastrul.
— Te simţi bine? întrebă ea cu voce blândă.
Se îndreptă spre pat, unde Mark zăcea cu faţa în jos pe salteaua goală. Când îl atinse pe umăr, el se întoarse şi o privi cu ochi tulburi.
— Nu ştiu ce s‑a întâmplat, rosti băiatul. A fost... a fost ca şi cum ar fi existat altcineva înăuntrul meu. N‑am vrut să te lovesc, mamă. Eu... n‑am putut să mă abţin.
Sharon închise ochii şi‑i simţi arzând din cauza lacrimilor fierbinţi.
— E‑n regulă, dragul meu, zise ea cu voce tremurândă.
Mark se ridică în capul oaselor şi respinse mâna pe care ea o întinsese spre el.
— Nu e! izbucni el. Nu e deloc în regulă. L‑am ucis pe Chivas, mamă! Mi‑am ucis propriul meu câine!
Ochii i se umplură de lacrimi pe care le şterse cu dosul palmei.
— Ce mi se întâmplă?
Sharon încercă din nou să‑l atingă, dar el sări din pat. Văzându‑l, ea observă o lumină ciudată în ochii lui — acelaşi licăr întunecat de furie pe care îl zărise mai devreme în bucătărie.
— M‑Mark? rosti ea. Mark, ce se petrece?
Băiatul îi întoarse spatele.
— N‑nu ştiu, murmură el. În... mamă, începe din nou.
Sharon se ridică şi ea în picioare.
— Ce anume, Mark? Ce începe?
Băiatul, însă, dădu doar din cap şi porni spre uşă.
— Trebuie să plec, mamă. Trebuie să ies de aici!
— Aşteaptă, Mark! strigă Sharon, prea târziu, însă.
El ieşise deja din cameră. Îl auzi bocănind pe trepte. Când ajunse în capul scării, el ajunsese deja la cuierul din hol şi îşi punea o haină. O privi scurt, cu ochi incandescenţi, apoi dispăru, trântind uşa.
O clipă mai târziu Blake ieşi din salon şi se uită la nevastă‑sa.
— Ce dracu' se petrece aici? ceru el să afle. Mark a trântit uşa?
Sharon încuviinţă.
— Ceva nu e în regulă cu el, Blake, zise ea. Când am intrat în camera lui, mi s‑a părut, pentru câteva clipe, că se simte bine. După aceea, însă, a luat‑o din nou razna.
Blake îşi încreţi fruntea.
— Ce i‑ai mai spus?
— Nimic! exclamă Sharon. Am vrut numai să‑i spun că nu sunt supărată pe el, că îl iubesc. Iar el era atât de nefericit. Ar fi trebuit să‑l vezi, Blake! Şi apoi, dintr‑o dată...
Se chinui o clipă să găsească cuvântul exact, apoi renunţă.
— Nici nu pot descrie măcar. A spus că se simte ca şi cum ar avea pe altcineva înăuntrul lui.
Se prăbuşi pe prima treaptă şi îşi îngropă faţa în palme.
— Oh, Doamne, Blake. Ce se petrece cu el? Mi‑e atât de frică. Sunt atât de înspăimântată.
Blake urcă iute scara şi o luă pe Sharon în braţe.
— O să fie bine, iubito, încercă el s‑o liniştească. Trece printr‑o perioadă grea, asta‑i tot. O să iasă din starea asta. O să vezi.
În spatele lor se auzi clinchetul slab al unei clanţe. Pe coridor îşi făcu apariţia Kelly, frecându‑se, somnoroasă, la ochi. Fata veni înspre ei şi îşi înconjură tatăl cu braţele.
— Ce e cu Mark? întrebă ea. E bolnav?
— Nu, îi răspunse Blake, apucând‑o de mijloc cu braţul rămas liber şi trăgând‑o aproape de el. Mark n‑are absolut nimic şi nu vreau să‑ţi faci griji în legătură cu asta.
— D‑dar l‑a omorât pe Chivas, scânci ea.
De această dată îi răspunse Sharon.
— N‑a fost Mark de vină, draga mea, rosti ea. Orice s‑ar întâmpla, nu vreau să crezi că Mark l‑a ucis pe Chivas. El n‑ar face aşa ceva, iubito. Nu fratele tău. Nu Mark.
— Atunci cine a făcut‑o? insistă Kelly, înclinându‑şi capul în încercarea de a desluşi vorbele maică‑sii.
— Nu ştiu, recunoscu Sharon. Dar n‑a fost Mark!

*

Mark străbătu rapid străzile întunecate, nesigur încotro se îndrepta. Mintea îi lucra cu repeziciune, încercând să disece cele întâmplate.
De ce îl copleşise din nou mânia? Se simţea bine când intrase maică‑sa. Încetase de mult să plângă şi zăcea acolo, încercând să priceapă ce se petrecuse.
Iar mama lui vrusese să‑l ajute.
Nu fusese furioasă pe el, nu ţipase la el, nici măcar nu se supărase pe felul în care arăta camera lui! Nu vrusese decât să‑l ajute.
Şi atunci furia îl copleşise din nou. Se întorsese cu faţa în sus şi se uitase la ea. Dintr‑o dată flacăra dinăuntrul lui se reaprinse şi el intenţionase să întindă mâinile, s‑o apuce cu degetele de gât şi s‑o strângă, s‑o strângă...
S‑o strângă cum îl strânsese pe Chivas, până ce ea n‑avea să mai scoată nici o vorbă, până ce n‑avea să mai respire şi până ce avea să nu se mai zbată în cleştele degetelor lui.
Ar fi făcut‑o dacă ar mai fi stat acolo măcar un minut.
Îşi încetini paşii şi privi în jurul lui. Vizavi de el se afla locuinţa familiei Harris. În acea clipă îşi dădu seama ce avea de făcut. Privi în susul şi în josul străzii, apoi o traversă şi se strecură printre case până în curtea din spate a Harris‑ilor.
Casa era întunecată, ca şi cea din spatele ei şi ca şi cea de lângă ea.
Bătu uşor în fereastra camerei Lindei, apoi lovi ceva mai tare. Auzi dinăuntru un zgomot, apoi draperiile se mişcară un pic şi o văzu pe Linda zgâindu‑se afară.
— Eu sunt, şopti Mark. Vino afară.
— Mark? rosti Linda.
Deschise fereastra.
— Ce faci aici?
— Trebuie să‑ţi vorbesc. Te rog!
Linda ezită, dar disperarea din vocea lui o decise.
— O clipă. Trebuie să mă îmbrac.
Câteva minute mai târziu ea se furişă pe uşa din spate, ţinându‑şi un deget la buze, şi‑l conduse repede înapoi pe alee către stradă.
— Ce s‑a întâmplat? întrebă ea când ajunseră la o distanţă suficientă faţă de casă.
Mark încercă să‑i povestească ce se petrecuse. Vocea i se înecă de emoţie când rememoră, prin viu grai, cum îl strangulase pe Chivas.
În acea clipă, Linda se răsuci, oripilată, spre el.
— L‑ai ucis pe Chivas?
Mark încuviinţă tăcut, cu ochii plini de lacrimi.
— N‑am vrut, suspină el. Şi n‑am vrut nici s‑o lovesc pe maică‑mea. Eram însă, pe punctul de a o face! Ştiu că aşa a fost!
Auzindu‑i vorbele, Linda îşi aminti de Jeff LaConner şi de seara în care el îşi înfipsese mâinile în umerii ei, strângând‑o atât de tare încât o făcuse să ţipe de durere. Atunci ea îl plesnise, iar el păruse surprins, ca şi cum nu şi‑ar fi dat seama de fapta comisă de el.
Era convinsă că izbucnise în plâns după ce se întorsese şi fugise în noapte.
— Şi acum ce‑ai de gând să faci? întrebă ea.
Mark dădu, neajutorat, din cap.
Linda vru să‑l apuce de mână, dar el se trase din strânsoarea ei.
— N‑nu face asta, rosti el cu voce tremurândă. Asta a făcut şi mama. Doar m‑a atins şi aproape că am înnebunit de furie!
Linda îşi retrase mâna şi‑l privi pe Mark în ochi.
— Ca şi Jeff, nu? zise ea. Ca în noaptea în care te‑a bătut măr. Nu i‑ai făcut nimic, nu i‑ai spus nimic. El a fost cel care te‑a atacat.
Mark o privi cu luare aminte.
— P‑poate e doctorul Ames, continuă Linda. Poate i‑a făcut ceva lui Jeff, iar acum îţi fac şi ţie acelaşi lucru.
— Dar el mă ajută, protestă Mark. La naiba, azi după‑amiază am intrat chiar şi în echipa de football.
— Ce‑ai făcut? exclamă fata, privindu‑l năucă.
— Am intrat în echipa de football, repetă Mark. Vroiam să le dau vestea alor mei astă‑seară, înainte ca...
Vocea i se stinse.
— Dar ţie nu‑ţi plăcea football‑ul, îi aminti Linda.
Mark clătină din cap.
— C‑cred că m‑am schimbat.
Chipul băiatului era vag luminat de un felinar aflat la câţiva metri. Chiar şi aşa, în penumbră, Linda observă cum el se schimbase cu adevărat.
Trăsăturile păreau mai aspre, mai colţuroase. Înfundaţi în orbite, ochii aveau ceva sălbatic în ei, iar gura — cu buzele pline ce păruseră întotdeauna atât de moi — căpătase o expresie de duritate.
În minte îi reveni din nou chipul lui Jeff LaConner.
— O să vorbesc cu tata, rosti ea abrupt. Mâine dimineaţă o să‑i povestesc tot ce s‑a întâmplat, iar el va şti ce‑i de făcut. Bine?
Mark o privi nesigur, apoi dădu afirmativ din cap.
— Bine, o aprobă el.
Se întoarseră şi porniră înapoi spre locuinţa Lindei. Când ajunseră în faţa casei, Mark o îmbrăţişă pe fată şi o trase la pieptul lui.
— Nu vreau să‑ţi fac vreun rău, murmură el, îngropându‑şi faţa în părul ei. Nu vreau să fac rău nimănui.
— Şi nici nu vei face, îl linişti Linda. Tu nu eşti ca Jeff, şi n‑o să faci rău nimănui.
Ea se desprinse din îmbrăţişare şi crezu o clipă că el vrea s‑o reţină cu forţa. Mark, îi dădu, însă, brusc drumul, se răsuci pe călcâie şi o luă la fugă. Linda vru să‑l strige, dar se răzgândi amintindu‑şi din nou de Jeff LaConner.
Aşteptă până ce el dădu colţul, apoi se grăbi să intre înapoi în casă. Mâine, după ce‑i va povesti tatălui ei ce se întâmpla cu Mark, totul va reintra în normal.
În definitiv, tatăl ei conducea TarrenTech, nu?
Dacă era cineva în stare să‑l ajute pe Mark, numai el o putea face.

22

A doua zi, când se trezi, Sharon crezu pentru o clipă că totul fusese un vis urât. Avea să se întindă spre Blake, ca în fiecare dimineaţă, ghemuindu‑se un pic lângă el înainte de a se da jos ca să‑şi înceapă treburile zilnice. Mark trebuia să se fi sculat deja, iar pe drumul ei către bucătărie avea să‑l audă pe Chivas pufnind lângă uşa băiatului.
Se întinse către Blake, dar el nu se afla acolo, aşa că Sharon pricepu că nu fusese un vis.
Se simţea epuizată, ca şi cum n‑ar fi pus geană pe geană toată noaptea. Când miji ochii ca să vadă cât indica ceasul de pe noptieră, observă că depăşise chiar ora normală de sculare. Era aproape opt. Porni să coboare din pat, dar căzu înapoi pe pernă, copleşită de un val de disperare.
Azi‑noapte, după ce plecase Mark, avusese sentimentul că prăpastia dintre ea şi Blake putea fi dată uitării. O scurtă perioadă de vreme aşa şi fusese, cât timp îşi aşteptaseră amândoi fiul să se întoarcă acasă. Primul ei impuls fusese să anunţe poliţia, dar Blake o convinsese să aştepte, pentru cel puţin o oră.
— N‑are de gând să facă vreun scandal, îi explicase el. E doar supărat. Când se va calma va veni acasă.
Blake avusese, bineînţeles, dreptate — la mai puţin de o oră după aceea au auzit uşa din spate deschizându‑se încet, apoi închizându‑se la loc. Imediat după aceea Mark a apărut în hol şi a început să urce scara. Şi‑a dat seama că era aşteptat în living abia când Blake l‑a strigat încet.
N‑a venit la ei ci a preferat să rămână în umbra holului. Cu voce ciudată, şi‑a cerut scuze încă o dată pentru cele întâmplate mai devreme. Când Blake l‑a întrebat încotro plecase, el a ezitat o clipă, apoi a dat din umeri.
— Nicăieri, a răspuns el. M‑am învârtit prin jur o vreme, apoi am venit acasă.
Imediat după asta se făcuse nevăzut pe trepte în sus. Câteva clipe, Sharon şi Blake rămăseseră tăcuţi. In cele din urmă, Blake rostise câteva cuvinte care au generat o nouă dispută:
— Vezi? Băiatul n‑are nimic, iubito. Trebuia doar să fie cu el însuşi.
Cearta durase aproape o oră, până ce Sharon plecase din nou spre dormitorul ei, lăsându‑l pe Blake să doarmă în salon. Se căţărase în pat cu trupul epuizat, dar cu mintea învârtindu‑i‑se încă de gânduri contradictorii. La un moment dat alunecase într‑un somn agitat.
Acum se ridică din pat, îşi puse un halat şi coborî la parter. Casa era tăcută. O fracţiune de secundă se miră că nu‑l vede pe Chivas. Se duse în bucătărie şi îşi turnă o ceaşcă cu cafea din ibricul pe care Blake i‑l preparase, apoi dădu peste biletul scris de el. Era o notă bizară, ca un raport informativ al unui soţ care se decisese să‑şi lase nevasta să doarmă până mai târziu, ocupându‑se el să pregătească micul dejun al copiilor, să facă curăţenie după ei şi să‑i trimită la şcoală:
P.S. Mark pare că se simte excelent în dimineaţa asta. Ieri a intrat în echipa de football! Nu‑i nemaipomenit?
Mark pare că se simte excelent. Asta era concluzia după cele petrecute cu o zi în urmă? Mototoli biletul şi‑l aruncă la coş. Dacă Mark se simţea atât de bine, cum socotea Blake că arăta camera? Pe drumul ei către bucătărie aruncase o privire înăuntru şi plecase iute de acolo, ca şi cum ignorând dezastrul ar fi putut pretinde că episodul nici măcar n‑avusese loc.
Se uită la ceas, întrebându‑se dacă era prea devreme ca să‑l sune pe doctorul MacCallum la spital şi îşi spuse că era. Dacă ar fi avut vreo informaţie pentru ea, ar fi sunat‑o el.
Luă farfuriile murdare de pe masă, unde rămăseseră abandonate — cel puţin asta era normal — şi începu să verse resturile în chiuvetă. Instinctiv privi afară, în curtea din spate, şi zări cuşca de iepuri.
Şi rozătoarele păreau neschimbate, aşa cum erau înghesuite una într‑alta în colţul cuştii.
Privirea i se mută pe sol, unde văzu stratul de promoroacă rămas în urma nopţii reci şi se încruntă. Ce căutau iepurii în afara adăpostului? În ultimele zile nu ieşeau decât ca să mănânce, apoi se tupilau în grabă, înapoi, la căldură.
Încetă treaba şi se zgâi pe fereastră, cu o farfurie ţinută strâns în mână.
Iepurii nu se mişcau.
Mâna începu să‑i tremure. Puse repede farfuria în chiuvetă, îşi strânse mai bine halatul pe ea şi ieşi, prin uşa din spate, în răcoarea dimineţii.
Iarba trosnea sub papucii ei. Traversă în grabă spaţiul până la cuşcă. Dinţii începură să‑i clănţăne în gură de frigul care‑i pătrundea prin halat.
Se uită fix la iepuri, apoi îşi îndreptă privirea spre tăviţa lor cu hrană.
Era plină, iar în vasul de lângă ea se găsea apă proaspătă.
Iepurii continuau să rămână nemişcaţi.
Îngheţaseră şi muriseră.
Cu toată această concluzie, simţi că nu acesta era adevărul. Animalele nu erau înghesuite una într‑alta în modul lor obişnuit. Erau pur şi simplu îngrămădite într‑un colţ. Două zăceau cu burta în sus, iar restul fuseseră aşezate ca buştenii într‑o stivă.
Cu degete tremurânde deschise uşiţa cuştii şi introduse mâna să apuce una dintre micile creaturi.
Animalul avea gâtul rupt, iar capul i se bălăbănea ca şi cum n‑ar mai fi avut nici o legătură cu măduva spinării.
Năucită, Sharon controlă şi pe ceilalţi patru iepuri.
Toţi muriseră în acelaşi fel.
În minte îi reveni imaginea lui Chivas, cu trupul suspendat inert deasupra solului de către mâinile lui Mark, care‑i strângeau gâtul ca un cleşte. Iepurele îi alunecă dintre degete. Scoase un mic ţipăt, se răsuci pe călcâie şi fugi împleticindu‑se către casă.
Se prăbuşi pe un scaun din bucătărie şi se luptă cu sine, ca să‑şi regăsească stăpânirea. Mark nu putuse omorî iepurii — nu putuse! El îi iubea.
Dar îl ucisese pe Chivas.
„Nu!", strigă ea în sinea ei. Ceva din el îl ucisese pe Chivas. Ceva din el asupra căruia Mark n‑avea nici un fel de control!
Apucă cartea de telefoane, o răsfoi nervoasă şi formă numărul spitalului districtual.
De cum îi răspunse cineva, simţi că se întâmplase o tragedie.
— Ai... aici e Sharon Tanner, rosti ea. Se poate vorbi cu doctorul MacCallum?
O clipă nu‑i răspunse nimeni, apoi o voce zise:
— Oh, doamnă Tanner, n‑aţi aflat? Doctorul MacCallum...
Vocea se stinse, şi Sharon auzi un oftat.
— Iertaţi‑mă, doamnă Tanner, reveni femeia. A murit. El... a fost implicat într‑un accident de automobil ieri.
Sharon abia dacă mai auzi ceva din explicaţiile oferite de Susan Aldrich. Din memorie îi reveni zgomotul uşor şi ecoul ciudat care o făceau să creadă că le fusese ascultată convorbirea lor telefonică din ziua precedentă.
Cineva ascultase, într‑adevăr, iar MacCallum fusese lichidat.
Nu‑i mai păsa de ceea ce îndruga Susan Aldrich — ştia că Andrew MacCallum fusese ucis intenţionat.

