PROTECTORUL

(Guardian, 1993)

- John Saul -

1

Era exact o zi de felul celor care o deprimau, chiar dacă se trezea dimineaţa cu bună dispoziţie. Impresia dezastrului iminent i se accentuase astăzi, pe măsură ce temperatura urca vertiginos şi aerul umed şi fierbinte o înfăşura ca o haină prea strânsă pe corp. Avea un vag sentiment de panică, care o înşfăcase în ghearele lui încă de la sculare.
Era august în Canaan, New Jersey. Temperatura: 43° Celsius. Umiditatea: 97 la sută şi amândouă continuau să crească.
În Canaan, New Jersey, nu existau decât două săptămâni mai paşnice pe an, una în primăvară, cealaltă la sfârşitul toamnei. În restul timpului, era ori prea fierbinte şi umed, ori frig de-ţi îngheţau oasele.
Mary Anne Carpenter se născuse în Canaan. Aici crescuse, aici se măritase şi tot aici devenise, la rândul ei, mamă. Se gândea uneori, cu ironie amară, că locul ăsta avea să-i fie şi mormânt.
Asta numai dacă nu cumva murise deja, căci în dimineaţa aceasta sentimentul i se părea mai aproape ca oricând de realitate. "Poate nici n-ar fi atât de rău să fi murit", reflectă ea în timp ce-şi sorbea cafeaua care se răcise în cana ciobită. Numai că, dacă s-ar fi întâmplat aşa, însemna că ea se afla acum în Rai şi atunci îi era hărăzită pentru veşnicie o existenţă într-o casă amărâtă, înconjurată de o firavă fâşie de pajişte maronie, cu o curticica în spate, îngustă cât să nu încapă decât un grătar, nişte mobilă de plastic şi un leagăn pe care niciunul din copiii ei nu-l mai folosise de col puţin doi ani.
I se părea evident, dacă murise, că un astfel de loc nu era Raiul. Probabil că păcătuise mult mai mult decât îşi dădea ea seama.
Uşa din spate se deschise cu zgomot, întrerupându-i şirul gândurilor.
— N-a venit încă tati? întreba fata ei.
Mary Anne se stăpâni cu greutate să nu-i dea răspunsul acru ce-i venise pe buze. Se hotărâse demult să nu lase ca furia şi neîncrederea ei în omul cu care se măritase să deterioreze relaţia dintre Alison şi tatăl ei.
— A zis că vine pe la amiază, dar ştii cum e tatăl tău. Dacă întârzie o oră, se cheamă că e punctual, nu-i aşa?
Alison îşi răsuci inconştient o şuviţă din părul castaniu în jurul degetului. Mary Anne observase acest obicei al fetei imediat ce se despărţise de Alan. Fata se uită la ceas, apoi se trânti într-un scaun, vizavi de maică-sa.
— Deci mai întârzie, vreo patruzeci şi cinci de minute..., oftă ea. Aşa i-am spus şi lui Logan.
Se apucă să se joace cu muşamaua de pe masa din bucătărie.
— Mami? Pot să te întreb ceva?
Faptul că Alison n-o privise în ochi o avertiză pe Mary Anne că întrebarea nu-i va produce nici o plăcere, însă de când fata împlinise treisprezece ani, se obişnuise să facă faţă unor întrebări incomode. Aşa că se înarmă cu curaj şi încuviinţă din cap.
— Ştii că poţi să mă întrebi oricând orice vrei, dragostea mea, rosti ea.
Alison trase aer în piept.
— Ei bine, eu şi Logan ne tot întrebăm dacă tu şi tati o să vă împăcaţi?
"Ei, cum naiba să-i răspund la chestia asta?" îşi zise Mary Anne. "Cum să-i explic că ultimul lucru pe care aş vrea să-l fac ar fi să trăiesc din nou cu Alan Carpenter?"
Numai că a o lua de la capăt cu Alan nu era chiar ultimul lucru care merita făcut. Poate că era singurul lucru pe care-l putea face în circumstanţele date. Îşi dădu seama acum că se gândise toată dimineaţa la problema asta şi nu găsise încă nici un răspuns, nici pentru Alison, nici pentru ea. Nimic nu era clar. În sufletul ei, nu era decât o harababură de sentimente total confuze.
Şi confuzia asta nu era numai de natură sentimentală, ci şi economică, iar Mary Anne ştia că latura economică nu constituia baza propriu-zisă a căsătoriei.
Oare, nu citise ea toate articolele din revistele pentru femei care glorificau iubirea?
Nu citise ea toate istoriile alea despre cuplurile sărace care-şi găsiseră fericirea unul în celălalt şi se înălţaseră astfel deasupra mizeriei în care trăiau?
Şi romanele despre femei care se măritaseră pentru bani numai ca să descopere iubirea adevărată în braţele şoferului, ale grădinarului sau îngrijitorului piscinei?
Toată lumea ştia că dragostea şi banii nu trebuie să fie puse în aceeaşi oală.
Odată, îşi aruncase privirea de jur-împrejur prin casă şi intrase la griji. Zugrăveala de pe zidul exterior începuse să se cojească, iar tapetul din living se deteriorase în asemenea hal încât urmele degetelor mânjite ale lui Logan nu se mai puteau curăţa cu nici un chip.
Îl sunase atunci pe Alan ca să-l roage să-i dea nişte bani pentru un tapet nou, iar el îi replicase:
— Nu ţi-am spus că ar fi trebuit să zugrăveşti totul din capul locului? Dacă te-ai fi gândit puţin atunci, n-aveai nevoie acum decât de o simplă văruială. Pur şi simplu, n-am acum bani pentru un tapet nou.
"Dar ai avut bani ca s-o duci pe micuţa domnişoară Blondie în Bermude, nu-i aşa?" îi replicase Mary Anne, cu amărăciune, în gând, trântindu-i telefonul.
Avusese tot restul zilei o dispoziţie neagră, însă a doua zi se calmase suficient ca să îşi dea seama că Alan n-avusese de unde să ia bani pentru a o duce pe Eileen Chandler, sau pe oricine altcineva, în Bermude. Probabil că Eileen îşi plătise drumul singură.
Gândul acesta îi întunecase iarăşi buna dispoziţie şi îşi petrecuse restul acelei zile măcinată de durerea pierderii soţului ei în favoarea unei femei mai tinere, mai drăguţe şi care avea o grămadă de bani.
Cel mai rău o chinuia furia pe ea însăşi pentru că nu văzuse din timp tragedia. Cât de încrezătoare şi proastă fusese! Cât de naivă fusese ca să creadă fiecare vorbă a lui Alan când îi povestea că muncea până noaptea târziu ca să fie promovat.
O promovare care le-ar fi îngăduit să se mute într-o casă mai mare dintr-un cartier mai spălat O promovare care le-ar fi oferit posibilitatea primei vacanţe adevărate după mulţi ani şi care le-ar fi dat ocazia să-şi economisească ceva bani aşa încât să nu se îndatoreze până în gât când aveau să meargă copiii lor la şcoală.
Oarbă! Fusese îngrozitor de oarbă, până într-o noapte de acum şase luni când Alan a sosit acasă târziu şi, fără să-şi ceară scuze sau să-şi exprime vreun regret, şi-a făcut valiza şi a anunţat-o că se mută la altă femeie.
— Nu-ţi pot explica, i-a spus el în timp ce ea stătea pe marginea patului, holbându-se la el, incapabilă de a scoate vreo vorbă, cu lacrimile şiroindu-i pe faţă. Pur şi simplu aşa a fost să fie. A venit într-o zi la noi ca să discute ceva cu un arhitect şi atunci a apărut o reacţie magică între noi. A fost un sentiment imposibil de controlat.
S-a aşezat, într-un târziu, lângă ea, a înconjurat-o protector cu braţele şi a continuat să-i vorbească încetişor. Vocea lui caldă şi ochii căprui o consolau, în acelaşi timp în care cuvintele lui îi sfâşiau sufletul. Când a plecat de lângă ea, Mary Anne era convinsă că totul se întâmplase din vina ei.
A doua zi, a trebuit să le explice lui Alison şi lui Logan că tatăl lor s-a dus să locuiască "în altă parte" pentru o vreme. Reuşise să ocolească cu eleganţă întrebările lor fireşti într-o astfel de situaţie, spunându-le doar că astfel de situaţii apar câteodată între adulţi, aşa că n-aveau de ce să-şi facă griji. Se va rezolva totul cu bine.
Până la sfârşitul săptămânii, îşi dăduse seama cât de idioată fusese. Alan nu putea fi promovat dacă nu se apuca din nou de şcoală. Era adevărat că era un proiectant excelent, poate cel mai bun din companie, dar ca să înainteze în grad, trebuia să posede o diplomă în arhitectură. Oare de ce nu-i venise gândul acesta în lunile pe care el şi le petrecuse culcându-se cu Eileen Chandler?
Pentru că nici nu dorise măcar să se gândească la aşa ceva, bineînţeles! Pentru că nu voise să creadă că bărbatul acesta, căruia îi acordase încredere totală în cei cincisprezece ani de căsnicie, putea fi capabil de o trădare aşa de cumplită. Din clipa în care l-a întâlnit, căldura zâmbetului lui şi limpezimea privirii au convins-o că n-avea s-o mintă niciodată.
Acum, însă, o făcuse.
Şi, totuşi, de-a lungul lunilor care au urmat, ea a refuzat să vadă adevărul în întregime. A tot crezut că e un coşmar din care se va trezi, evitându-se astfel un divorţ inevitabil. Coşmarul s-a transformat în realitate în seara când a zărit-o pe cealaltă femeie, blondă, mignonă, foarte elegant îmbrăcată şi învăluită protector de braţul puternic al lui Alan.
Ieşea dintr-un restaurant de lux, un local mult peste posibilităţile modeste ale lui Alan Carpenter.
Şi-ar permite cineva, în aceste condiţii, s-o judece cu uşurinţă pentru că se bucurase când Susan Weinstock a sunat-o cu o lună în urmă şi i-a comunicat:
— Ia ghici! Micuţa domnişoară Blondie l-a aruncat pe Alan în stradă!
Susan continuase, entuziasmată:
— Ai crede că e vorba de un alt bărbat? Se pare că simpatica Miss Chandler a decis că Alan nu era chiar omul de care avea ea nevoie. Aşa că l-a tradus pentru un exemplar mai bogat. Un tip cu două nume la mijloc, un număr roman la sfârşit şi un cont de nabab! Nu-i nemaipomenit?
Aşa a fost, numai o clipă în care a simţit o dulce răzbunare totală, care a umplut-o de fericire şi satisfacţie. Senzaţia i s-a preschimbat însă în confuzie când a sunat-o Alan şi i-a comunicat că:
— ...lucrurile n-au ieşit cum trebuie cu Eileen, aşa că a fost nevoie să mă mut.
— Zău? i-a replicat ea.
Avusese grijă să nu dea la iveală nimic din ceea ce aflase, sperând ca tonul ei neutru să-i mascheze frământările din suflet. Simţea o nevoie cruntă să uite, să ierte şi să-l primească înapoi, dar şi o dorinţă aprigă să-l pedepsească pentru suferinţa pe care i-o produsese.
— Ce s-a întâmplat? s-a interesat ea în continuare.
Alan ezitase:
— A fost... ei bine, cauza ai fost tu, iubito, s-a hotărât el să spună în cele din urmă, cu pocăinţă în glas. Eu..., mă rog, eu n-am fost în stare să mi te scot din minte şi am ajuns la concluzia că tu eşti cea pe care o iubesc şi nu Eileen.
Altă minciună. Închisese, fără comentarii, telefonul, simţind cum optimismul se scurge încet din ea.
Pe Alan, însă, îl apucă agitaţia. Începu s-o sune zilnic, târguindu-se să i se dea o nouă şansă, implorând-o să-l ierte, jurând că toată afacerea fusese o greşeală îngrozitoare şi că aşa ceva n-avea să se mai întâmple niciodată. Mary Anne a admis să-l întâlnească din nou abia după ce el a catadicsit să recunoască că Eileen l-a aruncat ca pe o măsea stricată.
De atunci, senzaţia de confuzie nu făcuse decât să i se accentueze, îşi pierduse încrederea în el. Era teribil de furioasă pe ceea ce făcuse el. Cu toate astea, se simţea la fel de atrasă de el ca la început şi la fel de sensibilă la farmecul lui masculin care o vrăjise din primul moment.
În plus, mai era, bineînţeles, şi chestiunea materială.
Şi totuşi, deşi îşi dorea cu disperare ca familia să i se reântregească, nu era pregătită să-l accepte înapoi.
Nu încă.
Poate n-o va putea face niciodată.
Într-un târziu, însă, fusese de acord cu această primă petrecere de familie, cu o săptămână înainte de Ziua Muncii, întrebarea lansată de fie-sa atârna încă în aerul fierbinte şi umed.
— O să vă împăcaţi, tu şi tati?
În timp ce Mary Anne căuta răspunsul, sună clopoţelul de la intrare. O clipă mai târziu prin uşa din spate se năpusti Logan.
— E tati! strigă băieţelul de zece ani. A venit mai devreme!
Mary Anne îşi aruncă ochii pe ceas şi un început de zâmbet îi miji la colţurile buzelor. Întârziase numai jumătate de oră, ceea ce pentru Alan era un adevărat record de punctualitate.
La urma urmei, poate că se schimbase şi-i părea, într-adevăr, rău pentru cele întâmplate.
Sau poate că îşi închipuise că e mult mai ieftin să se întoarcă acasă.
Mary Anne se ridică să-şi întâmpine soţul, încă nesigură dacă să se bucure că-l vede sau nu.

* * *

La mai mult de două mii de mile depărtare de atmosfera înăbuşitoare din Canaan, New Jersey, Ted Wilkenson se postă pe veranda din faţă a casei sale din Sugarloaf, Idaho, şi aspiră adânc aerul tare de munte. Era o zi minunată. Căldura verii începuse să se potolească, iar cerul, de un albastru intens, forma un acoperiş, fără nici o pată noroasă pe el, deasupra văii aceleia din munţii Sawtooth în care Sugarloaf se cuibărea precum un sat pierdut din secolul anterior. Valea era Shangri-la-ul său personal.
Potrivit obiceiului său zilnic, Ted admiră priveliştea savurându-şi norocul de a fi descoperit acest tărâm cu aproape paisprezece ani în urmă. Pe atunci, zona nu era decât un ţinut necercetat al munţilor de la nord de Valea Soarelui. Cei care se refugiaseră acolo venind din Los Angeles nu îşi dădeau nici acum seama că la o aruncătură de băţ de ceea ce considerau ei a fi paradisul, se afla Valea Edenului. Totodată problema era s-o menţină în stadiul acesta, fiindcă în ultimii cinci ani veneau tot mai mulţi exploratori ca să amenajeze pârtii de ski pe pantele munţilor care înconjurau Sugarloaf, construindu-şi în acest scop propriile lor locuinţe din cărămidă şi lemn. Alături de câţiva prieteni, Ted se pornise pe cumpărat pământ şi plantase tăbliţe de interdicţie a accesului pentru a proteja frumuseţea originală a locului.
Ferma lui Ted crescuse astfel de la o suprafaţă de trei sute de acri la mai mult de o mie. Chiar mâine avea să încheie o tranzacţie care-i va suplimenta proprietatea cu încă două sute de acri. Era un petic de pământ traversat de Sugarloaf Creek, pârâul care se vărsa în Salmon River la zece mile mai încolo, acolo unde Valea Sugarloaf se deschidea către orizontul imens al Văii Sawtooth. Tranzacţia avea să-l îndepărteze pe Chuck Deaver, "Devious” Deaver după cum îl porecleau localnicii, cu câteva palme mai în spate. Cu acest gând în minte, Ted porni să traverseze pajiştea largă ce separa deşirată siluetă a casei cu un etaj, din bârne, de şopronul acoperit care constituia singura construcţie rămasă pe proprietate de la începuturi. Pe lângă satisfacţia că bloca planurile unora de a folosi acest teren ca inimă a unui proiect edilitar grandios, achiziţia îi va mulţumi şi pe Audrey şi pe Joey. Atât nevastă-sa cât şi fiul său se rugaseră un an de zile de el ca să cumpere acest petic de pământ. Audrey voia să protejeze ţinutul de continua înaintare a exploratorilor, iar Joey era nerăbdător să pescuiască în propriul său râu. De mâine, o porţiune bună a cursului de apă va fi protejată de buldozerele lui Deaver, iar Ted, ajutat de Bill Sikes, va putea ridica un gard nou pentru a include noua palmă de pământ în sălbăticia protejată a fermei.
Domnea sălbăticia, fiindcă El Monte nu era decât o zonă în care natura rămăsese sălbatică. Nici Ted şi nici Audrey nu cultivaseră mai mult pământ decât le era necesar pentru a obţine furajul celor trei cai, singurii ocupanţi ai şopronului. Scopul acestei ferme era de a păstra valea în starea ei naturală. Atât Ted cât şi Audrey înţeleseseră ironia vieţii. Traiul lor primitiv de acum era rezultatul direct al experienţei anterioare a lui Ted privind înalta tehnologie practicată în "mlaştina" superdezvoltată din Silicon Valley Utilizau, acum, profiturile rezultate din succesul companiei de software durate de Ted în California pentru a-şi proteja natura ţinutului din Idaho.
Ted şi Audrey descoperiseră împreună Sugarloaf, la numai o lună după ce se descoperiseră unul pe altul. Audrey lucrase toată vara ca ospătăriţă la Hanul Valea Soarelui. Ted a venit acolo pentru un week-end, ca să mai respire o gură de aer curat după presiunea la care era supus în funcţia sa de manager şi patron al "Softworks"-ului, ce ajunsese deja una din cele mai importante firme americane de software, cu trei sute de programatori salariaţi, în ciuda faptului că Ted avea numai douăzeci şi cinci de ani. O întâlnise pe Audrey în prima noapte în care sosise acolo. Iar până la urmă, rămăsese la hanul acela tot restul verii, conducând firma prin telefon. Cu această ocazie a descoperit că nu era chiar atât de indispensabil companiei pe cât îşi imaginase el.
În ultima duminică a verii, ea i s-a alăturat la micul dejun luat pe terasa dintre han şi patinoar. Înainte de prânz, au plecat împreună spre vârful Galena pentru a se minuna de priveliştea văii Sawtooth, întinsă la picioarele lor ca o comoară ascunsă. Fundul văii, înconjurate de piscuri maiestuoase care o protejau de lumea înconjurătoare, era o mare de iarbă şi flori de câmp punctată din loc în loc cu pâlcuri de plopi şi tulpini de bumbac. Mlaştinile din capul văii constituiau izvoarele a câtorva pârâiaşe şerpuitoare, care se uneau ceva mai încolo pentru a forma râul Salmoa, ce se îndrepta mai departe spre Stanley, orăşelul ce se întindea la piciorul văii. Admirară o bună bucată de vreme, în tăcere, versanţii munţilor, îmbrăcaţi la poale cu o pătură groasă de copaci şi indecent de golaşi spre crestele colţuroase care botezaseră, prin forma lor, ţinutul.
— Asta e..., murmurase Ted într-un târziu. Aici e paradisul. Nu trebuie decât să ne găsim şi noi un locşor ideal.
Au coborât în vale şi au început să cerceteze clădirile dărăpănate din Stanley, după care au luat-o înapoi, urmând toate potecile ce şerpuiau către poalele versanţilor muntoşi până ce au dat de Valea Sugarloaf, o versiune miniaturală a imensei Sawtooth, despărţită de aceasta la capătul dinspre est de masivul zdrenţuit Sugarloaf.
Au dat, în apropiere de gura văii, de un sat care părea desprins dintr-un film western, cu trotuare de lemn legând între ele construcţii cu faţade aparente ce flancau drumul nepavat. Între acest mic orăşel şi peretele masivului muntos, valea se ridica abrupt. Sălbăticia ei era întreruptă din loc în loc de câteva loturi de pământ cultivat şi de poteci încâlcite ce duceau spre cele câteva ferme de-abia vizibile, singurele indicii ale civilizaţiei umane.
La capătul drumului au dat peste un indicator care anunţa că sunt scoase la vânzare trei sute de acri de pământ, un şopron şi construcţiile aferente.
— Asta e! exclamase Ted, satisfăcut.
— Ce? se mirase Audrey.
— Aici o să locuim după ce ne căsătorim, replicase Ted, ca şi cum i s-ar fi părut cel mai natural lucru să-i ceară mâna acestei femei pe care o cunoştea de numai o lună, luând în acelaşi timp şi decizia să se stabilească la o fermă izolată, la sute de zile depărtare de restul civilizaţiei.
— Mi se pare o alegere justă, se auzise Audrey că spune. Crezi că ar trebui să aruncăm o privire asupra casei, sau o cumpărăm imediat?
— Hai s-o cumpărăm imediat, hotărâse Ted.
O jumătate de oră mai târziu, tranzacţia a fost perfectată.
După ce au achiziţionat ferma, au pornit-o înapoi spre Valea Soarelui. Însă pe drum s-au gândit că nu există nici un motiv pentru care să nu termine treaba începută, aşa că au traversat staţiunea şi au ajuns în Hailey, unde s-au prezentat în faţa ofiţerului stării civile. Înainte de cină, erau căsătoriţi.
— Eşti sigură că nu vrei să vină cineva la nuntă? a întrebat-o Ted în ultima clipă.
Ea n-o avea decât pe Mary Anne, prietena ei din copilărie, rămasă încă cea mai apropiată amică. Mary Anne, însă, se afla la două mii de mile depărtare.
— Nu, a răspuns Audrey.
Apoi, ca şi cum ar fi izbit-o brusc un gând:
— Dar tu, eşti sigur că nu vrei să-ţi chemi măcar păruiţii? Hohotul de râs al lui Ted umpluse maşina.
— Categoric. Maică-mea m-a lăsat în plata Domnului la o săptămână după ce tata şi-a luat tălpăşiţa. De atunci nu i-am mai văzut pe nici unul. În plus, n-am de gând să-mi stric cel mai bun week-end din viaţă încercând să-i găsesc.
În timp ce-şi înlănţuiseră mâinile în faţa magistratului şi repetau jurămintele sacre ale căsătoriei, Audrey şi-a dat seama că n-avusese timp într-o lună să afle prea multe despre Ted Wilkenson. Întrucâtva, însă, simţea că nu mai contează. După ce părinţii ei fuseseră înjunghiaţi de un vagabond care-i spintecase pe treptele propriei lor case din New York's Upper West Side, Audrey se simţise la fel de părăsită în mijlocul lumii pe cât se simţise şi Ted după ce-l abandonase maică-sa. Din fericire, în cele patru săptămâni trecute de la întâlnirea lor, ajunseseră să simtă amândoi că se cunoşteau de când lumea.
Acel sentiment nu se schimbase nici în ziua de azi, cel puţin în ceea ce-l privea pe Ted.
La mai puţin de un an după cununie, s-a născut Joey. Curând, Ted şi-a restrâns la minim activitatea de la Softworks. Se ducea pe acolo numai cât să-şi expună ideile asupra unor noi programe şi să-i pună la lucru pe programatori.
În locul vechii ferme, care a fost dărâmată, a fost ridicată o cabană din buşteni.
Treptat, domeniul lor s-a extins şi cei doi Wilkenson s-au trezit angrenaţi în structura orăşelului.
Erau amândoi conştienţi că o soartă ciudată făcuse ca fiecare să găsească în celălalt partenerul perfect.
Aşa se face că Ted, care nu împlinise încă patruzeci de ani, trăia acum în sânul paradisului său, cu o nevastă care-i era şi cel mai bun prieten şi cu un fiu pe care-l creştea departe de necazurile oraşului.
Fiul său.
"E singura pată pe cerul mulţumirii mele" — îşi zise el cu amărăciune, dar regretă imediat gândul. Îşi aminti că Joey părea să se comporte mai bine în ultima vreme. De fapt, băiatul n-avea nevoie decât de disciplină, iar taică-său i-o administrase din plin. Joey nu fusese niciodată un copil rău, însă cădea, uneori, într-o stare de prostraţie şi uitare de sine. Uneori, nu vorbea ore în şir sau dispărea de acasă câte o zi întreagă.
Cu câţiva ani în urmă, Ted pusese piciorul în prag.
— Nu mai e un bebeluş, îi explicase el nevestei sale când îl bătea pentru prima oară pe Joey cu cureaua la fund. Am încercat să-l creştem în felul tău şi n-a mers. Acum o să încercăm în felul meu.
După acea primă bătaie, Joey bombănise morocănos vreo două ore, până ce Ted îl lămurise că, dacă va continua aşa, va primi o nouă pedeapsă. Băiatul reacţionase imediat la ameninţare. Curând după aceea, Joey începu să se ferească de a se mai lăsa pradă toanelor sale.
Cu toate acestea, cu o zi în urmă, Joey dispăruse după micul dejun, lăsându-şi treburile neterminate şi fără să spună nimănui încotro se duce. A apărut înapoi la apusul soarelui. Imediat, Ted l-a înşfăcat şi l-a dus în şopron, explicându-i pe drum că tot ce avea să se întâmple e spre binele lui. Ajuns acolo, Ted şi-a scos cureaua, în timp ce Joey se chircise de frică. Bărbatul îşi aminti acum cu satisfacţie că băiatul nu se opusese pedepsirii şi nici nu se dusese să i se plângă maică-sii. În schimb, îi povestise lui Audrey că hrănise caii cot la cot cu taică-su. Cu asta, incidentul se încheiase.
Băiatul nu plânsese şi nici nu bombănise.
Devenea, în sfârşit, bărbat.
Când Ted trecu pragul şopronului pentru a scoate bălegarul din grajd, corpul îi fu inundat de o senzaţie de bine.
O duse pe Sheika, iapa neagră de un pur sânge arăbesc care era favorita lui, către iesle, o priponi, apoi începu să cureţe locul de murdărie. Abia reuşise să încarce roaba cu gunoi că Sheika necheză nervoasă şi izbi cu copita în pământ.
— E-n regulă, Sheika, îi strigă Ted.
În loc să se liniştească, calul lovi podeaua încă o dată, apoi încercă să-şi elibereze capul din hamurile care o ţineau pe loc.
— Hei, calmează-te, bătrânico! încercă el s-o tempereze, îndreptându-se spre ea.
Sheika nu-i dădu atenţie. Îşi ţinea privirea fixată pe uşa deschisă a şopronului. Urechile şi le lipise de cap şi pufnea cu nervozitate.
— Ce-i, fetiţo? Ce s-a întâmplat?
Ted aruncă o privire spre uşă, dar strălucirea luminii soarelui îl orbi şi nu fu capabil să distingă nimic.
— Joey? Sikes? E cineva acolo? strigă el.
Ştia însă că fiu-său plecase la pescuit şi-l văzuse pe Bill Sikes, îngrijitorul, îndreptându-se spre oraş. Ce naiba se întâmpla?
Se simţi brusc neliniştit. De câtăva vreme, la fermă aveau loc tot felul de evenimente ciudate. Caii erau înspăimântaţi şi uneori îl încerca şi pe el o senzaţie deloc confortabilă că este urmărit de nişte ochi nevăzuţi. Cu numai două seri înainte, anunţând-o pe Audrey că simte nevoia unei guri de aer proaspăt, ieşise să cerceteze zona. În noaptea aceea, caii erau agitaţi în grajdurile lor, dar se calmaseră imediat ce le vorbise el. Nu descoperise nimic ciudat în şopron.
Şi totuşi, pe când se întorcea spre casă, avusese senzaţia clară că, de undeva, îl urmăreau nişte ochi ascunşi în beznă.
Cu toate că noaptea era caldă, pe şira spinării îi trecuse un fior de frig. Descoperise surprins că mărise inconştient paşii către lumina din casă.
Avea acum, în plină zi, aceeaşi senzaţie de disconfort. Strigă din nou:
— Cine e? E cineva acolo?
Nu primi nici un răspuns. Se întoarse cu feţa spre iapă şi-şi întinse mâna dreaptă pentru a apuca de unul dintre hamuri în timp ce mângâia animalul cu stânga. Pentru o fracţiune de secundă, calul păru că e pe cale să se calmeze, însă un sunet venind dinspre uşă îl sperie. Îşi ridică brusc capul, smulgând hamul din mâna lui Ted. Instinctiv, bărbatul se întoarse să vadă cine intrase în şopron, dar nu izbuti să zărească decât o mişcare fulgerătoare înainte ca iapa să necheze încă o dată cu putere şi să se ridice pe picioarele din spate, începând să izbească aerul cu copitele din faţă pentru a se apăra împotriva prezenţei nedorite.
Copita din dreapta îl pocni pe Ted Wilkenson în ceafă, trântindu-l instantaneu la pământ. Omul rămase întins acolo, conştient încă. Înainte de a se dezmetici pentru a se rostogoli din faţa pericolului, calul reveni pe toate picioarele, nechezând cu putere în timp ce silueta din uşă se trase mai aproape.
Copita din stânga, potcovită proaspăt cu numai o zi în urmă, îi sfărâmă lui Ted tâmpla dreaptă. Sub imensa greutate a animalului, osul omului cedă.
Calul se ridică din nou pe picioarele dinapoi, reuşi să se elibereze din hamuri şi sări peste grilajul boxei. Copitele îi ropotiră pe duşumelele groase ale şopronului când se porni să galopeze către uşă.
O clipă mai târziu, iapa dispăru, traversând în fugă câmpul, către pădurea din spate.
Ceilalţi doi cai rămaşi în şopron intrară şi ei în panică, nechezând furioşi şi ridicându-se pe picioarele dindărăt. Ca reacţie la pericolul brusc ivit, începură să lovească pereţii boxelor cu copitele. Imediat, însă, prezenţa misterioasă se făcu nevăzută, la fel de repede pe cât de brusc apăruse, aşa că animalele se liniştiră, mulţumindu-se să lovească podeaua cu nervozitate când dădeau de vreo urmă de miros neobişnuit în aer.
Ted Wilkenson rămăsese întins pe jos, cu capul odihnindu-se într-o baltă de sânge.

* * *

Mary Anne Carpenter se zgâi prin fereastra bucătăriei, cu mâna suspendată în aer deasupra amestecului de apă şi săpun din chiuvetă. Pentru oricine, priveliştea de afară părea un tablou obişnuit al unei după-amieze în familie. Alison strângea ultimele farfurii murdare de pe masa de afară, iar jăratecul de sub grătar se stingea încet. Doar un uşor fuior de fum trăda faptul că sub grilaj rămăsese şi altceva în afară de cenuşă.
Logan şi Alan stăteau faţă în faţă, fiecare la câte un capăt al micii peluze din spate, şi-şi aruncau unul altuia o minge de baseball. O făceau de parcă asta ar fi fost ocupaţia lor dintotdeauna. Pentru copii, era ca şi cum tatăl lor n-ar fi fost niciodată plecat. Reveniseră cu uşurinţă la vechile lor obiceiuri, întrecându-se unul pe celălalt pentru a capta cât mai mult din atenţia tatălui lor. Chiar şi Mary Anne începuse să coboare garda, întrebându-se cu seriozitate dacă nu cumva era adevărat că Alan se schimbase.
Din nefericire, îi era foarte greu să-şi privească soţul din nou cu încredere. În ciuda asigurărilor constante ale lui Alan cum că dorinţa lui adevărată era să se reântoarcă în sânul familiei, cine îi putea garanta ei că Alan n-ar fi galopat bucuros înapoi la Eileen Chandler dacă aceasta i-ar fi făcut un semn? Cum să mai fie convinsă că el n-ar fi fugit înapoi la locuinţa celeilalte femei, cu sala ei de gimnastică bine echipată, pe care, cu siguranţă, o folosise şi el, dacă judecai după silueta zveltă, şi cu piscina ei elegantă, în care Eileen refuzase cu obstinaţie să-i lase pe Alison şi pe Logan?
Şi totuşi, în ciuda suspiciunilor ei, Mary Anne trebuia să admită că îi făcuse plăcere ziua aceasta şi se bucurase de confortul de a-l avea pe Alan acolo ca să se ocupe de grătar şi să scoată cele mai bine pregătite fripturi cu putinţă. Corvoada aceasta o obosea întotdeauna peste măsură, iar rezultatul eforturilor ei nu era niciodată destul de bun, indiferent de cât de minuţios pregătea totul. Descoperise, la un moment dat, că se lăsase antrenată într-o discuţie asupra îmbunătăţirilor ce trebuiau aduse locuinţei din clipa în care el avea să se mute înapoi.
— Şi ce-o să faci, o să-ţi obţii avansarea aia ca să plătim toate angaralele? nu se putuse ea abţine să nu remarce cu ironie.
El nu muşcase din momeală şi avusese bunul-simţ să roşească stingherit şi să admită că merita înţepătura.
Iar acum se juca cu Logan, de parcă relaţia lor ar fi fost la fel ca la început. Expresia de fericire de pe faţa fiului ei îi frângea inima Mary Annei.
Contemplarea îi fu întreruptă de intrarea lui Alison prin uşa din spate. Ducea într-o mână o stivă de farfurii în echilibru instabil, iar în cealaltă ţinea strânse la un loc patru pahare. Neliniştită, fata o întrebă:
— Mamă? O să-i dai voie lui tati să vină acasă, de aci înainte?
Întrebarea o aduse pe Mary Anne cu picioarele pe pământ. Îşi introduse mâna în apa murdară şi pescui de acolo grătarul pe care prăjise cartofii folosiţi ca garnitură la fripturile lui Alan.
— N-nu sunt sigură, răspunse ea, ezitând, ca să nu-i distrugă fetei speranţele. Mai sunt multe de discutat înainte de chestia asta.
Alison aşeză cu grijă paharele pe scurgătorul de lângă chiuvetă.
— Dar n-ar fi mai uşor de discutat atâta vreme cât suntem cu toţii aici? i-o întoarse ea, evitând din nou să-şi privească mama în ochi. Vreau să spun că eu şi Logan îi ducem dorul şi...
— Şi eu n-am chef să vorbesc despre asta acum, clar? i-o reteză Mary Anne.
Vocea îi sunase mai aspră decât îi fusese intenţia, aşa că reluă pe un ton mai domol:
— Ceea ce se întâmplă între tatăl tău şi mine este o chestie foarte complicată. Eu... eu nu pot, pur şi simplu, să am o discuţie cu tine pe tema asta acum.
— Atunci cu cine să discuţi? insistă Alison, cu o voce din care răzbătea iritarea. Dacă n-o poţi face cu mine, atunci cu cine ai putea s-o faci?
"Audrey" — îşi zise Mary Anne. "Aş putea să discut cu Audrey, numai că ea e la mii de mile depărtare şi nici n-ar înţelege! Eu mă mărit cu un om pe care îl testez doi ani şi el sfârşeşte prin a mă înşela, iar ea se mărită cu un individ pe care-l cunoaşte de mai puţin de o lună şi totul iese de minune. Nu e drept!"
Se reculese, dându-şi seama că ea era cea care nu judeca drept. Nimeni altcineva în afară de Audrey, cea mai bună prietenă a ei încă din copilăria petrecută împreună în Canaan, nu putea înţelege mai bine prin ce trecea ea acum.
— Mătuşa Audrey, rosti ea cu voce tare, zâmbindu-i lui Alison. De fapt, cred că am s-o sun mâine ca să văd ce are şi ea de zis.
Alison făcu ochii mari.
— Zău? Promiţi?
Mary Anne dădu din cap, intrigată.
— Ia spune-mi, tânără domnişoară, ce te face să fii aşa de încântată?
— Mătuşa Audrey e înnebunită după tati, aşa că va fi de partea noastră.
— De partea? repetă Mary Anne, arcuindu-şi sprâncenele a mirare. De când faceţi tu şi Logan opinie separată?
— N-am vrut să se înţeleagă aşa ceva, bătu Alison urgent în retragere. Am intenţionat să-ţi spun că eu şi Logan vrem teribil de mult să vă vedem din nou împreună pe tine şi pe tati. Asta-i tot.
Dintr-o dată, prin uşa din spate se strecura Alan, urmat de băiatul lui care se ruga de taică-său să se mai joace cu e măcar cinci minute în plus.
— Nu crezi că ar fi mai bine s-o ajut pe maică-ta la spălat vasele? replică Alan, apucând un prosop şi începând să şteargă vesela pusă la uscat în rastel.
— Dar... insistă Logan.
— Fără nici un "dar" 5 i-o reteză Alan, prefăcându-se că azvârle prosopul spre băiat. Şi acum şterge-o de aici şi lăsă-n pe mine şi pe maică-ta să petrecem şi noi o bucată de timp împreună singuri, ai înţeles?
Băiatul deschise larg gura să mai spună ceva, dar soră-sa îl înşfacă de braţ şi-l trase spre living.
— Taci din gură, Logan! exclamă ea. Încearcă măcar dată în viaţa asta tâmpită a ta să nu spui o neghiobie!
— Alison, nu vorbi aşa cu fratele tău! o admonesta instinctiv Mary Anne.
Uşa bucătăriei, însă, se închisese deja în urma copiilor înainte de a-şi da seama ce se petrece, femeia se surprinsr înlănţuită în braţele lui Alan, care începuse să-i sărute gâtul ciupindu-i carnea cu buzele. Deşi simţi cum se înalţă un val de protest din ea, căldura familiară a atingerii lui îi amuţi riposta.
— A fost rău astăzi? îi susură Alan la ureche. Hai, iubito, recunoaşte că ţi-a plăcut să mă vezi aici la fel de mult pe cât mi-a plăcut mie să fiu aici. Episodul cu Eileen s-a sfirşit. Kaput. A fost îngropat. Nu-i nimeni mai important pentru mine ca tine, şi aşa va fi mereu de aici înainte. N-am decât să-mi împachetez hainele şi o să fim împreună din nou.
Mary Anne dorea să-i spună să tacă, s-o lase în pace, să-i dea o şansă de a-şi pune gândurile în ordine, însă vorbele lui i se înfipseră în creier, iar braţele lui o ţineau atât de strâns încât ea se gândi că, dacă ar fi fost capabilă să uite de anul care trecuse, să şi-l scoată pur şi simplu din minte, lucrurile s-ar putea aşeza pe acelaşi făgaş tihnit dinainte.
Alan o răsuci spre el şi-şi apăsă buzele peste ale ei. Pe măsură ce el forţa intrarea în cuibul gurii, ea îşi dădu seama cât de mult îi lipsise el.
— Lasă-mă să stau, şopti Alan. Cel puţin lasă-mă să rămân la noapte.
Mary Anne simţi cum i se topeşte şi ultima fărâmă de fermitate. Cu toate astea, înainte de a i se abandona în întregime, îşi promise că a doua zi dis-de-dimineaţă va da curs promisiunii făcute lui Alison.
O va suna pe Audrey Wilkenson.
Audrey o va ajuta să-şi dea seama ce trebuia făcut.