*

Charlotte LaConner ştia că era nebună.
Era singurul răspuns posibil, căci numai nebunia putea explica lumea de coşmar în care se afla.
Nu se putea mişca.
Membrele i se păreau cumplit de grele, iar trupul era imobilizat de un soi de letargie de care nu mat avusese parte până atunci. Singurul lucru pe care îl putea face era să‑şi penduleze capul dintr‑o parte într‑alta.
Se găsea într‑o permanentă stare de somnolenţă şi pierduse de mult capacitatea de a discerne între starea de somn adevărat şi cea de trezie.
În jurul ei stăruiau în permanenţă tânguieli estompate, gemete de disperare punctate din când în când de ţipete ascuţite de agonie, sau poate de furie.
Nu ştia de care gen sunt şi nici nu‑i prea păsa — căci de acum sufletul îi era imun faţă de aceste sunete groaznice, iar creierul renunţase să încerce să descopere ce se ascundea în spatele lor.
Era mai rău când dormea, căci atunci acele sunete groaznice căpătau viaţă, sub o formă oribilă, în visele ei. Se întruchipau în creaturi bizare care îi dădeau rotocol în beznă, arătându‑şi doar pentru câteva fracţiuni de secundă profilurile hidoase înainte de a se retrage în întuneric, lăsând‑o singură cu frica faţă de ceea ce putea să urmeze.
Mai devreme sau mai târziu creaturile aveau s‑o ucidă. Era sigură de asta. Oricum nu putea face nimic altceva decât să stea şi să aştepte secunda finală.
De fiecare dată, când acele creaturi se apropiau — atât de mult încât avea senzaţia că le poate mirosi respiraţia fetidă şi le poate auzi horcăielile dintre ţipete — de fiecare dată când mai că o atingeau şi ea se ruga să fie înşfăcată în sfârşit şi să i se pună capăt mizeriei în care trăia, fiinţele tenebrelor fugeau înapoi în bezna lor natală, lăsând‑o pe Charlotte să suspine în tăcere şi să implore uşurarea pe care i‑ar fi adus‑o moartea faţă de iadul cumplit care ajunsese viaţa ei.
Atinse acum din nou acel prag al semiconştienţei. Se simţea ca şi cum s‑ar fi aflat la fundul unei ape, dându‑şi treptat seama că avea să moară dacă nu întreprindea ceva. Cu toate că îşi dorea adeseori moartea, în acele momente ciudate de raţiune semi‑adormită descoperea că ar fi vrut să tragă cât se poate de mult de clipele ce le mai avea până la secunda finală, luptându‑se cu nevoia de a inspira adânc ca să simtă binecuvântarea rece a apei limpezi pătrunzându‑i în plămâni.
Gemu încet şi îşi dădu capul într‑o parte. Bezna părea, în sfârşit, să se destrame. Curând o dâră de lumină o izbi drept în ochi. Cu un ţipăt slab, Charlotte încercă să se ascundă din calea ei şi a durerii care o însoţea.
Încercă din nou să‑şi mişte membrele şi nu putu s‑o facă. Rămase nemişcată câteva clipe, apoi deveni conştientă de ea însăşi.
Ştia că de această dată era complet trează. Încercă să‑şi plimbe limba în gură, o simţea grea şi imobilă, iar gura îi era uscată.
O secundă mai târziu începu să tuşească. O cuprinseră nişte spasme ale trupului şi atunci îşi dădu pentru prima dată seama că era legată strâns de pat.
Aşa că acesta era motivul pentru care nu putea face nici o mişcare.
Vru să deschidă ochii, dar chiar acest mic efort era prea mult pentru ea. În cele din urmă, când tusea i se potoli şi simţi că reîncepe să respire normal, reuşi să întredeschidă pleoapele.
Se afla într‑o cameră albă. Deasupra capului, un glob luminos şi strălucitor părea suspendat în aer.
Sunetele din coşmar continuau să fie prezente. Tavanul făcea un zgomot ca de pocnet şi Charlotte auzi o voce.
— S‑a trezit, doctore Ames.
Îşi închise din nou ochii, copleşită de un sentiment de disperare. Habar n‑avea de câtă vreme se afla colo, şi nici nu‑i păsa, căci, deşi se trezise, era convinsă că visul urât nu luase sfârşit. Auzi altă voce:
— Charlotte? Ştiu că eşti trează, Charlotte. Poţi să‑mi vorbeşti?
Îşi deschise din nou ochii. Lumina slăbise în intensitate. Alături de ea se zărea, puţin confuz, un chip.
Chipul lui Marty Ames.
Încercă să vorbească dar nu reuşi să articuleze nici un cuvânt.
— Daţi‑i un pic de apă, rosti Ames. Nu mult — cât să‑şi clătească gura.
Simţi cum o mână îi ridică capul, apoi simţi atingerea sticlei pe buze. Supse cu sete o gură de apă, o plimbă prin toată gura, apoi o înghiţi şi vru să mai soarbă o gură.
— Ajunge, comandă Ames.
Îl văzu uitându‑se din nou la ea.
— Un‑unde mă aflu? horcăi Charlotte, abia recunoscându‑şi sunetul vocii.
— În clinica mea, o informă Ames. Ai avut o cădere nervoasă, Charlotte şi ai dormit mult.
— C‑cît de mult?
— Câteva zile, răspunse Ames.
Charlotte gemu uşor şi îşi închise din nou ochii. Îşi aminti ca prin ceaţă ce se întâmplase înainte ca bezna s‑o cuprindă în ghearele ei.
— Jeff..., şopti ea. Unde‑i Jeff?
— E şi el aici, răspunse Ames.
Chipul femeii îşi modifică uşor trăsăturile, ca şi cum ea ar fi încercat să se mire, dar n‑ar fi găsit suficientă forţă.
— Aici? Dar am crezut...
— E bolnav, Charlotte, i‑o reteză Ames. Îi e foarte rău şi noi încercăm să găsim un tratament de vindecare.
— Bolnav? repetă Charlotte. Am crezut...
Lăsă restul propoziţiei în suspensie, incapabilă să formuleze ca lumea cuvintele care‑i stăteau pe limbă.
— Să‑l văd, icni ea. Vreau să‑l văd. Te rog...
O vreme nu mai auzi nimic. Efortul cerut de vorbire o extenuase. După un timp, la urechi îi ajunse din nou vocea lui Ames:
— E foarte bolnav, Charlotte.
Femeia se luptă din nou să găsească cuvintele potrivite.
— Eu... sunt mama lui... eu îl pot ajuta.
Deschise ochii şi‑l privi pe Ames drept în faţă.
— Te rog, îl imploră ea, lasă‑mă să‑l văd... lasă‑mă să‑l ajut.
Încet, pe chipul bărbatului apăru un zâmbet.
— Da, rosti el. Cred că‑l poţi ajuta. De fapt nu există nici un motiv să nu‑l vezi dacă ţii cu tot dinadinsul.
Dispăru pentru câteva clipe. Când se întoarse, împingea un fotoliu pe rotile. Dezlegă curelele care‑i imobilizau trupul Charlottei, apoi o ajută cu blândeţe să se dea jos de pe masa pe care era întinsă. Neînsemnatul efort de a se transfera pe fotoliu îi epuiză femeii întreaga forţă a corpului. Nici măcar nu reuşi să‑şi ţină ochii deschişi ca să vadă încotro o duce Ames. Simţi cum o apucă din nou somnul. Încercă să‑i reziste, să se concentreze asupra vorbelor pe care i le adresa Ames în timp ce o deplasa prin clădire. Prinse numai câteva fragmente, fără ca mintea ei înceţoşată să găsească o logică între ele:
— ...încercat să corectăm dezechilibrul... hormoni... ceva... scăpat de sub control... trebuie să încercăm altceva...
Vocea lui fu brusc înăbuşită de sunetele înfiorătoare care o însoţiseră în letargia ei de până acum. In acea clipă, însă, ele se auzeau extraordinar de clar. Sfâşiau, pur şi simplu, aerul cu forţa lor şi‑i înlăturau toată ceaţa de pe creier.
Se încordă pe fotoliu şi deschise ochii ca să vadă şi ea, în sfârşit, sursa ţipetelor care îi măcinau sufletul.
Era o încăpere foarte asemănătoare cu cea în care se trezise, cu excepţia faptului că aici se aflau mai multe cuşti mari, construite din plasă de sârmă groasă prinsă de stâlpi de fier. Majoritatea lor erau goale.
Două erau ocupate.
Într‑una dintre ele, o creatură bizară zăcea ghemuită într‑un colţ, cu picioarele aduse lângă pieptul masiv, cu capul plecat, privind universul din jurul lui cu ochi incandescenţi ce scânteiau de sub o pereche de sprâncene grotesc de stufoase. Atârnând moale, mandibula fiinţei lăsă să se vadă un şir de dinţi imenşi, iar din gât îi ieşeau încontinuu o serie de gemete slabe, în diverse tonalităţi, ca şi cum individul suferea o durere atroce.
Îşi ţinea braţele în jurul picioarelor, iar la capetele degetelor enorme de la mâini se vedeau rămăşiţele rupte ale unor unghii care se transformaseră în gheare. In timp ce Charlotte se uita îngrozită, creatura îşi introduse un deget în gură şi începu să‑şi mestece unghia, continuând să îngâne un geamăt pentru sine.
Charlotte nu mai văzuse niciodată aşa ceva. Priveliştea o vrăjea şi‑i făcea rău în acelaşi timp. Într‑un târziu îşi desprinse privirea de pe bizara făptură şi se răsuci spre cealaltă cuşcă ocupată.
Vru să ţipe dar sunetele i se opriră în gât când îşi dădu seama că îşi privea propriul ei fiu.
Sau ceea ce rămăsese din fostul ei fiu.
Cu greu putea fi Jeff recunoscut ca aparţinând rasei umane. Se mai puteau vedea, încă, ochii lui albaştri zgâindu‑se din fundul găvanelor care fuseseră odată orbite normale. Faţa i se contorsionase, iar mandibula i se lăţise. Ieşind din gură, dinţii îşi forţaseră o cale pe măsură ce creşteau, astfel încât acum buzele nu se mai puteau lipi una de alta.
Umerii îi crescuseră grotesc de mult, iar la capătul braţelor, ce‑i atârnau acum până sub genunchi, palmele i se transformaseră în nişte lopeţi imense din care ieşeau în afară nişte gheare răsucite şi noduroase, în locul în care odinioară fuseseră simple degete.
El era cel care emitea acele sunete fioroase de furie. Charlotte observă îngrozită cât de agitat se arunca el dintr‑o parte într‑alta a cuştii, înfigându‑şi ghearele în plasa de sârmă până ce‑i dădea sângele.
Ames împinse fotoliul mai aproape de cuşcă. Dintr‑o dată Jeff îşi zări mama. Din străfundurile fiinţei lui ieşi un urlet monstruos, în timp ce fixa cu o privire de nebun furios. Înfiorătorul ţipăt scos de el păru c‑o învăluie pe Charlotte din toate părţile. În aceeaşi clipă, Jeff se aruncă spre partea din faţă a cuştii. Exista acolo o mică deschizătură în plasă, prin care asistenţii lui Ames îi dădeau lui Jeff de mâncare. Prin acel spaţiu Jeff îşi năpusti mâna dreaptă.
O înşfăcă pe Charlotte de gât, încercuindu‑i‑l complet cu degetele lui lungi. Unghiile intrară adânc în carnea ei.
Charlotte încercă să ţipe, dar gâtul era prins în strânsoarea de fier a ghearelor lui. Nu reuşi să scoată nici un sunet.
Imediat, cu o răsucire bruscă a încheieturii, Jeff îi rupse maică‑sii gâtul.
Ames privi liniştit spectacolul din faţa ochilor lui câteva clipe, apoi întinse mâna şi apăsă pe un buton de lângă uşă. Instantaneu se auzi sunetul unei alarme. Câteva secunde mai târziu, în încăpere dădură buzna trei asistenţi. Încremeniră cu toţi trei când văzură trupul femeii, strâns încă zdravăn de mâna lui Jeff.
— Isuse, şopti unul dintre ei. Ce dracu...
— Nu l‑am putut opri, i‑o reteză Ames. Ea s‑a năpustit asupra cuştii şi el a înşfăcat‑o.
Ridică tonul:
— Nu staţi aşa ca nişte cretini — aduceţi furtunul!
Imediat unul dintre asistenţi scoase un furtun de incendiu din locaşul lui de pe perete. Îi scoase cu abilitate capacul în timp ce un alt asistent răsuci valva ce elibera torentul de apă.
Fu nevoie de doi oameni ca să ţină sub control muştiucul metalic şi să‑l îndrepte către Jeff.
Şuvoiul de apă îl izbi în piept. O clipă Jeff păru surprins de ce i se întâmpla. Privi în sus, aruncând săgeţi de ură din ochi, apoi dădu drumul gâtului maică‑sii şi dădu un pas înapoi. Imediat, însă, se prinse cu ambele mâini de plasa metalică şi se forţă să reziste forţei apei, urlând ca un descreierat. În timp ce primii doi asistenţi se concentrau să ţină furtunul îndreptat spre Jeff, cel de al treilea repuse cadavrul Charlottei pe fotoliu şi ieşi în grabă cu el din cameră.
Marty Ames se luă după el. Imediat ce scăpară de îngrozitoarea cascadă de ţipete, Ames zise:
— Du‑o imediat la disecţie. În cinci minute să‑i scoateţi glanda pituitară şi suprarenalele — restul poate să mai aştepte.
Gândindu‑se deja la cea mai bună cale de a folosi organele femeii, Ames se răsuci pe călcâie şi porni în lungul coridorului către laborator.

*

Soneria se făcu auzită exact în clipa în care Sharon termina cu îmbrăcatul. Coborî iute scara către micul vestibul, hotărâtă să scape rapid de oricine ar fi fost. Rămase descumpănită, însă, când deschise uşa şi văzu faţa cărnoasă a Elainei Harris.
— Elaine! Doamne, nu e nici măcar opt jumate. Tocmai vroiam...
Vorbele i se stinseră abrupt pe buze. Ce căuta Elaine acolo? Înainte de a o întreba, Elaine o lămuri.
— Am vrut să ştiu dacă pot fi de vreun ajutor, rosti ea, dăruindu‑i lui Sharon o privire plină de compasiune.
Sharon se uită, nedumerită, la ea.
— N‑nu cred că ştiu la ce te referi.
— E‑n regulă, Sharon, continuă Elaine, intrând în casă şi închizând uşa după ea. Linda ne‑a povestit tot ce s‑a petrecut azi‑noapte.
— Linda? repetă Sharon, şi mai nedumerită.
Zâmbetul pieri de pe chipul celeilalte femei, fiind înlocuit de o expresie de îngrijorare.
— Vrei să spui că Mark nu ţi‑a povestit că a stat de vorbă cu Linda azi‑noapte?
Sharon clătină, buimacă, din cap. Ce‑i spusese Mark Lindei? Şi ce le povestise Linda părinţilor?
În mai puţin de două minute află totul şi i se puse un nod în gât. Era convinsă că TarrenTech se afla în spatele a tot ce se petrecea, iar asta însemna amestecul lui Jerry Harris, dacă nu chiar şi al lui Blake. Din clipa în care aflase de moartea lui Mac MacCallum, începuse să se întrebe dacă nu cumva Blake se lăsase şi el antrenat în toată porcăria asta. Vrusese să respingă ideea, dar când se gândise mai bine — la refuzul lui de a discuta despre experimentele lui Ames de la clinica sportivă şi la ostilitatea manifestată de el când Sharon declarase că vrea să‑l retragă pe Mark de acolo — începuse să‑şi pună întrebări.
Asupra lui Jerry Harris n‑avea, oricum, nici un fel de dubiu.
— Jerry a promis că va lua legătura cu Marty Ames în dimineaţa aceasta, reluă Elaine. În orice caz sunt sigură că Mark n‑a putut păţi nimic serios.
— Nici Jeff LaConner n‑a păţit nimic „serios", nu? izbucni Sharon.
Ar fi vrut să‑şi retragă vorbele când observă scânteierea întunecată din ochii celeilalte femei. O clipă mai târziu, Elaine scutură, tristă, din cap.
— Jeff n‑a fost niciodată prea echilibrat, rosti ea. Sharon simţi un fior pe şira spinării când îşi dădu seama că Elaine repetase aproape cuvânt cu cuvânt vorbele pe care i le spusese Blake cu numai câteva zile înainte.
— Presupun c‑a moştenit asta de le Charlotte, continuă Elaine. Mark, însă, nu suferă de aşa ceva, nu?
Sharon îşi muşcă buzele, hotărâtă să nu‑i mai spună nimic celeilalte femei.
— Nu, răspunse, sec, ea. Nu cred.
Elaine păru stânjenită, ca şi cum vizita nu decursese conform aşteptărilor ei. Aruncă o privire în hol, de parcă ar fi căutat ceva ce nu ştia nici ea cu precizie, apoi se întoarse la Sharon.
— Plecai undeva..., rosti ea, lăsând propoziţia neterminată, ca şi cum ar fi aşteptat o explicaţie.
Sharon gândi cu febrilitate o explicaţie plauzibilă care să nu o facă bănuitoare pe Elaine. Brusc înţelese ce avea de făcut.
— De fapt, rosti ea forţându‑se să zâmbească, tocmai vroiam să plec către TarrenTech ca să iau maşina lui Blake.
Privi semnificativ către etajul de deasupra.
— Mă tem că va trebui să arunc mare parte din lucrurile lui Mark la gunoi şi n‑am nici un chef să plec acum cu cearşafurile rupte la spinare. Aş arăta ca o cerşetoare!
O fracţiune de secundă se temu că Elaine n‑o va crede. Imediat, însă, se linişti, căci cealaltă femeie îi zâmbi.
— Îţi propun ceva, rosti ea. Ce‑ar fi să mergem acasă la mine ca să iei maşina mea? Eu n‑o să am nevoie de ea azi.
Sharon oftă în sinea ei, uşurată, şi îi mulţumi lui Elaine pentru ajutor. Îşi îmbrăcă o haină groasă şi plecă, nederanjându‑se să încuie uşa cu cheia.
Pe lângă faptul că în Silverdale nu era nevoie să se încuie uşile, Sharon se decisese ce urma să facă şi, ca atare, i se părea că n‑avea sens să încuie o casă în care n‑avea de gând să se mai întoarcă vreodată.
De îndată ce avea să se afle la volanul maşinii lui Elaine, avea să‑l ia pe Mark de la liceu şi pe Kelly de la şcoala generală.
După aceea, fără a spune nimănui de intenţia ei, avea de gând să plece din Silverdale şi să nu se mai întoarcă niciodată.

23

Durerea de cap se instală în prima parte a orei.
Crescuse treptat în intensitate. O vreme Mark nu‑i acordă nici o importanţă; era ca o jenă uşoară la baza craniului. Pe măsură ce treceau minutele, însă, durerea urcă înspre creştet, până ce‑l săgetă violent în frunte. În acea clipă Mark tresări, capul îi ţâşni în sus şi ochii i se măriră de surpriză. Întâmplător, Carl Brent, profesorul de matematică, tocmai îl privea. Surprins şi el, îşi întrerupse lecţia.
— Ai vreo întrebare, Mark?
Săgeata dureroasă dispăru rapid, aşa că Mark negă din cap. Brent îşi înălţă, nedumerit, sprâncenele, apoi reluă lecţia.
Cel de‑al doilea atac fu mai puternic şi cuprinse întreg craniul lui Mark, care strânse pixul ţinut în mână până ce‑l rupse cu un pocnet ascuţit. Carl Brent se încruntă şi se uită nesigur la Mark. Chipul băiatului era alb ca varul.
— S‑a întâmplat ceva, Mark?
Mark ezită. Durerea se estompa, dar nu la fel de repede ca în cazul primului junghi.
— A‑am doar o migrenă, rosti el.
Se aplecă să ridice pixul rupt. Datorită sângelui care îi veni în faţă, îl cuprinse un val teribil de durere. O clipă avu senzaţia că va voma. Se ridică iute la loc, dar fruntea ii sclipea deja de transpiraţie. O şterse cu dosul palmei, apoi se ghemui pe locul lui.
Căută un nou pix în ghiozdan şi încercă să se concentreze asupra lecţiei, însă, brusc, văzu totul ca prin ceaţă şi totul căpătă o nuanţă roşiatică. Carl Brent îşi reluă predarea noţiunilor de geometrie plană. Deşi totul păru să reintre în normal, undeva în străfundul fiinţei lui Mark se născu din nou acea stare de ură feroce.
Al treilea atac dureros îl făcu pe băiat să transpire din cap până în picioare. Se temu să nu‑l apuce un acces de diaree. Îl apucă ameţeala. În cele din urmă îşi puse capul pe bancă, ca şi cum ar fi vrut să aline durerea.
— Cred c‑ar fi mai bine să te duci la cabinet, Mark, zise Carl Brent.
Restul clasei se întorsese spre Mark, dar el nu dădu nici un semn c‑ar fi auzit îndemnul. Văzând asta, Brent i se adresă din nou:
— M‑ai auzit, Mark?
Băiatul înghiţi nodul care i se pusese în gât şi reuşi să încuviinţeze dând din cap. Se ridică în picioare şi făcu un pas pe intervalul dintre bănci. În acea clipă un alt junghi năucitor îi străbătu creierul, iar el fu nevoit să se sprijine cu o mână de zid.
Instantaneu Linda Harris se sculă de la locul ei şi se duse către el, privind în aceeaşi clipă către profesor.
Brent ezită o secundă, apoi aprobă intenţia ei.
— Du‑te cu el.
— E‑n regulă, mormăi Mark. Mă descurc sigur. Nu‑i decât o durere de cap. Nu‑i mare scofală.
Ura dinăuntru devenise mai intensă.
Brent nu mai zise nimic, dar se uită semnificativ spre Linda, care‑l apucă pe Mark de braţ.
— Hai, îl îndemnă ea.
Mark o privi şi Linda simţi că e cuprinsă de panică. Ochii lui — înfundaţi în orbite mai abitir decât cu o noapte înainte — păreau că o sfredelesc. O fracţiune de secundă ea avu groaznicul sentiment că el o va lovi. Apoi privirea lui se limpezi şi Mark se strâmbă de durere când fu cuprins de un alt junghi. Băiatul nu mai scoase nici o vorbă, şi porni din nou către uşă, cu Linda alături de el, susţinându‑l de braţul stâng ca să‑l ajute.
Verna Sherman auzi deschizându‑se uşa cabinetului ei şi‑l pofti pe vizitatorul necunoscut să intre. Îşi încheie iute treaba la dosarul la care lucra, apoi îl lăsă de o parte când îl văzu pe Mark Tanner, sprijinit de Linda Harris, împleticindu‑se către scaun. Băiatul se prăbuşi pe el şi îşi cuprinse capul cu palmele.
Verna simţi un gol în stomac. Nu era pentru prima dată când observa acea privire bizară în ochii unuia dintre băieţi. Întinse mâna după telefon şi formă numărul biroului lui Phil Collins. De îndată ce‑i auzi vocea la celălalt capăt al firului, îi spuse să vină de urgenţă la ea în oficiu.
— E vorba despre Mark Tanner, rosti ea. Se pare că avem o problemă. El... mă rog, arată exact ca Randy şi Jeff când au început să li se facă rău.
Puse receptorul pe furcă, se ridică şi înconjură biroul. Îşi aşeză palma pe fruntea lui Mark, dar şi‑o retrase rapid când el tresări de durere. Culese un termometru de pe stativul de deasupra chiuvetei şi‑l şterse automat cu o bucată de bumbac muiată în alcool.
— Migrenă? întrebă ea.
Mark încuviinţă. Un alt val de durere îl copleşea, aşa că nu mai putea scoate nici un sunet.
— A început abia de câteva minute, domnişoară Sherman, o informă Linda. P‑poate că ar trebui să‑i daţi o aspirină.
Deşi făcuse această propunere, Linda era convinsă că nu o banală aspirină putea să rezolve problema lui Mark.
— O să‑şi revină? întrebă fata cu nerăbdare când sora medicală încercă să strecoare termometrul printre dinţii băiatului.
În aceeaşi secundă, mâna lui Mark respinse brutal încercarea femeii. Termometrul căzu pe podea şi se rostogoli sub birou. Linda icni, iar Verna îi făcu un semn cu mâna să plece.
— Du‑te, comandă ea, aplecându‑se după termometru.
Sesizând asprimea din vorbele sale, Verna se grăbi să îndulcească pastila. În definitiv, Linda n‑avea nici o vină.
— E‑n regulă. Mă descurc singură. Tu du‑te înapoi la oră.
— Dar..., vru Linda să protesteze.
Verna dădu din cap.
— Nu pot să am grijă şi de tine, insistă ea. Sunt sigură că Mark îşi va reveni, dar în nici un caz dacă tu şi cu mine ne certăm. În regulă?
Linda continuă să ezite. Văzând‑o, însă, pe soră îndreptându‑şi din nou atenţia către Mark, îngenunchind lângă el şi întinzând mâna încet către faţa lui, se decise că era mai bine să‑i urmeze îndemnul. Porni către uşă, auzind în spatele ei vorbele alese cu grijă ale sorei, adresate lui Mark, cu voce joasă.
— Şi acum, Mark, am să‑ţi examinez ochii. N‑o să‑ţi fac nici un rău. Sunt prietena ta. Mă‑nţelegi?
Nedumerită, Linda se răsuci pe călcâie la timp ca să‑l vadă pe Mark, ai cărui ochi străluceau în mod bizar, holbându‑se la sora medicală. În cele din urmă el dădu uşor din cap a încuviinţare. Cu grijă, cu precauţie chiar, Verna întinse mâna şi încercă să îndrepte capul băiatului către lumină.
Din nou mâna băiatului ţâşni în sus, strângând dureros încheietura femeii.
Linda vru să revină în cabinet, dar o voce străină o opri.
— E‑n regulă. Mă ocup eu de asta.
Surprinsă, fata se întoarse şi‑l văzu pe Phil Collins. Bărbatul respira sacadat, ca şi cum ar fi alergat, şi stătea chiar în cadrul uşii de la anticamera cabinetului. Fără a mai aştepta replica Lindei, el o luă de braţ şi o conduse afară, după care închise ferm uşa în urma ei. Linda porni încet către clasă şi auzi închizându‑se şi uşa dinăuntru a cabinetului.
În biroul Vernei Sherman, Phil Collins îl inspectă rapid cu privirea pe Mark, după care apucă telefonul. Câteva clipe mai târziu, de dincolo îi răspunse Marty Ames.
— E vorba de Tanner, rosti antrenorul. Isuse, Marty, e la fel ca în cazul Jeff LaConner! Ce dracu' se petrece?
Ames înjură printre dinţi. Ştia că îşi asumase riscuri cu Mark dar se decisese, după discuţia avută cu o săptămână înainte cu Jerry Harris, că merita. Iar cu o zi în urmă, după o altă convorbire cu Harris, îi dublase din nou băiatului doza de hormoni de creştere, adăugase un compus steroid şi întărise forţa sugestiei subconştiente. Iar dacă băiatul avea să sară la gâtul maică‑sii, s‑ar fi gândit cineva să învinuiască pe altcineva decât pe Mark însuşi? Din ce aflase chiar în această dimineaţă, aproape că treaba funcţionase.
Dar acum...
— Bine, rosti el cu voce tare. Calmează‑te, Phil. Ar fi mai bine dacă l‑am aduce aici. Continuă să‑i vorbeşti şi încearcă să‑l ţii liniştit. Dacă o să...
Îşi întrerupse abrupt ideea, apoi reluă:
— Dacă are o cădere nervoasă atunci înăuntrul lui e un amestec al naibii de exploziv, atât fizic, cât şi psihic. În câteva minute va pleca duba de aici.
Collins puse receptorul în furcă şi se uită încă o dată la Mark. Băiatul părea să stea cuminte în scaun, dar privirea lui se mişca suspicioasă de la soră la antrenor. Când Collins făcu un pas către el, întreg corpul i se încordă şi pumnii i se încleştară.
— Uşurel, rosti Collins. Stai cuminte, Mark. O să te ajutăm. O să te ducem la doctor ca să descoperim ce ai, apoi o să te facem bine. E‑n regulă?
Mark nu răspunse, dar îşi vârî capul între umeri. Se strâmbă când un alt junghi dureros îi străbătu creierul. Avea senzaţia că ţeasta îi va exploda. Curând durerea i se transferă în tot corpul. Ceaţa roşie din faţa ochilor i se adânci, forţându‑l să‑i mijească ca să mai vadă ceva.
O mişcare îi atrase atenţia. Instinctiv lovi cu pumnul în acea direcţie. Se auzi un ţipăt moale, apoi un pocnet sec când ceva se lovi de perete şi căzu la podea.
— Isuse! exclamă Collins. Ai păţit ceva?
Verna Sherman făcu semn că nu şi se ridică în picioare, frecându‑şi locul de pe umăr unde o plesnise pumnul lui Mark.
— Ce‑i cu el? întrebă ea. Şi altor băieţi li s‑a făcut rău, dar n‑am mai văzut aşa ceva.
Vru să se îndrepte din nou spre Mark, dar se gândi mai bine şi se retrase pe fotoliul ei din spatele biroului.
— Vine şi doctorul Ames?
Collins dădu afirmativ din cap.
— În orice clipă de‑acum înainte va sosi duba, zise el. Cuvintele lui atinseră o coardă sensibilă în Mark. Băiatulse ridică de pe scaun şi porni către uşă. Instantaneu Collins se aruncă cu toată greutatea lui asupra lui Mark. Îi înconjură pieptul cu braţele şi‑l trase în jos, la podea. O clipă antrenorul avu senzaţia de izbândă — Mark era ţintuit sub el, care îl depăşea în greutate cu cel puţin treizeci de kilograme. Băiatul, însă, împinse în sus şi se răsuci pe o parte, determinându‑l pe Collins să‑şi piardă echilibrul, apoi se eliberă din strânsoare şi se năpusti spre uşă. Collins se întinse, apucă una din gleznele băiatului şi trase cu forţă de ea.
Mark căzu greoi, icnind când genunchiul stâng i se izbi de podea, apoi se răsuci şi se uită urât la antrenor. Începu să mârâie ameninţător, ca un animal. Ura atroce din privirea lui îl făcu pe antrenor să dea înapoi. Mark se adună de pe jos ca să încerce din nou să plece.
În acea clipă uşa se deschise cu violenţă şi înăuntru dădură năvală trei bărbaţi de la Rocky Mountain High. Doi dintre ei îl înşfăcară pe Mark, iar al treilea începu să‑i îndese peste cap o cămaşă de forţă.
Urlând de furie, băiatul încercă să evite ţesătura dură, dar cei doi indivizi care‑l ţineau erau prea puternici. Cămaşa îi ajunse la piept, şi îi prinse braţele. În acea clipă unul dintre bărbaţi îi prinse picioarele cu un soi de cătuşe, iar altul legă cămaşa la gât astfel încât aceasta să nu alunece pe lângă umerii băiatului.
— Asta e, rosti unul dintre infirmieri când operaţiunea de asigurare a cămăşii fu încheiată. Să‑l scoatem de aici.
Pe jumătate cărându‑l, pe jumătate trăgându‑l pe Mark, cei trei indivizi îl scoaseră din cabinet şi ajunseră pe coridor. Ajunseră lângă uşa principală când clopoţelul anunţă sfârşitul orei. Pustiu cu numai o clipă înainte, coridorul se umplu cu elevi.
De îndată ce aceştia îl văzură pe Mark, înfăşurat în acea ţesătură ca o omidă şi sprijinit de doi bărbaţi, încremeniră pe loc, holbându‑se curioşi. În acea clipă în care infirmierii îl treceau pe Mark prin uşile principale, Linda Harris îşi croi loc prin mulţime şi strigă:
— Mark? Mark!
Mark se lupta ca un nebun cu legăturile. Din piept îi ieşeau mormăieli şi mârâieli de neînţeles. Când se auzi strigat de Linda Harris, încremeni o clipă, apoi îşi răsuci capul spre ea.
Aruncând fulgere de ură cu o secundă înainte, privirea lui se însenină şi se concentră asupra fetei. Deschise gura.
— Ajută‑mă, o rugă el cu voce şoptită şi ochi înecaţi în lacrimi. Te rog, ajută‑mă...
Linda îl privi uluită, iar infirmierii îl încărcară pe Mark în dubă, închiseră uşile şi porniră motorul.