2

Audrey Wilkenson se apropie de intrarea în El Monte când umbrele aruncate de munţii Sawtooth începuseră să acopere deja valea. Îşi amintea şi acum, ca şi cum n-ar fi trecut paisprezece ani, clipa în care zărise acest locşor. Desigur că intrarea pe proprietate nu mai arăta ca atunci când ea şi Ted păşiseră prima oară pe pământul acesta. Pe vremuri, aici nu erau decât trei şiruri lăbărţate de sârmă ghimpată, ţintuite din loc în loc de stâlpi părăginiţi, în care era practicată o deschizătură blocată de o apărătoare, din lemn putrezit, pentru vite. În locul lor, acum era un gard solid din bârne de lemn, de patru picioare înălţime, care, dinspre şosea, părea că se înfundă în pădure în ambele direcţii. Apărătoarea de vite fusese înlocuită cu o poartă legată de doi stâlpi masivi de piatră şi încununată în partea de sus de un arc mare de lemn pe care era înscris numele fermei.
Chiar şi pădurea de lângă şosea se schimbase. În primii doi ani după ce s-au stabilit acolo, ea şi Ted au înlăturat buruienile şi au curăţat copacii de uscături. Acum, cei mai semeţi dintre ei îşi dezvăluiau coroana ramurilor nestânjeniţi de hăţişul de plante care invadaseră odinioară locul.
Poarta de la intrare era deschisă. Primul lucru pe care îl făcuseră cei doi fusese să scoată vitele la vânzare. Deciseseră să lase terenul să revină cât mai mult la starea lui iniţială de păşune sau pădure. Încet, încet, imperceptibil de la an la an, pământul îşi revenise din starea lui de teren cultivat. Acum nu mai erau plantate decât două mici loturi, necesare pentru hrana cailor. El Monte devenise în timp o rezervaţie naturală privată, un refugiu tihnit nu numai pentru cei trei Wilkensoni, ci şi pentru animalele sălbatice care hoinăreau pe acolo. Cele câteva garduri rămase nu erau destinate să păzească şi să împiedice intrarea sau ieşirea ci să-i înştiinţeze pe eventualii vizitatori asupra limitelor proprietăţii.
Încetinind mersul Range Roverului pe drumul şerpuitor către casă, Audrey anticipă cu plăcere sentimentul familiar de satisfacţie care o inunda de fiecare dată când se întorcea la fermă, indiferent de perioada de timp cât fusese plecată. De data asta însă, senzaţia obişnuită întârzie să apară, chiar şi când depăşi ultima curbă şi văzu odihnitoarea privelişte a cabanei de bârne.
În locul ei, îşi făcu loc o vagă senzaţie de nelinişte, ca şi cum în lipsa ei s-ar fi întâmplat ceva rău.
Trase Roverul în faţa verandei largi. Deschise portiera, descinse din maşină pe pietrişul aleii şi închise portiera trântind-o, lăsând cheile în contact, aşa cum proceda aproape toată lumea în Sugarloaf. Se opri, inexplicabil, şi se holbă la cabană. Fruntea i se încruntă în efortul de a identifica cu precizie ce o irita. Nu reuşi. Nimic nu lăsa să se vadă că se întâmplase ceva.
Casa arăta la fel ca întotdeauna, cu cele două aripi ale ei plecând din centrul cu două niveluri, formând astfel un V plăcut. Scuturându-şi capul, ca pentru a se debarasa de nelinişte, Audrey urcă cele trei trepte ale verandei, o traversă, şi împinse larg uşa cabanei.
— Ted? Joey? strigă ea. E cineva acasă?
Tăcere.
"Ceea ce nu e chiar neobişnuit" — reflectă ea punându-şi poşeta pe laviţa veche de lemn de lângă uşă. Era posibil ca Joey să fie încă la pescuit, iar Ted se îngrijea, cu siguranţă, de animale în şopron.
Şi totuşi... Senzaţia de nelinişte n-o părăsea cu nici un chip. Cutele de pe frunte i se adânciră pe măsură ce explora camerele de la parterul ambelor aripi ale casei. O porni pe scări în sus către etaj.
Pe cea de a treia treaptă, se opri brusc. Intuiţia îi spunea că etajul era la fel de pustiu ca şi primul nivel.
Neliniştea devenise obsedantă. Audrey părăsi locuinţa şi traversă curtea spre şopron, aruncând între timp o privire spre câmp şi spre pădurea din marginea lui.
Câmpul era pustiu.
Nu se vedea nici urmă de Ted sau de Joey, nici măcar de Bill Sikes.
Se opri în faţa uşii deschise a şopronului şi trase cu urechea la zgomotele făcute de caii care se agitau în grajdurile lor.
Dacă nici Ted şi nici Joey sau Sikes nu erau înăuntru, atunci de ce erau uşile deschise?
Iar dacă Ted se afla acolo, de ce nu-l auzea vorbindu-le cailor, aşa cum proceda mereu pentru a-i calma când erau nervoşi?
Neliniştea i se transformase în frică. Intuiţia o avertiză că motivul neliniştii sale se găsea în şopron. Îşi făcu singură curaj şi trecu pragul.
ÎI zări întins pe spate. Capul îi era răsucit în chip nefiresc spre dreapta, iar părul i se năclăise într-o masă întunecată de sânge închegat.
— Ted?
Numele lui îi scăpase şovăitor de pe buze. Mintea refuza să accepte semnificaţia imaginii din faţa ochilor. Brusc amorţită, făcu un pas înainte.
— Ted!
Se porni dintr-o dată să alerge către el, strigându-i numele. O clipă mai târziu, se prăbuşi pe podeaua grajdului.
— Ted! Ted, spune ceva.
Îl apucă de umeri. Capul bărbatului căzu într-o parte şi ea îi văzu ochii larg deschişi privind-o. Pentru o clipă cât o străfulgerare de lumină, Audrey se simţi uşurată.
Nu păţise nimic!
Căzuse şi se lovise la cap, dar nu păţise nimic!
Audrey se agăţă de firul ăsta firav de speranţă, însă când se uită mai bine la el, o apucă disperarea.
În ochii lui, de un albastru intens, se oglindea rigiditatea morţii.
Femeia încremeni cu privirea aţintită pe soţul ei şi încercă să priceapă ce se întâmplase.
Când îşi ridică ochii împăienjeniţi de lacrimi văzu fâşiile rupte de piele care spânzurau inerte de stâlpii din colţurile grajdului.
— Nu..., şopti ea.
Nu-i venea să creadă că se putuse întâmpla aşa ceva.
Nu lui Ted.
Nu era posibil să i se întâmple lui Ted.
Avea un fel al lui de a se purta cu animalele, ca şi cu orice altă creatură vie, care inspira încredere şi care o impresionase şi pe ea din clipa în care îl întâlnise.
Era de ajuns să-i vorbească animalului, sau să-şi pună mâna uşurel pe el, şi...
Înăbuşindu-şi în piept un suspin de durere, Audrey se luptă cu ea ca să se ridice în picioare şi o porni împleticindu-se spre uşă. I se păru o veşnicie până ce ajunse acolo. Cu fiecare pas făcut, cleştele din piept o strângea mai tare. După ce ieşi din şopron, chinul acumulat izbucni năvalnic şi un urlet de disperare ţâşni din ea, zguduind din temelii liniştea începutului de seară.
De cealaltă parte a câmpului, ieşind din pădure cu undiţa de pescuit aruncată pe umărul drept şi cu năvodul în mâna stingă, Joey se opri brusc la auzul ţipătului agonizant al maică-sii. La picioarele lui, dogul german, prietenul său constant, îşi ciuli urechile şi se lipi de genunchii băiatului ca pentru a-şi proteja stăpânul de acea creatură care scosese acel sunet nepământesc. O clipă mai târziu, Audrey ţipă din nou, strigând de data aceasta după ajutor. Într-un târziu, Joey reveni la viaţă.
— Du-te Storm, îi porunci câinelui, du-te la ea!
Supunându-se de îndată la porunca stăpânului său, imensul câine o zbughi la fugă, traversând în goană câmpul spre ^udrey, care căzuse în genunchi şi-şi acoperise faţa cu palmele, căzută pradă durerii copleşitoare din sufletul ei.
Abia după ce animalul se aruncă asupra femeii şi începu s-o lingă pe faţă încercând s-o liniştească, se deşteptă şi Joey şi o porni în fugă, traversând la rândul lui câmpul care-l despărţea de maică-sa cu mişcările graţioase ale unui animal sălbatic. La fel ca o sălbăticiune, băiatul se opri brusc la câţiva paşi de ea, ezitând din pricina prudenţei.
Joey ascultă tăcut relatarea dezlânată a maică-sii asupra celor întâmplate. Ascultă cuvintele ei fără a scoate vreo vorbă şi înţelegând cu limpezime un singur lucru.
Tatăl lui n-avea să-l mai bată niciodată.

* * *

Deşi părea că trecuse o veşnicie, doar o oră şi jumătate o despărţea pe Audrey de clipa în care descoperise cadavrul soţului ei. Stătea acum într-o încăpere mai ferită de lângă şopron şi privea în gol. Creierul înregistra fără voie fragmente din conversaţiile purtate de lumea din jurul ei.
— Ceva trebuie s-o fi speriat...
— N-are sens...
— Sheika nu e genul de cal care să...
— Nu-mi vine să cred... În nici un caz Ted.
Şi totuşi lui Ted i se întâmplase totul.
N-avea să uite niciodată cum faţa lui Joey se făcuse pământie când îi povestise despre nenorocire, după cum nu va uita nici masca întunecată care i se lăsase băiatului pe faţă în timp ce asculta fără să lase să-i scape vreun gest, tragedia care se abătuse peste tatăl său. La sfârşit, când ea rămăsese fără grai, el se răsucise pe călcâie şi o pornise către şopron, ca şi cum n-ar fi acceptat adevărul până ce nu s-ar fi convins cu proprii lui ochi.
— N-nu face asta, îngăimase ea cu un horcăit. Nu te duce înăuntru, Joey. Caută-l pe Bill Sikes.
Joey a ezitat în acel moment, şi ea a reuşit să mai spună ceva:
— Du-te după Sikes, Joey. Tu nu poţi îndrepta nimic acolo.
Cu privirea aţintită la ea, băiatul se îndepărtase, totuşi, de lângă ea, continuând să se îndrepte spre şopron. Audrey reuşise să se ridice în picioare abia când el ajunse la uşa pe jumătate deschisă a şopronului. Se grăbise să ajungă şi ea acolo pentru a-şi îmbrăţişa fiul care manifesta o tăcere bizară.
— Haide, îi şoptise, răsucindu-l pe loc pentru a nu-şi vedea tatăl mort. Avem nevoie de ajutor, Joey. Nu putem rămâne pur şi simplu aşa, aici.
Ca aflată în transă, îl dusese pe Joey înapoi în casă şi-l chemase pe Bill Sikes, care se afla în coliba lui la un sfert de milă depărtare de ei. Biroul şerifului din Custer County se afla în Challis, la mai mult de şaptezeci de mile depărtare, dar biroul adjunctului său, Rick Martin, era mai aproape, în Sugarloaf. Ca şi ceilalţi din oraş, şi Martin le era prieten. El trebuia să ştie ce era de făcut.
— A avut loc un accident, îl pusese ea rapid în temă când îi auzise vocea la celălalt capăt al firului. I s-a întâmplat lui Ted.
Nu-şi mai amintea acum prea multe din cele ce urmaseră acestui apel telefonic. La câteva minute după aceea, sosise maşina poliţiei şi o ambulanţă, iar, mai târziu, curtea dintre casă şi şopron începuse să se umple de lume pe măsură ce relatarea celor întâmplate zbura din gură în gură în toată valea.
Ţinându-l strâns de mână pe Joey, ea se lăsase condusă de Rick Martin în camera în care se afla acum. Poliţistul îi spusese că e mai bine să stea acolo.
— În casă nu pot ţine lumea la distanţă de tine, Audrey, îi vorbise el cu blândeţe. E mai bine să stai aici. N-o să mai vină nimeni la tine până ce nu-mi vei spune tu.
Audrey încuviinţase mută, se scufundase în canapeaua îmbrăcată în piele, singura piesă de mobilier din încăpere, şi se pusese pe aşteptat, alături de Joey, în tăcere. Îşi dăduse toată silinţa să răspundă la întrebări, dar fusese incapabilă să-i spună lui Rick Martin mai multe decât văzuse cu proprii ei ochi.
Cu o jumătate de oră în urmă, după ce se făcuseră poze din cele mai inimaginabile unghiuri, cadavrul lui Ted fusese introdus în ambulanţă şi luat de acolo.
Acum, Rick Martin se aşezase, în sfârşit, pe podea, în faţa ei.
— Audrey? o chemă el cu o voce care abia dacă pătrunse prin ceaţa ce-i învăluia creierul. Pot să-ţi vorbesc, Aud?
"Să-mi vorbeşti? Ce-ai putea să-mi spui? Ted e mort. E mort şi nimic nu-l mai poate întoarce la viaţă."
Simţi cum o inundă un val de panică.
"Ce-am să mă fac? Ce-am să mă fac fără el?"
Simţi nevoia să se arunce în braţele cuiva, să-şi strige deznădejdea, să moară sau să se predea în faţa durerii care o strângea cu braţe metalice, înăbuşind-o.
"Ajută-mă, Ted! Te rog, ajută-mă!"
Auzi în minte ecoul implorării ei, deşi de pe buze nu-i ieşi nici un sunet.
Din ceaţa care o înconjura, un singur cuvâm se detaşă cu limpezime.
Joey!"
Din ghemul de emoţii care o cuprinsese pe Audrey Wilkenson, răsări imaginea fiului ei. Brusc, mintea i se limpezi.
Respiră adânc, apoi se aşeză dreaptă pe canapea şi îşi concentra atenţia asupra ajutorului de şerif.
— Ce s-a întâmplat, Rick? îl întrebă ea cu o voce calmă şi tare. Ai vreo idee?
Martin dădu neajutorat din cap.
— Nimic precis. Din ce am văzut, curăţa grajdul iepei. Probabil că a priponit-o pe Sheika ca să nu-l încurce la treabă. Ceva trebuie să fi speriat animalul. Când Ted a încercat s-o calmeze, Sheika s-a ridicat pe picioarele din spate, l-a lovit, aruncându-l la pământ, apoi a căzut cu copita pe capul lui. A fost un accident, pur şi simplu un accident stupid.
Audrey simţi un nou val de emoţie urcând în ea, dar reuşi să-l stăpânească.
— Ce-ar fi putut-o speria pe Sheika? se interesă ea. Rick Martin înălţă din umeri.
— Nu ştiu. Putea fi orice, sau putea fi doar o iluzie. Din câte îmi dau seama, putea fi şi un şobolan care să fi trecut atunci pe acolo sau o bufniţă care să fi zburat în acea clipă prin zonă. Ştii cum sunt caii. Practic, îi sperie orice dacă îi ia prin surprindere.
Audrey încuviinţă, tăcută, spusele poliţistului, apoi întrebă din nou:
— Ce-i cu Sheika? A găsit-o cineva până acum?
— Nu încă. Am trimis doi inşi s-o caute, dar poate fi oriunde. Când o s-o găsim...
Vocea i se stinse şi privirea i se mută spre Joey, care înţepenise ghemuit lângă maică-sa.
— O s-o împuşcaţi, nu-i aşa? zise băiatul cu glas poruncitor.
Rick Martin îşi plimbă nervos limba peste buza de jos:
— Mă tem că nu prea avem de ales, Joey. Ea...
— Ea n-a făcut-o intenţionat! luă foc băiatul.
Sări în picioare. Ochii săi îl fixară furioşi pe ajutorul de şerif, iar părul îi căzu peste frunte, făcându-l să arate mult mai tânăr decât cei treisprezece ani ai săi.
— Poate că n-a fost vina ei! se avântă el. Poate că a intrat cineva în şopron şi a speriat-o intenţionat! Nu poţi s-o ucizi! Nu poţi!
Se răsuci pe călcâie şi ţâşni afară din încăpere, lăsându-i pe Rick şi pe maică-sa să se holbeze neputincioşi după el.
— Îmi pare rău, Audrey, rupse Rick tăcerea care urmă după plecarea bruscă a lui Joey. Nu m-am descurcat prea bine.
Oftând, Audrey se sculă de pe canapea.
— E-n regulă, Rick. Ştii şi tu cum e Joey. A avut mereu o afecţiune deosebită pentru animale. Chiar şi când îl apucau cele mai negre stări se ducea întotdeauna lângă ele.
— Exact ca şi Ted, o completă Rick.
Îşi dori să nu fi rostit nimic când văzu expresia de durere de pe faţa ei.
— Î... Îmi pare rău... asta a fost o...
Audrey dădu însă din cap.
— E-n regulă. Să ştii, însă, că nu-i seamănă lui Ted. E altfel. Ted putea ţine totdeauna caii liniştiţi. Cu Joey, însă, e vorba de altceva. Uneori mi se părea că e-n stare să comunice cu ei.
Rick se mişcă, stânjenit, pe loc. Ştia că nu mai poate face nimic aici, la fermă, dar nu era sigur că o putea lăsa pe Audrey singură.
— Să ştii că i-am expediat pe toţi în afară de Bill Sikes, o informă el. Mi-am imaginat că, dacă o să ai nevoie de cineva, o să chemi tu persoana respectivă. Acum, însă, n-ai nevoie ca locuinţa ta să mişune de lumea din oraş.
Audrey nu-i replică nimic, aşa că el continuă:
— Aş putea s-o chem pe Gillie, dacă vrei. Eu sunt de serviciu în seara aceasta, aşa că ea ar putea să urce până aici ca să îţi ţină companie.
— E frumos din partea ta, Rick, dar cred că în seara asta ar fi mai bine dacă Joey şi cu mine am rămâne singuri.
Ţinându-se de braţul lui, ea se lăsă condusă înapoi, prin şopron. Când trecu pe acolo evită cu grijă să privească zona unde descoperise corpul lipsit de viaţă al bărbatului ei, cu mai puţin de două ore în urmă. Bill Sikes era încă acolo, descurcându-se cum putea mai bine pentru a îngriji cei doi cai rămaşi încă în grajdurile lor.
— O să am eu grijă de tot, doamnă Wilkenson, o anunţă el pe Audrey când aceasta trecu pe lângă el. Încercaţi să vă odihniţi un pic, bine? Cel mai greu lucru la moartea lui Minnie a fost să încerc să dorm.
Audrey se opri, zâmbindu-i îngrijitorului. Faţa lui ridată îl făcea să arate mai bătrân decât cei şaizeci de ani ai lui, însă corpul lui uscăţiv emana încă forţa unui bărbat cu douăzeci de ani mai tânăr.
— Mulţumesc, Bill, îi răspunse ea. O să fie bine. O să reuşim să trecem cumva şi prin asta.
— Aşa va fi, o asigură Bill. Dacă aveţi nevoie de ceva la noapte, chemaţi-mă. Nu se ştie niciodată ce jivină mai colindă noaptea pe aici. În ultima vreme, simt aşa, ca o nelinişte, de parcă ne-ar urmări cineva de acolo de sus, din munţi.
Audrey încercă să nu ţină seamă de vorbele lui Bill. Un fior îi scutură, totuşi, corpul.
— Sunt sigură că n-o să păţesc nimic, zise ea, dând cuvintelor o notă mult mai convingătoare decât simţea în realitate.
— Bine, oftă Sikes, dându-şi seama că n-avea rost să se certe cu ea. Cu toate astea, chemaţi-mă când doriţi. La orice oră.
— Promit c-aşa am să fac.
Dar ea ştia deja că n-avea să-l cheme indiferent ce ar fi.
La noapte, după ce Joey se va culca, se va aşeza singură în cămăruţa favorită a lui Ted şi va încerca să se obişnuiască cu nenorocirea ce se abătuse pe capul ei, după care va căuta să descopere o cale de a-şi continua drumul vieţii fără el.
Viaţa fără el.
Era o perspectivă la care nu se gândise niciodată din clipa în care îl întâlnise pe Ted. Nici măcar când începuseră... problemele.
Trebuia acum, pentru prima dată, să se gândească serios la această chestiune.
N-avea altă alternativă.