*

Douăzeci de minute mai târziu, conducând maşina lui Elaine Harris, Sharon ajunse în faţa şcolii. Opri autovehicolul, închise motorul şi urcă în fugă treptele scării de la intrare. Ajunsă în hol privi în toate direcţiile şi zări sigla de pe uşa lui Malcolm Fraser. Bătând zgomotos din tocuri pe pardoseala de marmură, Sharon se îndreptă către biroul directorului şi se opri în faţa uşii ca să‑şi compună o expresie decentă. În cele din urmă, rugându‑se să nu i se citească spaima pe faţă, intră.
Abia revenită la locul ei de muncă, după ce‑i ajutase pe ceilalţi din corpul profesoral să‑i ducă pe elevi înapoi în clase, Shirley Adams îşi înălţă privirea, supărată.
— Îmi pare rău, rosti ea, dar nu ştiu...
Vocea i se stinse când îşi dădu seama că în cabinet nu intrase un elev.
— Îmi cer scuze, reluă ea. Am crezut că eraţi...
Se opri din nou, apoi reuşi să reia:
— Pot să vă ajut cu ceva?
În sufletul ei, Sharon icni, căci o nelinişte interioară suna a avertisment. Ceva nu era în regulă — o ştia la fel de bine precum îşi cunoştea propriul nume. Se forţă să zâmbească prietenos.
— Mă numesc Sharon Tanner, rosti ea. Sunt mama lui Mark.
O auzi pe secretară pufnind de uimire şi văzu cum privirea acesteia se îndreaptă instantaneu spre biroul de dincolo de anticameră. Sharon îşi simţi întreg corpul încordat.
Secretara apăsă un buton al centralei cu circuit intern.
— Domnul Fraser? Cred că ar fi bine să ieşiţi o clipă. Aici se află doamna Tanner.
Deci ceva nu era în regulă. De ce îl chemase femeia pe director înainte de a afla de la ea ce vroia? Uşa biroului se deschise, lăsând să apară un bărbat chel, de cincizeci de ani, care‑şi frecă mâinile nervos înainte de a‑i strânge palma lui Sharon.
— Doamna Tanner, începu el, cu o voce prea jovială. Tocmai vroiam să vă sun.
Sharon simţi că‑i tremură genunchii.
— E vorba de Mark, nu‑i aşa? izbucni ea. I s‑a întâmplat ceva.
— Ei staţi un pic..., începu Fraser, dar Sharon îl reduse la tăcere cu o privire încărcată de mânie.
— Unde e? întrebă ea, ridicând, periculos, tonul. Ce i‑aţi făcut?
Fraser se uită la secretara lui, şi Sharon pricepu că el n‑avea să‑i dezvăluie decât parţial adevărul.
— Mă tem că i s‑a făcut rău, rosti directorul.
Cu degetele de la mâna dreaptă îşi răsucea nervos verigheta de pe inelarul mâinii stângi. Îi era imposibil s‑o privească pe Sharon în ochi.
— Sunt convins că nu e nimic grav, bineînţeles, dar noi întotdeauna vrem numai binele copiilor noştri.
Sharon simţi un fior în lungul şirei spinării.
— Vreau să ştiu unde e! exclamă ea. Dacă i‑aţi făcut ceva fiului meu...
— Doamnă Tanner, vă rog, o imploră Fraser. O să vă explic totul dacă vă calmaţi.
— Nu! i‑o reteză Sharon făcând un pas către el. N‑o să mă calmez, iar dumneata ai să‑mi povesteşti imediat ce s‑a petrecut cu Mark.
Fraser se înclină în faţa furiei ei.
— Clinica sportivă, zise el cu voce slabă. Sora medicală şi Phil Collins s‑au gândit că‑i bine să‑l trimită la doctorul Ames.
— Doamne, gemu Sharon.
Se întoarse pe călcâie şi ieşi în goană din birou către uşile principale.
Clinica sportivă.
Îl trimiseseră la clinica sportivă, unde începuse toată tragedia.
Ieşind din clădire şi alergând spre maşină, imploră cerul să nu fie prea târziu.

*

Lui Phil Collins nu‑i venea să‑şi creadă ochilor că se uita la Mark Tanner. Duba era parcată în garajul din spatele clădirii clinicii, iar cei trei infirmieri se luptau cu Mark să‑l scoată din vehicul. Acel scurt moment de calm — acele câteva secunde în care Mark se uitase atât de jalnic la Linda Harris — trecuse de mult. Acum el se izbea cu picioarele şi se contorsiona ca un vierme în spatele dubei. Unul dintre picioare îl izbi pe un infirmier în obraz. Individul înjură printre dinţi, dar ignoră sângele care îi apăru imediat din tăietura de pe faţă. Înşfăcă o bucată de frânghie dintr‑un colţ al dubei, făcu un laţ, şi se pregăti, aşteptând ca Mark să‑l lovească din nou cu piciorul. Când băiatul izbi, infirmierul petrecu laţul peste glezna lui Mark şi strânse cu putere. Înainte ca băiatul să‑şi dea seama ce se întâmplă, bărbatul trase de frânghie, scoţându‑l pe Mark din dubă şi aruncându‑l pe sol. Capul băiatului se izbi de beton cu un sunet surd. Mark rămase câteva secunde nemişcat, buimăcit de lovitură.
Infirmierul nu scăpă ocazia ca să‑i prindă picioarele cu alte trei laţuri de frânghie pe care le uni între ele şi le legă de frânghia cămăşii de forţă.
— În fine, rosti el sumbru când termină. Să‑l ducem înăuntru.
Ceilalţi doi infirmieri, împreună cu Phil Collins, îl apucară pe Mark şi‑l introduseră pe aceeaşi uşă pe care fusese introdus Jeff LaConner în noaptea în care acesta fusese prins de poliţişti pe munte. Collins se uită curios la coridorul căptuşit cu cărămizi şi la plasa de sârmă ce le acoperea pe acestea. Era pentru prima dată când se afla în această parte a clădirii, şi prima lui impresie fu că aici totul indica mai mult
o închisoare decât o clinică.
Îl duseră pe Mark într‑o cămăruţă şi‑l legară de o masă de examinare. Collins auzi ecoul unei tânguiri a cuiva aflat undeva, aproape. Se uită la infirmieri, dar nici unul nu dădu vreun semn că ar fi auzit ciudatul sunet.
O clipă mai târziu în încăpere poposi Marty Ames. Acesta se îndreptă imediat către Mark. Ignorându‑l complet pe Collins, se apucă de lucru. Se asigură că băiatul era prins zdravăn de masă, şi le comandă infirmierilor să taie cămaşa de forţă.
Deasupra mesei se aprinse brusc un glob strălucitor. Mark urlă de durere când lumina albă îl izbi drept în ochi. Îşi strânse cu putere pleoapele şi întoarse capul, astfel încât Collins îi văzu clar faţa.
Părea că e într‑o continuă schimbare.
Fruntea i se înclinase, iar sprâncenele ieşiseră în afară, dându‑i un aspect de maimuţă. Bărbia i se lăţise. Datorită unui mârâit furios pe care îl scoase, Mark îşi dezveli gingiile.
I se văzură atunci rădăcinile dinţilor.
Păreau prea mari pentru maxilarele lui, iar doi incisivi crescuseră deja în afară.
Caninii căpătaseră aspect de colţi.
Infirmierii terminară de tăiat cămaşa. Collins putea vedea acum mâinile băiatului.
Degetele, cu falangele transformate în nişte cioturi ca rădăcinile, se luptau să desfacă legăturile ce‑l ţintuiau de masă, iar unghiile groase — ca nişte gheare — zgâriau ţesătura, lăsând dâre pe nylonul din care era confecţionată aceasta.
— Isuse, icni Collins. Ce se petrece cu el?
Ames îl privi.
— Creşte, răspunse el sec. Nu‑i evident?
— Dar ieri...
— Am intensificat tratamentul ieri, explică Ames. S‑a dezechilibrat complet şi acum l‑am scăpat de sub control.
Înfipse acul unei seringi în braţul lui Mark, dar, înainte de a apuca să împingă pistonul, băiatul ţâşni în sus. Legătura de pe piept i se desfăcu şi Mark ajunse în capul oaselor. În plin efort rupsese acul, al cărui vârf rămase înfipt sub pielea braţului.
— Electrozii! comandă Ames.
Ordinul nu era, necesar, căci doi infirmieri săriră asupra lui Mark, fiecare cu doi electrozi asupra lui, şi apăsară butoanele care activau instrumentele.
Şocurile electrice determinară spasme musculare în tot corpul băiatului. Mark recăzu pe masă.
— Încă o dată! porunci Ames, pregătindu‑se de o a doua injecţie. Strecură din nou acul sub pielea băiatului şi în aceeaşi secundă apăsă pe piston.
Mark continuă să se zbată, şi Ames îi administră o altă doză calmantă. Abia aşa se izbuti calmarea agitaţiei băiatului. Mark începu să‑şi mişte fălcile şi aruncă priviri turbate în jur. Într‑un târziu scoase un oftat şi închise ochii.
Câteva secunde în cameră domni tăcerea. Ea fu ruptă de Collins.
— C‑cum de i s‑a întâmplat aşa ceva? O să‑şi revină?
Ţinând ochii aţintiţi asupra lui Mark, Ames ignoră prima întrebare.
— Nu ştiu, replică el la a doua. La el procesul e mai rapid decât la ceilalţi. Încercăm să aflăm cum să‑l controlăm, dar...
Collins căscă ochii de uimire.
— Ceilalţi? repetă el. Adică mai sunt şi alţii ca el?
Ames se uită dispreţuitor la antrenor.
— Ce dracu' ai crezut că li s‑a întâmplat celorlalţi?
Collins simţi că‑l ia cu ameţeală. Ştia că existaseră probleme şi cunoştea că unii băieţi reacţionaseră prost la presiunea programului şi se îmbolnăviseră psihic.
Fusese asigurat, însă, că toate aceste probleme erau rezolvate.
Era, evident, şi vina lui, deoarece luase de bune toate explicaţiile, şi asta pentru că‑i plăcea ceea ce Ames şi TarrenTech făcea pentru echipa lui. Iar Ames, ca şi ceilalţi de la firmă, de la Jerry Harris în jos, îl asigurase întotdeauna că problemele erau minore. Era numai o problemă de oprire a tratamentului şi de timp de recuperare.
Şi, bineînţeles, nu întrebase niciodată care era tratamentul, şi nici ce li se întâmpla băieţilor după ce plecau din Silverdale.
Nu dorise să ştie.
Fusese mai simplu să presupună că băieţii erau bine mersi, trăind cu familiile lor în alte părţi ale ţării.
Acum, însă, privindu‑l pe Mark Tanner, trebuia să admită ceea ce, de fapt, ştiuse tot timpul.
— Sunt toţi încă aici, nu‑i aşa? întrebă el cu voce spartă, căci auzise din nou acel urlet bestial pe care îl mai auzise cu câteva minute înainte.
Ames încuviinţă.
— Bineînţeles că‑s aici.
— D‑dar mi‑ai spus că n‑au nimic, protestă antrenorul.
Încerca să scape de mustrările de conştiinţă.
— Mi‑ai spus că ai oprit tratamentele! Mi‑ai spus că o să se simtă perfect!
— Şi tu ai crezut, replică, cu duritate, Ames. Ai crezut fiindcă ai vrut să crezi. Ai vrut să crezi în magie, în minune gratuită, numai că nu există aşa ceva! Există numai ştiinţă, experiment, şi o groază de eşecuri înainte de a găsi succesul. În plus, întotdeauna există un preţ, Collins.
Vocea îi scăzu în intensitate şi un rânjet sardonic îi strâmbă buzele.
— Oare chiar crezi că vieţile câtorva băieţi sunt un preţ prea mare pentru ceea ce TarrenTech şi cu mine au dăruit oraşului ăstuia?
Fără a mai aştepta răspunsul, îi întoarse spatele lui Collins şi începu să dea ordine privind ceea ce avea să se întâmple cu Mark Tanner.

24

Sharon văzu campusul de la Rocky Mountain High. Mai avea numai o jumătate de kilometru până acolo, dar clădirea din mijlocul pajiştilor şi a terenurilor de sport era perfect vizibilă. Pe măsură ce se apropia de ea, Sharon începu să se întrebe cum de nu‑i venise niciodată în minte că arăta a închisoare. Acum, era convinsă de faptul că zidurile cu aspect rustic ascundeau ceva oribil, clădirea căpătase un aspect care‑i producea un frison în lungul şirei spinării.
Încetini maşina şi o coti pe drumul lateral ce ducea spre baza sportivă şi îşi spuse că sentimentul brusc de a fi urmărită nu era un produs al imaginaţiei ei. Se trezi, împotriva propriei voinţe, că priveşte în jur, examinând fiecare copac pe lângă care trecea, căutând indicii de existenţă a sistemelor sofisticate de securitate. Cu toate astea, ştia că grija ei era inutilă căci, dacă exista un astfel de sistem, fusese categoric proiectat ca să fie invizibil.
Încetini şi mai mult când se apropie de porţi, rezistând impulsului de a se întoarce şi de a porni înapoi spre oraş. Chiar dacă ar fi făcut‑o, cui s‑ar fi putut plânge? Îşi închipui cum ar fi arătat ea în micul local al poliţiei oraşului. Îşi imagină expresiile sceptice ale ofiţerilor în timp ce ea ar fi încercat să le explice că era convinsă de faptul că fiul ei fusese victima unui experiment medical. În cel mai bun caz ar fi catalogat‑o drept maniacă; în cel mai rău ar fi luat‑o drept dezaxată. Ca atare, continua să se apropie de clinică. Trecu de porţi şi se angajă pe aleea ce conducea spre clădire.
Privind în oglinda retrovizoare, văzu porţile închizându‑se încet în spatele ei. O clipă o copleşi panica. Venise aici ca să ajungă din proprie voinţă prizonieră?
Îşi spuse sieşi că era ridicolă, că situaţia nu era atât de gravă pe cât şi‑o imagina ea. Cu toate astea, după ce parcă maşina lui Elaine Harris în faţa clinicii, lăsă cheile în contact, şi urcă scara către veranda largă. Trebui să se lupte cu dorinţa de a se răsuci pe călcâie şi de a fugi de acolo.
Atinse uşa mai mult ezitând. Când aceasta se deschise îşi dădu seama că se aşteptase cumva s‑o găsească încuiată. Păşi în hol şi văzu că era pustiu. Se încordă şi îşi ascuţi atenţia.
Pericol.
Sesiză pericolul pretutindeni.
Nimic nu se schimbase în hol de când fusese acolo.
Aceleaşi canapele confortabile şi aceleaşi fotolii erau aranjate în grupuri pe podeaua de lemn lustruit, iar în căminul imens ardea un foc vesel. Pe măsuţa de cafea, ce separa două canapele, zăceau împrăştiate câteva reviste. Pentru oricine, Rocky Mountain High arăta ca şi un hotel dintr‑o staţiune turistică.
Numai că acolo nu se afla nimeni.
Traversă holul către sufragerie, făcând zgomot cu tocurile de la pantofi, apoi coti la stânga şi se îndreptă spre oficiile care‑i aparţineau lui Martin Ames.
Senzaţia de a fi urmărită, de a‑i fi supravegheată fiece mişcare, crescu în intensitate. De două ori se trezi privind înapoi peste umăr, ca şi cum s‑ar fi aşteptat să vadă pe cineva în spate, apropiindu‑se de ea ca s‑o înşface.
Coridorul, însă, era pustiu. Ajunse la uşa biroului lui Ames. Ezită o clipă, apoi întinse mâna şi răsuci clanţa.
Deschise uşa.
Marjorie Jackson îşi ridică privirea de pe birou. O recunoscu pe Sharon şi pe chip i se aşternu o expresie de surpriză. Puse receptorul telefonului din mână înapoi în furcă.
— Ei, exclamă ea un pic cam prea tare. Cred că nu mai e nevoie să vă caut la telefon, nu?
Era ultimul lucru pe care Sharon se aştepta să‑l audă. O privi buimacă pe asistenta lui Ames.
— Încercai să dai de mine? îngăimă ea.
Marge Jackson îşi strânse buzele.
— Cred că aţi aflat deja despre Mark, rosti ea.
Sharon îşi veni în fire şi dădu din cap.
— Vreau să‑l văd. Şi mai vreau să aflu de ce a fost adus aici.
Marge deveni serioasă. Înălţă din sprâncene.
— Oh, dragă, zise ea. Nu sunt sigură că‑l puteţi vedea pe Mark chiar în clipa asta. Bănuiesc că e în plină şedinţă de tratament cu doctorul Ames. Dacă‑mi daţi voie să verific...
Întinse mâna după telefon, dar Sharon o opri.
— Ce fel de tratament? izbucni ea. Nimeni n‑are voie să‑mi trateze fiul fără permisiunea mea. Şcoala n‑avea dreptul să‑l trimită aici, iar voi n‑aveţi dreptul să‑l trataţi.
Doamna Jackson păru uimită de izbucnirea de mânie rece din vocea lui Sharon.
— Doamnă Tanner... eu... nu ştiu ce să spun. Poate a fost o confuzie, o greşeală...
— Singura greşeală, i‑o reteză Sharon cu asprime, a fost că l‑am lăsat pe soţul meu să‑l bage pe Mark în ceea ce se petrece aici.
— Dar Mark e bolnav, doamnă Tanner, reluă asistenta, umezindu‑şi, nervoasă, buzele. Noi doar încercăm să‑l ajutăm.
— Chiar crezi asta? i‑o întoarse Sharon, uitându‑se chiorâş la cealaltă femeie. Ei bine, dă‑mi voie să‑ţi spun că Mark a fost perfect sănătos până ce a venit aici. Şi acum, spune‑mi unde e!
Îşi ridică vocea. Se aplecă peste biroul asistentei.
— Vreau să‑mi văd fiul, repetă ea. Şi vreau să‑l văd chiar în această clipă! M‑ai înţeles?
Marge Jackson adoptă alt comportament. Privirea ei, plină de compasiune, deveni de gheaţă. Femeia se ridică în picioare.
— Înţeleg că sunteţi supărată, rosti ea cu voce severă. Aveţi tot dreptul să fiţi aşa. Şi eu aş fi supărată dacă fiul meu ar fi bolnav. Asta nu vă dă, însă, dreptul să năvăliţi aici ca o furtună şi să pretindeţi lucruri imposibil de înfăptuit. Noi încercăm să vă ajutăm băiatul, la cererea soţului dumneavoastră, iar dacă o să vă calmaţi sunt convinsă că doctorul Ames o să vă ofere toate explicaţiile pe care le doriţi. Din păcate, dânsul nu se poate ocupa şi de dumneavoastră şi de Mark în acelaşi timp, aşa că vă sugerez să vă hotărâţi acum ce e mai important pentru dumneavoastră: să vi se răspundă la întrebări sau să vi se îngrijească băiatul?
Sharon făcu un pas înapoi. Tonul şi cuvintele femeii îi zdruncinară poziţia pe care o adoptase. Se simţi brusc nesigură pe sine. Dacă greşea?
În timp ce se uita fix la asistentă, încercând să aprecieze sinceritatea vorbelor acesteia, tăcerea care se lăsase peste încăpere fu brusc sfâşiată de un ţipăt.
Sharon încremeni.
Strigătul se auzi din nou, mai tare.
Ca un animal sălbatic urlând în noapte.
Îngheţă, amintindu‑şi de coşmarul lui Kelly şi de sunetul pe care îl percepuse în acea dimineaţă când deschisese fereastra de la camera fiicei ei.
Strigătul unui animal în noapte.
Se răsuci pe călcâie şi porni hotărâtă, spre uşă. Ştia că Mark se afla aici şi mai ştia că trebuia să‑l găsească. Ţipătul pe care tocmai îl auzise nu venea de la un animal.
Venea de la o fiinţă umană.
Cel puţin de la o fiinţă care fusese, cândva, umană.
Ieşi pe coridor şi în aceeaşi clipă, din lateral, apărură doi infirmieri în alb care o înşfăcară fiecare de câte un braţ.
— Nu! ţipă ea.
Încercă să se elibereze, dar ştia că n‑avea nici o şansă. Fiecare dintre indivizi era mult mai solid decât ea, iar palmele lor o apucaseră strâns, înfigându‑se în carnea ei ca nişte cătuşe de oţel.
 „Doamne, chiar e o închisoare", icni ea în gând, în timp ce era luată pe sus şi dusă în lungul coridorului. Era o închisoare, iar ea devenise prizonieră.
Îşi dădu seama că greşise venind aici.
Înţelese, însă, şi faptul că era prea târziu ca să mai repare ceva.