* * *

Ştirile de la ora zece se terminaseră. Închizând televizorul, Audrey îşi dădu seama că nu pricepuse nici măcar un cuvânt. Se uitase o jumătate de oră la ecran fără să vadă nimic. Fusese vag conştientă de imaginea unei blonde drăguţe şi de chipul de ceară al bărbatului care citea ştirile venite de la Tele Promp Ters. Nu reuşise, însă, să reţină nici măcar o silabă din ceea ce spuseseră ei.
O copleşise epuizarea. Îşi ridică picioarele pe canapea şi închise ochii cu speranţa deşartă că o să adoarmă.
Însă mintea i se umplu cu imagini ale lui Ted.
Îl văzu lucrând în pădure, gol de la brâu în sus, cu corpul lui musculos licărind de sudoare; galopând peste câmp cu Sheika şi sărind cu graţie peste obstacolele pe care le plantau amândoi când se gândeau să se apuce serios de călărie; aşezat în balansoarul de lângă canapea, cu o carte deschisă în poală, aşa cum proceda aproape în fiecare seară de când ridicaseră casa.
Apoi îi apăru altă imagine a lui.
Îl lovea pe Joey.
Nu se întâmplase decât o singură dată. "O singură dată", îşi spuse ea. Numai că acea singură dată fusese de ajuns. Îşi mai amintea încă oroarea şi şocul acelei zile. Se întâmplase cu aproape doi ani în urmă.
Când Joey coborâse la micul dejun, ştiuseră amândoi că pe băiat îl apucase una din crizele lui ciudate. Era tăcut şi abia dacă îi răspundea maică-sii când aceasta îl întreba ceva direct. După micul dejun, Joey dispăruse, pur şi simplu, cu Storm la o hoinăreală prin pădure. Nu se întorsese acasă decât la o jumătate de oră după asfinţitul soarelui Până atunci, Audrey devenise extrem de îngrijorată.
În seara aceea, Ted îl luase cu el pe Joey în şopron şi-l bătuse cu cureaua. Chestia asta o uluise pe Audrey. O duruse sufletul când văzuse privirea din ochii lui Joey în clipa când el trecuse din nou pragul casei.
— N-o să mai tolerez chestia asta, îi spusese Ted. N-are dreptul să iasă pe afară fără să ne anunţe. În plus, a fost cocoloşit prea mult.
— Dar e numai un băieţel! protestase ea.
— Nu mai e aşa de mic, replicase Ted cu o asprime neobişnuită în voce. E destul de mare ca să-şi asume responsabilitatea pentru acţiunile sale!
— Dar să-l croieşti cu cureaua pentru asta...
Ted se întunecase.
— Câteva lovituri n-o să-i facă rău, Audrey!
Numai că nu fuseseră "câteva lovituri". Fusese o serie de dungi roşii peste spatele şi fesele băiatului. Joey îşi dăduse toată silinţa să le ascundă faţă de ea.
"A fost o singură dată", îşi repetă ea acum, "o singură dată". Însă nu era capabilă să înlăture gândul care-i dădea târcoale.
Au mai fost şi alte daţi?
Au mai existat şi alte bătăi de care ea n-a aflat? De câte ori ar fi putut să-l ia Ted pe Joey în şopron şi...
Audrey se forţă să elimine imaginea din minte. Rănile de pe urma morţii lui Ted erau prea proaspete. I se părea o blasfemie să se gândească la defectele dovedite de soţul ei pe parcursul ultimilor doi ani.
"Du-te la culcare", îşi porunci sieşi. "Dacă o să stai aici, o să te chinui toată noaptea şi mai ai încă un fiu care are nevoie de tine. Nu ai voie să cedezi şi să mori, indiferent cât de mult ţi-ai dori asta!"
Întărită psihic, îşi înfipse picioarele în podea, se ridică de pe canapea şi porni să stingă luminile şi să închidă uşa de afară.
"Împotriva cui?"
Altă poveste care începuse de vreo doi ani. Uneori, noaptea, i se părea că era cineva pe afară. Era ceva de nevăzut pentru ei şi de care nu puteau fi niciodată siguri că există. Cu toate astea, şi ea şi Ted începuseră să încuie casa pe timpul nopţii. Ea procedă şi acum după obiceiul stabilit de amândoi, traversând camerele, încuind toate uşile şi zăvorind toate ferestrele.
Când ajunse la piciorul scării, sesiză o mişcare deasupra ei. Se uită în sus şi-l văzu pe Joey, încă îmbrăcat, începând să coboare scara, cu Storm lipit de picioare.
— Dragule? De ce nu eşti în pat?
— Şopronul, răspunse Joey. Uşa de la şopron e închisă.
Audrey dădu din cap nedumerită.
— Dar e închisă totdeauna în timpul nopţii.
— Cum rămâne atunci cu Sheika? Dacă se întoarce?
Joey ajunsese jos. I se uita maică-sii în ochi cu o privire îngrijorată.
— Ei, atunci o să stea pe afară până dimineaţă, dragul meu. Unde mai pui că s-ar putea ca să nici să nu se întoarcă la noapte? Dacă s-a speriat tare, putea s-o ţină într-o goană mile întregi.
Joey îşi scutură capul.
— O să se întoarcă, se încăpăţână el. Ştiu eu c-aşa o să facă.
Faţa lui avea acea expresie de încăpăţânare care o avertiza pe Audrey că băiatul e în stare să se certe ore întregi. Femeia îşi dădu seama că n-avea nici o şansă să se lupte cu el în noaptea aceasta.
— Bine, cedă ea. O s-o lăsăm deschisă. Trebuie să ne asigurăm, însă, că boxele sunt închise. Ultimul lucru de care mai avem nevoie acum e ca să descoperim mâine că ne-au dispărut şi ceilalţi cai.
Ieşiră împreună pe uşa din faţă, lăsând-o deschisă în spatele lor. Luna era sus pe cerul fără nori. O briză uşoară adia dinspre munţii de deasupra lor. Audrey îşi întinse mâna şi-l apucă pe Joey de mână. O porniră spre şopron. Pentru prima oară după multă vreme, el nu se trase de lângă ea din pricina înţelegerii faptului că era adolescent. Când ajunseră la jumătatea drumului prin curte, băiatul se opri brusc, se smulse din mâna maică-sii şi-i arătă ceva cu degetul întins.
— Priveşte! E acolo!
Privind prin beznă, Audrey îşi concentra atenţia spre pădure. La început nu zări nimic. O clipă mai târziu, ceva se mişcă acolo şi ea văzu silueta masivă a iepei ieşind de sub umbra pădurii şi pătrunzând în lumina clară a lunii. Animalul se opri şi îşi înclină capul ca să pască câteva smocuri de iarbă, dar îşi ciuli imediat urechile când o strigă Joey. Se uită înspre băiat şi îşi arcui graţios coada în sus.
— Sheika? o strigă Joey. Sheika! Vino-ncoace, Sheika!
Joey o rupse la fugă spre ea, cu Storm alergându-i pe urme.
— Joey, stai! îl strigă maică-sa. E suficient să deschidem şopronul!
Sub ochii ei, însă, iapa se făcu nevăzută printre copaci.
— Fă rost de un căpăstru, mamă! ţipă Joey. Eu o să caut să n-o pierd din vedere!
Audrey rămase pironită locului, uluită de nefirescul situaţiei. Ce căutau ei pe afară în mijlocul nopţii, la câteva ore după ce murise Ted? Să prindă un cal?
Era o nebunie!
Era ridicol!
Era...
Atunci îşi dădu seama.
Procedau exact cum şi-ar fi dorit Ted ca ei să procedeze. Aproape că-l auzeau spunând: "Tu trăieşti încă, Audrey. La fel şi Joey. Du-te şi prinde-o!"
Simţi cum oboseala i se scurge din corp. Mintea ei reuşi, în sfârşit, să depăşească şocul descoperirii cadavrului lui Ted. Audrey trase adânc aerul nopţii în piept, apoi alergă spre şopron, trase de uşă ca s-o deschidă şi se strecură înăuntru. Găsi, în camera din spate, un căpăstru şi o lanternă. Părăsi, apoi, şopronul şi o luă la goană, peste câmp, înspre Joey.
Îl prinse din urmă la marginea pădurii. Băiatul striga animalul pe nume, apoi asculta cu atenţie orice sunet care ar fi dezvăluit mişcările iepei prin întunericul dintre copaci.
Câinele nu se vedea nicăieri.
— Unde-i Storm? întrebă Audrey, cu voce coborâtă, deşi erau singuri acolo.
— L-am trimis s-o găsească pe Sheika, răspunse Joey.
Câteva secunde mai târziu, auziră un lătrat ascuţit de undeva din pădure. Imediat, tonul lătratului se schimbă când câiinele începu să ia urma calului.
— Haide! exclamă Joey.
Ţâşni înspre copaci, croindu-şi drum prin hăţişul de bălării care nu fuseseră niciodată înlăturate din această parte a pădurii.
Audrey aprinse lanterna în direcţia în care pornise fiul ei, deşi acesta dispăruse deja din raza vederii în goana lui către câinele care continua să latre. Când Storm tăcu, Audrey îşi încetini mersul. Se opri dintr-o dată când ajunse la o bifurcaţie a cărării, la o sută de metri mai încolo.
Pe care drum apucase Joey?
Îşi ciuli urechile ca să audă hămăitul lui Storm.
Nimic.
— Joey? strigă ea. Joey, unde eşti?
Aşteptă, dar nu primi nici un răspuns. O clipă se simţi cuprinsă de panică, dar scăpă repede de senzaţia aceasta când îşi aduse aminte unde se afla. Deşi cărarea se despărţea în acel loc cele două ramuri se reuneau din nou la câteva sute de metri mai sus, acolo unde poteca se termina abrupt pe o creastă ce domina întreaga vale. Poteca din dreapta era mai uşoară, iar cea din stânga era mai scurtă. Pe oriunde ar fi luat-o, alte cărări nu se mai formau din poteca principală, iar bălăriile de pe marginile ei erau mult prea dense pentru ca Joey sau Sheika să o părăsească. Deci, pe oricare drum ar fi apucat, până la urmă ar fi ajuns să dea oricum peste fiul ei, şi peste iapă.
Oftând, Audrey începu căţărarea, alegând cărarea din dreapta. Se mişca cât putea de rapid, oprindu-se din când în când pentru a-i striga pe Joey şi pe Storm. Din păcate, era ca şi cum i-ar fi înghiţit noaptea.
Mai avea o sută de metri până la creastă când începu să se îngrijoreze.
Ce li se întâmplase?
Trebuia să-i fi auzit apelurile până acum!
Oare îi juca Joey vreo farsă sinistră, alegându-şi tocmai noaptea asta deosebită?
Dar dacă nu era aşa?
Îşi grăbi pasul. Îngrijorarea i se transformă în frică.
Se opri brusc, sesizând o prezenţă în apropierea ei.
Joey?
Storm?
Dacă nu era nici unul dintre ei?
Dacă era un urs?
Îngheţă ascultând.
Tăcere.
Îi strigă încă o dată şi din nou nu primi decât tăcere ca răspuns. Deşi vântul făcea frunzele să foşnească uşor, ea îşi dădu seama dintr-o dată că nu auzea sunet de păsări agitându-se în somnul lor şi nici de insecte bâzâind prin întuneric.
Pericol.
Îl simţi de jur-împrejurul ei. Se întoarse automat pe loc. Instinctul o avertiză s-o ia la goană la vale către siguranţa casei.
Nu putea, însă, s-o facă! Joey se mai afla încă acolo!
Îşi continuă drumul, refuzând să accepte ca panica s-o cuprindă în cleştii ei. La fiecare câteva secunde, striga, însă nu auzea nimic drept răspuns. Când oboseala începu să-i dea târcoale, ea ieşi din pădure pe creastă. Şi atunci frica i se diminua. Nu o mai înconjurau copacii, iar lumina lunii pline invada valea de dedesubt cu o strălucire argintie. De acum era posibil ca, în orice clipă, Joey, Storm, Sheika sau toţi trei la un loc să iasă şi ei din pădure pe cealaltă cărare. După aceea o vor porni înapoi cu toţii spre oraş.
Făcu un pas pe marginea crestei, cuprinzând cu privirea panorama văii. Înspre capătul îndepărtat, luminile satului Sugarloaf licăreau în întuneric. Ici şi colo, ca nişte pete pe un covor, se puteau vedea luminile de la casele dintre El Monte şi orăşel.
Oare de câte ori venise aici cu Ted când era lună plină?
De câte ori nu stătuseră aici împreună...
Încremeni, căci îşi dădu seama că avea o companie.
— Joey?
O clipă, numele fiului ei păru că rămâne suspendat în aer, apoi muri, înecat în tăcerea din jur.
Auzi ceva, ca un freamăt uşor în spatele ei.
Se întoarse, rugându-se cerului să dea peste ceva cunoscut.
O formă întunecată se furişa spre ea, aproape invizibilă în umbra adâncă a potecii.
Audrey căscă gura de uimire, nesigură de identitatea acelei forme bizare, dar sesizând pericolul emanat de ea.
Făcu un pas înapoi pentru a se distanţa, instinctiv, de acea creatură.
Creatura făcu atunci un salt către ea, ieşind din întuneric. Ameninţarea deveni de-a dreptul palpabilă.
Audrey scoase un urlet de groază. Se clătină înapoi. Mişcarea bruscă o dezechilibra. Îşi dădu seama, o secundă prea târziu, că sub piciorul ei nu se mai găsea nimic solid.
Se legănă o clipă, luptându-se să-şi regăsească un sprijin pe sol. Se rostogoli ţipând peste marginea crestei. Unghiile de la mâini zgâriară disperate faţa golaşă a stâncii în căutarea unui ultim sprijin. Simţi cum alunecă rapid în golul de sub ea.
Urletul ei se stinse brusc, când corpul i se izbi violent de rocile aflate la şaizeci de metri mai jos.

3

Mary Anne Carpenter se ridică în capul oaselor. Ochii i se deschiseră mari când un ţipăt i se răsuci în creier. Se simţi o clipă complet dezorientată. Vocea care o deşteptase era perfect identificabilă.
Audrey.
Audrey Wilkenson.
Dar era o tâmpenie. Audrey se afla în Idaho!
Trebuia să fi fost altceva. Un sunet de altă natură. Poate fusese sunetul unei sirene de poliţie de pe stradă. Ceva care se auzise ca geamătul unei pisici şi care era, totuşi, de natură umană.
Vru să se dea jos din pat, dar deveni conştientă, cu o uluire ce ţinu o secundă, de prezenţa lui Alan, care dormea profund lângă ea. Cearşaful care îi acoperea pe amândoi i se răsucise până la mijloc, iar un braţ îi stătea îndoit pe pernă.
De ce nu se trezise şi el?
Se strecură în tăcere afară din pat, îşi puse pe ea halatul şi părăsi dormitorul, lăsând uşa uşor întredeschisă pentru ca sunetul clanţei să nu-i trezească soţul.
Se duse până în living, lăsând luminile stinse, şi se lăsă să cadă pe canapea.
N-ar fi trebuit să-i permită lui Alan să rămână.
Ar fi trebuit să-l expedieze acasă când se duseseră copiii la culcare, ca să nu complice şi mai mult situaţia confuză în care se găsea, dându-i voie să o seducă.
De fapt, exact asta fusese: o seducţie.
O ajutase la vase, apoi le propusese tuturor o partidă de Monopoly. Aproape că gemuse de plăcere când auzise de aşa ceva. Îţi ani trecuseră oare de când ei patru nu se mai aşezaseră la o masă să facă o partidă împreună? Nici nu-şi mai amintea măcar. Şi totuşi, când Alan sugerase că avea să fie "ca pe vremuri", ea îl crezuse. La ce vremuri se referise el, însă?
La vremurile în care ei patru se aşezau în faţa televizorului, ca toată lumea, holbându-se la ecran şi pretinzând că remarcile făcute asupra spectacolelor reprezentau o conversaţie? Le luase copiilor o jumătate de oră numai ca să găsească jocul de Monopoly, pentru numele Domnului! Pe cine crezuseră ei că păcălesc?
Şi totuşi, trecuse cu vederea, bucurându-se de intimitatea atât de rară a familiei, permiţându-şi luxul de a uita că o seară fără televizor, ca şi fără inevitabila ceartă dintre Alison şi Logan pe această temă, era o întâmplare rară odinioară, care nu se va mai repeta, cu siguranţă, dacă avea să-i dea voie lui Alan să se mute înapoi. Probabil că afacerea va fi luată din nou de la capăt, cu televizorul umplând timpul dintre cină şi culcare. Era posibil ca Alan să reânceapă să muncească până târziu.
Să muncească până târziu!
Poate că ăsta era motivul ţipătului care o deşteptase. Poate că în mintea ei ceva strigase un protest faţă de faptul că ea se lăsa atrasă înapoi în mrejele unei căsătorii care părea definitiv sfârşită nu mai departe decât cu o zi în urmă. Rezistase până ce Alan începuse s-o sărute pe gât în faţa chiuvetei, apoi, după ce copiii se duseseră la culcare, el îşi începuse campania de convingere pentru a-şi petrece noaptea acolo.
Şi-i mersese.
Oh, Doamne, cum îi mai mersese!
Chiar şi acum, stând în beznă, ea mai simţea încă dogoarea trupului lui strâns într-al ei, atingerea degetelor lui pe carnea ei, şi...
"Încetează!" îşi comandă ea sieşi. "Opreşte-te!"
Strigătul din noapte nu îi aparţinea ei.
Vocea nu fusese a ei; fusese a lui Audrey!
Îşi dădu, bineînţeles, seama că nu fusese chiar prietena ei.
— "A fost propriul meu strigăt", îşi zise ea recâştigându-şi controlul de sine. Probabil că mintea ei somnoroasă i-l atribuise lui Audrey pur şi simplu pentru că nu voia să-şi analizeze starea de confuzie, în care se găsea, până la capăt. Avea nevoie, cu adevărat, de o discuţie cu Audrey. Şi asta nu de dimineaţă, când subconştientul va fi avut o noapte întreagă la dispoziţie pentru a lucra şi a o determina să creadă că dracul nu e chiar atât de negru pe cât i se părea ei acum.
Ei bine, de ce nu? Ce o putea opri?
Se ridică de pe sofa, hotărâtă. Se duse în bucătărie, aprinse lumina şi se uită la ceasul de deasupra chiuvetei. Era unu şi jumătate, ceea ce însemna că în Idaho era unsprezece treizeci.
Chiar dacă se băgase în pat, era imposibil ca Audrey să fi adormit deja.
Mary Anne apucă receptorul şi formă numărul din memorie. Aparatul de la celălalt capăt începu să sune. La cel de-al optulea semnal se auzi un declic şi pe fir se ivi vocea lui Audrey.
Era vocea ei înregistrată, care informa că nu putea să vină la aparat acum şi ruga să-i fie lăsat mesajul. După beep-ul electronic, Mary Anne dădu drumul la un şuvoi de vorbe ca un ropot nervos:
— Eu sunt Aud, Mary Anne. Ştiu că e o prostie, dar am o senzaţie ciudată. De fapt o groază de ciudăţenii mi se întâmplă acum. Aşa că am vrut să vorbesc cu tine, chiar acum. Deci am sunat, dar tu nici nu eşti măcar acasă. Ce tâmpenie, nu-i aşa? Oricum, să ştii că simt nevoia să vorbesc cu tine. E în legătură cu... Alan şi cu mine. El... Oh, la dracu', urăsc maşinile astea! Sună-mă dimineaţă, da?
Când închise telefonul, auzi uşa de la bucătărie deschizându-se. Se răsuci pe călcâie şi-l văzu pe Alan, gol, stând în cadrul uşii, orbit de strălucirea luminii din încăpere.
— Mary Anne? Ce faci? Ştii ce oră e?
Ea se forţă să zâmbească, gândind cu febrilitate.
— Eu... E o chestie tipic feminină. M-am deşteptat cu impresia că Audrey are nevoie de mine, aşa că am sunat-o.
Alan îşi strâmbă buzele batjocoritor.
— Audrey are nevoie de tine, da? rosti el cu vocea mimând amărăciunea. De ce ar avea nevoie de tine cineva care s-a măritat cu o sută cincizeci de milioane de dolari?
Gura femeii căpătă o expresie de severitate. Imediat, Alan îşi dădu seama de greşeala comisă.
— Iartă-mă, iubito, se scuză el, cu un ton înmuiat. N-am vrut să spun ceva rău. N-am vrut decât să...
— Poate că ar fi mai bine să pleci acasă, i-o reteză Mary Anne. N-am înţeles niciodată cum poţi să urăşti un om pe care nici măcar nu-l ştii!
— Dar nu-l urăsc, protestă Alan. Însă, trebuie să admiţi că nu prea există probleme pentru Audrey pe care banii lui Ted să nu le rezolve.
— Ba da, replică Mary Anne, cu privirea sfredelitoare. Ce zici de o altă femeie? Cum ar putea banii lui să rezolve o problemă ca asta?
Alan adoptă deodată o mutră pocăită.
— Ai dreptate, admise el încetişor. Cred că am meritat-o. Mai cred că merit şi altele. Să ştii, însă, că vreau să îndrept lucrurile, Mary Anne. Zău că vreau. Am greşit cu Eileen şi singura mea speranţă e ca tu să mă poţi ierta cândva.
"Nu-l asculta", îşi spuse femeia. "Nu-l crede! a mărturisit, fără să vrea, totul când a zis chestia aia despre banii lui Ted. A dezvăluit mai mult despre sine decât îşi dă seama."
— Acum nu vreau să vorbesc despre asta, Alan, rosti ea cu glas tare. Vreau ca tu să...
— Lasă-mă să stau, o imploră Alan. Te rog. Azi-noapte şi ieri a fost minunat. Ne-am distrat bine. Hai să nu stricăm ce a fost, bine? Hai să ne întoarcem în pat şi o să vorbim dimineaţă. O să-i trimitem pe copii la joacă şi o să rămânem singuri să vorbim. O să fim numai noi doi, Mary Anne. Dacă o să încercăm, sunt convins că o să ne putem reface viaţa împreună.
Îşi petrecu braţele în jurul ei. Mary Anne îi simţi încă o dată forţa, cunoscută de ea, a corpului şi nota reconfortantă a vocii.
Şi încă o dată, hotărârea ei de a-l expedia i se diminua.
— Bine, oftă ea, mai mult din resemnare decât din acceptare. Hai înapoi în pat. Însă mâine vorbim, să ştii. O să punem pe tapet totul.
Cu toate astea, douăzeci de minute mai târziu, după ce Alan recăzu într-un somn adânc, Mary Anne se dădu jos din pat din nou, se duse în living, aprinse lumina şi se apucă să citească o carte.
În ciuda orei înaintate, ultimul lucru la care se gândea era să se culce.

* * *

— Cred că ar fi mai bine să vii cu mine, Gillie, îi spuse Rick Martin nevestei sale în timp ce-şi trăgea pe el uniforma pe care şi-o scosese cu numai câteva ore mai înainte. Nu ştiu ce se întâmplă acolo, dar Joey părea înspăimântat, iar Bill Sikes nu e acasă.
Pe cât era el de mare, pe atât era Gillie de mică. Avea părul blond spre deosebire de al lui, care era închis la culoare. I-o luase înainte cu îmbrăcatul, încă de când ascultase sfârşitul conversaţiei soţului ei cu Joey Wilkenson. Până să termine şi Rick de îmbrăcat, ea prepară pentru amândoi câte o ceaşcă de cafea. În timpul acesta, Rick sună la birou şi-i vorbi ajutorului său, Tony Moleno, chemându-l să se întâlnească cu el la ferma El Monte. Nevastă-sa îi dădu o ceaşcă aburindă. Pe faţa lui nu se putea citi nimc.
— Ce s-a întâmplat? întrebă ea.
— Nu ştiu, răspunse Rick.
Luă o înghiţitură de cafea şi puse ceaşca pe marginea măsuţei de noapte. Se răsuci ca să-şi tragă cizmele în picioare.
— Joey era atât de necăjit încât abia mai putea vorbi. Mi s-a părut, însă, că spunea ceva despre faptul că ieşiseră s-o aute pe Sheika şi Audrey a dispărut.
Gillie căscă gura uimită.
— Dar asta e...
Lăsă restul frazei în suspensie. Încerca, zbuciumându-se să găsească logica vorbelor lui Rick.
— E o idioţenie, o completă bărbatu-său cu o expresie de duritate pe faţă. De ce mama naibii căutau ei un cal la ora asta? Şi cum putea Audrey să fi dispărut aşa, pur şi simplu?
Îşi prinse centura cu pistolul legat de ea şi, înşfăcând cana cu cafea, porni spre ieşire, zicând:
— Oricum, nu vom afla nimic precis până ce nu ajungem acolo, nu?
Peste zece minute, jeepul vopsit în negru şi alb, care-i servea lui Rick ca maşină de patrulă, trecu porţile fermei. Rick trebui să încetinească la trecerea de la drumul asfaltat la aleea pietruită, care şerpuia printre copaci pentru a se pierde în spaţiul deschis în care se aflau casa, şopronul şi câmpul familiei Wilkenson. În faţa casei, era deja parcată o maşină de patrulă. Când Rick trase jeepul său alături de aceasta, uşa de la intrare se deschise şi pe verandă se ivi Tony Moleno.
— Joey e în bucătărie, anunţă el. Nu ştie ce s-a întâmplat dar... ei bine, dar crede că maică-sa e moartă.
— Sfinte Dumnezeule! se înfiora Gillie.
Îl dădu la o parte pe Moleno şi se grăbi să intre în casă pentru a face tot ce-i stătea în puteri pentru Joey.
— Ce ţi-a spus? întrebă Rick, oprindu-l cu mâna pe celălalt bărbat de a intra în casă.
— Ţi-am spus deja, nu prea multe. Cam ce mi-ai povestit tu mie. Căutau iapa. S-au despărţit şi a auzit-o pe maică-sa ţipând, dar n-a reuşit s-o găsească, aşa că s-a întors aici şi te-a sunat.
— Bine, rosti Rick.
Îşi pusese deja mintea la lucru.
— Vreau să te duci până la cabana lui Bill Sikes. Vezi dacă tipul e acolo. Nu mi-a răspuns la telefon dar asta nu înseamnă nimic, căci putea să se fi îmbătat criţă şi să fi adormit.
— Sikes n-a luat un strop de băutură în gură de zece ani..., începu Moleno, dar Rick îi tăie urgent avântul.
— Dar azi i-a murit stăpânul aşa că cine ştie ce-a fost în stare să facă, nu-i aşa? Oricum, vreau să-l găseşti şi apoi să aduni câţiva oameni. Dacă i s-a întâmplat ceva lui Audrey şi zace pe undeva cu vreun picior rupt, vreau s-o găsesc cât mai repede. După ce verifici cabana lui Sikes, vino înapoi aici. Între timp eu o să văd ce pot să mai aflu de la Joey.
Dând din cap în semn că înţelesese ordinele celuilalt, Moleno coborâ în fugă treptele verandei către maşina sa, iar Rick intră în casă, închizând uşa în urmă.
— Joey? strigă el o clipă mai târziu, când pătrunse în bucătăria mare, unde băiatul se ghemuise pe un scaun lângă tejgheaua barului, urmărind-o pe Gillie cum prepară un ibric cu cafea. Ce s-a întâmplat? Poţi să-mi povesteşti?
La picioarele băiatului, Storm mârâi un avertisment contra poliţistului, dar se calmă imediat ce Joey îl bătu uşurel cu palma pe cap.
— Nu ştiu, se văicări Joey, ştergându-şi dârele de lacrimi de pe obraji cu mâneca de la cămaşă, apoi suflându-şi nasul într-un şerveţel pe care-l pescuise dintr-o cutie de lângă el. Am văzut-o pe Sheika pe câmp şi atunci mama şi cu mine am încercat s-o prindem, dar Sheika a intrat în pădure, aşa că, până să vină mama cu o frânghie, l-am trimis pe Storm s-o urmărească.
Încet, cu vocea tremurătoare, reuşi să închege o poveste. El şi maică-sa se despărţiseră şi apoi el a auzit ceva în pădure. Câinele fusese lângă el şi acel ceva din pădure îl înspăimântase şi pe Storm, aşa că Joey nu răspunsese la chemarea maică-sii când o auzise.
— Eram prea înfricoşat, admise el. Adică, era ca şi cum cineva voia să mă vâneze şi, dacă i-aş fi răspuns maică-mii, m-ar fi putut descoperi.
— Dar nu ţi-a trecut prin minte că mama ta putea intra la griji dacă nu-i răspundeai? îl întrerupse Rick.
Privirea lui Joey se mută nervoasă înspre Gillie, de parcă băiatul i-ar fi cerut ajutorul.
— Pentru numele lui Dumnezeu, Rick, interveni femeia, dacă ai bănui că eşti vânat de ceva din pădure, în mijlocul nopţii, ai începe să urli? Bineînţeles că nu!
Rick simţi cum îi ia foc faţa când îşi dădu seama că ea avea dreptate.
— Şi atunci te-ai întors? îl chestiona el mai departe pe Joey. Băiatul clătină din cap.
— Storm şi cu mine am rămas acolo unde eram şi, după o vreme, n-am mai auzit nimic. Apoi însă...
Vocea i se frânse şi trebui să-şi înăbuşe un suspin.
— Apoi însă a fost ţipătul ăla. A fost cumplit, ca şi cum...
Tăcu. O lacrimă i se scurgea pe obraz.
— Ca şi cum ce, fiule? insistă Rick, temându-se de ceea ce avea să spună băiatul în continuare.
— ...ca şi cum ar fi căzut..., murmură Joey, înecându-se în cuvinte.
Gillie înconjură tejgheaua pentru a-l linişti pe băiat, dar Rick o opri cu un gest.
— Unde te găseai atunci, Joey?
Nu primi nici un răspuns, aşa că insistă mai mult.
— Unde erai când ai auzit strigătul mamei tale?
Joey privi în sus, încercând să înghită nodul care i se formase în gât.
— Eram pe cărarea spre creastă, şopti el într-un târziu. Şi... şi după ce l-am auzit, Storm şi cu mine ne-am dus s-o căutăm.
Se uită la câinele imens care şedea întins pe podea, cu botul între labele din faţă. Ca şi cum ar fi simţit privirea stăpânului aţintită asupra lui, dogul german se uită în sus, în expectativă.
— I-am spus s-o găsească pe mama, şopti Joey. Am crezut că asta aştepta şi el. A început să dea din coadă şi a luat-o la fugă. A trebuit să fug şi eu ca să ţin pasul cu el. Când am ajuns, însă, pe vârful crestei...
Vocea i se stinse.
— Ce, Joey? insistă mai departe Rick. Ce ai găsit când ai ajuns în vârful crestei?
— Lanterna, suflă Joey. Cea pe care a luat-o din şopron.
Joey îşi privi câinele. Ca şi cum ar fi sesizat starea mizerabilă a stăpânului său, Storm se ridică şi începu să-i lingă mâna. Rick îl privi pe băiat în ochi.
— Cred că ar fi mai bine să arunc o privire la baza crestei, zise el.
Plecă din casă şi o porni pe câmp către micul pâlc de pini care creşteau la baza versantului abrupt al muntelui Sugarloaf. Luna era încă sus pe cer. Putea vedea limpede tăpşanul larg aflat la şaizeci de metri deasupra nivelului văii. Se putea ajunge acolo uşor dacă mergeai pe poteca de pe partea sudică a câmpului. Îşi aminti acum că ajunsese, când avea optsprezece ani, alături de doi prieteni, în vârf, escaladând versantul pe faţa peretelui de granit. Se folosiseră atunci de pitoane şi de corzi alpine şi se rugaseră lui Dumnezeu să nu fie prinşi în cursul aventurii.
Orientându-se cu ajutorul lanternei, îşi croi drum cu repeziciune printre pini, apoi se caţără pe bolovanii presăraţi peste pământul de la piciorul crestei.
În câteva minute, descoperi corpul femeii, contorsionat şi cu oasele rupte, zăcând cu faţa în jos la baza unuia dintre bolovani. Deşi nu mai era nici o îndoială că ea murise, Rick o cercetă căutând o urmă cât de mică de puls. După aceea, apucă staţia de emisie-recepţie:
— Am găsit-o, Tony, anunţă el în aparat. Mă găsesc la baza masivului Sugarloaf. Vino şi tu aici cât de repede poţi.
Peste douăzeci de secunde, văzu farurile maşinii lui Moleno îndreptându-se înspre el, apoi privi cum urmează maşina meandrele drumului de la casa lui Bill Sikes şi cum se îndreaptă, după aceea, spre el, direct peste câmp.
— Sikes era acolo? strigă el când Tony ieşi din păduricea de pini şi începu urcuşul peste bolovani.
— Mda, răspunse Moleno. Ai avut dreptate. Era beat ca un porc. Arăta ca...
Privirea îi căzu deodată pe corpul femeii şi cuvintele i se opriră în gât.
— Isuse, şopti el. Bietul copil.
— Du-te să ceri ajutor, îi ordonă Rick, mascându-şi şocul şi tristeţea prin asprime. Eu va trebui să mă întorc la ei acasă.
Porni să traverseze câmpul încă o dată, cu paşi măsuraţi, întrebându-se cum îi va spune lui Joey Wilkenson că nu numai taică-su murise în ziua aceea, ci şi maică-sa. Era o problemă delicată, numai dacă nu cumva băiatul ştia deja. Bănuiala aceasta îl cuprinse când era pe punctul de a deschide uşa de la bucătărie. I se părea imposibil ca Joey să nu fi ştiut exact ce se întâmplase când auzise ţipătul pe care îl scosese Audrey în cădere.
Când intră în casă, Gillie se uită întrebătoare la el. Rick clătină din cap.
— Mă gândesc că ar fi bine dacă ai chema pe cineva din familie, rosti el.
Înţelegând cu limpezime sensul cuvintelor lui, Gillie icni şi-şi petrecu braţele protector în jurul lui Joey.
— Îmi pare rău, Joey, continuă Rick. Am... am găsit-o pe mama ta. Bănuiesc... ei bine, bănuiesc că a alunecat.
Îl urmări pe băiat cu atenţie pentru a descoperi şi cea mai vagă notă de falsitate în reacţiile lui, dar nu observă nimic anormal.
Joey se mulţumi să se uite la el. Când vorbi, vocea îi sună găunos:
— Mă striga... Dacă i-aş fi răspuns...
Gillie îl trase mai aproape de ea.
— Nu te mai gândi la asta. N-a fost vina ta. A fost un accident.
Joey o privi.
— Dar dacă n-a fost aşa? Dacă...
— Trebuie să chemăm pe cineva, Joey, îl întrerupse femeia.
Îşi dorea să poată proteja băiatul de năvala gândurilor negre care-i treceau prin minte.
— Ai vreun unchi favorit? Sau vreo mătuşă?
Joey răspunse cu o voce stinsă:
— Nu am pe nimeni. N-avem nici un fel de rude cu excepţia mătuşii Mary Anne.
— Mătuşa Mary Anne? repetă Gillie cu blândeţe. Cine e?
— Naşa mea, răspunse Joey. E prietena cea mai bună a mamei mele, încă din copilărie.
— Ştii pe unde e numărul ei?
— În carte, răspunse Joey cu ochii aţintiţi în podea. Sub Carpenter. Acolo, lângă telefon.
Gillie văzu, clipind, lumina de pe aparatul telefonic abia după ce luase deja în mână carnetul cu adrese al lui Audrey. Robotul telefonic modern se odihnea pe tejgheaua din bucătărie. Fără a se gândi, femeia apăsă butonul de redare. Câteva clipe mai târziu, tonul bizar al vocii Mary Armei umplu încăperea. Rick şi Gillie ascultară tăcuţi mesajul pe care cea mai bună prietenă a lui Audrey îl lăsase la nu mai mult de zece sau cincisprezece minute după ce Audrey murise.
"Te face să te întrebi", îşi zise Gillie în timp ce forma numărul de New Jersey găsit în carnet. "Te face să te întrebi dacă mai poţi pricepe ceva din ce se petrece în lumea asta."

* * *

— Zău că asta-i o adevărată tâmpenie! exclamă Alan.
Nici măcar nu încerca să-şi mascheze furia în timp ce o urmărea pe Mary Anne aruncându-şi hainele într-o valiză.
— Ai idee cât e ceasul?
Femeia se uită fioros la el.
— Bineînţeles că ştiu cât e ceasul, se stropşi ea. E aproape patru dimineaţa, iar eu trebuie să fiu la aeroport la cinci şi jumătate! Ei, ai de gând să mă ajuţi sau nu? Asta pentru că dacă nu vrei, atunci te poţi duce acasă. Eu o să-mi chem un taxi.
— Pentru numele lui Dumnezeu, Mary Anne nu crezi că ar trebui să discutăm un pic în legătură cu asta?
Mary Anne lăsă să-i cadă în valiză perechea de blugi pe care o ţinea în mână şi se întoarse pentru a-i arunca o privire severă lui Alan.
— Ce avem de discutat? Cea mai bună prietenă a mea a murit, Alan. A murit şi Ted! Cum aş putea să nu mă duc?
— Dar ce poţi tu să faci? argumentă bărbatul, ridicând din nou aceeaşi problemă cu care o pisase pe Mary Anne la cap din clipa în care ea îl trezise după apelul telefonic venit din Sugarloaf. Nu-i poţi învia!
Mary Anne trase aer în piept. De ce nu înţelegea? Doar îi explicase până acum de cel puţin o duzină de ori. Cu toate astea, încercă încă o dată.
— Joey nu mai are pe nimeni, în afară de mine, Alan. Ted n-a mai aflat nimic de părinţii lui de când era copil; cât despre familia lui Audrey, ştii şi tu bine ce a păţit. Cine să aibă grijă de Joey în aceste condiţii?
— Dar trebuie să mai existe o groază de lume pe acolo, se încăpăţână Alan. Cristoase, trebuie să fie cineva care să ia copilul...
— Joey! silabisi Mary Anne, cu asemenea forţă că-l reduse pe Alan la tăcere. Numele lui e Joey, iar eu i-am făcut o promisiune lui Audrey cu mulţi ani în urmă, înainte de a se naşte el. Îţi aminteşti că am fost amândouă însărcinate în acelaşi timp? Ea era cu Joey, iar eu cu Alison. Atunci ne-am făcut reciproc o promisiune. Am jurat că, dacă se va întâmpla vreodată ceva, să avem grijă fiecare de copiii celeilalte. Ei bine, iată că s-a întâmplat ceva, Alan! Ea a murit! Au murit amândoi! Capul ăla tare al tău nu poate pricepe chestia asta?
Deşi încercaseră amândoi să discute cu voce coborâtă pentru a nu-i trezi pe copii, la uşa dinspre hol îşi făcură apariţia şi Alison şi Logan.
— Mami? întrebă Logan. Ce s-a întâmplat?
Copilul văzu valiza şi îngrijorarea din ochi i se transformă în frică.
— Pleci? se tângui el.
Brusc, emoţiile zăgăzuite în ea năvăliră la suprafaţă. Mary Anne se trânti pe pat, suspinând. Şi, imediat, amândoi copiii o înconjurară, împletindu-şi braţele în jurul ei. Ea îi trase mai aproape, apoi se luptă să recâştige controlul asupra lacrimilor.
— S-a întâmplat ceva, îi informă ea, forţându-se ca vocea să-i sune calmă. Unchiul Ted şi mătuşa Audrey au avut un accident şi eu trebuie să plec până în Idaho ca să am grijă de Joey.
Alison înţelese sensul vorbelor maică-sii.
— A., adică au murit?
Vocea îi tremura şi ochii i se umpluseră deja cu lacrimi. Mary Anne îşi muşcă buza şi dădu din cap.
— Dar de ce trebuie să ai grijă de el? întrebă Logan.
Trecu un minut până ce Mary Anne socoti că e în stare să răspundă.
— Pentru că nu se găseşte altcineva, dragul meu. Sunt naşa lui Joey, aşa cum Audrey a fost naşa voastră. Asta înseamnă că e de datoria mea să am grijă de el acum.
Logan arăta de parcă era pe punctul de a izbucni în plâns.
— D-dar cine o să aibă grijă de noi? Nu putem merge cu tine?
Mary Anne întinse mâna şi îndepărtă o şuviţă de păr blond din ochii fiului ei.
— Mă tem că nu, dragul meu. N-o să fiu plecată pentru multă vreme.
Îl privi pe Alan peste capul lui Logan.
— Cât timp o să stau acolo, de voi o să se ocupe tati. O să se mute înapoi de dimineaţă, după ce mă va duce la aeroport. De fapt, dacă vă îmbrăcaţi şi voi rapid, o să puteţi merge şi voi cu noi, după care o să vă opriţi pe drumul de întoarcere să-l ajutaţi pe tati la bagaje. Cum vi se pare propunerea mea?
Logan se învioră de îndată.
— Zău? Tati o să stea din nou aici?
— Păi cine altcineva să aibă grijă de voi în lipsa mea? răspunse Mary Anne, evitând o angajare directă.
Logan se năpusti spre camera pe care o împărţea cu soră-sa. Alison rămase, însă, pe loc.
— Tati se întoarce? ceru ea să afle, uitându-se când la maică-sa, când la taică-său. O să fim din nou împreună?
Simţindu-se privită din două părţi, Mary Anne căută disperată un răspuns, dar nu găsi nici unul.
— Nu ştiu, admise ea după o clipă lungă de tăcere. Nu-ţi pot spune acum, draga mea. Rămâne să vedem ce se mâi întâmplă, bine?
Alison ezită, apoi dădu scurt din cap şi părăsi încăperea. O clipă mai târziu, Mary Anne şi Alan îşi auziră fiica trimiţându-l pe Logan la baie cât timp se îmbrăca.
— Dar e şi camera mea! protestă Logan. Nu poţi să mă azvârli afară aşa, pur şi simplu!
— Pot, cât timp sunt mai mare decât tine, îi aminti Alison.
Se auzi o uşă trântită când Logan ieşi furios din dormitor, apoi altă uşă izbită când intră în baie bombănind.
Mary Anne se întoarse la bagajul ei în tăcere. Simţea privirea lui Alan aţintită asupra ei.
— Va trebui să izbândim şi în încercarea asta, iubito, rosti Alan, începând, în sfârşit, s-o ajute la împachetatul hainelor întinse pe pat. Când o să te întorci, vom decide ce-i de făcut. Dacă o să fim din nou împreună şi eu o să scap de apartamentul meu, atunci o să fim în stare să ne permitem luxul de a-i face o cameră lui Logan. Are zece ani. Ar trebui să aibă o cameră a lui proprie.
Mary Anne îşi aşeză ultimele haine în valiză, o închise şi încuie broaştele.
— Când mă întorc, zise ea cu fermitate. Nu vreau să discut despre nimic până mă întorc. Abia atunci...
Ezită, apoi înălţă, neajutorată, din umeri.
— Abia atunci o să vedem ce şi cum.
Alan deschise gura să mai zică ceva, dar Mary Anne îl opri cu un gest al mâinii.
— Nu spune nimic. Nu mă întreba nimic şi nu-mi cere explicaţii suplimentare asupra motivelor plecării mele. Eu nu-ţi datorez nici o lămurire, în timp ce tu ai de lămurit multe.
Când coborâ din maşină, la aeroport, ea şi Alan ajunseseră din nou în situaţia de a schimba cu greu câteva vorbe.