*

Blake Tanner se uita pe monitorul computerului din faţa sa, dar mintea refuza să se concentreze asupra coloanelor de cifre de pe ecran. Într‑un târziu se sprijini de spătarul scaunului, îşi întinse mădularele, se ridică în picioare şi se duse la fereastră. Privi înspre munţii care se înălţau la nord şi la est, înspre crestele lor ameţitoare acoperite de zăpadă. În mai puţin de două săptămâni avea să înceapă sezonul de schi. De ani de zile nu mai schiase, aşa că abia aştepta să revină pe pârtie. De fapt, avea de gând să se ducă cu Mark la cumpărături în week‑end‑ul ce avea să vină, ca să‑l îmbrace corespunzător pentru sporturile de iarnă.
Mark.
Se gândise toată dimineaţa la copilul lui. Noaptea care trecuse fusese îngrozitoare. Abia reuşise să doarmă câteva ore pe canapeaua din salon, cu capul într‑o poziţie îngrozitoare datorită durităţii braţului canapelei, ce‑i servise drept pernă. Pe lângă disconfort, îl ţinuse treaz şi preocuparea faţă de fiul lui, cu toată atitudinea pe care o adoptase vizavi de Sharon.
De dimineaţă parcursese din nou materialul pe care i‑l pregătise Jerry Harris, după ce Mark fusese bătut măr, când i se propusese să‑şi pună fiul sub ocrotirea lui Marty Ames. Datele recitite păreau la fel de nepericuloase ca şi atunci.
Existau o mulţime de informaţii teoretice ce speculau relaţia dintre vitamine şi producţia de hormoni a corpului uman, şi multe date, pe care Blake nu le înţelegea în întregime, ce‑şi propuneau să demonstreze bazele teoriei. Una peste alta, şi în această dimineaţă studierea materialului nu‑i produsese nici o îngrijorare.
Chiar nici una?
Încercă să respingă întrebarea, dar descoperi că nu putea. Dacă compuşii administraţi lui Mark erau cu adevărat atât de inofensivi precum erau prezentaţi în material, cum se putea ca schimbările petrecute în băiat să aibă loc atât de rapid şi să fie atât de radicale?
Nu se punea problema modificărilor fizice; dacă n‑ar fi fost decât ele, poate că Blake le‑ar fi acceptat aşa cum erau. Cum rămânea, însă, cu modificările personalităţii?
În legătură cu acestea Blake nu era deloc liniştit, în ciuda asigurărilor pe care i le dăduse lui Sharon când declarase că ele nu se datorau decât transformărilor normale induse de pubertate. Pe măsură ce noaptea se apropia de zi, începuse să se întrebe pe cine încercase, de fapt, să convingă: pe nevastă‑sa sau pe sine?
Cu ochi grei de somn, încercase, de dimineaţă, să‑l studieze pe Mark în timp ce acesta îşi băuse pe nerăsuflate sucul de portocale şi înfulecase un castron cu budincă înainte de a pleca la şcoală, dar continua şi acum să fie nesigur că zărise vreo modificare anume.
Poate că, după cearta avută cu Sharon, îşi închipuise, doar, că trăsăturile lui Mark se înăspriseră şi ochii i se înfundaseră în orbite. O clipă avusese senzaţia că degetele băiatului erau supradimensionate, dar îşi zisese că asta era o prostie şi alungase ideea din minte.
Si totuşi...
In acea clipă bâzâi interfonul, întrerupându‑i şirul gândurilor. Se răsuci pe călcâie, se întoarse la birou şi apăsă un buton de sub o luminiţă care pâlpâia.
— Tanner.
— Aici e Jerry, Blake. Poţi veni până în biroul meu?
Deşi vocea şefului fusese cât se poate de neutră, ceva din ea îl făcu pe Blake să se încrunte.
— Probleme? se interesă el.
Câteva secunde domni tăcerea, apoi difuzorul interfonului reveni la viaţă:
— S‑ar putea spune şi aşa. Tu doar vino până aici, bine?
Blake dădu drumul butonului şi văzu că luminiţa se stinge. Abandonând computerul cu raportul încă afişat pe monitor, se îndreptă către uşa ce dădea spre coridor, dar se răzgândi în ultima clipă şi o luă spre biroul secretarei lui. Când ieşi din propriul birou, constată că Meg Chandler se uita deja în direcţia uşii lui.
— Să vă reţin convorbirile sau să le reprogramez? întrebă ea.
— Reţine‑le, cred, răspunse el. S‑a întâmplat ceva în dimineaţa asta?
Tânăra femeie înălţă din umeri.
— Nimic de care să fi aflat eu. De ce?
Fu rândul lui Blake să dea din umeri.
— Cine ştie? Tocmai m‑a sunat Harris. Părea cam...
Ezită o clipă, căutând un cuvânt cât mai plastic.
— ...nu ştiu — cam ciudat.
Meg clătină din cap.
— Nu mă întrebaţi pe mine. Nu intră în atribuţiile mele să ştiu ce‑i trece lui Jerry Harris prin minte.
— Atunci să‑mi aminteşti să‑ţi trec chestia asta printre atribuţii, rosti, întunecat, Blake, şi părăsi anticamera ca să se ducă înspre biroul învecinat.
Secretara lui Jerry Harris îi făcu semn să intre direct la şef. Ajuns înăuntru, Harris îi făcu un semn să ia loc pe un scaun. Se grăbi să încheie, pe un ton coborât, convorbirea pe care o purta le telefon, după care se întoarse către Blake. I se citea seriozitatea în expresia ochilor.
— Mă tem că avem o problemă, rosti el.
Privirea i se încrucişă cu cea a lui Blake. Dintr‑o dată, acesta fu sigur că problema îl implica pe fiul lui.
— E vorba de Mark, nu‑i aşa? întrebă Blake, căutând să nu‑şi trădeze emoţia din voce.
Harris încuviinţă.
— Mă tem că i‑a venit rău la şcoală de dimineaţă, îl puse el la curent pe Blake. Acum se află la clinica sportivă, în grija lui Marty Ames.
— Rău? repetă Blake. Dar... dar se simţea excelent de dimineaţă.
Îşi privi ceasul. Acesta indica abia ora zece şi jumătate.
— Isuse, m‑am despărţit de el doar de trei ore! Ce s‑a întâmplat?
Harris trase adânc aer în piept, apoi se ridică în picioare şi înconjură biroul. Se sprijini de el şi se uită fix la Blake.
— Mă tem că n‑a mers ceva cum trebuie în tratamentul lui.
Blake simţi un fior în lungul şirei spinării.
— N‑nu sunt sigur că înţeleg, replică el.
Harris îşi îndepărtă palmele într‑un gest de neajutorare.
— Nu cred că‑ţi pot explica în amănunt totul. După cum ţi‑am mai spus, Ames face muncă experimentală şi...
Blake nu‑l lăsă să termine. Se sculă în picioare şi se uită mânios la şeful lui.
— Stai o clipă, Jerry. Tu mi‑ai spus că experimentele lui sunt total inofensive.
Harris clătină din cap:
— Nu‑i adevărat. Eu ţi‑am spus că există şi elementul risc. Mic, e adevărat, dar el există.
Blake strânse din buze.
— În regulă, rosti el, redevenind calm. Să nu ne certăm acum pentru asta. Ce s‑a întâmplat cu Mark şi de ce ţi s‑a spus ţie înainte, şi nu mie?
Harris îşi umezi, nervos, buza de jos cu limba.
— Cred că Ames a socotit că eu sunt mai indicat să‑ţi comunic vestea.
Blake se prăbuşi pe scaun, palid. Cu voce distrusă, şopti:
— El... e mort, nu‑i aşa?
Harry inspiră adânc, apoi dădu drumul, încet, aerului.
— Nu încă, răspunse el şi observă cum Blake tresare uşor. N‑o să caut, însă, să te liniştesc spunându‑ţi că nu se poate întâmpla şi aşa ceva. De fapt, va trebui să fii gata pentru o astfel de eventualitate.
Blake se holbă la Harris.
— Nu..., icni el. Mi‑ai spus că...
Vocea lui Harris deveni dură.
— Ţi‑am spus că există şi un element de risc. În plus, ai semnat hârtiile prin care îi dădeai voie lui Ames să‑l trateze pe Mark. Nimeni nu ţi‑a impus asta.
Vorbele îl izbiră în plin pe Blake. Deci Sharon avusese tot timpul dreptate când se plânsese că era ceva necurat cu clinica sportivă, că nu era tocmai inofensiv acel tratament, aşa cum pretinsese Harris.
— Sharon! exclamă el. Trebuie să vorbesc cu ea.
Vru să se scoale, dar Harris îl opri cu un gest.
— Ea e la clinică în clipa asta, Blake.
O clipă Blake se simţi uşurat. Cel puţin ea era acolo şi ştia despre ce era vorba. Imediat, însă, îşi dădu seama că Jerry Harris, folosise acelaşi ton de gheaţă pe care îl mai folosise cu numai câteva secunde înainte. Înainte de a putea replica, Harris continuă:
— Ea e acolo şi încearcă să provoace încurcături.
Îl fixă cu privirea pe Blake.
— Când am discutat despre asta, m‑ai asigurat că Sharon nu ne va face probleme. Mi‑ai spus că va fi de acord cu ceea ce încercăm să creăm aici!
Blake gândi cu repeziciune. Ce dracu' vroia să spună Harris? Era preocupat numai de proiectul companiei? Înţelese în acea clipă, cu deosebită limpezime, că lucrurile stăteau chiar aşa. Fusese folosit, manipulat, ca să permită TarrenTech‑ului să uzeze de fiul lui ca de un cobai. Dar nu era posibil! Ceilalţi...
Atunci pricepu.
— Jeff LaConner, rosti el cu voce tare. Şi el a păţit ceva asemănător, nu‑i aşa?
Harris dădu scurt din cap.
— Chuck ştia care sunt riscurile şi mai ştia care‑i preţul. Tonul i se înmuie:
— Blake, nici pentru tine ăsta nu trebuie să însemne sfârşitul lumii. Compania e pregătită să aibă grijă de Mark. Dacă va supravieţui se va face totul pentru el. Viaţa poate merge înainte, şi pentru tine ca şi pentru Sharon şi Kelly. O să fii transferat, bineînţeles, şi o să fii avansat, cu o creştere de salariu corespunzătoare cu...
Ezită, scotocindu‑şi mintea după un cuvânt potrivit.
— ...mă rog, să spunem că, deşi avansarea nu poate compensa...
Ezită din nou, apoi se hotărî:
— ... pierderea, eu cred că vei găsi toate astea ca deosebit de generoase. În plus, evident, vor fi posibilităţile de a deţine acţiuni ale firmei.
Blake se uită ţintă la Jerry Harris, incapabil să‑l recunoască. Oare acesta era omul pe care îl cunoştea de mai bine de un deceniu şi pe care îl considera un prieten? Oare chiar credea el că banii şi slujba puteau acoperi sentimentele de vinovăţie şi de pierdere irecuperabilă pe care avea să le resimtă tot restul vieţii? Era imposibil — incredibil! În acea clipă, observă că Harris continua să vorbească.
— ...bineînţeles că o să avem grijă şi de Sharon în eventualitatea că n‑o să fii capabil s‑o aduci la sentimente mai bune. N‑aş vrea să se ajungă la aşa ceva, dar...
Să avem grijă de Sharon.
S‑o ucidem.
Asta însemnau cuvintele. Înţelese acum adevăratele semnificaţii ale vorbelor şi eufemismelor pe care le auzise din gura lui Jerry Harris în ultimele săptămâni.
„Noi compuşi..."
Asta însemna medicină experimentală. Hormoni? Droguri? Vitamine! Cum a putut fi atât de idiot?
„Îl putem ajuta pe Mark...".
Asta era simplu: îţi putem transforma fiul în altă fiinţă. Îl putem face ce vrei tu să fie.
„Bineînţeles, există întotdeauna un uşor element de risc".
Fiul tău ar putea muri.
„O să avem grijă de el".
Avuseseră grijă şi de Ricardo Ramirez, şi asta nu‑l împiedicase pe băiat să moară. Iar Harris îi comunicase deja că Mark avea să moară.
„O să avem grijă de Sharon".
O s‑o ucidem. Dacă n‑o poţi disciplina, dacă n‑o poţi convinge să‑şi pună lacăt la gură şi să fie fericită cu o slujbă impozantă pentru tine şi cu un salariu de vis — căci era sigur că nici nu se punea problema ca salariul să nu însemne, practic, o avere — atunci o s‑o omorâm.
Brusc, Blake se simţi copleşit. Îl apucă o furie rece, intensificată de faptul că se ştia responsabil de ceea ce se întâmplase. Se ridică în picioare, ucigându‑l din priviri pe Jerry Harris.
— Cine mama dracului crezi că sunt eu? explodă el. Chiar crezi că o să‑mi vând fiul pentru o avansare şi pentru bani? Chiar crezi că o să stau cu mâinile în sân în timp ce tu îmi ucizi nevasta şi copilul? Am avut senzaţia că te cunosc, Harris, dar văd că m‑am înşelat cumplit!
Îl dădu la o parte, izbindu‑l cu forţă de birou, apoi trase de uşă s‑o deschidă.
Aşteptându‑l, în anticameră se aflau doi paznici în civil, cu armele scoase şi îndreptate spre el.
— Mă tem că nu vă putem da voie să plecaţi nicăieri, domnule Tanner, rosti unul dintre ei.

*

Mark se deşteptă încet. Creierul îi reveni, treptat, la lumină din profunzimile negre ale inconştienţei. Câteva minute fu complet dezorientat, apoi îi reveniră în minte fragmente de amintiri.
Durerea cumplită de cap pe care o avusese la prima oră a zilei. Se dusese la sora medicală, însoţit de Linda Harris, care‑l sprijinise când valurile năucitoare de durere ameninţau să‑l lase fără suflare.
Ura pe care o simţise în oficiul sorei medicale.
Apoi îngrozitoarea neputinţă pe care o simţise când cei trei infirmieri îl băgaseră în cămaşa de forţă.
Ştia unde se afla acum — îl aduseseră la clinica sportivă.
Întredeschise pleoapele şi o clipă crezu că visează, căci în jurul lui văzu numai o plasă groasă de sârmă, legată de nişte stâlpi mari de oţel.
Se găsea într‑o cuşcă.
Deschise ochii larg şi se ridică în capul oaselor, lăsându‑şi picioarele pe podeaua de beton a micului cub de fier. Stătea cu fundul pe un prici metalic, fără nici un fel de saltea pe el, iar muşchii îi înţepeniseră de la răceala fierului. Purta încă hainele pe care le îmbrăcase de dimineaţă, dar îşi simţea blugii strânşi pe picior, iar cămaşa, cu una dintre mâneci aproape smulsă din umăr, îşi pierduse majoritatea nasturilor.
Partea superioară a braţului stâng era amorţită. Îşi frecă zona câteva clipe, apoi observă cele două puncte rămase de pe urma acelor de seringă, şi porţiunea de piele tăiată de unde fusese extras acul rupt.
Pantofii îl strângeau. Mark se aplecă, se descheie la şireturi, se descălţă şi îşi masă labele picioarelor.
Auzi un sunet.
Privi de jur‑împrejur şi zări pentru prima dată încăperea în care era ţinut captiv. Se aflau acolo mai multe cuşti, aliniate lângă perete.
La două cuşti distanţă de el observă o creatură stranie care se zgâia la el. Fiinţa molfăia ceva din buzele răsfrânte peste dinţii enormi, iar din gât îi ieşea un bolborosit bizar.
Mark înălţă, nedumerit, din sprâncene. Creatura aducea cu o maimuţă, dar nu semăna defel cu vreo specie anumită de primate. Bolborositul emis de individ începuse să devină inteligibil. Mark simţi că‑l ia cu frig.
— Maaaarg..., rosti creatura. Apoi, mai clar: Maaarkhh!
Mark se dădu înapoi. Nu era posibil, şi totuşi, privind la acea fiinţă care se întinsese către el, ridicându‑se cu toţi cei doi metri ai săi de pe podeaua pe care stătea ghemuit, îşi dădu seama că era adevărat.
Se uita la cel care fusese odată Jeff LaConner.
Simţi că‑i vine să ţipe de groază, dar reuşi să se stăpânească. Mintea îi lucra cu febrilitate. Începu să‑şi amintească de tot ce i se întâmplase.
Izbucnirile de ură.
Cum păţise şi Jeff, înainte de a fi capturat în acea noapte.
Straniile modificări ale propriei sale feţe, pe care le zărise chiar în noaptea ce trecuse.
Îşi duse mâinile la chip şi îşi pipăi trăsăturile cu degetele. Păreau altfel acum. Fruntea i se bombase şi mai mult iar nasul părea şi el schimbat. Bărbia...
Îşi plimbă limba peste contururile, dintr‑o dată străine, ale dinţilor. Păreau mari — prea mari pentru gura lui.
După asta îşi privi mâinile.
Degetele, lungi şi groase, păreau că ies din nişte butuci. Pielea lor, care fusese moale, era acum acoperită de smocuri dese de păr, ca şi dosurile mâinilor, de altfel.
Unghiile, mai groase decât ar fi trebuit, se curbaseră, ca nişte gheare.
Îl copleşi panica şi simţi din nou nevoia să strige încă o dată, însă, reuşi să o înăbuşe şi căută disperat cu privirea prin încăpere vreo cale de evadare.
Îl observă atunci pe cel care fusese odată Randy Stevens. Acesta nu mai era de recunoscut ca aparţinând speciei umane, aşa cum stătea, ghemuit în cuşca lui, mestecându‑şi obsesiv un deget şi privind îndobitocit prin încăpere.
Atunci Mark se uită în sus şi zări monitorul de televiziune suspendat de tavan, dincolo de gratiile cuştii.
Recunoscu imediat imaginea de pe ecran. De această dată scoase un strigăt cumplit de mânie.
Pe ecran era imaginea maică‑sii.
Şedea pe un scaun cu spătar şi avea întipărită pe chip o expresie de teroare.
În timp ce se uita la ecran, Mark izbucni din nou într‑un urlet dement, care se reflectă de cărămizi, reveni la băiat, apoi se pierdu în bubuitul unei noi izbucniri de furie.
Uşa de la capătul încăperii înguste şi lungi se deschise cu forţă, lăsând să treacă, în goană, trei infirmieri. Unul dintre ei ducea un furtun de incendiu, iar un altul căra un electrod de calmare. Cel de‑al treilea se postă, nervos, lângă uşă, gata să deschidă valva în clipa în care furtunul ar fi fost desfăşurat.
Primul individ introduse electrodul prin plasa de sârmă, dar, înainte de a‑l acţiona, Mark i‑l smulse din mâini, îl trase înăuntru şi‑l zdrobi de marginea patului.
— Dă drumul la blestemata aia de apă, strigă atunci infirmierul.
Furtunul se umflă la trecerea apei sub presiune. În aceeaşi clipă Mark se aruncă asupra porţii cuştii.
Plasa se clătină, dar rezistă.
Imediat apa ţâşni din furtun. Infirmierul care ţinea muştiucul se zbătu să controleze jetul. Mark apucă plasa metalică cu ambele mâini şi începu s‑o scuture, folosindu‑se în efort de întreaga greutate a corpului său. Simţi plasa cedând uşor şi îşi dublă eforturile. În cele din urmă, când îl izbi în plin şuvoiul lichid, plasa cedă cu totul şi întreaga parte din faţă a cuştii se desprinse din cadru. Răcnind de furie, Mark dădu plasa la o parte şi plonjă prin deschizătură, cu mâinile întinse înainte ca să‑l înşface pe cel mai apropiat infirmier. Omul ţipă când fu apucat de Mark, dar vocea i se stinse instantaneu, căci Mark îl azvârli la podea. Capul individului se zdrobi de beton cu un pârâit. Imediat, sub ţeastă se formă un pârâiaş de sânge.
Jetul de apă îl lovi pe Mark în piept şi el făcu câţiva paşi înapoi clătinându‑se, momentan dezechilibrat. În acea clipă, ca şi cum ar fi fost ambiţionat de acţiunea lui Mark, Jeff LaConner se năpusti şi el asupra plasei cuştii sale. Forţa mai mare a lui era suficientă ca să scoată partea din faţă din ţâţâni. Infirmierul cu furtunul vru să strige un avertisment şi luă o clipă jetul de pe Mark. Instantaneu Mark se aruncă asupra individului, îi apucă gâtul cu braţul drept şi trase cu putere înapoi. Se auzi un trosnet sec când omului i se frânse şira spinării.
Deveni inert în strânsoarea băiatului. Cel de‑al treilea infirmier încremeni, incapabil să mai facă vreo mişcare. O secundă mai târziu, înţelegând pericolul care‑l păştea, încercă să trântească uşa camerei, dar Jeff LaConner sări de lângă Mark şi‑l apucă pe individ de gât. Mark observă cum Jeff ridică omul de pe sol, scuturându‑l ca pe o păpuşă dezarticulată, apoi cum îl proiectează cu forţă de cărămizile dure din perete. Abandonându‑şi victima prăbuşită la podea, Jeff ieşi în goană din încăpere.
Mark ezită o secundă. Instinctul îl sfătuia să se ia după Jeff şi să încerce să evadeze cât mai putea! În acea clipă, însă, îl zări pe Randy Stevens şi luă rapid o decizie. Se aplecă şi culese inelul cu chei de la centura cadavrului aflat la picioarele lui. Lucrând cu repeziciune, introduse cheie după cheie în broasca ultimei cuşti încuiate, până ce una se potrivi şi uşa se deschise. Lăsând cheile în broască, Mark porni după Jeff LaConner.
În cuşcă, Randy Stevens se uită prosteşte la uşa deschisă timp de câteva secunde, apoi reuşi să se concentreze şi începu să se târască înainte. Trecu încet pragul cuştii. Se opri o clipă lângă trupul infirmierului mort, lovind de câteva ori masa inertă de carne, apoi se îndreptă către individul pe care Jeff LaConner îl zdrobise de zid.
Bărbatul zăcea pe podea, cu şira spinării fracturată, incapabil să‑şi mişte vreo parte a trupului mai jos de şolduri. Gemea încet, iar degetele se agitau spasmodic pe podea în încercarea de a se târî către uşă.
Randy îl studie curios câteva momente, apoi întinse o mână şi‑i înfipse un deget în corp.
Omul ţipă îngrozit Se făcu alb ca varul când sângele începu să i se scurgă din trup.
Chicotind, Randy repetă operaţia de câteva ori. Fiecare împunsătură produse un ţipăt. De fiecare dată chicotitul lui Randy crescu în intensitate, ca şi ritmul cu care acest nebun practica jocul său dement de tortură.
Abia când bietul om tăcu — în clipa în care durerea copleşitoare îl făcu să leşine — îşi pierdu Randy interesul faţă de joaca sa grotescă.
Se ridică atunci, nesigur, în picioare, şi porni încet către uşă.
Ajuns acolo, privi de mai multe ori în stânga şi în dreapta. Într‑un târziu porni la drum, fornăind încet în încercarea de a se ghida după mirosurile lăsate de Jeff LaConner şi Mark Tanner.
Trecuseră luni de zile de când Randy pierduse capacitatea de a da nume plantelor, animalelor, oamenilor şi universului care‑l înconjura.
În cazul lui Randy, transformarea din om în bestie se făcuse în întregime.
Pentru el sosise timpul să‑şi extindă teritoriul, în maniera tipică bizarei creaturi care devenise.