4

— De ce continuaţi să vă certaţi, tu şi cu mami?
Alan ieşi din debaraua dormitorului, din apartamentul pe care îl închiriase după ruptura cu Eileen Chandler, cu cele trei costume ale sale şi cu câteva cămăşi, atârnate încă pe umeraş, ţinute pe braţul stâng. Simţea tensiunea cu care Alison aştepta răspunsul la întrebare, deşi fata părea că e concentrată cu împachetarea hainelor lui în geamantanul de pe pat.
— Aşa se întâmplă uneori, zise el într-un târziu.
Deşi îi stătea pe limbă, nu adăugă că mama ei era căpoasă şi nu voia să-i mai acorde încă 6 şansă.
— Chiar te-a azvârlit în stradă micuţa domnişoară Blondie? chiţăi Logan.
— Logan! scrâşni Alison. N-ai voie să-i zici aşa! Nu avem voie nici măcar să ştim că mami şi Susan o...
Îşi puse degetele pe buze şi se întoarse spre taică-său.
— Micuţa domnişoară Blondie? repetă Alan.
Nu ştia dacă să râdă sau să se înfurie de porecla pe care nevastă-sa i-o atribuise fostei sale amante. Văzu în ochii copiilor săi că le era frică de o reacţie violentă din partea lui şi asta îl făcu să chicotească.
— Ei bine, Eileen e micuţă, e blondă şi e încă singură, aşa că eu zic că i se potriveşte, nu?
Copiii se simţiră uşuraţi. El începu să-şi aşeze costumele şi cămăşile în valiză. Încercă să se debaraseze de neplăcerea pe care o simţea printr-o înălţare din umeri.
— În plus, cred că toată afacerea a fost o greşeală prostească. Oricum s-a terminat. Acum nu vreau decât să îndrept lucrurile dintre mine şi mama voastră şi să mă mut înapoi acasă, ca totul să fie ca înainte.
— Atunci de ce nu-ţi împachetezi totul? sugeră Logan. Aşa când o să vină mama acasă, tu o să fii deja acolo. Adică tu o să fii oricum acolo, nu?
Alan îi ciufuli părul fiului său.
— Aş vrea să fie atât de simplu, replică el.
Însă când aruncă o privire de jur-împrejurul camerei mizerabile în care dormise aproape o lună, începu să ia propunerea în serios. De ce nu? Chiria pe septembrie fusese aproape lichidată. Era mult mai de bun-simţ să se mute acum decât să mai rămână în locul ăsta deprimant. Mobila din living, nimic altceva decât nişte dărăpănături tapisate cu o ţesătură grosolană, verde, care ameninţa să-i jupoaie pielea de pe degete de fiecare dată când o atingea, ar fi trebuit de mult aruncată la gunoi. Nici patul desfundat nu era mai bun. Nu exista o bucătărie, în adevăratul sens al cuvântului, ci numai o debara convertită la o astfel de destinaţie, în care cu greu încăpea o singură persoană. În plus, bănuia că livingul fusese sufrageria unui apartament mult mai mare de pe vremea în care imobilul era proaspăt construit.
Aşa că de ce să nu se mute înapoi? Chiar dacă Mary Anne i-ar fi tras din nou un şut în fund când s-ar fi întors, putea, cu siguranţă, să-şi găsească şi atunci un loc mai bun ca ăsta unde să locuiască până ce ei i-ar fi revenit judecata sănătoasă.
În plus, nu-i propusese chiar Mary Anne să se mute? Ce să facă în următoarele câteva zile, să vină mereu aici de fiecare dată când avea nevoie de ceva?
— Ştii ceva, Logan? Ai dreptate! declară el, brusc decis. Hai până în pivniţă să luăm nişte cutii şi să împachetăm totul.
Având în faţă perspectiva revenirii tatălui lor acasă pentru totdeauna, starea de spirit a copiilor se modifică imediat, de la tăcerea tensionată în care stătuseră înspre şi de la aeroport, într-o bucurie zgomotoasă. Douăzeci de minute mai târziu, treaba era încheiată. Cele câteva lucruri pe care le achiziţionase Alan de când o părăsise pe Mary Anne, umpleau cu greu două cutii mari de carton. După ce înghesui cutiile şi geamantanul în maşină, Alan îi lăsă un bilet administratorului, anunţându-l că părăsea apartamentul. Introduse biletul şi cheia locuinţei într-un plic pe care-l strecură pe sub uşa administratorului.
Douăzeci de minute mai târziu, se găsea înapoi în propria sa casă. Geamantanul i se odihnea, deschis, pe pat. tei puse costumele pe braţ şi se îndreptă spre dulapul care fusese întotdeauna suficient de mare pentru a adăposti atât hainele lui cât şi pe cele ale nevestei lui. Dădu la o parte câteva rochii de-ale ei pentru a le face loc hainelor lui.
Se trezi holbându-se la o cămaşă sport necunoscută, cu cel puţin două măsuri mai mari decât ale lui.
— Alison? o chemă el pe fie-sa. Alison?
O clipă mai târziu, fata lui apăru în cadrul uşii. După expresia ce i se întipări pe faţă când zări cămaşa pe care el o strângea în mână, fu clar că pricepuse întrebarea nerostită.
— Ce mama dracu' s-a întâmplat aici? se răţoi el. Ce a făcut maică-ta, şi-a adus prietenul imediat ce am plecat?
Încremenită, cu frate-su înghesuit în spatele ei, Alison urmări cum Alan trânteşte cămaşa de podea, apoi cum o izbeşte de perete. Din obişnuinţă, fata se grăbi să o ridice de pe jos.
— E... e a lui Bob, murmură ea. Cred că el...
Vocea i se stinse când zări furia din ochii tatălui ei.
— Cine dracu' e Bob? tună Alan. Ce s-a petrecut aici?
Logan se agăţă, înspăimântat, de mâna sorei lui. În ochii ei licăriră câteva lacrimi.
— E-el nu e nimeni, tati, îngăimă ea. E un tip cu care mami a ieşit de câteva ori în oraş. Asta-i tot.
— De câte ori? repetă Alan cu voce spartă. Dacă n-a făcut altceva decât să iasă cu el de câteva ori, atunci ce mama naibii caută cămaşa lui în dulapul meu?
— Şi eu de unde vrei să ştiu? izbucni, brusc, Alison.
Se înfuriase.
— Poate că a uitat-o acolo, tati! Poate că a ajutat-o pe mami la grădină şi ea i-a spălat cămaşa!
— Da, da, sigur! scuipă Alan cu amărăciune.
Luase foc.
— Ascultă, mă crezi tâmpit?
Alison dădu înapoi de parcă ar fi fost pălmuită, dar se ţinu tare pe poziţie.
— Ei, şi ce dacă? i-o întoarse ea. Şi ce dacă şi-a petrecut noaptea cu mami? Tu ce făceai? De ce ar fi treaba ta ceea ce a făcut ea în timpul în care tu nici măcar nu erai aici? Haide, Logan. Poate că mami a avut dreptate! Poate că nu trebuia să-i dea voie lui tati să se întoarcă!
Ţinându-şi fratele strâns de mână, Alison îl târâ afară din încăpere. O clipă mai târziu, Alan o auzi cum trânteşte uşa de la camera pe care o împărţeau copiii.
Înfuriat şi mai tare de ieşirea fiicei sale, apucă de cămaşa ofensatoare şi o sfâşie în bucăţi.
Ce fel de târfă era Mary Anne? Câţi bărbaţi trecuseră prin ea de când plecase el? Probabil că o aştepta mereu câte unul. Nu era de mirare atunci că el se încurcase cu Eileen Chandler, dacă Mary Anne îl ignora în timp ce flirta cu toţi bărbaţii din oraş! I-ar conveni de minune dacă el nu s-ar muta înapoi. Şi cum mai încerca să-l facă să se simtă vinovat de pe urma unei singure greşeli nenorocite!
Se apucă să tragă din nou de cămaşă. Smulse una din mâneci, dar la piept se opri ca să cerceteze baia. Deschise cu violenţă dulăpiorul cu medicamente, căutând cu febrilitate ceva lăsat acolo de amantul nevestei sale.
Nu-şi găsi decât propriile lucruri.
Îşi văzu pămătuful de ras, aflat încă pe raftul pe care-l păstra mereu.
Îşi văzu periuţa de dinţi, atârnată de cui, acolo unde fusese întotdeauna.
Şi parfumul era încă acolo. La fel şi pasta de ras. Până şi antibioticele prescrise de doctorul Weinberg cu doi ani în urmă, când se căpătuise cu o infecţie bronşică, erau tot acolo. Toate se aflau exact în acelaşi loc în care le lăsase.
Simţi cum i se potoleşte furia. Uitându-se la şirul acela de obiecte personale ale lui, care nici măcar nu fuseseră mutate din loc pe timpul în care fusese plecat, începu să fie cuprins de ruşine.
Ce-i trecuse prin minte? Alison avea dreptate. Ce treabă avea el cu faptul că Mary Anne avea pe altcineva în timp ce el se culca cu Eileen Chandler? Se putea considera norocos că nu divorţase de el. Părăsi baia şi se duse către camera copiilor. Bătu încet în uşă.
— Pleacă! izbucni Logan cu vocea estompată de grosimea uşii închise.
Alan ciocăni din nou, apoi răsuci clanţa şi întredeschise uşa.
— Copii? Hei, ascultaţi-mă, ce am spus mai devreme... cred că a fost o prostie. Ce-aţi zice s-o luăm de la capăt, hâ? Hai să pretindem că abia am sosit, da?
Alison şi Logan se priviră unul pe altul nesiguri. Fata răspunse în numele amândurora:
— Nu mai eşti mâniat pe mami?
Alan trase adânc aer în piept şi-i dădu drumul cu un şuier ce semăna cu un oftat de resemnare şi de înfrângere.
— Nu. Mi-a trecut furia pe mama voastră. Bănuiesc, însă, că ea continuă să fie supărată pe mine.
Logan se dădu jos din patul pe care se căţărase şi zâmbi.
— O să fie bine, declară el. Şi pe mine se înfurie uneori, dar continuă să mă iubească. Pun pariu că te iubeşte şi pe tine încă!
În timp ce termina de despachetat, câteva minute mai târziu, cuvintele băiatului îi reveniră lui Alan în minte, ca un ecou.
Dacă Mary Anne nu-l mai iubea? Ce-i rămânea atunci de făcut?
Îşi dădu seama, descurajat, că n-avea nici cea mai mică idee.

* * *

— Doamna Carpenter? Mary Anne Carpenter?
Mary Anne se opri în pragul porţii de acces a aeroportului municipal Boise. Geanta mare îi spânzura«Ie umăr. Ţinea strâns în mâna dreaptă singura ei valiză. Instinctiv, îşi trecu degetele de la mâna liberă prin păr, convinsă că arăta mai rău chiar decât se simţea. Însă bărbatul cu faţa răvăşită care se îndreptă spre ea cu mâna întinsă pentru a-i lua bagajul păru să nu observe epuizarea resimţită de ea.
— Eu sunt Charley Hawkins, se prezentă el.
Vocea lui profundă avea o rezonanţă amplă în sala de aşteptare, aproape pustie la acea oră. Tipul avea în jur de şaizeci de ani. Părul închis la culoare îi era înspicat cu şuviţe albe. Avea o faţă colţuroasă care-i dădu femeii, în mod ciudat, un sentiment de siguranţă.
— Regret că ne cunoaştem în aceste circumstanţe...
Vocea i se stinse, pentru a reveni imediat, năvalnic:
— Oricum, mi s-a părut că eu eram cel mai potrivit să vin şi să vă întâmpin. Sunt... am fost avocatul lui Ted şi al lui Audrey. Mă rog, am fost avocatul lor de aici. Desigur că Ted angajase o firmă pentru a avea grijă de afacerile lui din San Francisco. Pentru fermă, însă, apela la serviciile mele. Ăsta-i tot bagajul pe care vi l-aţi adus cu dumneavoastră?
Luată prin surprindere de subita schimbare a subiectului, Mary Anne reuşi doar să dea din cap. Se lăsă condusă apoi de braţul lui, care o strângea cu fermitate de cot.
— Maşina mea e afară, o informă el. În maximum două ore o să ajungem în Sugarloaf.
Continuă să flecărească banalităţi până ce valiza femeii se găsi în portbagajul Cadillacului, iar Mary Anne luă loc pe scaunul din dreapta lui. Părăsiră aeroportul, angajându-se, spre nord-est, pe autostrada 21, către Stanley.
— Ce s-a întâmplat? întrebă Mary Anne într-un târziu, când se simţi pregătită sufleteşte să audă detalii legate de moartea prietenilor ei. Îmi vine extrem de greu să cred că sunt amândoi...
Lăsă propoziţia neterminată. Ştia că risca să-şi piardă bruma de autocontrol dacă rostea acel cuvânt final.
Charles Hawkins clătină din cap cu tristeţe.
— Toată lumea spune că au fost accidente.
Pe durata următoarelor câteva mile, cât timp limuzina traversă peisajul sterp din jurul oraşului Boise, avocatul o puse la curent cu toate amănuntele, cunoscute de el, ale tragediei care se abătuse cu o zi înainte pe capul soţilor Wilkenson. Însă tot timpul cât dură expunerea lui, cuvintele primei propoziţii îi stăruiră femeii în minte.
— Aţi spus că toată lumea vorbeşte că au fost accidente, repetă ea după ce el închise gura. Există vreun dubiu? Există vreo posibilitate ca... mă rog, ca să fi fost omorâţi de cineva?
Charley Hawkins îi aruncă o privire lungă şi nu zise nimic. Când se hotărâ să vorbească, timbrul vocii i se schimbase uşor. Mary Anne îşi dădu seama că-l asculta acum pe avocat şi nu pe prietenul soţilor Wilkenson.
— Cum am mai spus, din câte ştim până acum, au fost amândouă nişte accidente. Există, însă, un semn de întrebare. Care a fost motivul pentru care s-a speriat animalul? Sheika a fost dintotdeauna cel mai calm şi mai blând cal de prin împrejurimi. Era ca un dine, dacă înţelegeţi ce vreau să spun. Cât despre Audrey... ei bine, n-au fost nici un fel de martori şi nu se poate spune că nu ştia unde se află. Cu luna care a fost aseară, trebuia să se fi văzut ca în plină zi, iar Audrey nu era genul de om care să-şi asume mari riscuri. În concluzie, cred că se poate pune problema cauzei care a făcut-o să cadă. Nu sperăm să aflăm vreodată răspunsul, dar...
Dar.
Cuvântul rămase în suspensie în spaţiul dintre ei. Mary Anne aşteptă ca el să-şi termine propoziţia. Văzând că n-o face, se răsuci pe locul ei pentru a-l privi mai bine.
— Domnule Hawkins, îmi ascundeţi oare ceva?
Privirea avocatului rămase pironită înainte, pe drum. Începură să urce pantele munţilor Sawtooth.
— Când au loc două morţi foarte aproape în timp, şi e implicată o mare sumă de bani, se nasc întotdeauna întrebări, doamnă Carpenter.
— Dar cine...
Brusc, o străfulgera o idee.
— Doar nu vă referiţi la Joey, nu? Doamne, e doar un băieţaş!
— N-ar fi primul copil la treisprezece ani care-şi asasinează părinţii, replică Charley Hawkins.
Zări, cu coada ochiului, tresărirea de pe faţa femeii, aşa că se grăbi să-şi înmoaie duritatea vorbelor.
— Mă tem că poliţia n-are altă posibilitate decât de a cerceta un pic situaţia lui Joey, doamnă Carpenter. Nu pot să spun că există cineva care să se gândească serios la eventualitatea ca băiatul să fie vinovat dar, din nefericire, când mor doi părinţi în felul în care au murit Ted şi Audrey, trebuie să arunci o privire şi asupra fiului. Prea adesea în zilele noastre a ieşit la iveală o legătură directă de vinovăţie.
— Dar Joey îşi iubea la nebunie părinţii! protestă Mary Anne.
Expresia avocatului se înăspri uşor. Nu scoase nici o vorbă. Femeia insistă.
— N-a existat nici o problemă cu el, nu?
— Depinde ce înţelegeţi prin problemă, se eschivă Charley. Joey a depăşit pragul adolescenţei. Asta înseamnă mereu probleme, nu credeţi?
O privi zâmbindu-i încurajator.
— E deja adolescent, doamnă Carpenter. Cu copiii aflaţi la această vârstă, lucrurile nu sunt întotdeauna pe roze, mai ales când eşti părintele lor. Să ştiţi că nu vreau să vă îngrijoraţi, adăugă el repede. Vreau numai să vă fac să înţelegeţi că eu bănuiesc că poliţia va dori să discute din nou cu Joey, dacă nu din alt motiv măcar pentru a se asigura că le-a povestit totul. S-ar putea să mai existe vreun amănunt pe care nici el să nu fie conştient că-l ştie; poate a auzit sau a văzut ceva ce poate fi o cheie a întregii afaceri. Aşa că să nu fiţi surprinsă dacă o să vină cineva să discute cu Joey. Asta-i tot.
— Înţeleg, şopti Maty Anne, aşezându-se mai comod în scaun. Mi se pare totul însă atât de... nu ştiu, de luat pe departe aş zice.
Charley Hawkins îi zâmbi.
— Aşa şi e, probabil, când ajungi în miezul lucrurilor. Oricum sunt o mulţime de alte amănunte de discutat între dumneata şi mine. Nu sunt genul de om care să amâne rezolvarea lucrurilor. Bănuiesc că ştii deja că eşti tutorele lui Joey.
Mary Anne încuviinţă.
— Cu ani în urmă, Audrey şi cu mine am făcut un pact. Ea n-avea pe nimeni altcineva, iar eu nu mă puteam gândi la altcineva în afara ei care să-mi îngrijească copiii. Bineînţeles, însă, că n-am crezut că va intra vreodată în vigoare.
— Nimeni n-ar fi crezut, doamnă Carpenter, o secondă avocatul. Cel puţin, însă, dumneata şi cu Audrey aţi discutat pe această temă, iar Ted şi Audrey au pus totul pe hârtie. Au scris ei şi multe altele.
Rosti ultimele cuvinte pe un ton care-i provocă femeii un gol în stomac. Pe tot parcursul zborului din Newark, se holbase pe fereastra avionului, încercând tot ce-i stătuse în puteri ca să nu se gândească la nimic. Cu siguranţă că nu-i trecuse prin minte să mediteze la ceea ce avea să se întâmple când va ajunge în Sugarloaf. Presupusese, oare, că va fi suficient să-l susţină moral pe Joey în timpul ceremoniei funebre, după care să-i împacheteze hainele şi să-l ia înapoi cu ea la New Jersey?
Nici măcar nu catadicsise să ia în calcul problema fermei, sau firma lui Ted, sau orice alt aspect al vieţii complicate duse de el şi de Audrey. Din cele spuse de avocat, însă, se părea că Ted şi Audrey se gândiseră la tot. Îşi alese replica cu multă atenţie.
— Bănuiesc că e o avere complexă şi din ceea ce aţi spus încep să bănuiesc că va trebui să fiu şi executorul, nu?
— Nu tocmai, o corectă Charley Hawkins. Executorul sunt eu, ceea ce înseamnă că eu sunt cel care se va ocupa de toată hârţogăria. Dumneata eşti administratorul.
Mary Anne se uită la el nevenindu-i să-şi creadă urechilor.
— Administratorul? Am crezut că sunt tutorele lui Joey!
Hawkins îi zâmbi. Ea crezu că sesizează o vagă licărire de simpatie în ochii lui cenuşii ca ardezia.
— Dar asta şi eşti. Numai că lucrurile se complică când averea e de mărimea celei a familiei Wilkenson şi când moştenitorul principal e un minor. Nu era suficient să te facă tutore al copilului, trebuia să te numească şi administrator al averii lui.
— Oh, Doamne! şopti Mary Anne.
Se gândi brusc la firma din California la care Ted era acţionarul principal.
— Ce înseamnă asta? vru ea să se lămurească.
— Păi în primul rând, înseamnă că dumneata vei face o groază de afaceri alături de mine. Am devenit bun prieten cu Ted şi cu Audrey din clipa în care s-au stabilit aici. Ştiau amândoi că o să ai nevoie de ajutor dacă avea să li se întâmple ceva.
Golul din stomacul femeii se transformă în frică.
— De ce fel de ajutor vorbiţi, domnule Hawkins?
— Să coordonezi toată averea. În afacerea în care era implicat Ted, sunt o groază de bani. Din această dimineaţă, Joey e un tânăr foarte bogat, ca şi dumneata, tânără doamnă.
— Ca şi mine? exclamă Mary Anne, uluită de implicaţiile vorbelor avocatului. Mă tem că nu înţeleg...
— Dar e foarte simplu. Ei au decis că, dată fiind mărimea averii şi date fiind problemele legate de creşterea moştenitorului acestei averi — asta înseamnă Joey în jargonul legislativ —, tutorele trebuie să beneficieze de o compensaţie. Totul a fost calculat pe o scară descrescătoare, în conformitate cu vârsta avută de Joey în clipa în care rămâne orfan. S-au decis la o sumă de unu la sută din avere...
— Unu la sută! exclamă Mary Anne. Dar asta poate însemna sute de mii de dolari! E o nebunie!
— Nu e o nebunie, Mary Anne, replică Charley Hawkins cu blândeţe. Dacă te gândeşti bine, a fost o hotărâre înţeleaptă. Asta face ca tutorele — dumneata, doamnă Carpenter — să nu fie legat de vreo nevoie. Ai putea spune că a fost o precauţie, ca Joey să nu fie pizmuit pentru bogăţia lui. În plus, are şi menirea de a-l opri pe Joey să te încerce, ispitindu-te cu bani.
— Doamne, se înfiora Mary Anne. Şi cam care e suma?
— Mult mai mult decât crezi dumneata. Propriu-zis e vorba de un procent din total pentru fiecare an rămas până la împlinirea vârstei de douăzeci şi unu de ani de către Joey. Asta înseamnă că partea dumitale e de opt la sută din total.
Mary Anne simţi o amorţeală ciudată în corp.
— Nu-i cu putinţă, şopti ea. Pur şi simplu nu se poate! Charley Hawkins chicoti fals.
— Să fii bucuroasă că erai azi-noapte în New Jersey. Dacă ai fi fost aici, mă tem că erai în capul listei mele de suspecţi.
Mary Anne se îngălbeni.
— Doar nu credeţi că...
— A fost o glumă, Mary Anne, o potoli urgent avocatul. A fost numai o glumă.