25

Marty Ames urmărea ecranul unui monitor de înaltă acurateţe, comparând structura genetică a unei mostre prelevată din pituitara Charlottei LaConner cu cea a lui Jeff. Era sigur că undeva exista o mică diferenţă, pe care, dacă avea să o găsească, îngropată în ADN‑ul celular, avea să o folosească ca să capete indicii asupra misterului creşterii necontrolate a lui Jeff.
Se uită, iritat, în sus când clopotul alarmei îl deranjă din concentrarea cu care lucra. În acea dimineaţă nu erau programate nici un fel de teste ale sistemului de securitate, iar întreruperea neaşteptată a muncii sale era o greşeală pe care nu trebuia s‑o tolereze. Întinse mâna după telefon, ca să ceară o explicaţie, când atenţia îi fu atrasă de unul din monitoarele de pe perete.
Se vedea pe el camera cuştilor. Ames se holbă şocat la perspectivă. Uşa uneia dintre cuşti era deschisă, iar alte două fuseseră complet rupte, cu plasa grea de sârmă dată la o parte ca şi cum ar fi fost făcută din hârtie.
Unul dintre infirmieri se afla întins pe spate, cu capul într‑o baltă de sânge, iar altul zăcea inert la câţiva paşi mai încolo. Cel de‑al treilea, ale cărui degete continuau să zgârie spasmodic podeaua, privea în sus către camera de luat vederi, cu o grimasă cumplită de durere întipărită pe chip. Cât despre ocupanţii cuştilor, nu se vedea nici urmă de ei.
Înjurând tare, Ames apăsă butoanele telefonului. O clipă mai târziu o auzi pe Marge Jackson, care avea o voce stranie:
— Au scăpat, doctore Ames.
— Ştiu asta, la naiba, o repezi Ames. Crezi că eu nu văd? Unde sunt acum?
— N‑nu ştiu, murmură Marge. Cred că se află încă la subsol, dar nu‑i pot depista pe monitoare.
Ames sudui din nou. Trebuia să fi montat camere de luat vederi pretutindeni, să nu lase nici măcar un centimetru pătrat din clădire nesupravegheat. Presupusese, însă, că acele cuşti se vor dovedi foarte sigure — suficient de solide ca să ţină captivă practic orice fiinţă.
— Vin imediat acolo, anunţă el. Sună‑l pe Harris şi pune‑l la curent cu cele întâmplate. O să avem nevoie de ajutor!
Trânti receptorul în furcă şi se îndreptă rapid către uşa laboratorului. Se afla la parterul imobilului. Două uşi încuiate sigilau scara care ducea către zona de securitate din subsol. Cu puţin noroc creaturile se aflau încă în subsolurile clădirii. Cu toate astea, Ames rămase ţintuit câteva clipe în spatele uşii laboratorului, ascultând, apoi o întredeschise şi ascultă din nou. Vuietul alarmei, însă, era asurzitor şi acoperea orice alt zgomot, aşa că trase de uşă şi ieşi pe coridor. Privi la stânga şi la dreapta, apoi porni în grabă către biroul lui. Câteva secunde mai târziu o găsi pe Marjorie Jackson, albă la faţă, stând în spatele biroului lui şi vorbind la telefon. Când intră Ames, închizând şi încuind uşa după el, ea termină convorbirea. Mâinile îi tremurau în asemenea hal încât receptorul îi căzu pe birou când încercă să‑l pună în furcă.
— Domnul Harris spune că ne sosesc deja întăriri, rosti ea. Vin să‑l aducă pe domnul Tanner şi...
Ames o opri cu un gest.
— Ce s‑a întâmplat? Cum de au scăpat?
Marge Jackson clătină, neajutorată, din cap.
— N‑nu ştiu. Tocmai mă întorceam la birou când am auzit un strigăt, iar când m‑am uitat pe monitor, ei dispăruseră deja.
Aproape împotriva voinţei ei se uită din nou la ecranul TV, unde era încă afişată imaginea dezolantă a camerei cuştilor, şi icni când văzu că infirmierul cu coloana ruptă încerca încă o dată să se târască, cu slabele‑i puteri, către uşă.
— Doamne, şopti ea înfiorată. George trăieşte încă. Trebuie să‑l ajutăm.
Porni către uşă, dar Marty Ames o opri ferm, punându‑şi mâna pe braţul ei.
— Ţi‑ai ieşit din minţi? o repezi el. Ei sunt încă acolo jos!
Marge făcu ochii mari.
— Dar trebuie să întreprindem ceva.
Ames urmări ecranul câteva secunde cu o expresie sumbră pe faţă, apoi comută pe celelalte camere împrăştiate prin clădire.
— Nu putem face nimic pentru nimeni până ce nu primim ajutor.
Dintr‑o dată văzu o mişcare pe ecran. Îl zăriră pe Jeff LaConner, aruncând priviri furişe peste tot în timp ce se deplasa pe coridor către scări.
— Ar fi bine ca uşa aia să fie zăvorâtă, rosti Ames, în timp ce silueta enormă a lui Jeff ajunse să umple tot ecranul.
Ames apăsă pe un buton şi camera se răsuci ca să urmărească înaintarea lui Jeff. Ca şi cum ar fi sesizat prezenţa ochiului electronic, Jeff se întoarse şi privi drept spre obiectiv.
O fracţiune de secundă nu se petrecu nimic, apoi buzele lui Jeff se răsfrânseră. Deşi Ames şi Marjorie Jackson nu auziră nimic, pielea li se făcu ca de găină când sesizară mârâitul ce ieşi din gâtul creaturii. Într‑un târziu, Jeff ridică palma lui enormă şi blocă camera.
Ecranul deveni orb, iar Ames şi asistenta sa îşi dădură seama că Jeff smulsese camera din locaşul ei.

*

Jeff se zgâi mult la obiectul din mâinile lui, apoi îl sfărâmă între palme şi aruncă rămăşiţele pe podea. Se răsuci şi se uită la uşa închisă aflată la câţiva paşi de el. Întinse mâna şi apucă clanţa cu degetele lui strâmbe. O răsuci şi izbucni într‑un mormăit de furie când văzu că e încuiată. Strânse mai tare clanţa şi trase cu putere. Ca şi camera de luat vederi, clanţa rezistă puţin, apoi se rupse. Izbind‑o de perete, Jeff se năpusti asupra zăvorului. După câteva secunde, acesta se eliberă de cealaltă parte a uşii...
Zăvorul alunecă lin.
Jeff trase de uşă şi o plesni de perete cu un zgomot infernal. Gâfâind, privi treptele scării câteva clipe, apoi porni să le urce. Ajunse în vârf şi îşi croi drum până în holul mochetat de unde pleca coridorul către diversele oficii şi sufragerie.
Îl apucă o ură dementă când privi înspre zona birourilor pe care şi le mai amintea că aparţineau doctorului Ames.
Şi‑l aminti şi pe doctor.
Chipul acestuia îi era încă viu în minte, chiar dacă alte lucruri îşi pierduseră sensul în ceaţa ce‑i învăluia creierul.
Ames fusese cel care îl adusese în halul ăsta.
Ames, care pretinsese că e prietenul lui, care susţinuse că ţine la el.
Ames, care îl transformase în creatura chinuită de dureri de acum.
Totul era din vina lui Ames. Pornind încet în lungul coridorului, îi simţi mirosul, îi adulmecă prezenţa care îi intensifica furia.
Pătrunse în anticameră. Mormăind, respirând greu, simţi că e pe cale să explodeze.
Înşfăcă biroul lui Marjorie Jackson, îl ridică de la podea şi‑l azvârli înspre perete. Tencuiala se sfărâmă sub impactul cu mobila grea de lemn. Se auzi un trosnet sec când bârnele pârâiră din cauza forţei loviturii.
Cu ochii sclipindu‑i în orbite, Jeff se îndreptă către uşa închisă a biroului interior.

*

— Înapoi! îi comandă Marty Ames femeii.
Faţa ei se albise când cumplitul zgomot din camera de alături îi confirmase că bestiile nu se mai aflau la subsol. Se lipise strâns de perete. Vorbele lui Ames o făcură să se ascundă în spatele biroului.
Marty Ames deschise sertarul de jos al biroului său şi scoase de acolo pistolul calibru 38 pe care începuse să‑l ţină în acel loc din clipa în care pricepuse că unii băieţi ar putea deveni periculoşi. De când cumpărase arma, nu avusese niciodată ocazia să o folosească, iar după un an de zile renunţase chiar şi la antrenamentele la ţintă pe care începuse să le practice după achiziţionare. Verificând acum siguranţa şi sectorul cu cartuşe, se rugă să funcţioneze încă bine şi să ţintească fără greş.
Tocmai introdusese sectorul înapoi în toc când se auzi un zgomot asurzitor. Uşa biroului, confecţionată dintr‑o singură bucată solidă de lemn de nuc, fu smulsă din balamale şi căzu la podea, ruptă în două bucăţi imense.
În prag stătea Jeff LaConner. Corpul lui încovoiat era atât de cocoşat încât atingea podeaua cu vârful degetelor, iar mandibula îi atârna, grea, în jos, în timp ce de pe buza inferioară i se prelingeau picături de salivă.
Văzând acea creatură Marjorie Jackson ţipă îngrozită, dar strigătul ei fu rapid acoperit de izbucnirea de furie a lui Jeff.
Păşi în cameră, cu braţele lui lungi întinse către Marty Ames, cu degetele începând deja să se închidă în timp ce ţinteau să ajungă la gâtul victimei.
Înnebunit de frică, Ames ridică arma şi apăsă cocoşul, ţintind pieptul lui Jeff.
Acesta încasă lovitura şi privi mirat în jos când din gaura făcută în piept ţâşni un şuvoi de sânge. Îndreptându‑şi din nou atenţia către Ames urlă ca un dement şi se aruncă înainte.
Ames trase din nou, apoi încă o dată, dar la al patrulea glonţ cocoşul lovi în gol. Aruncă pistolul din mână şi se ghemui, evitându‑l pe Jeff, în timp ce acesta căzu la podea.
O clipă Ames avu sentimentul că Jeff se va ridica în picioare şi va reîncepe atacul. Văzând, însă, că el nu mai mişcă, întinse piciorul şi rostogoli trupul căzut cu faţa în sus.
Jeff nu mai avea ochi, iar sângele şiroia molcom din orbita transformată într‑o masă informă de carne. Ames se uită fix la cadavru câteva secunde, apoi o apucă pe Marge Jackson de mână şi o trase afară din încăpere.
Afară, una dintre dubele de la TarrenTech se apropia de clinică. Se afla deja lângă porţile principale.
Randy Stevens se plimbă încet prin labirintul de coridoare. Creierul lui încetase de mult să mai funcţioneze logic, iar acum se deplasa fără ţintă, adulmecând cu nările când un miros, când altul. Coti pe un alt coridor şi văzu o uşă deschisă în faţa lui. Trecu pragul şi începu să urce treptele scării, ţinându‑se neîndemânatic de bară cu degetele lui deformate. Ajunse în sfârşit în vârf şi se trezi în hol. Ezită câteva clipe, adulmecând aerul, apoi prinse un miros ce‑i stârnea amintiri îngropate adânc în memorie.
Imagini vagi îi reveniră în minte, imagini cu copaci şi arbuşti, cu râuri şi cu cerul deasupra lor.
Nările lui respirau cu nesaţ aromele aerului proaspăt. Se întoarse către uşa din dreapta, unde o dungă strălucitoare de lumină se strecura pe sub prag. Se luptă cu uşa, apoi se aruncă cu toată greutatea asupra ei. Ajunse afară.
Rămase nemişcat, clipind în lumina orbitoare, şi inspiră adânc. Plămânii i se umplură cu aer proaspăt, pentru prima dată după mai mult de un an.
Zări la orizont formele munţilor înălţându‑se spre cer. Instinctul îi spuse că acolo, în munţi, ar putea găsi siguranţă. Porni către ei, cu corpul bălăbănindu‑i‑se pe picioarele contorsionate, târându‑şi încheieturile degetelor pe sol, sprijinindu‑se pe ele în salturile ciudate pe care le făcea, ca o maimuţă.
O mişcare îi captă atenţia. Se opri ca să se uite prosteşte la maşina care venea pe după colţul clădirii.

*

Blake Tanner stătea între doi gardieni pe canapeaua din spate a dubei. În faţă, alături de şofer, un al treilea gardian stătea pe jumătate răsucit înapoi, cu spatele la portieră, supraveghindu‑l pe Blake. În primele minute, după ce gardienii îl opriseră la uşa biroului lui Jerry Harris, Blake se albise de frică. Pe măsuri însă, ce aceştia îl conduseseră în garajul din spatele sediului firmei şi‑l înghesuiseră în dubă, el începuse din nou să gândească. Se afundase în scaun, cu ochii pe jumătate închişi, încercând să dea paznicilor lui senzaţia că era şocat. Pe măsură însă ce maşina părăsise sediul TarrenTech şi se angajase pe şoseaua către oraş — neieşind din viteza limită impusă, apoi când cotise pe drumul către clinica sportivă, Blake pricepuse cât de disperată era situaţia în care se afla.
Acum nu era vorba de o situaţie precum cea dintr‑una din cărţile lui Robert Ludlum, pe care o adorase dintotdeauna, în care un profesor englez manierat reuşea întotdeauna să bată cinci spioni profesionişti, special antrenaţi, pe o alee întunecată, la miezul nopţii, scăpând cu faţa curată din încrucişări de focuri de armă, şi din atacuri cu cuţite.
Aici era vorba de realitate. Conştient că era în formă bună, convins că ar fi învins pe unul dintre paznici într‑o luptă corp la corp, era în acelaşi timp în stare să‑şi dea seama că n‑ar fi rezistat nici un minut împotriva tuturor. Nici nu se putea amăgi că ei nu l‑ar fi împuşcat dacă s‑ar fi luat de ei. N‑avea să aibă parte de nici una din acele celebre întârzieri de care se bucura James Bond, câtă vreme ticălosul care‑l prindea se juca cu el, suficient cât să‑i ofere lui Bond o posibilitate să scape, pe care acesta n‑o lăsa niciodată să‑i scape.
Nu, aceşti oameni aveau intenţia să‑l ucidă. N‑avea decât să aştepte până ce aveau să‑l ducă la adăpostul complexului lui Ames. Pe de altă parte, era convins că, dacă ar fi făcut o singură mişcare greşită, gardianul de pe locul din faţă ar fi apăsat imediat pe trăgaci.
N‑ar fi fost împuşcat de vreunul dintre indivizii de lângă el, datorită riscului prea mare ca glonţul să treacă prin el şi să‑l lovească şi pe celălalt paznic. Cui i‑ar păsa, însă, dacă s‑ar face ţăndări luneta dubei?
Apropiindu‑se de porţi, maşina încetini. Şoferul apăsă pe un buton de pe o tastatură ataşată bordului şi porţile se deschiseră. După ce trecură printre ele, porţile începură imediat să se închidă. Autovehicolul prinse viteză, cotind la stânga ca să se îndrepte spre spatele clădirii.
Avea o singură şansă, anume? când maşina avea să se oprească şi unul dintre paznicii din lateral va coborî, şi asta numai dacă nu exista un garaj interior, cum se întâmpla la TarrenTech.
— Isuse! exclamă şoferul.
Omul de lângă el sări în sus de surpriză, apoi îl privi chiorâş pe şofer.
— Ce dracu'..., începu el.
Şoferul îl ignora. Apăsă pe frâne şi arătă cu degetul înainte.
— Ce naiba se întâmplă? izbucni el. Ce dracu' mai e şi asta?
Blake se aşeză mai bine pe banchetă şi se zgâi printre cei doi bărbaţi din faţă.
La douăzeci de metri înaintea lor, stând în mijlocul aleii şi uitându‑se la maşină ca la ceva nemaivăzut, se afla o creatură cum Blake nu mai zărise vreodată în viaţa lui.
Arăta ca o relicvă ciudată a evoluţionismului, ca o specie bizară de fiinţă, nici om, nici maimuţă. Stătea ghemuită pe vine, iar corpul i se clătina înainte şi înapoi ca şi cum i‑ar fi fost greu să se concentreze asupra automobilului.
Maşina se opri scrâşnind. O clipă, cât timp cei cinci ocupanţi ai ei se holbară la jumătatea‑om‑jumătate‑bestie de pe alee, domni tăcerea. În clipa în care şoferul deschise gura să zică ceva din clădire se auzi un strigăt. Câteva secunde mai târziu, Marty Ames ieşi în goană pe una din uşile laterale, ţinând‑o de mână pe Marjorie Jackson. Creatura de pe drum se răsuci şi‑l fixă cu privirea pe Ames. Brusc ea se ridică în picioare şi scoase un urlet de furie.
— Isuse, icni şoferul. O să sară la Ames!
Trase şi frâna de mână, apoi desfăcu centura de siguranţă cu o mână în timp ce deschise portiera cu cealaltă. Imediat după aceea sări din maşină, cu arma scoasă deja din toc. Se lăsă în genunchi, apucă pistolul cu ambele mâini, îl sprijini de capota maşinii şi trase.
Creatura ezită, indecisă din cauza glonţului care‑i provocă o durere năucitoare în coapsă. Urlă încă o dată. O fracţiune de secundă păru nu mai ştie încotro s‑o ia, apoi se îndreptă din nou spre Ames.
— Trage în el! ţipă Ames. Omoară‑l, pentru numele lui Dumnezeu!
Marjorie Jackson fugise în altă direcţie la apropierea bestiei, reuşind să se ascundă după clădire. Ames era singur acum, cu spatele lipit de imobil. Privindu‑l pe Randy Stevens cum se năpusteşte spre el, revăzu în ochii lui aceeaşi furie dementă pe care o mai văzuse la Jeff LaConner. Vru s‑o ia la goană, să se facă nevăzut înapoi la adăpostul clinicii, dar picioarele refuzară să se supună comenzii date de creier, aşa că rămase ţintuit locului, înspăimântat de moarte.
Se auzi o altă împuşcătură şi Randy se împletici încă o dată, intrând într‑un soi de derivă spre stânga. Căzu în genunchi şi îşi răsuci capul, ca şi cum ar fi căutat atacantul nevăzut care îl lovea cu o armă invizibilă.
Toţi gardienii ieşiseră din maşină. Blake îşi încercă şansa. Se dădu jos din maşină, pe partea opusă clădirii şi o luă la goană către gardul ce împrejmuia proprietatea.
Şansele erau mici, dar existau. Dacă se căţăra peste gard cât timp gărzile continuau să fie ocupate cu creatura de coşmar, poate reuşea să scape.
Se auziră încă două împuşcături, dar Blake le ignoră, concentrându‑se asupra gardului. Ajunse la numai treizeci de metri de el, apoi la douăzeci.
O nouă împuşcătură răsună în aer. De această dată văzu un norişor de praf ţâşnind în faţa lui, uşor lateral dreapta. Unul dintre gardieni trăgea în el, aşa că fu nevoit să facă zigzaguri stânga‑dreapta. Când mai avea numai cinci metri până la grad, un alt glonţ lovi pământul din faţa lui şi el făcu un nou zig‑zag.
Ajunse lângă gard şi se aruncă asupra lui, sărind cât putea de sus. Ajunse cu degetele la numai câteva zeci de centimetri sub limita superioară a plasei de sârmă.
Cei două mii de volţi care străbăteau gardul îl zguduiră cu violenţă, întinzându‑i instantaneu fiecare muşchi şi arzându‑i creierul într‑o secundă. Încremenite de pe urma şocului, degetele se strânseră pe plasă, ţinând cadavrul suspendat la aproape un metru deasupra solului.

*

Un al treilea glonţ se înfipse în Randy Stevens, pătrunzând în plămânul stâng. Randy simţi o durere sfâşietoare în piept. Îşi mută atenţia de la Ames şi se concentră cum putu mai bine asupra posibilităţilor de a evada.
Privi din nou către munţi şi o luă la fugă şchiopătând. Piciorul drept nu‑l mai asculta şi fiecare pas producea spasme de durere în întreg corpul, dar el le ignoră, năpustindu‑se către înălţimile din zare şi către refugiul întrezărit acolo.
Un alt glonţ îi sfâşie carnea, apoi altul. În cele din urmă căzu înainte, cu faţa la pământ. Începu să se târască, cu braţul stâng la fel lipsit de vlagă ca şi piciorul drept. Nu trebuia să se oprească — nu putea — căci instinctul de conservare îi poruncea să înainteze. Se apropie de gard. Un alt glonţ îl lovi, dar el se întinse către gard cât putu de mult.
Cel de‑al şaptelea glonţ îl atinse în cap şi‑i explodă în creier exact în clipa în care degetele sale se încleştară de gard şi corpul zvâcni de pe urma descărcării electrice.
Munţii erau încă departe, dar asta nu mai conta, căci după ce stătuse închis un an în subsolul clinicii sportive, Randy Stevens îşi găsise în sfârşit refugiul final.

*

Mark cercetase subsolul cu grijă şi descoperise într‑un târziu o cameră în care se găsea un panou de control al sistemului de securitate. La un moment dat îl auzise pe Randy Stevens pufnind pe coridorul din faţa uşii închise, dar îl ignoră, concentrându‑se asupra comutatoarelor şi cheilor de pe panou, până ce brusc, unul dintre monitoare îi arătă imaginea maică‑sii. Se uită la eticheta de sub comutatorul acţionat — CAMERA DE TRATAMENT B —, apoi privi încă o dată imaginea de pe monitor. În acea clipă, maică‑sa se răsuci şi privi în sus la camera de luat vederi. Instantaneu, pe Mark îl cuprinse mânia binecunoscută. Întoarse spatele monitorului şi ieşi în grabă din încăpere.
Se afla la piciorul scări când auzi împuşcăturile de afară. Urcă repede treptele şi se Opri în faţa unei uşi deschise către exterior. Instinctul îi spuse să aleagă libertatea de dincolo de uşă, să scape din clădire cât mai putea. Reuşi să i se opună acestei nevoi. Apucă de uşă, o închise şi trase zăvorul, apoi se întoarse şi o luă la goană de‑a lungul coridorului către sufragerie şi sala de gimnastică din spatele ei.
Trecând pe lângă biroul lui Ames, aruncă o privire înăuntru. În afară de dezastrul din camera lui Marge Jackson, văzu forma chircită a lui Jeff LaConner, într‑o baltă de sânge pe podea. Îngheţă câteva clipe, apoi fugi mai departe.
Ajunse în sala de gimnastică şi o traversă iute către o cameră mai mică, aflată de cealaltă parte a ei.
Pe uşă trona o plăcuţă: SALA DE TRATAMENT B.
Se aruncă cu toată greutatea asupra uşii şi dădu buzna înăuntru.
Încremeni pe loc şi făcu ochii mari.
Încă legată de masa de metal, Sharon îşi înălţă capul şi‑l văzu pe Mark.
Deformarea chipului lui se accentuase. Limita de jos a frunţii ieşea mult în afară aşa încât ochii aproape dispăruseră în orbite. Bărbia părea mult prea grea pentru faţa lui şi atârna uşor deschisă. Îşi ţinea braţele lungi la distanţă de trup. Un geamăt furios îi scăpă de pe buze. Sharon îşi înăbuşi un strigăt.
— Mark, rosti ea. Ajută‑mă.
Se luptă cu legăturile dure de nylon care o ţineau, dar acestea rezistară, continuând s‑o ţintuiască pe masă.
Mark o privi cu luare‑aminte şi fu cuprins de ura pe care o ştia atât de bine. Ea nu‑i făcuse, însă, nimic — n‑avea nici un motiv să fie mânios pe ea.
O amintire vagă îi trecu prin minte.
O amintire a momentului când se afla la maşina de vâslit, când simţea o ură crescută faţă de adversarii săi. Făcea parte din tratament — şi ştia asta abia acum. Îi administrau un soi de drog, care inducea mânie, eliberând rezervele de energie psihică din străfundurile lui.
Un drog care‑l făcea furios şi‑i inducea dorinţa disperată de a câştiga.
Cu o zi în urmă, însă — oare chiar trecuse numai o zi? — apăruseră şi alte imagini. Îşi aminti că obiectul mâniei i se schimbase, în prim‑plan apărând maică‑sa.
Asta fusese dorinţa lor, şi treaba reuşise.
Priveliştea chipului maică‑si declanşa o ură iraţională.
— Nu te uita la mine! urlă el. Nu te uita la mine!
Sharon ezită, dar ceva îi porunci să se supună comenzii fără crâcnire. Îşi lăsă capul să cadă la loc pe masă şi fixă din nou tavanul cu privirea. Amortizate de pereţii clădirii, de undeva, de afară, veneau ecouri de împuşcături.
— Ce se întâmplă? întrebă ea înspăimântată, simţind degetele lui Mark luptându‑se cu legăturile şi rupându‑le. Ce fac?
— Ne ucid, răspunse, sec, Mark.
Eliberă ultima legătură, apoi se întoarse cu spatele când Sharon se ridică în capul oaselor şi îşi frecă picioarele amorţite.
— Vor ca eu să te omor, o informă Mark. Asta s‑a întâmplat azi‑noapte. N‑aveam nimic cu tine, mamă. Ei... ei mi‑au făcut ceva. E de ajuns să mă uit la tine şi simt că înnebunesc!
Sharon simţi că i se pune un nod în gât şi se forţă să se stăpânească. Trebuia să reuşească, mai ales acum!
Acum trebuia să se concentreze asupra posibilităţilor de evadare din acel loc.
— Unde ne aflăm? se interesă ea.
Îşi coborî picioarele de pe masă şi încercă dacă pot să‑i susţină greutatea corpului. O clipă tremurară, dar reuşi să le stăpânească prin forţa voinţei.
— În... În sala de gimnastică, murmură Mark. În spatele sufrageriei.
— Hai, îl îndemnă Sharon.
Se răsuci către el, dar îşi aminti la timp de avertismentul lui.
— Urmează‑mă. N‑o să mă întorc decât când o să‑mi spui tu.
Fără a aştepta replica lui Mark, o luă la fugă către sufragerie.
Inima îi bătea cu putere. Era convinsă că infirmierii vor apare în orice clipă, blocându‑le calea. Când ajunse în sufragerie, însă, descoperi că locul era pustiu.
Cu Mark în spate, alergă prin hol spre uşa din faţă, rugându‑se ca maşina lui Elaine Harris să fie încă parcată acolo unde o lăsase.
Ezită în faţa uşii, privind, temătoare, prin sticla groasă.
Autovehicolul se găsea unde trebuia. În curtea clinicii domnea tăcerea. Trase adânc aer în piept, apoi deschise uşa.
— Du‑te în spate, îi strigă ea peste umăr lui Mark. Intră acolo şi ţine capul jos.
Trase de portiera din dreptul volanului şi se căţără la bordul maşinii. Mâna ei căută cheile de contact încă înainte de a trânti portiera după ea. Auzi trântindu‑se portiera din spate. Răsuci cheia, apoi icni uşor când starterul cârâi, dar motorul nu răspunse. Ochii i se umplură de lacrimi de disperare. În sfârşit, motorul prinse viaţă. Dădu drumul frânei de mână şi introduse maneta în viteză.
Apăsă până la fund pedala de acceleraţie. Cauciucurile scrâşniră şi maşina porni ca din puşcă, se roti pe loc, apoi ţâşni drept spre porţi. Sharon ignoră aleea, luând‑o pe pajişte. Reveni pe şosea la numai cincizeci de metri de gard.
Se uită în oglinda retrovizoare. Îl văzu pe Marty Ames, făcând disperat cu mâna în încercarea de a atrage atenţia paznicilor. Aceştia, erau cu toţii adunaţi în jurul unei fiinţe de nedescris, căzută la pământ lângă gard. Când îşi ridicară privirea, maşina ajunsese aproape de porţi.
Vitezometrul indica şaptezeci de kilometri pe oră când se lovi de porţi. Sharon aşteptă până în ultima clipă, când se asigură că automobilul nu se va izbi de stâlpii din lateral, ca să‑şi ghemuiască capul, protejându‑se astfel încât parbrizul s‑ar fi făcut ţăndări.
Resimţi puternic impactul. Maşina îşi pierdu puţin din viteză, dar porţile cedară.
Parbrizul rezistase. Sharon îşi ridică capul. Piciorul continua să stea apăsat pe pedala de acceleraţie, iar acul vitezometrului începu din nou să urce.
Frână când ieşiră în şoseaua principală, apoi coti la dreapta, către munţi, şi înfipse din nou piciorul în acceleraţie.
Automobilul se îndepărtă rapid de Silverdale, către adăpostul munţilor.

26

Dick Kennally stătea cu faţa la fereastră, admirând priveliştea ce se deschidea din sufrageria clinicii sportive, în special munţii ce se înălţau maiestuos către est. În încăpere domnea tăcerea. Aproape că simţea privirile celor trei oameni din spate aţintite asupra lui. Îl aşteptau să spună ceva.
Privirea lui abandonă munţii şi cercetă pajiştile largi şi terenurile de sport îngrădite de gardul care înconjura proprietatea. Totul părea paşnic şi senin. Nu mai rămăsese nimic din carnagiul pe care îl văzuse când sosise aici, cu două ore în urmă. Fusese atunci şocat de peisajul care îl întâmpinase: cadavrul lui Blake Tanner, atârnând de gard, cu degetele carbonizate prinse de plasa de sârmă, cu o baltă de sânge împrăştiindu‑se sub picioare.
La o sută de metri mai încolo, tot lângă gard, un alt cadavru, ghemuit pe sol, ciuruit de gloanţe. Ames îl informase că acele rămăşiţe umane fuseseră cândva Randy Stevens. Îi venise să vomite şi respinsese ceea ce auzise, ca fiind imposibil. Ceea ce zăcea pe sol n‑avea cum să fi fost vreodată o fiinţă umană.
După aceea, îl văzuse pe Jeff LaConner. Treptat, pricepuse ce se petrecea de fapt în spaţiul îngrădit al clinicii sportive.
Timp de aproape o oră lăsase la o parte emoţiile şi se ocupase de detaliile tehnice ale curăţării locului. Se luaseră fotografii — deşi era convins că acestea aveau să fie distruse —, iar cadavrele fuseseră adunate grămadă într‑o cameră din subsol — subsol despre care el habar n‑avusese că există, cu camerele de izolare şi cuştile de acolo, cu pereţii săi de un alb orbitor şi cu drugii metalici. Treaba o făcuseră cei patru gardieni de la TarrenTech, căci, chiar dacă era şocat, Kennally ştiuse instinctiv că‑i mai bine să‑i lase pe aceştia să se ocupe de dezastru decât să‑şi cheme oamenii lui. Aleea şi terenurile spălate cu furtunul — chiar şi gardul fusese curăţat cu cârpă şi săpun — astfel încât, privind acum pe fereastră, nu se putea zări nici o urmă a măcelului.
N‑avea nici o îndoială că lucrurile se vor petrece identic în interiorul biroului lui Ames. Până a doua zi camerele vor fi zugrăvite, covorul şi uşa înlocuite, iar biroul lui Marjorie Jackson — mai exact o copie identică a lui — va trona din nou în anticameră, în spatele lui Marjorie păzind intimitatea şefului ei.
Afară, pe drumul ce ducea către munţi, o echipă de securitate de la TarrenTech montase un baraj. Se afla la o milă depărtare, după o curbă, invizibil pentru oricine ar fi venit dinspre oraş. Era puţin probabil să meargă cineva înspre munte acum. Şoseaua ducea către o zonă de schi aflată la doisprezece kilometri mai încolo, şi nu exista nici un motiv ca să se îndrepte careva într‑acolo pentru cel puţin încă două sau trei săptămâni.
Dacă Sharon Tanner încerca, însă, să coboare, barajul avea să‑i blocheze intenţia. Oricum, Kennally era sigur că ea n‑avea să coboare. Tocmai de aceea, el şi o echipă de la TarrenTech aveau să se ducă după ea şi s‑o vâneze, la fel ca şi pe fiul ei.
Aveau să‑i vâneze ca pe animale.
Cu asta se va încheia totul.
Jerry Harris îi explicase deja cum stăteau lucrurile. Se va spune că a fost un nou accident, care, de data asta, se va fi întâmplat departe de Silverdale. Existau o mulţime de martori la evenimentele petrecute în şcoală în acea dimineaţă — jumătate dintre elevi îl văzuseră pe Mark luat pe sus în cămaşă de forţă.
Istoria era simplă. Părinţii lui se hotărâseră să‑l ducă la un ospiciu din Canon City, dar pe drum, în munţi, avusese loc un accident. Blake pierduse controlul volanului pe drumul acela primejdios — poate fusese chiar vina lui Mark, poate că băiatul fusese brusc apucat de una dintre crizele subite de furie care îl afectaseră cu o zi înainte, şi îşi atacase tatăl. Ideea de bază rămânea, însă, aceea că maşina scăpase de sub control, ieşise de pe şosea şi se prăbuşise într‑una dintre prăpăstiile adânci, unde explodase.
Se vor descoperi şi cadavre arse până la a fi de nerecunoscut. Cu toate astea, ele vor putea fi socotite ca rămăşiţe ale familiei Tanner şi vor fi îngropate în Silverdale. Se vor ţine câteva necrologuri înălţătoare şi se vor vărsa lacrimi de durere.
Iar după aceea viaţa îşi va relua cursul firesc.
Asta dacă Dick Kennally era de acord să ia parte la acest plan.
Harris îi explicase şi în ce consta cealaltă variantă, iar alternativa îl făcea şi acum să se înfioare, chiar dacă afară era o după‑amiază senină de toamnă.
Dacă se afla despre ce se petrecea în Silverdale întregul oraş avea să fie ruinat. Aproape toţi locuitorii lui se lăsaseră angrenaţi, într‑un fel sau altul, în proiectul TarrenTech ce se desfăşura la clinica sportivă. Poate că nu toţi erau implicaţi activ, poate că nici nu erau conştienţi de asta, şi totuşi erau cu toţii culpabili. Pentru unii dintre ei — şi Dick Kennally ştia cu certitudine că el se număra printre ei — implicarea fusese activă. El fusese cel care i‑l adusese lui Marty Ames pe Jeff LaConner în noaptea aceea de acum câteva săptămâni; el, şi nu altul, îi permisese de câţiva ani buni lui Jerry Harris să‑i dea ordine.
El completase cu mâna lui raportul despre moartea lui Andrew MacCallum, raport care nu lăsa nici un dubiu că fusese un „accident" şi nimic altceva.
Phil Collins fusese şi el implicat activ. Cooperase în permanenţă cu Ames şi cu Harris, executând tot ce i se cerea ca să menţină programul alimentat cu subiecţi. Poate că nu avea amănunte despre ce se petrecuse, dar ştia, cu siguranţă, că rezultatele lui Ames nu puteau proveni numai din dietă şi exerciţii. Aşa că şi Collins era direct culpabil.
Kennally nu putea nici măcar acum să numere câte persoane se implicaseră în proiect de‑a lungul anilor, câţi dintre băieţii care jucaseră în echipele oraşului aveau corpurile modificate şi restructurate de către compuşii administraţi de Ames.
Oricum fuseseră mai multe zeci de persoane.
Iar oraşul preferase să închidă ochii şi să accepte totul fără crâcnire, căci proiectul îi adusese prosperitate şi faimă.
Veneau de acum în fiecare an în Silverdale chiar şi geambaşii echipelor de colegii, nerăbdători să‑şi înhaţe o pradă din rândul băieţilor bine crescuţi şi duri din oraş, băieţi care crescuseră în aerul proaspăt şi climatul sănătos al Munţilor Stâncoşi.
Şi în laboratorul lui Marty Ames.
Dacă se afla tărăşenia, TarrenTech avea să fie distrus, ca şi oraşul Silverdale, de altfel.
Câte persoane vor înfunda puşcăria? Câte vor mai supravieţui dacă se afla că acolo s‑au făcut experimente pe cobai umani?
Numele oraşului va rămâne faimos, dar Dick Kennally se înfioră când se gândi cu ce va fi asociată acea faimă.
Şi nici unul dintre ei nu va putea să‑şi refacă viaţa.
— Nu prea există alternativă, nu? îl auzi el pe Jerry Harris.
Se întoarse şi se uită la el. Jerry Harris şi Marty Ames îl priveau cu o expresie de duritate în ochi.
Chiar şi Marjorie Jackson se uita la el cu severitate, deşi era palidă la faţă şi încerca să‑şi stăpânească tremuratul mâinilor ţinute în poală,
Trebuia să ia o decizie.
— În regulă, rosti el. Ce facem, însă, cu fetiţa? Kelly, n‑o cheamă aşa?
Brusc tensiunea din atmosferă dispăru. Oftând uşurată, Marge Jackson se ridică în picioare şi se duse către o cafetieră mare de pe un birou micuţ, îşi turnă o ceaşcă cu lichid, şi umplu alta pentru şeful ei.
— O să avem, bineînţeles, grijă de ea, rosti Harris. Ea n‑are nici o vină.
Îl privi interogativ pe Kennally.
— Ce facem cu oamenii tăi?
Poliţistul clătină din cap.
— Nu‑i putem amesteca. În afară de Collins şi de mine nimeni nu trebuie să ştie ce s‑a petrecut aici. Ca atare, o să am nevoie de câţiva oameni de‑ai dumneavoastră pentru poteră.
Harris dădu, scurt, din cap.
— De câţi?
Kennally înălţă din umeri.
— Juma de duzină. O s‑o folosesc pe Mitzi ca să dau de urma lor, dar nu m‑aştept să fi ajuns departe.
— De fapt pun pariu că stau acolo, în maşina soţiei dumneavoastră, şi ne aşteaptă.
Îşi frecă palmele una de alta, gata să treacă la acţiune. Cu cât se va termina mai rapid totul cu atât va putea uita mai repede.