* * *

— Doamne, s-a schimbat totul! exclamă Mary Anne când trecură prin Sugarloaf îndreptându-se spre El Monte.
Satul era de cel puţin două ori mai marc decât şi-l amintea ea de la unica ei vizită făcută acolo, cu opt ani în urmă. N-ar fi fost capabilă să identifice care imobil era nou construit şi care fusese şi pe vremea aceea. Construcţiile noi se armonizaseră perfect cu cele vechi.
— Se vede un aflux de capital, comentă Charley Hawkins. Până acum am reuşit să păstrăm nealterat parfumul locului. Se pare, însă, că în fiecare săptămână soseşte câte un nou individ. Zilele astea mă ocup în majoritatea timpului să apăr zonele protejate de acţiunile introduse în judecată. Iar acum, adăugă el cu amărăciune, mi-am pierdut cel mai putenic aliat. Dacă n-ar fi murit Ted...
Îşi continuară restul drumului în tăcere. După ce lăsară orăşelul în urmă, Mary Anne constată cu uşurare că valea părea neschimbată. Într-un târziu, trecură porţile fermei şi urcară aleea îngustă şi şerpuită până în faţa casei mari de bârne.
Mary Anne îşi dădu seama că era mai mare acum decât îşi amintea ea.
Ieşi din maşină şi o porni spre treptele verandei. Brusc, uşa de la intrare se deschise şi prin ea năvăli Joey. Băiatul zbură, literalmente, peste verandă, sări peste trepte şi se aruncă în braţele naşei lui.
— Mătuşă Mary Anne? Ce o să ne facem? Mami şi tati sunt...
Cuvintele îi muriră pe buze. Mary Anne îl îmbrăţişa strâns.
— O să fie bine, Joey, rosti ea încetişor, mângâindu-l pe băiat pe păr. De acuma sunt aici şi totul o să fie bine.
Joey se uită la ea, cu frică în ochi.
— O să ai grijă de mine?
— Bineînţeles că o să am grijă de tine, îl linişti Mary Anne. De asta sunt aici.
Îl duse cu blândeţe înapoi în casă. Charley Hawkins îi urmă, cu valiza ei în mână. În cadrul uşii era o femeie micuţă, cu trăsături plăcute, de treizeci şi ceva de ani, îmbrăcată cu blugi şi cu o cămaşă groasă. Părea la fel de obosită pe cât se simţea Mary Anne.
— Eu sunt Gillie Martin, se prezentă ea, întinzându-i celeilalte mâna. Soţul meu e şeriful de aici. Am venit cu el azi-noapte când...
Pentru o clipă privirea i se îndreptă spre Joey. Dădu din cap cu tristeţe.
— ...când am aflat de Audrey, încheie ea stânjenită. Dacă pot face ceva pentru tine, cheamă-mă la orice oră. În bucătărie e o groază de mâncare, fiindcă oamenii s-au perindat toată ziua pe aici. Eu am anticipat puţin şi ţi-am pregătit una din camerele pentru oaspeţi.
Se îmbujora, uşor jenată.
— Sper că am făcut bine.
— E perfect, o asigură repede Mary Anne. Probabil că eşti epuizată dacă ai stat aici toată noaptea. Cred că vrei să te duci acasă...
— Nu până ce nu te instalezi şi până ce nu mă asigur că tu şi Joey veţi fi în regulă, zise Gillie pe un ton care nu admitea replică. O să-l chem pe Rick, soţul meu. O să vină el să maia.
Zâmbi cu căldură.
— O să-l ţin departe o perioadă de timp. Ştiu că o să vrea să vorbească cu tine şi să-ţi povestească ce s-a petrecut aici. Asta, însă, nu se va întâmpla astăzi. E-n ordine?
Mary Anne încuviinţă, recunoscătoare.

* * *

Casa păru că se umple de oameni. Luptându-se cu epuizarea acumulată în ultimele douăzeci şi patru de ore, Mary Anne se lăsă în grija mulţimii de vecini care sosiseră acolo s-o ajute cu cele necesare pentru următoarele câteva zile. Până seara, totuşi, ei începuseră să se risipească care încotro. Într-un târziu, Mary Anne se trezi pe verandă luându-şi la revedere de la Charley Hawkins.
— Eşti sigură că te simţi în stare să stai aici în noaptea asta? întrebă el. Eu am o grămadă de spaţiu liber dacă te hotărăşti să vii cu Joey la mine. De anul trecut, de când a murit Mabel, mă învârt prin casa aia ca un huhurez.
— Mulţumesc, dar o să ne simţim bine, îi declină Mary Anne oferta. Mă rog, cât de bine ne-am putea simţi în circumstanţele astea. Cred că e nevoie ca în noaptea asta să rămân singură cu Joey. Mă înţelegi ce vreau să spun, nu?
— Da, înţeleg. Oricum, dacă ai nevoie de ceva, orice ar fi acel ceva, sună-mă.
Avocatul porni să coboare treptele verandei. În acea clipă, Mary Anne dădu drumul cu voce tare unui gând ce-i rătăcea prin minte de o oră.
— Charley?
Bărbatul uscăţiv se opri pe treapta cea mai de sus şi se uită înapoi.
— Mă gândeam la ceva, continuă ea. Se vede că va trebui să stau aici o vreme. Mă întreb dacă n-ar trebui să-mi chem şi copiii aici.
Charley Hawkins agăţă ideea din zbor.
— Înştiinţează-mă. Eu am să aranjez cu biletele. Mâine o să-ţi deschid un cont la bancă. Dacă ai drum prin sat, opreşte-te să semnezi actele. Oricum, dacă nu te duci, ţi le aduc eu aici.
— O să mă duc. Mulţumesc, Charley. Îmi pare foarte bine că Ted şi Audrey te-au ales pe tine să le fii avocat.
Un zâmbet strâmb şifona obrajii bărbatului.
— Iar eu mă bucur că te-au desemnat pe tine să ai grijă de Joey. Oricum nu eram prea îngrijorat, căci Ted şi Audrey aveau o calitate: nu se înşelau niciodată asupra oamenilor, îţi doresc noapte bună.
După ce el nu se mai văzu, Mary Anne închise uşa în urma ei şi se sprijini o secundă de ea. Îşi permise acum să dea drumul strânsoarei de oţel cu care îşi ţinuse emoţiile sub control. O clipă avu senzaţia că o să leşine, dar tăria îi reveni. Urcă scările către Joey. Băiatul stătea întins pe pat, îmbrăcat. Câinele lui era şi el întins alături.
— Joey?
Mary Anne intră în încăpere.
— Dormi?
Nu primi nici un răspuns aşa că se duse lângă pat, trase de pătura de la picioarele lui pentru a-l acoperi, după care se aplecă şi-l sărută pe obraz.
— Ai grijă de el, Storm, şopti ea şi stinse lumina. Acum are nevoie de tine.
Ca şi cum i-ar fi înţeles vorbele, dinele lovi patul cu coada şi se ghemui lângă stăpânul lui.
Lăsând uşa întredeschisă, Mary Anne coborâ la parter şi începu să cutreiere camerele. În birou, dădu de o ramă dublă, argintată, care încadra tablourile lui Audrey şi Ted. Văzându-le, pe obraji începură să-i curgă lacrimile şuvoi. Nu făcu nici o tentativă de a le opri.
Într-un târziu se aşeză la biroul lui Audrey, apucă telefonul şi formă propriul ei număr din New Jersey. La cel de-al treilea apel, Alan răspunse.
— Mary Anne, anunţă ea. Am vrut să afle copiii că am ajuns cu bine.
— O să le comunic, replică Alan.
Se lăsă o tăcere stânjenitoare. Cearta din dimineaţa aceea era încă proaspătă în minte. Într-un târziu, Alan vorbi din nou:
— Eşti bine?
— Cred că da, în circumstanţele astea.
Ezită o clipă, apoi reluă:
— O să trebuiască, însă, să rămân aici o vreme. De asta cred că ar trebui să-i aduci pe copii aici.
Auzi un chicotit amar din partea soţului ei.
— Am înţeles, zise el. O să sun la agenţia de voiaj şi o să comand bilete. De clasa întâi. Isuse, Mary Arme, noi abia avem nişte bani să ne târâm zilele cu ei şi tu vrei să zburăm cu toţii către Idaho pentru două zile?
— Am eu nişte bani, Alan..., începu Mary Anne, dar bărbatu-său o întrerupse:
— Glumeşti! Vrei să spui că tu economiseai bani în timp ce mi te văicăreai de lipsa lor în fiecare lună? Te purtai de parcă erai la cantina săracilor!
Cuvintele lui o îngheţară pe Mary Anne. Să-i povestească ce se întâmplase şi care erau termenii din testamentele lui Ted şi al nevestei sale?
Îşi aminti de Eileen Chandler.
"N-o să pot avea niciodată încredere în el", îşi zise ea. "Dacă-i spun despre bani acum, n-o să mai am niciodată încredere în el. N-o să aflu niciodată dacă vrea să se întoarcă la mine sau la bani."
— Am strâns cureaua şi am reuşit să pun ceva de-o parte, rosti ea cu voce lipsită de căldură. Am suficient de mulţi bani pentru biletele de avion şi, în plus, n-am chef să mă cert cu tine. Vreau să vină copiii mei aici chiar acum. Îi poţi aduce sau îi poţi trimite. Fă cum vrei.
Tonul vocii ei îl avertiză pe Alan că nu era cazul s-o mai contrazică. În acelaşi timp, el îşi spunea că ar fi mai bine să plece şi el, dacă voia să-şi reia căsnicia de unde o lăsase.
— O să venim, acceptă el. Le fac bagajul copiilor şi luăm acelaşi avion de dimineaţă. Bine?
Mary Anne răsuflă uşurată. Nu-şi dăduse seama cât de încordată fusese.
— Mulţumesc, Alan, zise ea încet. O să dau dispoziţie ca biletele să te aştepte la aeroport. Ne vedem mâine.
Puse receptorul la loc în furcă şi se sprijini de spătarul scaunului.
În douăzeci şi patru de ore i se schimbase complet cursul vieţii.

5

Logan Carpenter se cuibări şi mai tare pe salteaua moale şi-şi trase pătura până sub obraz.
— Eşti pregătit să-ţi sting lumina? îl întrebă Mary Anne, zâmbindu-i.
— Dar e numai nouă, mami, protestă Logan, cu toate că ştia deja că eschivarea n-avea să-i meargă.
— Da, şi e ora unsprezece acolo unde te-ai sculat de dimineaţă, replică maică-sa. Acum o jumătate de oră ai aţipit în birou.
— Nu-i adevărat! se răţoi băiatul. Am...
— Adormiseşi tun, aşa cum o vei face şi peste cinci minute, i-o reteză Mary Anne.
Se aplecă deasupra lui şi-l sărută, apoi stinse veioza de pe noptiera de lângă pat.
— Vrei să-ţi las uşa deschisă? îl mai întrebă ea, îndreptându-se spre ieşire.
— Nu mai sunt un bebeluş, protestă Logan cu deplina demnitate a celor zece ani ai săi.
Renunţând la orice replică, Mary Anne închise uşa după ea. Imediat ce auzi clinchetul clanţei, Logan se strecură de sub pătură şi se repezi la fereastră.
Idaho!
Era în Idaho, la ferma mătuşei Audrey şi în încăpere nu mai era nimeni în afară de el!
Se holbă la priveliştea văii Sugarloaf, scăldate în lumina lunii, care părea că se întinde la nesfârşit de jur-împrejurul casei. Văzu, în zare, licărul luminilor orăşelului de la gura văii. În spatele lui, nu se zărea decât un hău mare şi negru deasupra văii Sawtooth — îi memorase deja numele — iar mai departe se afla silueta neagră a vârfului Castle. Fereastra dormitorului era deschisă, fapt care nu se întâmpla niciodată acasă, unde toţi trebuiau să se asigure că fusese totul încuiat înainte de a merge la culcare. Briza răcoroasă a nopţii, ce se scurgea pe versanţii munţilor, îi mângâia faţa, aducându-i la nări aromele pure ale naturii, care nu semănau deloc cu miasmele acre de acasă ce-l făceau mereu să-şi dorească să se ţină de nas.
Aici erau şi zgomote, bineînţeles, dar nici unul nu aducea cu huruitul camioanelor de la bariera ce se afla în apropiere de căminul lor din New Jersey.
Liniştea nopţii era întreruptă de sunete pe care nu-şi amintea să le mai fi auzit înainte.
Ţipătul unui animal poposi la urechile lui de undeva, din munţi. Logan se zgribuli când îşi imagină că sunetul provenea de la un lup care urla la lună aşezat pe vreuna din acele stânci imense de granit ce se înălţau deasupra casei.
Se auzi apoi un trosnet, venind dinspre pădurea din dreapta. Logan fu imediat convins că ştia cine îl provocase.
Un urs, probabil un grizzly, care luase urma vreunui vânat.
Poate era chiar o pisică sălbatică!
Dintr-o dată, se întrebă dacă n-ar trebui să închidă fereastra. Se uită în jos, la acoperişul verandei, aflat la câteva zeci de centimetri sub fereastră.
Dacă se căţăra vreun urs pe acest acoperiş şi se trezea cu animalul dând buzna peste el în mijlocul nopţii?
Din pădure se auzi un alt trosnet. Logan îşi ridică repede capul. Un fior de groază îi străbătu tot corpul. Imediat, însă, văzu cum iese o căprioară din pădure, urmată de doi iezi. Animalele traversară repede curtea, către câmpul din spatele şopronului. Şi, curând, Logan urmări încremenit cum sălbăticiunile începură să pască satisfăcute.
Într-un târziu, se răsuci pe călcâie şi se îndreptă spre pat. Se urcă în el şi se întinse. Rămase aşa, cu privirea pironită pe bârnele negeluite care susţineau tavanul boltit de deasupra.
Era un tavan atât de înalt încât era mai mult ca sigur că nu-l putea atinge, nici măcar dacă sărea de pe pat.
Să încerce?
De ce nu? Era pentru prima dată după multă vreme când ştăboaica aia bătrână de Alison nu era în cameră să-i comande ce să facă. Cât aveau să stea aici, asta era camera lui şi avea voie să facă orice voia! Simţind un fior de anticipată plăcere, dădu la o parte pătura de pe el şi se ridică din nou în picioare.
Îşi îndoi genunchii şi încercă elasticitatea saltelei.
Ezitând, încercă o săritură, întinzându-se cât putea mai mult pentru a observa cât ajungea de aproape mâna sa de drugii laţi care traversau camera şi susţineau stâlpii mici de la baza grinzilor.
Mai avea mult până la ei.
Sări mai sus, întinzându-şi şi mai mult mâna şi ghemuin-du-se tot mai mult când revenea pe saltea, până ce găsi ritmul ideal pentru ca fiecare salt să fie mai înalt decât anteriorul.
Se forţă să se întindă şi mai mult, dar vârfurile degetelor mai aveau câţiva centimetri până la drug.
Mai sus. Mai sus...
— Pentru Dumnezeu, Logan! Ce faci aici?
Prea uluit ca să se mai controleze, băiatul se prăbuşi pe pat în clipa în care se aprinse lumina deasupra lui. Îşi văzu mama privindu-l cu încruntare din uşă.
— Nimic, răspunse el, trăgând de pătură să se acopere, deşi era mult prea târziu ca să mai pretindă că spunea adevărul. Nu stricam nimic, mami!
— Ei bine, de jos mi se părea că mi se prăbuşeşte întreaga casă în cap! fulgeră Mary Arme. La ce te-oi fi gândit când te-ai apucat să sari pe pat? Ştii că n-ai voie să faci aşa ceva.
— Eu... eu încercam să văd dacă pot atinge chestia aia, murmură Logan indicând drugul de deasupra capului. Nu...
— Să nu-mi spui din nou că nu stricai nimic! îl întrerupse maică-sa. Puteai să rupi patul sau, chiar mai rău, să cazi şi să-ţi rupi o mână.
— Of, mami...
— Şi nu mă mai lua cu "Of, mami", ai înţeles? Stai potolit şi culcă-te. Ai priceput?
— Dar...
— Ai priceput?
— Bine, oftă copilul. Mâine, însă, pot să călăresc? Joey spune că...
— O să vedem, i-o reteză maică-sa.
Dacă l-ar fi lăsat, Logan ar fi început să peroreze cel puţin cinci minute pe marginea celor povestite de Joey despre caii din grajd. Băiatul lui Audrey devenise rapid idolul lui Logan numai pentru că avea trei ani mai mult ca el şi trăia la o fermă adevărată.
— Iar acum treci la culcare! Şi să nu mai sări pe pat! Stingând încă o dată lumina, maică-sa închise uşa,
lăsându-l din nou singur pe Logan în camera inundată de văpaia lunii. Să se culce? Dar cum să adoarmă? Va sta toată noaptea treaz, ascultând animalele care vânau în pădure. De fapt, de îndată ce va fi sigur că maică-sa va înceta să asculte la uşă, se va ridica din nou şi se va uita încă o dată pe fereastră. Căprioarele se aflau, probabil încă pe câmp şi ar putea avea şansa să vadă chiar vreun urs sau vreun lup sau...
Alunecă în somn, cu mintea bântuită încă de imagini închipuite ale creaturilor pădurii.
Şi, pentru că adormise, Logan Carpenter rată ocazia de a zări forma întunecată care răsări, câteva minute mai târziu, din pădurea aflată în spatele păşunii şi care zăbovi în umbra ce-o făcea aproape invizibila, zgâindu-se, de dincolo de câmp, la luminile ce străluceau în ferestrele casei.
Curând luminile aveau să se stingă, încurajând fiinţa misterioasă să se apropie...