*

Kelly Tanner fusese agitată toată ziua. Se frecase tot timpul pe scaunul ei şi abia dacă‑l auzise pe profesor. Nu ştia ce se întâmpla, dar devenise, odată cu scurgerea timpului, tot mai nervoasă, până ce avusese senzaţia că o să explodeze. Când sună ultimul clopoţel, ţâşni din bancă şi alergă spre uşă ca să iasă prima din clasă. Erica Mason, pe care Kelly o socotea deja ca pe cea mai bună prietenă, o prinse în hol.
— Vrei să vii la mine? o pofti ea pe Kelly. Mama mi‑a spus că ne putem face prăjituri în după‑amiaza aceasta dacă vrem.
Kelly clătină din cap.
— Cred că‑i mai bine să mă duc acasă.
Pe chipul Ericăi se aşternu dezamăgirea. Imediat, însă, expresia ei se lumină.
— Atunci vin eu cu tine, se oferi ea. Poate că o să ne lase mama ta să facem prăjituri.
Kelly clătină din nou din cap.
Ceva era în neregulă acasă, dar nu ştia exact ce. Simţea doar că Mark păţise ceva şi că părinţii ei se certaseră pe tema asta toată noaptea. Pe urmă maică‑sa nici nu coborâse la micul dejun de dimineaţă, iar un astfel de eveniment avea loc numai când i se făcea rău.
Tatăl ei, însă, nu‑i spusese că maică‑sa era bolnavă — de fapt, nu rostise nici o vorbă. Se uitase numai la Mark, iar Mark plecase la şcoală mai devreme ca de obicei, nerostind nici el vreo vorbă.
Iar Kelly avusese toată ziua un sentiment ciudat, pe care‑l avea din când în când.
Nu‑l putea identifica cu precizie — era numai o senzaţie bizară în coşul pieptului şi o certitudine că se va întâmpla ceva.
Când avea acel sentiment ziua îi era compromisă. N‑avusese, însă, niciodată o zi atât de rea precum cea de azi.
— Trebuie să mă duc acasă, mormăi ea. Am nişte chestii de făcut.
Se întoarse şi o părăsi pe Erica, fugind către curtea şcolii, unde se opri să‑şi pună jacheta pe ea, apoi îşi aruncă ghiozdanul peste umăr şi se îndreptă spre casă.
Cincisprezece minute mai târziu coti pe Telluride Drive şi îşi zări casa la mică distanţă, de cealaltă parte a străzii.
Se opri în loc şi se uită fix la ea.
Arăta la fel ca întotdeauna, dar în această după‑amiază avea un aer uşor schimbat.
Părea pustie.
Porni din nou, încet. Ghemul din coşul pieptului devenea tot mai dureros. Făcu o nouă pauză când ajunse exact vizavi de clădire.
Brusc îşi dori să se fi dus la Erica sau s‑o lase pe aceasta să vină acasă cu ea. Aşa cum stătea pe trotuar şi privea ţintă casa, avea un sentiment cumplit de singurătate.
Se autoîncurajă, spunându‑şi că era o prostie. Doar nu mai era un bebeluş. În plus, de nenumărate ori venise acasă de la şcoală şi nu găsise pe nimeni. Întotdeauna o aştepta un bilet, prins cu un magnet de frigider, prin care maică‑sa o anunţa unde era şi la ce oră se va întoarce.
Înainte mai era şi Chivas, care însemna mai mult decât o simplă companie pentru ea.
Azi Chivas n‑o mai aştepta.
Ochii i se umplură de lacrimi, dar le şterse, îndârjită, cu mâneca hainei. Într‑un târziu traversă strada şi intră pe aleea către uşa din faţă.
Simţea şi mai tare că locuinţa era pustie. Băgă mâna în buzunar după cheia de la uşă, dar o voce interioară îi spuse să încerce clanţa mai întâi.
Era neîncuiată. Se încruntă, nedumerită, şi împinse uşa.
De obicei, când uşa era neîncuiată însemna că maică‑sa era acasă.
Astăzi, însă, senzaţia de pustietate era pregnantă.
— M‑mamă? strigă ea intrând în vestibul şi lăsând uşa deschisă în spatele ei. Eu sunt! E cineva acasă?
Îi răspunse numai ecoul. Când văzu că nu primeşte nici un răspuns, o apucă spaima. Dacă nu era acasă cum de era uşa descuiată?
Îşi spuse că nimeni din Silverdale nu încuia uşa propriei case, numai că ştia prea bine că ai ei o făceau.
Se duse la bucătărie şi îşi lăsă ghiozdanul pe masă, apoi cercetă frigiderul ca să vadă dacă nu i se lăsase un bilet.
Nu i se lăsase nimic.
Vru să‑şi sune tatăl la serviri şi să‑l întrebe unde era maică‑sa, dar se hotărî să n‑o facă. Avea voie să‑l sune numai în caz de urgenţă, cum ar fi fost în cazul unui incendiu, sau a unei îmbolnăviri, sau altceva de acest gen.
Faptul că maică‑sa nu‑i lăsase nici un bilet nu însemna că se petrecuse ceva grav.
Deschise frigiderul şi inspectă interiorul lui, încercând să se decidă dacă vroia să mănânce ceva, apoi îl închise când îşi dădu seama că nu‑i era foame.
Îmbufnată, se duse la uşa din spate, dădu perdeaua la o parte şi se uită în curte.
Observă, pentru prima dată, că era ceva în neregulă.
Uşiţa de la cuşca iepurilor era larg deschisă, iar înăuntru animalele stăteau înghesuite unul într‑altul.
Asta era o ciudăţenie, căci oricând aveau ocazia, aceştia nu ezitau să încerce să evadeze din închisoarea lor.
Îşi aminti de Chivas şi un fior îi străbătu şira spinării.
Tremurând, deschise uşa din spate şi ieşi, în după‑amiaza răcoroasă de afară. Îşi trase fermoarul jachetei până la bărbie, dar gestul n‑o ajută prea mult, căci simţi cum o ia frigul în timp ce traversă curtea către cuşca rozătoarelor.
Stătea tăcută şi plângea, privind corpurile lipsite de viaţă ale iepurilor, când o mână o atinse pe umăr.
Sări ca arsă, apoi se uită în sus, aşteptându‑se s‑o vadă pe maică‑sa. Când o recunoscu pe Elaine Harris şi văzu expresia ciudată de pe chipul acesteia, înţelese că se petrecuse ceva foarte grav.
— Mă tem că trebuie să‑ţi spun ceva, Kelly, rosti Elaine, conducând‑o cu blândeţe pe fată înapoi spre casă.
Kelly se mişcă supusă, cu picioare de plumb, convinsă că ştia deja ce avea să‑i comunice doamna Harris.
Ascultă în tăcere povestea femeii, prin care o informa că părinţii şi fratele ei muriseră. Larg deschişi şi ficşi, ochii ei o ţintuiau pe Elaine. Se lupta cu lacrimile care stăteau gata să ţâşnească.
— A fost un accident îngrozitor, încheie Elaine, repetând cuvintele pe care i le spusese soţul ei cu puţină vreme înainte, cuvinte pe care ea n‑avea nici un motiv să le pună la îndoială. O îmbrăţişă pe Kelly şi încercă s‑o tragă aproape de ea, dar corpul fetiţei rămase înţepenit. Nu ştim ce s‑a întâmplat, şi nu cred că vom afla vreodată. Mămica ta şi tăticul tău încercau să‑ţi ajute frăţiorul. El... era bolnav, şi ei îl duceau la spital.
În acea clipă un suspin zgudui corpul fetiţei care se aruncă la pieptul femeii.
Elaine nu mai zise nimic o vreme. O ţinu pe Kelly aproape de ea, cu ochii plini de lacrimi faţă de resemnarea de pe chipul fetiţei.
— O să fie bine, încercă ea s‑o liniştească. Unchiul tău Jerry şi cu mine o să te ocrotim şi n‑o să trebuiască să‑ţi faci griji pentru nimic.
O strânse pe Kelly tare, apoi se desprinse de ea şi o conduse spre ieşire.
— Să mergem acum, rosti ea încet. O să ne ducem acasă la noi şi o să venim mai târziu după lucrurile tale. E‑n regulă?
Incapabilă să gândească, Kelly încuviinţă tăcută. Când ajunseră la uşa din faţă, Kelly se opri, bătând‑o pe Elaine pe mână până ce aceasta se opri şi ea.
Fata se întoarse şi privi înapoi.
În sufletul ei ştia că n‑avea să‑şi mai revadă vreodată familia.
Imaginea casei începu să se înceţoşeze datorită lacrimilor din ochi. Atunci se întoarse cu spatele la ea.
Sharon respira cu greutate şi întreg corpul îi devenise o masă de muşchi dureroşi. Cu toate astea, continuă să înainteze. În faţa ei, pe potecă, Mark nu dădea nici un semn de oboseală, căţărându‑se cu îndârjire şi oprindu‑se din când în când ca ea să‑l ajungă din urmă. Chiar şi momentele în care ea trebuia să se oprească şi să stea jos ca să‑şi revină un pic. Mark continua să se mişte, căutând pe potecă, sau în afara ei, un loc unde să aibă priveliştea întregii văi. De fiecare dată când zărea un astfel de loc posibil, rămânea nemişcat şi privea în toate părţile ca un animal înfricoşat, cercetând terenul de dedesubt şi căutând urme ale vânătorilor care porniseră deja pe urmele lor.
Când ajunseră, cu câteva ore înainte, la capătul şoselei, descoperiseră doar o parcare mare la baza unui teleferic. Sharon simţise că‑i vine tău. Ar fi trebuit s‑o ia pe celălalt drum, să fi traversat Silverdale în viteză şi să se fi îndreptat spre capătul văii. Acum căzuseră într‑o cursă. O clipă fusese tentată să se întoarcă, dar Mark o oprise, parcă citindu‑i gândurile.
— Nu ne putem întoarce, îi spusese el. Ei o să bareze şoseaua şi n‑o să putem trece niciodată de obstacol.
— Dar nici nu putem sta aici, replicase Sharon.
Mark coborâse, însă, deja din maşină şi privise către munte.
— Acolo sus, zisese el. Trebuie să ne găsim un ascunziş.
Se apucase să caute ceva în portbagajul maşinii, dar singurul lucru folositor pe care îl găsise fusese o pătură uzată ce părea că nu fusese folosită la altceva decât la picnicuri în ultimii ani. Subţiată de rosături şi plină de resturi de iarbă şi frunze, pătura nu oferea decât prea puţină protecţie faţă de frigul nopţii, dar tot era mai bine decât nimic. Porniseră la drum cu pătura înfăşurată sub braţul lui Mark.
Primii kilometri îi parcurseseră rapid. Când începuse urcuşul dur, însă, Sharon începuse să obosească.
Pe de altă parte, Mark îşi simţise corpul adaptându‑se perfect efortului. Picioarele păreau să‑şi găsească un ritm al lor iar restul corpului începuse să transpire în încercarea de a păstra o temperatură internă constantă. În cele din urmă îi dispărură şi ultimele rămăşiţe ale migrenei şi continuase să meargă, respirând profund. La un moment dat maică‑sa îi strigase din urmă că trebuia să se odihnească. Atunci el se întorsese din instinct şi o privise în faţă.
O clipă simţise cum îl cuprinde mânia, dar se luptase cu ea, forţând‑o că cedeze, repetându‑şi la infinit în gând că n‑avea suport real, că era şi aceasta doar o creaţie a lui Ames, un răspuns pavlovian, ca al unui câine care salivează la auzul sunetului unui clopoţel. Pe măsură ce trecea timpul, descoperise că îşi putea controla de minune furia.
Ea nu‑i dispăruse, asta era clar, şi‑l mai încerca încă, dar lui nu‑i mai era teamă că în orice clipă avea să‑şi lovească mama, să‑i încercuiască gâtul cu degetele lui puternice şi să înceapă să strângă.
Zări potera când soarele începea să apună. Nu putea să spună cu exactitate câţi oameni erau pe urmele lor, dar se mişcau fără zgomot, căţărându‑se pe panta pe care urcaseră Sharon şi cu el. O clipă Mark se întrebă de unde erau indivizii atât de convinşi că urmau drumul corect.
În acea clipă privirea îi căzu pe câinele care trăgea cu forţă de lesă, cu nasul lipit de pământ.
— Oh, Doamne, gemu Sharon când auzi despre câine. Ce‑o să ne facem?
— O să continuăm să mergem, răspunse, sumbru, Mark. Doar n‑o să ne aşezăm aşteptând să ne predăm.
Ca atare porniră, din nou, la drum.
În jurul lor se lăsa întunericul. Odată cu noaptea venea şi o briză rece, care le pătrundea prin haine, îngheţându‑le oasele. Sharon simţi cum o apucă tremuratul însă Mark nu dădu nici un semn că ar fi fost deranjat de vreme. Când amurgul făcu loc beznei nopţii, Sharon se împiedică şi simţi o durere usturătoare în tot piciorul când i se răsuci glezna.
Ţipă şi se prăbuşi la pământ, începând să‑şi frece cu putere articulaţia rănită.
— Mark? strigă ea. Mark!
El se întoarse şi veni în fugă la ea. Se aşeză lângă ea, îi luă, cu blândeţe, glezna în palmele sale mari şi încercă s‑o maseze. Sharon se strâmbă în parte de durere, în parte datorită priveliştii mâinilor lui deformate şi a senzaţiei ciudate provocate de pielea lui aspră pe carnea ei. În cele din urmă, ajutată de Mark, se ridică în picioare şi testă posibilitatea de folosire a gleznei invalide.
Putea să meargă, dar şchiopăta îngrozitor.
Fără vreun comentariu, Mark se alătură şi‑şi strecură braţul în jurul ei, apoi porni din nou să urce panta, pe jumătate sprijinind‑o, pe jumătate cărând‑o.
După o oră Sharon nu mai putea umbla.
Se aflau pe o creastă, iar poteca şerpuia printr‑un labirint de bolovani enormi. Mark o abandonă pe Sharon unde se afla şi făcu câţiva paşi înapoi, cercetând zona. Într‑un târziu găsi un bolovan scobit lângă care se afla, la câţiva paşi, un altul, mai mic. Între cele două stânci se găsea suficient spaţiu ca ei doi să se poată odihni câteva minute. Pe lângă asta, pietrele le puteau oferi puţin adăpost împotriva vântului. Mark ştia, însă, că bolovanii nu puteau da protecţie contra câinelui care le mirosea urmele.
Iar câinele aducea cu el oamenii.
— Nu putem scăpa, nu‑i aşa? întrebă Sharon după câteva minute de odihnă.
Îşi înconjurase umerii cu pătura, iar piciorul rănit şi‑l ţinea întins în faţă. Îi venea să plângă dar rezistă tentaţiei.
— N‑nu ştiu, răspunse Mark după câteva secunde de tăcere. Ar trebui să găsesc o modalitate de a ucide câinele.
Rostise vorbele cu atâta apăsare, încât Sharon se înfioră. Îşi aminti de măcelul văzut în curtea clinicii sportive şi se oţeli împotriva slăbiciunii ei. Mark ucisese odată un câine şi urma să ucidă un altul acum? Şi ce dacă? În comparaţie cu cele înfăptuite de Ames...
— Cum? întrebă ea. Cum ai putea s‑o faci?
Mark clătină din cap.
— Nu pot dacă ei nu‑i dau drumul. Nu sunt atât de proşti, însă, ca s‑o facă.
Se aşternu tăcerea. După o vreme auziră din ce în ce mai tare lătratul câinelui.
Deşi îi era frică, Sharon nu se putea decide să se ridice în picioare, nu putea comanda trupului să răspundă la nevoia de a fugi de acolo.
Ca şi cum ar fi înţeles, Mark se aşeză lângă ea, adoptând un aer de resemnare.
Câinele era aproape acum. Se puteau auzi chiar vocile oamenilor care strigau unul la altul, şi se puteau vedea fasciculele lanternelor prin care se încerca iluminarea potecii. Ca şi cum ar fi sesizat că se apropie de pradă, câinele tăcu.
O clipă mai târziu o voce se făcu auzită în noapte, amplificată de o portavoce.
— E‑n regulă, doamnă Tanner. Suntem patrula de stat. S‑a terminat totul. Puteţi coborî.
Sharon încremeni. Era oare posibil? Dar cum?
Vocea se auzi din nou.
— Ne aflăm aici ca să vă ajutăm, doamnă Tanner. Soţul dumneavoastră ne‑a sunat după‑amiază, când a văzut că nu i se dă voie să vă contacteze la clinica sportivă. S‑a încheiat totul, doamnă Tanner. I‑am prins pe toţi.
Blake! Blake o crezuse, în sfârşit, şi alertase patrula de stat! Aproape ţipând de uşurare, Sharon se strădui să se ridice în picioare, dar Mark o prinse de încheietură.
— Mint, mamă, şopti el. E o cursă!
— Nu! scânci Sharon. E‑n regulă — n‑aveam de ce să ne temem!
Nu‑i putea vedea faţa lui Mark, dar simţi strânsoarea lui întărindu‑se. Vorbi din nou, luptându‑se cu sine ca să‑şi menţină tonul coborât:
— Şi ce dacă e o cursă, Mark? Oricum nu putem scăpa. Nu cred că mai sunt în stare să fac vreun pas. Aşa că dă‑mi drumul, dragule. Te rog! Dacă nu‑i o cursă, atunci suntem salvaţi. Iar dacă e, atunci...
Se opri, simţind nehotărârea lui.
— Te rog! îl imploră ea încă o dată.
Simţi dintr‑o dată strânsoarea slăbind în intensitate, apoi Mark o trase aproape de el.
— Te iubesc, mamă, şopti el. Indiferent ce se va întâmpla, eu te iubesc.
Ea îl sărută. Îşi apăsă buzele pe gura lui deformată şi‑i mângâie cu degetele fruntea bombată.
— Şi eu te iubesc, îi răspunse ea.
Clătinându‑se din pricina gleznei, ieşi în calea luminii.
— S‑sunt aici! strigă ea.
Instantaneu bezna fu sfâşiată de fascicule luminoase, toate concentrate asupra ei. Făcu un pas în faţă.
În acea clipă armele prinseră viaţă.
Noaptea se prefăcu în ţăndări din pricina împuşcăturilor. Sharon tresări spasmodic, ciuruită de rafale şi muri înainte ca trupul să i se prăbuşească pe sol.
Gloanţele ricoşară de pietrele din jur, cu un ţiuit ca de bondari.
Ecoul împuşcăturilor ricoşă de pereţii stâncoşi, peste vale. În câteva fracţiuni de secundă Mark se făcu nevăzut din adăpostul improvizat, se furişă printr‑o spărtură îngustă între alţi doi bolovani şi începu să se caţere drept pe versantul muntos, strecurându‑se printre unele stânci sau sărind peste altele.
— Dă drumul câinelui! se auzi o voce în spatele lui. Dă‑i drumul, la naiba!
Noaptea se umplu încă o dată de lătrături. Animalul ignora acum mirosul omului şi se ghida cu uşurinţă după sunetele făcute de acesta în timp ce urca. După el veneau şi oamenii, încercând din răsputeri să ţină pasul dar nereuşind să fie la fel de rapizi. În mai puţin de un minut, Mark luase un avans apreciabil.
Dintr‑o dată Mark auzi un mârâit furios în spate. Se întoarse la timp ca să vadă animalul aruncându‑se asupra lui.
Îl prinse în aer, înşfăcându‑l de gât şi ţinându‑i la distanţă fălcile avide să înhaţe.
De această dată nu mai pierdu timp cu strangulatul. Ştia exact ce avea de făcut.
Ori ucidea ori era ucis.
Strânse cu forţă câinele de gât, apoi îl ridică deasupra capului şi‑l trânti cu toată puterea de colţii unei stânci.
Se auzi un trosnet înfiorător când şira animalului se frânse. Câinele rămase inert în mâinile lui Mark. Acesta îi dădu drumul, se răsuci pe călcâie şi se topi în adăpostul oferit de întuneric.
Ştia că, fără câine, indivizii n‑aveau nici o şansă ca să‑l urmărească, darămite ca să‑l prindă.
Inspiră adânc aerul nopţii şi plămânii i se umplură cu arome pe care nu le mai savurase înainte, mirosuri la care omul era insensibil, dar care îl ghidează pe animal în peregrinările lui nocturne.
Ieşi din grohotiş şi se trezi într‑o zonă cu pământ acoperit cu iarbă, pini şi pâlcuri de plopi. Începu să alerge, simţindu‑se uşor şi proaspăt, ca şi cum până atunci s‑ar fi odihnit.
Continuă să urce pe munte, către întinderile vaste acoperite cu copaci şi pajişti, unde simţea de pe acum că va da peste acea aromă rară a adevăratei libertăţi pe care n‑o cunoştea decât un animal sălbatic...

27

Trecuseră aproape două săptămâni de la funeraliile familiei ei. De atunci, în fiecare dimineaţă când se trezea, complet dezorientată în mediul străin al micului dormitor, aflat lângă cel al Lindei, pe care familia Harris i‑l destinase din ziua în care se aflase că familia ei murise, Kelly Tanner simţea perna umedă şi ştia că plânsese în cursul nopţii. În această dimineaţă de sâmbătă, însă, Kelly îşi dădu seama unde se află chiar în clipa în care se deşteptă.
Perna era uscată, ceea ce însemna că nu vărsase nici o lacrimă, sau nu îndeajuns de multe ca să ude materialul.
Rămase întinsă în pat câteva minute, ascultând zgomotul casei. Nu difereau prea mult de cele din fosta ei locuinţă dimineaţa, iar dacă‑şi închidea ochii şi se concentra foarte tare, aproape că‑şi putea închipui că nu se schimbase nimic, că se afla tot în vechea ei cameră din Telluride Drive.
Duşul mergând însemna că tatăl ei se sculase deja, iar sunetele metalice din bucătărie semnificau pâiniţele pe care le pregătea maică‑sa. Îşi putea închipui chiar că icnetele dinspre capătul coridorului proveneau din camera lui Mark şi îşi aveau sursa în exerciţiile pe care acesta le începuse cu o lună în urmă.
Numai că nu era nici Mark, nici maică‑sa, nici taică‑său. Erau doar membrii familiei Harris şi, cu toate că ea simţea încercarea lor de a fi plini de solicitudine, avea mereu înrădăcinat sentimentul că nu le prea păsa de ea, că se gândeau să fie amabili doar pentru că ea era acum orfană.
Orfană.
Răsuci cuvântul în minte, îl examină pe toate părţile, până ce acesta îşi pierdu brusc orice înţeles. Era un joc pe care îl juca uneori cu sine: lua un cuvânt simplu pe care îl repeta la infinit până ce nu ajungea decât o noţiune lipsită de sens.
În această dimineaţă era pentru prima dată când se putea gândi la înmormântare fără să plângă. Nu ştia dacă ceremonia fusese la fel cu altele, căci nu mai asistase la aşa ceva înainte. Nu participaseră prea multe persoane şi nu durase prea mult. Stând în primul rând din bisericuţă, ascultând necrologul ţinut de un individ pe care nu‑l mai văzuse înainte — şi despre care era convinsă că nu‑i cunoscuse pe ai ei, aşa că de unde şi până unde îşi putea el permite să vorbească despre nişte fiinţe străine? — încercase să se convingă că în cele trei sicrie aliniate în faţa altarului se găseau, într‑adevăr, mama, tata şi fratele ei.
Capacele sicrielor fuseseră închise şi sigilate. Nimeni nu‑i permisese să arunce o privire înăuntru, şi de aceea îi fusese greu să accepte că acela era adevărul. De fapt, auzind la un moment dat uşa deschizându‑se, privise înapoi, aproape încredinţată că o să‑l vadă pe Mark păşind pe culoar înspre ea. Nu fusese, însă, el, ci doar un alt necunoscut, aşa că se întorsese la loc. După aceea, când ieşiseră către micul cimitir din spatele bisericii, avusese o senzaţie stranie în clipa în care lăsaseră în pământ sicriul lui Mark.
El nu era acolo!
Ideea apăruse în mintea ei din neant. Încercase să‑şi spună că era o proastă. Dacă Mark nu era în sicriu, nu l‑ar mai fi îngropat.
Gândul însă n‑o părăsise. De la funeralii, de mai multe ori — nici nu mai ştie de câte — se trezise în toiul nopţii, datorită acelei idei.
Era ca şi cum şi ea s‑ar fi aflat în mormânt, iar Mark se găsea alături de ea. Băteau amândoi în scândurile sicriului, dar nimeni nu‑i auzea. Ştiau că sunt îngropaţi şi nu vor fi în stare să se elibereze, dar nu erau morţi.
Îşi aminti că plânsese în acele nopţi.
În celelalte avusese, probabil, alte vise care o făceau să plângă şi pe care nu şi le mai amintea.
Şi‑l amintea numai pe cel cu Mark în care se luptau amândoi să evadeze din cumplita închisoare a sicriului. Când se trezea şi vedea că nu e în sicriu, ştia că nici Mark nu e acolo.
Amintirile o aduseră acum în pragul lacrimilor, aşa că renunţă la orice gând, hotărâtă să nu plângă din nou. Se dădu jos şi se îmbrăcă, scoţându‑şi o pereche de blugi noi din sertarul de jos al noptierei pe care i‑o aduseseră din fosta ei casă. După asta îşi puse un tricou vechi flauşat de‑al lui Mark şi un pulover.
Îi plăcea să simtă pe piele tricoul fratelui ei, chiar dacă era o măsură prea mare pentru ea; în plus, chiar dacă fusese spălat cu o săptămână în urmă, îşi închipuia că simte încă mirosul lui Mark impregnat în ţesătură. Când îl purta, se simţea mai aproape de Mark.
Se hotărî ce avea să facă în acea dimineaţă abia când părăsi camera.
Astăzi avea să facă o vizită la mormântul părinţilor.
Când apăru în bucătărie, ceilalţi se aflau deja la masă. Se aşeză lângă Linda. Doamna Harris, căreia nu se obişnuise încă să‑i spună „mătuşă Elaine" — deşi doamna Harris o rugase să‑i spună aşa —, o privi. Kelly reuşi să schiţeze un zâmbet de politeţe.
— Ai dormit bine, Kelly?
Fata încuviinţă, apoi privirea i se îndreptă spre stiva de pâiniţe de pe farfurie. Nu prea îi era foame, dar îşi aminti că maică‑sa îi spunea mereu că nu e frumos să nu mănânci tot ce ţi se pune în farfurie.
Începu să mănânce în silă.

*

Douăzeci de minute mai târziu, după ce golise farfuria, Kelly îşi înălţă, sfioasă, privirea.
— Pot să mă ridic de la masă? întrebă ea.
— Bineînţeles, răspunse Elaine Harris.
Se ridică de pe scaun şi se întoarse în camera ei, unde scotoci în sertarul de jos al noptierei până ce dădu peste mica ei bancă personală în care îşi ţinuse dintotdeauna economiile.
Umblă la fundul puşculiţei şi scoase cinci dolari. Nu ştia cât costă florile, dar i se părea că o asemenea sumă e suficientă. Ascunse puşculiţa la loc, îşi puse haina şi se îndreptă în tăcere spre uşa de la intrare. Tocmai o deschisese când auzi o voce în spatele ei.
— Unde te duci, Kelly?
Era Linda. Kelly se uită sfioasă la ea.
— La... la cimitir, recunoscu ea şi simţi că roşeşte. Vroiam să‑mi vizitez familia.
Linda îi zâmbi.
— Pot să merg şi eu?
Kelly ezită, apoi înclină scurt din cap.
— Bine.
Jumătate de oră mai târziu intrară în micul cimitir din spatele bisericii şi se apropiară în linişte de trei morminte aşezate unul lângă celălalt, cu o singură placă de marmură unindu‑le în faţă. Kelly adusese doi trandafiri. La florărie, când îi cumpărase, Linda o întrebase dacă nu vrea să ia trei, dar Kelly clătinase din cap şi Linda nu mai zisese nimic, deşi se mirase. Acum, în faţa mormintelor, Linda urmări cum Kelly aşează cu grijă un trandafir pe mormântul mamei ei şi unul pe cel al tatălui. Când îşi termină treaba, Linda o întrebă:
— De ce n‑ai cumpărat unul şi pentru Mark?
Preţ de câteva clipe Kelly nu răspunse, apoi rosti, încreţind în acelaşi timp sprâncenele:
— P... pentru că nu‑i aici.
Linda simţi c‑o apucă ameţeala. I se puse un nod în gât.
— Nu‑i aici? repetă ea.
Kelly dădu din cap.
— Nu e mort, întări ea, îndreptându‑şi privirea către munţii dinspre est. Cred că‑i acolo sus şi că o să se întoarcă într‑o zi.
Linda se uită în ochii ei şi văzu acolo o durere sfâşietoare care o făcu să îşi dorească să plângă.
— Dacă ar fi fost mort, continuă fata mai mică, aş fi ştiut‑o, nu‑i aşa? Adică, aş fi simţit‑o, aşa cum simt pentru mama şi tata.
Linda dădu, încet, din cap.
— Dar n‑o simt, reluă Kelly. Simt doar că Mark e cât se poate de viu.
Era rândul Lindei să rămână pe gânduri. Într‑un târziu, întinse mâna şi i‑o strânse pe cea a lui Kelly.
— Ştiu, rosti ea pe drumul de ieşire din cimitir. Şi eu simt la fel.
Îi zâmbi prietenei sale şi‑i făcu cu ochiul.
— Dar n‑o să spunem nimănui, da? Să fie micul nostru secret.
Kelly nu răspunse, dar îi strânse mâna Lindei.
Acum nu se mai simţea atât de singură pe lume.

*

— Dar dacă nu e mort? întrebă Phil Collins.
Se afla în zona privată a lui Marty Ames din clinica sportivă. Deşi în cămin ardea un foc vesel, căldura lui nu reuşea să topească senzaţia de gheaţă pe care o simţea Collins de fiecare dată când privea pe fereastra ce dădea spre munţi. Gândul că Mark Tanner trăia încă acolo sus, undeva, îl chinuia din clipa în care oamenii lui Jerry Harris renunţaseră la căutarea lui, la două zile după dispariţie. Acum, însă, Marty Ames îl privi chiondărâş şi Collins simţi din plin dispreţul doctorului.
— De câte ori trebuie să‑ţi explic? rosti Ames, cu tonul condescendent pe care l‑ar fi folosit faţă de un copil. Când a evadat era deja pe moarte. Nimic nu mai funcţiona ca lumea în organismul lui. Ai văzut doar, cu ochii tăi, cum arăta când l‑am adus aici. Era deja pe jumătate nebun. Singura cale prin care l‑am putut ţine cât de cât sub control a fost administrarea de doze masive de barbiturice.
— Care n‑au avut nici un rezultat, îi reaminti, cu amărăciune în voce, Collins.
— Bine, admit că n‑ar fi trebuit să‑l scăpăm, recunoscu Ames. Acum faptul e împlinit, dar la fel de împlinit e şi faptul că Mark e mort! Isuse, Collins — era bolnav, înnebunise şi nu ştia nimic despre cum se supravieţuieşte. Chiar crezi că ar fi putut rezista acolo sus?
Arătă cu capul înspre munţi. Ca pentru a‑i sublinia cuvintele, o rafală de vânt şuieră afară, îndoind pinii.
— Cred că nu, recunoscu în cele din urmă Collins.
De acum fiecare zi e mai scurtă ca precedenta. Afară era deja întuneric, deşi ceasul arăta numai ora şase. Munţii, însă, erau acoperiţi cu zăpadă, iar în acea dimineaţă fuseseră văzuţi primii schiori îndreptându‑se către teleferic cu intenţia de a fi cei dintâi pe pârtie în acel an.
Cele spuse de Ames aveau logică.
— Şi totuşi aş vrea să fim siguri, rosti Collins.
— Asta e imposibil, îl calmă Ames, ridicându‑se în picioare într‑un gest evident de încheiere a discuţiei.
Collins îşi goli paharul pe care îl ţinea în mână, apoi se sculă greoi de pe scaun şi porni către uşă, unde se afla un cuier pe care atârna jacheta lui îmblănită. Se îmbrăcă şi se uită îngrijorat la Ames.
— Ce fac restul băieţilor? se interesă el. Cum se comportă?
Ames rânji.
— Dacă vrei să afli care s‑a îmbolnăvit, răspunsul e: nici unul, rosti el rece. Dacă te interesează câţi se vor îmbolnăvi, sper că ţi‑e clar că nu‑ţi pot spune. De asta sunt făcute experimentele: ca să afli ce se va întâmpla.
Îi ţinu uşa lui Collins. Când antrenorul părăsi încăperea şi porni către scări, Ames îi vorbi din nou, cu o voce încărcată de sarcasm:
— Eşti sigur că nu ţi‑e frică să te duci singur acasă prin întuneric, Collins? Nu se ştie niciodată ce se poate ivi de pe munte, nu?
Collins nu‑l luă în seamă. Coborî greoi treptele şi părăsi clădirea. Se îndreptă în grabă către poarta principală, unde se găseau acum în permanenţă paznici, şi‑i salută din cap când trecu pe lângă ei. Coborând aleea către şoseaua principală, pentru plimbarea de un kilometru până la casa lui din zona de est a oraşului, se trezi că măreşte ritmul paşilor. Brusc îşi dori să fi venit cu maşina.

*

La cinci minute după plecarea lui Collins, Ames se uită la ceas, făcu o grimasă când văzu cât de târziu se făcuse, apoi dădu cu indiferenţă din umeri. Dacă Jerry Harris nu îl aşteptase îl privea direct şi personal. În definitiv, acum Ames era cel care conducea, cel puţin în ceea ce privea interesul TarrenTech. Îl acoperiseră atât de mult până acum, îşi permiseseră să devină atât de implicaţi în cercetările lui, încât n‑aveau să fie niciodată capabili să‑l lase baltă. De acum înainte Jerry Harris — ca şi Ted Thornton — aveau să joace exact după cum avea el să le cânte. Părăsi clinica şi se aşeză la volanul uneia din maşinile instituţiei. Îşi zâmbi în oglinda retrovizoare. Era omul care ştia prea multe, şi propriile lui puteri — ca şi genialitatea lui — fuseseră cele care îl aduseseră pe o asemenea poziţie indestructibilă în sânul TarrenTech.
Trecu printre porţi, ridicând un deget de pe volan în semn de salut faţă de paznici, apoi apăsă pe accelerator, simţind în tot corpul energia dată de motor. Un minut mai târziu, aflat încă în plină viteză, îl depăşi pe Phil Collins, pe care, de altfel, nu‑l observă. Chiar dacă ar fi făcut‑o, nici nu s‑ar fi sinchisit să‑l salute, darămite să‑l poftească alături de el în maşină.
Zece minute mai târziu se afla în partea de vest a oraşului, gonind către sediul companiei. Se concentra doar parţial la drum, căci era preocupat, ca de obicei, de cercetările lui. Săptămâna următoare avea să sosească o nouă familie în Silverdale, iar dosarul medical al fiului se afla pe biroul lui de dimineaţă. Mintea lui se concentra deja cu febrilitate la tratamentul pe care avea să‑l administreze băiatului şi la modalităţile de a evita eşecurile pe care le avusese cu Mark Tanner, Jeff LaConner şi Randy Stevens.
La început nu văzu forma ciudată din mijlocul drumului pe care o prinseră farurile în bătaia lor.
Când o zări, crezu în primul rând că era o căprioară, căci nu putea distinge clar, de fapt, decât o pereche strălucitoare de ochi licărind pe fundalul întunecat.
Nişte ochi mari, ca de animal.
Apropiindu‑se, Ames îşi dădu seama că nu era vorba despre o căprioară. Era o creatură complet diferită.
O creatură născută din munca lui.
Icni când înţelese că se holba la Mark Tanner.
Nu era posibil, băiatul trebuia să fi murit până acum. Trebuia să fi fost mort de cel puţin o săptămână. Mâinile doctorului îngheţară pe volan în timp ce se zgâia ca vrăjit la creatura ce părea hipnotizată de strălucirea farurilor.
Maşina ajunse la numai câţiva metri de Mark. Ames pricepu brusc că băiatul n‑o să se dea la o parte din calea vehiculului, că avea să se holbeze prosteşte la faruri până ce va fi călcat şi strivit de maşină.
Ames avea să‑şi omoare propria creaţie.
În ultima secundă îşi dădu seama că n‑o putea face.
Îşi luă piciorul drept de pe accelerator şi apăsă cu violenţă frâna, răsucind în acelaşi timp volanul spre dreapta.
Cauciucurile scrâşniră asurzitor. Maşina ieşi de pe şosea, sări peste şanţul lateral şi se propti cu botul într‑un bolovan imens.
Marty Ames avu o senzaţie ciudată de surpriză când caroseria maşinii se deformă sub forţa impactului. Blocul motor se deplasă înapoi, smulgând volanul şi bordul de la locurile lor şi înfigându‑le în pieptul doctorului. În aceeaşi clipă, capul lui Ames ţâşni înainte din inerţie şi sparse parbrizul. Efectul de foarfecă al întregii mişcări îi rupse coloana în zona cervicală.
Când muri, de pe chip nu‑i dispăruse expresia de surpriză.

*

Mark Tanner se zgâi curios la maşina distrusă, apoi se ghemui la pământ. Se apropie de vehicul aruncând în jur priviri îngrijorate, ca de animal înfricoşat. Se opri la câţiva paşi de botul maşinii, adulmecă precaut, aerul, apoi întinse mâna şi o puse pe metalul contorsionat al portierei din dreptul şoferului, care rămăsese agăţată de restul caroseriei printr‑o singură balama.
Fierul era rece la atingere. Împinse cu degetul gâtul omului dinăuntru.
Deşi faţa acestuia era plină de sânge şi de nerecunoscut, Mark ştia despre cine era vorba.
O clipă simţi nevoia să‑l scoată pe Marty Ames de acolo şi să‑i rupă corpul bucăţică cu bucăţică, lăsând resturile pe unde s‑ar fi nimerit.
Imediat, însă, se linişti. Se răsuci pe călcâie şi dispăru, tăcut, în noapte.

*

Vântul se înteţea. Phil Collins îşi ridică gulerul jachetei, strânse din umeri şi rezistă impulsului de a se întoarce şi de a arunca o privire spre munţii ce se înălţau în jurul lui.
Ajunse în colţul Aspen Street şi o coti la dreapta. Se opri brusc, cu senzaţia cumplită că era privit.
Acum se întoarse şi se uită în jurul lui, ferindu‑şi ochii de lumina puternică a felinarului de deasupra capului. Nu zări nimic în bezna de smoală. Nu‑l înconjura decât un întuneric deplin şi o nemişcare sufocantă, ciudat de agresivă chiar.
Îşi spuse că mintea i‑o luase razna, dar mări din nou ritmul paşilor.
Apropiindu‑se de locuinţă, văzu că aceasta era cufundată în beznă. Avu un moment de incertitudine când încercă să‑şi amintească dacă lăsase aprins becul de pe verandă sau nu. Bineînţeles că nu‑l lăsase; doar era plină zi cu câteva ore înainte, când plecase de acasă. Din două salturi trecu peste trepte şi ajunse pe verandă, apoi întinse mâna până sub streaşină care acoperea veranda, căutând cheia pe care o lăsa mereu acolo când pleca.
O clipă mai târziu descuie uşa din faţă şi bâjbâi după comutatorul din preajmă. Aprinse lumina din hol.
Ezită.
Ceva nu era în regulă. Nu se vedea nicăieri câinele său, care‑l aştepta întotdeauna lângă uşă.
— Sparks? strigă el. Hei, unde eşti, băiete?
Auzi un lătrat urmat de un scâncet, dar animalul rămase ascuns. Încruntându‑se, cuprins de un fior pe şira spinării, Collins traversă livingul către bucătărie.
Sparks şedea pe labe în faţa uşii de la pivniţă, cu nasul lipit de micul spaţiu dintre uşă şi podea. Se uită în sus când se ivi stăpână‑său şi dădu din coadă, dar nu renunţă la pândă.
Nedumerirea lui Collins crescu. Nu putea fi nimeni acolo jos. Îl antrenase chiar el pe Sparks ca animal de pază, şi ştia că acesta n‑ar fi dat voie nimănui să intre în casă fără permisiunea lui. Avusese parte chiar de unele plângeri de la vecini datorită ferocităţii câinelui. Oricum, nu ţinuse niciodată cont de ele.
— Ce e băiete? întrebă el. Ce nu e în regulă?
Câinele se ridică în patru labe, dând în continuare din coadă, şi zgârie lemnul uşii cu ghearele.
— Bine, rosti Collins, trăgând de uşă. Du‑te şi prinde‑l, orice ar fi.
Animalul se făcu nevăzut într‑o secundă pe scările înguste, în întuneric.
Collins aşteptă o clipă şi trase cu urechea. Auzea câinele scâncind şi nimic altceva. În cele din urmă se hotărî să aprindă lumina de pe scară.
Nu se întâmplă nimic.
Înjurând printre dinţi, Collins se duse la dulapul de lângă chiuvetă şi scoase o lanternă din sertarul de sus. Bateriile erau pe sfârşite, dar becul mai putea oferi cât de cât lumină. Dintr‑un alt sertar pescui un cuţit mare de măcelărie.
Porni pe trepte în jos, ţinând lanterna în mâna stângă şi cuţitul în dreapta.
Când ajunse la piciorul scării, rămase nemişcat o clipă în beznă şi ascultă. Undeva la dreapta îl auzea pe Sparks, scoţând aceleaşi sunete ca atunci când stăpânul lui îl mângâia pe după urechi.
Dar de ce?
Nu era nimeni acolo — nu putea fi.
Îndreptă lanterna în direcţia sunetelor şi încremeni. Nişte ochi licăreau bizar în fascicolul de lumină.
Nu erau ochi de animal.
Dar nici ochi de om.
Erau cu totul altceva, ceva ce Phil Collins nu mai văzuse până atunci. Holbându‑se la ei, îl cuprinse un fior de groază.
Făcu un pas înainte şi strânse mai bine cuţitul. Ştia că trebuia să lovească primul, să omoare acea creatură înainte de a fi atacat de ea.
Trebuia s‑o ucidă cât timp era orbită de razele lanternei.
În acea clipă, fără nici un avertisment, se auzi un urlet si Sparks se năpusti din beznă asupra lui. Surprins, Collins scăpă arma din mână, care se prăbuşi cu un zgomot ascuţit pe betonul podelei. Îşi ridică braţele să se apere, dar era prea târziu.
Sparks îşi înfipse fălcile în gâtul lui. Collins simţi colţii ascuţiţi sfâşiindu‑i carnea, simţi cum îi e atinsă aorta, apoi cum izbucneşte un şuvoi cald şi gros când dinţii animalului rupseră artera. Căzu în genunchi. Bâjbâi după cuţit şi vru să ţipe, dar era deja tardiv de târziu, căci corzile vocale cedaseră sub atacul furios al câinelui, iar arma se găsea prea departe de el. Se prăbuşi pe o parte, apoi se răsuci cu faţa în jos pe beton.
Mârâind furios, Sparks se aruncă asupra corpului prăbuşit şi începu să rupă hălci mari de carne.
În cele din urmă, din întuneric se făcu auzită o voce guturală. Măcelul încetă imediat. Câinele scheună o dată, scurt, apoi se întoarse şi începu să urce treptele scării.
Mark Tanner aşteptă o clipă, apoi păşi peste cadavrul antrenorului şi începu, la rândul lui, să urce scara.
Sparks îl aştepta la uşa din spate.
Împreună, cei doi ieşiră în noapte şi se îndreptară înspre înălţimile de deasupra văii.

*

Mark habar n‑avea cât era ceasul când ajunse în peştera lui, la douăzeci de kilometri depărtare de oraş. Pierduse de mai multă vreme simţul timpului şi acum era conştient numai de noţiunile de zi şi noapte.
Ziua dormea, încovrigat în fundul cavernei pe care o descoperise în cea de‑a treia zi de hălăduială pe munte. Îşi proteja întotdeauna micul foc — pe care nu‑şi permitea să‑l lase să se stingă — astfel încât avea în permanenţă câţiva tăciuni aprinşi când se deştepta, înaintea apusului de soare şi începea să se pregătească pentru vânătoarea nocturnă.
Ochii i se modificaseră rapid. Acum strălucirea razelor solare aproape că îl orbea. Noaptea, însă, putea vedea totul limpede. Putea urmări bufniţele şi liliecii în zborul lor prin beznă şi putea zări celelalte creaturi ale nopţii furişându‑se în veşnica lor goană după hrană.
Ajunsese şi el un vânător. Deşi supravieţuise în primele zile cu apă şi buruieni pe care riscase să le mănânce, acum dieta lui se schimba rapid către carne.
În cea de‑a patra zi capturase primul iepure. Dăduse peste el, pentru că biata rozătoare era invalidă şi muribundă. Cu toate astea, o jupui cum se pricepu, cu o lamă ruptă de cuţit pe care o pescuise dintr‑un loc unde fusese aşezată odinioară o tabără, apoi îl fripsese învârtindu‑l pe o ţepuşă deasupra focului cu care pierduse ore întregi încercând să‑l aprindă cu o zi înainte, când dăduse peste peşteră. O vreme se temuse că va vedea cineva fumul şi va veni să‑l caute, aşa că nu lăsase flacăra să se înalţe prea sus, ceea ce făcu ca fumul să nu iasă decât sub forma unei şuviţe subţiri ce se dispersa rapid în briza montană.
Aproape în fiecare noapte revenise pe crestele ce dominau oraşul. În seara asta ştiuse că avea să coboare în Silverdale imediat după ce părăsise peştera. Nu‑i luase mult să ajungă acolo, căci corpul i se întărise şi se putea deplasa acum şi o noapte întreagă dacă era nevoie.
Pe drum se oprise de două ori, prima dată numai pentru câteva minute. Auzise un sunet în tufişuri şi încremenise ascultând. Auzindu‑l din nou, îşi dăduse seama că era doar un şobolan şi îşi văzuse de drum.
Câţiva kilometri mai departe dăduse peste mirosul unui iepure, şi se oprise instantaneu, adulmecând cu poftă aroma. Localizase rozătoarea peste câteva minute într‑o mică zonă cu iarbă uscată de sub un pâlc de plopi. Se apropiase cu atenţie, păstrându‑se sub vânt ca să nu fie simţit, până ce ajunsese la câţiva metri de ea.
Când se năpustise, iepurele nici nu mai apucase să reacţioneze. Se oprise doar din morfolit iarba şi ciulise urechile înainte ca Mark s‑o strângă de gât şi s‑o ucidă rupându‑i vertebrele cervicale.
Îşi atârnase iepurele la şold, folosindu‑se de o bucată de sfoară găsită în cale, apoi îşi continuase drumul. Era convins că fiinţele pe care le ucidea nu simţeau nimic, aşa cum era convins că Marty Ames nu simţise nimic când maşina lui suferise acea coliziune, cu câtăva vreme în urmă.
Avusese o senzaţie ciudată când văzuse maşina gonind spre el, ştiind că n‑avea să se dea la o parte din calea ei. Fusese o experienţă stranie, aşa cum rămăsese, holbându‑se la faruri, orbit de ele, simţindu‑se într‑adevăr ca un animal sălbatic încolţit.
Înţelesese cât de mult se schimbase când se oprise să se uite la cadavrul lui Martin Ames. Deşi îl privea pe omul care‑i furase viaţa, nu simţise nimic.
Nici ură, nici remuşcări.
Ştia, însă, că, deşi o parte a lui ajunsese animal sălbatic, exista o altă parte care avea să rămână întotdeauna umană.
Când ajunsese în oraş se oprise o vreme, indiferent la frig, uitându‑se peste aşezare. Ştia că existau lucruri de care avea nevoie, de care nu putea face rost de prin campinguri şi locuri de tabără, sau de prin gunoaiele găsite la şaizeci de kilometri depărtare, la periferia unei alte localităţi.
Putea fura acum de oriunde, dar ştia că n‑o va face. Silverdale îl făcuse să ajungă cum ajunsese, aşa că Silverdale trebuia să‑i furnizeze cele trebuincioase traiului.
Şi numai anumite persoane din Silverdale.
Înţelesese că locuinţa lui Collins e pustie din clipa în care o văzuse. Instinctul îi spusese că se putea strecura liniştit înăuntru. Chiar şi după ce câinele se pornise să latre, înainte de a forţa intrarea prin uşa din spate, continuase să nu‑i fie frică.
Instinctul îi spunea că animalul nu‑i va face nici un rău.
Avusese dreptate. După ce uşa cedase sub apăsarea braţelor lui, lătratul câinelui se opri brusc, şi animalul îşi plecase capul, apoi venise lipăind până la el, adulmecându‑l curios, iar în cele din urmă îl linsese pe mână.
Mark îi vorbise într‑o păsărească guturală, singurul limbaj pe care i‑l mai permiteau maxilarele deformate, apoi întinsese palma să‑l mângâie. Atingându‑i blana şi şoptindu‑i vorbe blânde, îl făcuse să‑i aparţină.
Inspectase rapid casa, luând numai lucrurile de care avea mare nevoie — o pereche de indispensabili şi un tricou flauşat gros din dulapul din dormitor.
În pivniţă găsise un set de ustensile de gătit pentru camping şi o baionetă de vânătoare.
Tocmai vroia să plece când auzi uşa din faţă. Se urcase în tăcere pe scară şi închisese uşa către pivniţă. Intenţiona să aştepte până ce se va fi lăsat tăcerea peste casă, apoi să plece neobservat.
Câinele, însă, îl trădase. Când recunoscuse vocea omului care coborâse scările câteva minute mai târziu, simţise un frison de panică, înţeleasă imediat de către câine.
Îl lăsase pe acesta să‑l ucidă pe Collins. L‑ar fi putut opri, dar n‑o făcuse.
După ce terminase totul, descoperise că‑i dispăruse orice urmă de ură şi că se simţea, cel puţin parţial, răzbunat. Nu mai avea nici un strop de mânie în el. Cu toate astea, în timp ce se îndrepta spre peşteră alături de câine, ştia că avea să se mai întoarcă o dată în Silverdale în noaptea asta.
Nu foarte curând, însă.
Nu până la ora cea mai întunecată a nopţii, când luna era jos, la orizont, şi când oamenii din oraş erau cufundaţi în somnul lor cel mai adânc.

*

Kelly nu‑şi dădu seama ce anume o deşteptase. Dintr‑o clipă într‑alta trecuse de la somnul cel mai profund la stare complet trează, în capul oaselor, cu simţurile în alertă.
Mark.
Era aici, undeva foarte aproape de ea.
Se dădu jos din pat, se furişă la fereastră şi se zgâi în întunericul de afară.
Luna stătea să dispară pe după munţi. Curtea casei era scufundată în umbră. Deşi Kelly nu vedea nimic, simţea că acolo afară era cineva.
Fugi de la fereastră, ieşi din cameră şi se strecură alături, în dormitorul Lindei.
Şi ea era trează.
— E aici, şopti Kelly.
Se îndreptă spre fereastră şi dădu draperia la o parte. O clipă mai târziu i se alătură şi Linda, punându‑şi din mers un halat pe ea. Priviră amândouă bezna ce înconjura casa. În acea clipă păru că o umbră sare gardul — o prezenţă atât de tăcută, aproape fără formă, încât nici una dintre ele nu putu spune că văzuse ceva cu claritate. Pe neaşteptate, în faţa ferestrei apăru un chip.
Deşi era o faţă urâtă, o mască contorsionată şi grotescă a unei fiinţe umane, nici una dintre fete nu clipi sau nu se întoarse cu spatele.
Căci asta era faţa lui Mark, iar de sub sprâncenele stufoase se uitau ochii lui, cu acea privire blândă pe care i‑o cunoşteau amândouă.
Mâna lui se ridică şi atinse pervazul ferestrei. Linda pricepu de îndată ce vroia.
Trase de zăvor şi ridică uşor fereastra.
O clipă cât o veşnicie nu se întâmplă nimic, apoi, cu degetele lui deformate şi tremurânde, Mark o atinse pe Linda pe obraz.
Cu degetele celeilalte mâini dădu cu delicateţe la o parte o şuviţă de păr de pe fruntea lui Kelly.
Se aplecă înainte şi le îmbrăţişă pe amândouă, strângându‑le la pieptul lui.
Scoase un sunet slab, ca un suspin.
După asta le dădu drumul, se întoarse şi dispăru în noapte la fel de tăcut şi de silenţios precum venise.
Kelly şi Linda rămaseră o vreme pironite locului fără o vorbă. Într‑un târziu, Linda coborî fereastra şi o conduse cu blândeţe pe Kelly spre pat.
— O să se mai întoarcă? întrebă Kelly în timp ce Linda o învelea.
Aceasta îngenunche şi o sărută pe fata mai mică pe frunte.
— Bineînţeles, o asigură ea. O să se întoarcă, căci o să ne iubească întotdeauna.
Kelly o privi, încruntându‑se îngrijorată.
— Dar noi o să‑l iubim mereu?
Linda nu‑i răspunse imediat. După câteva clipe încuviinţă.
— De ce nu l‑am mai iubi? N‑are importanţă cum arată sau ce i s‑a întâmplat. El continuă să fie Mark şi pe dinăuntru nu s‑a schimbat nimic.
Pentru prima dată de la ceremonia funebră, în acea noapte amândouă fetele dormiră profund, fără vise.
Căci sus în munte, printre crestele ce străjuiau oraşul, Mark Tanner stătea singur şi le veghea.