* * *

— Poate că ar trebui să ne întoarcem, şopti Andrea Stiflle.
Trecuse de ora unsprezece. Mergea alături de fratele ei geamăn, în tăcere, pe poteca ce traversa pădurea spre El Monte, la o milă mai sus de casa părinţilor lor.
— Ţi-e frică? o întrebă Michael.
Şi el şoptea, dar Andrea îi putea simţi dispreţul din voce.
— Nu, nu mi-e frică, minţi fata.
Deşi îşi celebraseră împreună cea de-a treisprezecea aniversare cu o lună în urmă, ea mai dormea încă cu lumina aprinsă noaptea şi nu reuşise să depăşească spaima pe care o simţea în nopţile în care norii ascundeau stelele şi bezna se încolăcea în jurul casei ca un giulgiu, în aşa fel încât lumea de dincolo de fereastră părea că dispare în întregime. În noaptea asta, însă, luna strălucea pe cer şi ea nu fusese capabilă să recunoască în faţa lui Michael că-i era încă frică de întuneric, aşa că acceptase imediat propunerea lui de a pleca într-o "aventură". Acum, însă, la un sfert de milă depărtare de casă, în mijlocul celei mai dense porţiuni din pădurea de plopi care acoperea zona aceea a văii, începu să intre la îndoială.
Inima îi bătea nebuneşte de fiecare dată când auzea vreun foşnet prin desiş. Atunci trebuia să se forţeze serios pentru a nu striga după ajutor. Dar, încăpăţânată, nu admitea nici acum să recunoască cât era de înspăimântată în realitate.
— Nu vreau să intru în vreun bucluc, asta-i tot, zise ea, sperând că sunetul vocii nu-i trădase frica. Te-ai izândit, dacă ne prinde cineva?
— Cine să ne prindă? rosti, ironic, Michael. Mama şi tata dorm, iar la El Monte nu se vede nici o lumină.
— De unde ştii? vru Andrea să afle, cu un ton poruncitor.
— Vrei să taci o dată? şuieră frate-său.
Aruncă rapid o privire în jur, trădându-şi astfel starea vagă de neplăcere pe care o resimţea de câteva minute, de când părăsiseră păşunea din spatele casei lor pentru a intra în desişul copacilor.
— Uiţi că pot să le văd casa de la fereastra mea? Au stins toate luminile acum o jumătate de oră.
— Dar nu poţi vedea decât partea din faţă, îi aminti Andrea. Dacă cineva e treaz încă în spate?
Michael gemu de nerăbdare.
— Atunci nu mai facem nimic şi gata. Ne întoarcem acasă. Bine?
— Promiţi?
Michael o privi chiorâş.
— Dacă vrei s-o laşi baltă, las-o acum. Dacă vrei să te duci acasă, du-te!
O secundă, Andrea se simţi tentată să-i urmeze îndemnul. Se răzgândi, însă, când se gândi că va trebui să parcurgă singură tot drumul ăla la întoarcere.
— Nu vreau s-o las baltă, se hotărâ ea. Pur şi simplu n-am chef de vreo încurcătură. Dacă o să fim prinşi, tati o să ne închidă o săptămână în casă.
— N-o să fim prinşi, insistă Michael. Aşa că taci din gură, da?
Depărtându-se de soră-sa, o porni din nou de-a lungul potecii înguste. Îi era atât de familiară, cu toate curbele şi răsucirile ei, încât putea merge pe ea legat la ochi.
Câteva minute mai târziu, ieşiră pe drumul către casa familiei Wilkenson. Când văzu că ajunsese acolo, Andrea se simţi ceva mai bine. Acolo, cel puţin, crengile nu-i mai zgâriau faţa şi bălăriile nu-i mai gâdilau gleznele. Când pătrunseră, însă, în spaţiul deschis în faţa casei, îşi dădu seama că oricine s-ar fi uitat pe fereastră i-ar fi văzut la fel de limpede ca în plină zi.
— O să ne strecurăm pe lângă şopron, şopti Michael. Aşa vom micşora şansele de a fi zăriţi de cineva!
Aplecându-se cât putu de mult, băiatul se furişă prin curte înspre şopron, urmat îndeaproape de Andrea. În câteva secunde, ajunseră amândoi la adăpostul umbrei din spatele şopronului, Michael îşi conduse sora de-a lungul laturii mai îndepărtate, strecurându-se amândoi pe cât putură mai aproape de zid. Ajunseră astfel lângă faţada construcţiei. Dinăuntru auziră caii cum fornăie încetişor; unul dintre ei necheză la trecerea lor. Într-un târziu, ajunseră la colţul şopronului. Iscodiră prin jur ca să vadă dacă sunt zăriţi din casa aflată la treizeci de metri mai încolo.
Toate ferestrele erau întunecate. Cu excepţia unui văitat îndepărtat al unei bufniţe, noaptea era liniştită.
— Hai, şopti Michael. S-o facem.
— Dar care e camera lui Joey? întrebă Andrea. Dacă dăm peste o altă fereastră?
— E cea de la capătul verandei, o lămuri Michael. De mii de ori l-am văzut acolo. Contempla peisajul, dar nu părea că vede ceva anume. Înţelegi ce vreau să spun? L-am văzut şi acum două săptămâni, când eram cu Jeff Tate. Jeff i-a făcut semn cu mâna, dar Joey n-a dat nici un semn că l-ar fi zărit.
— Oare de ce o fi aşa de bizar? se miră Andrea.
— Aşa e el, răspunse Michael, enervat de cât de grea de cap putea fi soră-sa. E sărit de pe fix. Jeff crede că el şi-a ucis părinţii.
— Zău?
Privind fereastra de deasupra verandei, o trecu un fior imaginându-şi-l pe Joey holbându-se sălbatic în gol, cu ochii ieşiţi din orbite. Se întrebă încă o dată dacă nu era mai indicat să lase totul baltă şi să se întoarcă acasă.
— Dacă ne vede? se îngrijoră ea.
Michael rânji, maliţios.
— Poate că te va ucide şi pe tine atunci, nu?
Fără a-i mai aştepta replica, se îndepărtă de adăpostul oferit de şopron şi se furişă spre casă.
Rămasă singură, Andrea ezită. În final, frica de a fi părăsită în întuneric depăşi spaima de a fi zărită din casă. Inspirând adânc, de parcă s-ar fi pregătit să plonjeze într-un bazin cu apă rece, o luă la fugă după fratele ei. Se ghemuiră amândoi în umbră, ţinându-şi respiraţia. Michael întinse mâna şi culese câteva pietre de pe jos. Făcu doi paşi în spate şi aruncă pietricelele în fereastra lui Joey, ghemuindu-se cu iuţeală la loc sub acoperişul verandei înainte ca ele să atingă geamul.
De sus, nu veni nici o reacţie. Michael se întinse să culeagă altă mână de pietriş, când Andrea îl trase de braţ.
— Am văzut ceva! şopti ea.
Michael încremeni.
— Unde?
— A-acolo, replică soră-sa cu vocea tremurându-i şi cu inima bătându-i nebuneşte.
Michael se ghidă după degetul ei întins, zgâindu-se la bezna din spatele casei. La început nu văzu nimic. După câteva secunde, însă, dincolo de curte, lângă pădure, ceva se mişcă.
O căprioară. Trebuia să fie o căprioară. Dacă aveau să stea nemişcaţi, fiinţa aceea avea să iasă din umbra copacilor în plină lumină a lunii şi atunci va putea fi văzută cu claritate. Băiatul se întinse după Andrea şi degetele i se încleştară de braţul ei. Îşi duse degetul arătător de la mâna dreaptă la buze pentru a-i impune soră-sii tăcere. Gemenii încremeniră acolo, aşteptând.
Li se păru că trecuse o veşnicie până ce fiinţa aceea obscură se mişcă din nou şi ieşi din pădure.
Nu era o căprioară.
Era o fiinţă mare, ca un om înalt şi musculos. Forma înainta câţiva metri cu paşi tăcuţi şi cu graţia unui animal sălbatic. Cei doi copii se holbară la ea. Puteau cu greu să o deosebească de umbrele din jur. Când ieşi parţial la lumină, fiinţa aceea bizară îngheţă pe loc, ca un iepure care sesizează un pericol. Amândoi copiii fură brusc încredinţaţi că fuseseră observaţi.
— Oh, Doamne! şopti Andrea cu voce mică. Cine e?
Michael nu-i răspunse. Ceva din acea sumbră apariţie îi îngheţa sângele în vene. Ideea de a-l înspăimânta pe Joey îi dispăru ca o nălucă din minte. Băiatul o strânse mai tare de braţ pe Andrea şi începu să se retragă încetişor înspre colţul casei.
Se iscă o briză uşoară venind dinspre munţi. O clipă mai târziu, unul dintre cai necheză zgomotos în grajd. Imediat se auziră copitele lui lovind pereţii de lemn ai boxei lui.
— Să plecăm de aici, murmură Michael.
Trăgând-o pe Andrea după el, alergă spre aleea pentru maşini. Nici nu se mai gândea că putea fi văzut din casă. Voia numai să pună casa ca scut între el şi fiinţa aceea ameninţătoare. Nu apucă să facă decât câţiva paşi că Andrea se şi desprinse din strânsoarea lui şi o luă la goană înaintea lui, cu picioarele tropăind pe pietrişul curţii, către şoseaua îngustă.
Îşi încetiniră goana abia în apropiere de casa lor, răsuflând amândoi cu greu. Când îşi zări căminul, Michael se lăsă să cadă pe pământ, luptându-se să-şi regăsească controlul asupra respiraţiei şi înspăimântat că puteau fi auziţi acum de părinţii lor. Andrea se ghemui lângă el. Timp de câteva minute, nici unul nu scoase o vorbă.
Într-un târziu, incapabilă de a mai păstra tăcerea, Andrea zise:
— Cine a fost?
Avea vocea răguşită, după ce alergase aproape o milă.
— Era Bill Sikes?
Michael clătină din cap.
— Era mult mai înalt decât Sikes, murmură el. Era imens.
— N-ne-a văzut?
Michael privi nervos în spatele lui, ascultând cu atenţie orice zgomot care ar fi trădat prezenţa individului.
— N-nu cred, şopti el. Cel puţin, dacă a fâcut-o, nu ne-ar putea recunoaşte.
Fu rândul fetei să se uite, nervoasă, împrejurul ei.
— D-dacă ne-a urmărit?
Michael se forţă să înghită nodul de frică ce i se pusese în gât.
— N-a făcut-o, rosti el încurajator, deşi se simţea mizerabil.
Gândindu-se mai mult, îşi dădu seama că ea putea să aibă dreptate. Acel cineva care bântuia pădurea putea să-i fi urmărit foarte uşor dacă ar fi vrut.
În plus, i-ar fi putut prinde.
Băiatului i se făcu pielea ca de găină, de parcă o fiinţă nevăzută îi urmărea de undeva. Nervii începură să-l lase.
— Hai, şopti el cu voce spartă de spaimă. Hai să intrăm încasă.
Furişându-se, traversară pajiştea, se căţărară pe fereastra lăsată deschisă şi se prăbuşiră pe podeaua camerei fetei. Imediat după aceea, Michael închise fereastra şi o zăvorâ. Câteva clipe lungi, copiii rămaseră nemişcaţi pe podea, pândind orice zgomot care li s-ar fi părut anormal.
Treptat familiaritatea încăperii şi siguranţa casei îi linişti. După câteva minute Michael îşi părăsi sora şi se strecură înapoi în camera lui.
Afară, fiinţa tenebroasă, care-i urmărise prin pădure fără a scoate cel mai mic zgomot, se întoarse, intrând repede la adăpostul întunericului, atât de repede încât cineva care ar fi urmărit scena n-ar fi fost deloc sigur dacă acea fiinţă fusese, cu adevărat, acolo.
Numai că fusese acolo, bântuind prin valea Sugarloaf în noaptea aceea exact la fel precum făcea în fiecare noapte de mulţi ani.
Bântuia.
Urmărea.
Şi aştepta.

* * *

A doua zi, de dimineaţă, Alan Carpenter privi afară prin geamul de la bucătărie. Avea ochii cârpiţi de nesomn, iar crampele musculare datorate orelor lungi de zbor din ziua precedentă nu-i fuseseră alinate de noaptea petrecută în pat.
De fapt, nu era sigur că dormise vreo clipă. Ştia că, parţial, neputinţa lui de a se odihni provenea de la cearta pe care o avusese cu Mary Anne înainte de culcare. Încercase toată seara să se abţină de a face vreo remarcă legată de cămaşa găsită în dulapul ei de haine sau de a o întreba despre acel Bob, al cărui nume complet nici nu-l ştia măcar. Făcuse tot ce-i stătuse în puteri ca să asculte cu răbdare explicaţiile ei referitoare la testamentul celor doi Wilkenson şi refuzase să dea drumul furiei reci care-l luase în primire când ajunsese să înţeleagă că acea sumă de bani lăsată tutorelui lui Joey, despre care bănuia că e destul de mare, deşi Mary Anne nu-i spusese prea multe, fusese trecută în întregime numai pe numele nevestei sale.
Ce dracu mai era şi chestia asta? Ştiau al naibii de bine că Mary Anne era măritată cu el, iar el era tatăl copiilor ei. Crezuseră oare că nu era suficient de bun pentru a-l creşte şi pe Joey? După toate aparenţele, se părea că da. Cu toate astea, rămăsese calm, hotărât să nu lase ca să-i strice ceva împăcarea cu Mary Anne. Mersese chiar mai departe şi-şi ceruse iertare pentru cearta pe care o avuseseră înainte de plecarea ei din New Jersey, deşi în adâncul sufletului lui simţea că fusese mai degrabă vina ei decât a lui.

* * *

Când au ajuns sus, însă, ea i-a indicat o cameră de pe coridor, alta decât a ei!
— Ce mai e şi asta? s-a înfuriat el. Nu mai dormim împreună?
Mary Anne avusese tăria să pară contrariată.
— Dar, dragă Alan, cu excepţia nopţii de alaltăieri, n-am dormit împreună de un an.
— Atunci de ce mama dracu' m-ai chemat aici? a explodat el. Eu am crezut că...
— Vrei să nu ridici tonul? a şuierat Mary Anne.
Gura începuse să-i tremure.
— Ce Dumnezeu, Alan, n-avem nevoie să-i lăsăm pe copii să ne audă cum ne certăm de fiecare dată când ne vedem, nu?
— Nu e vina mea, i-a întors-o Alan. Sunt soţul tău, ce naiba! Am şi eu dreptul...
— Ajunge! a şuierat Mary Anne. Faptul că eşti soţul meu te putea îndritui să beneficiezi de unele privilegii. În nici un caz, însă, nu-ţi acorda vreun drept. Iar acele privilegii au luat sfârşit în ziua în care m-ai părăsit, aşa că să-ţi iasă din minte gândul că poţi să te vâri sub aşternutul meu oricând vrei. Nu te mai deranja să-mi aduci alte argumente pentru că vreau să mă culc! Trebuie să dorm un pic dacă vreau să răzbat peste funeraliile lui Ted şi Audrey de mâine.
Ecoul vorbelor ei rămăsese suspendat în aer. Mary Anne pornise grăbită de-a lungul coridorului, se strecurase în camera ei şi închisese uşa.
La rândul lui, simţindu-se din ce în ce mai furios, Alan se retrăsese în mica odaie pentru oaspeţi, care-i fusese desemnată, şi încercase să adoarmă, numai că, în afara mâniei devastatoare resimţite, locul în care se afla îi dăduse fiori de gheaţă pe şira spinării.
Aerul nopţii era plin de sunete neidentificabile şi simţea lipsa hărmălaiei obişnuite a traficului de sub fereastra lui. Într-un târziu închisese geamul, convins fiind că, dacă n-ar fi făcut-o, ar fi putut fi atacat în timp ce dormea de vreun liliac, de vreo şopârlă zburătoare sau de cine ştie ce altă bestie. Zăcuse treaz toată noaptea, întrebându-se pentru ce venise el aici, la urma urmei.
Nu se simţea mai bine nici acum, la lumina strălucitoare a soarelui de dimineaţă. Copiii plecaseră deja din casă pentru a-l ajuta pe Joey să hrănească animalele din şopron.
Dumnezeule, caii. La ce le foloseşte unor copii din Canaan, New Jersey să afle totul despre cai?
Iar Mary Anne spăla vesela, aranjând obiectele de parcă locuia aici de-o viaţă.
— Să nu încerci să te obişnuieşti prea mult cu viaţa de aici, o sfătui el cu o voce care trăda proasta dispoziţie. O să mai stăm încă o zi. După-amiază mergem la funeralii şi mâine dimineaţă ne luăm zborul înapoi spre New Jersey.
Mary Anne se opri din trebăluit la chiuvetă şi se întoarse spre el.
— Zău? Şi când te-ai hotărât asupra chestiei ăsteia?
Alan se luptă cu sine pentru a-şi păstra controlul asupra furiei.
— N-am vrut să iasă ce-ai înţeles tu, dădu el înapoi.
— Nu ştiu de ce, dar eu cred că exact asta ţi-a fost intenţia, replică femeia cu sarcasm în voce.
Făcând un efort suplimentar, Alan ignoră atât comentariul ei cât şi tonul folosit.
— Am vrut să spun, doar, că nu putem rămâne aici după funeralii. Mi-a expirat deja concediul pe anul acesta. Dacă îmi iau zile în plus o să fiu scos pe tuşă.
Mary Anne înălţă din umeri.
— Nu prea văd cum o să putem face asta. Înainte de a coborâ tu, am vorbit cu Charlie Hawkins. O să trebuiască să ordonăm o grămadă de acte legate de avere. Şi chiar dacă am decide să închidem ferma...
— Am decide? o întrerupse Alan. Cine înseamnă acest am? Mie nu mi-ai zis o vorbă despre fermă!
— M-am referit la Charlie şi la mine, oftă Mary Anne, lăsându-se să cadă pe un scaun, faţă în faţă cu Alan. Ascultă, Alan, să ştii că trebuie să avem o discuţie asupra unei chestiuni.
Sprâncenele bărbatului se arcuiră batjocoritor.
— Ei nu mai spune? Ia zi-mi tu, al cui e rândul să-şi facă acum planuri de capul lui, fără să ţină cont de alţii?
— Ţin cont de tine acum, îi replică Mary Anne, enervată. Şi încă nu m-am decis la nimic. De vreme, însă, ce ai menţionat întoarcerea acasă, atunci mi se pare că e timpul s-o faci.
Aşteptă replica soţului ei şi continuă când văzu că el n-are de gând să zică vreo vorbă:
— Mi se pare o idee bună ca să stau aici o vreme, cu copiii. Tu te-ai putea instala în casa noastră, ceea ce ne-ar scuti de multe cheltuieli şi...
— Cheltuieli? repetă Alan. Din ce mi-ai spus azi-noapte, cred că nu vor mai exista probleme cu banii.
Mary Anne îşi despărţi palmele într-un gest de neajutorare.
— N-am vrut să înţelegi asta. Să ştii că n-am nici cea mai vagă idee cât ne va lua să ordonăm toată averea.
Alan făcu un gest de neîncredere.
— Bine. Pun pariu, însă, că bunul şi bătrânul Charley îţi poate avansa orice sumă dacă e nevoie, nu-i aşa?
Văzu ochii nevestei sale îngustându-se de iritare, aşa că o vira pe alt subiect:
— Cum rămâne cu copiii atunci? Şcoala începe săptămâna viitoare, nu-i aşa?
— Aş fi vrut să fie aşa, oftă Mary Anne. În caz că nu ştii îţi spun eu că lucrurile nu stau aşa. În Canaan e grevă şi se pare că ea nu va înceta în următoarele două săptămâni. Aşa că mi se pare că e mai bine să ţin copiii aici, cu mine. De ani de zile nu s-au mai bucurat de o vacanţă adevărată...
Alan se ridică brusc din scaun.
— Nu vrei să discuţi nimic, nu-i aşa? Tu ai decis deja totul. Ei bine, aşa să fie!
Se duse până la telefonul din bucătărie, ridică receptorul, apăsă cu violenţă butoanele şi începu să bată darabana cu degetele aşteptând-o pe operatoare să-i răspundă. În timp ce nevastă-sa îl asculta în tăcere, formă încă două numere, apoi părăsi bucătăria fără să mai scoată vreo vorbă.
Până când îşi culese ustensilele de bărbierit din baie şi îşi aruncă la întâmplare schimburile murdare în geamantan, în faţa casei apăru singurul taxi din Sugarloaf, o limuzină maronie care nu avea pe ea nimic altceva în afara semnului distinctiv prins de una din portiere. Alan coborâ grăbit scările şi fu prins din urmă la uşă de Mary Anne, care ieşise din bucătărie.
— Chiar pleci fără să-ţi iei rămas bun, măcar de la copii? tună ea.
Alan o ţintui cu o privire de gheaţă.
— Nu mi-am luat rămas bun nici data trecută, aşa că bănuiesc că s-au obişnuit de acum.
Traversă veranda şi coborâ până la alee. Îşi înghesui valiza pe bancheta din spate a limuzinei şi se postă pe locul din dreapta şoferului.
— Boise, comandă el. La aeroport.

6

Maşina trase în faţa casei când Mary Anne era pe punctul de a se îmbrăca pentru ceremonia funebră. Din ea coborâ un ofiţer în uniformă care urcă scările verandei în grabă şi bătu zgomotos în uşă.
— Mary Anne Carpenter? rosti el, când femeia crăpă uşa.
Ea dădu afirmativ din cap. Ofiţerul îi zâmbi.
— Eu sunt Rick Martin. Cred că aţi cunoscut-o pe nevastă-mea acum două zile. Gillie Martin, vă amintiţi?
Mary Anne simţi cum i se scurge din corp tensiunea bruscă de care fusese apucată. Deschise uşa larg.
— Bineînţeles. Nu intraţi? Cred că mai e ceva cafea în ibric.
— Nu mulţumesc, refuză Rick invitaţia. De fapt, am venit până aici cu treburi.
Văzând tulburarea de pe faţa femeii, se grăbi s-o liniştească:
— De data asta, n-au legătură cu ferma. Cel puţin aşa sper.
Ea zâmbi strâmb.
— Atunci nu ştiu cum să te ajut. De când am sosit aici, nu m-am depărtat de zona asta.
— Mă întrebam doar dacă n-a văzut nimeni nimic noaptea trecută. Sau dacă n-a auzit. A avut loc un atac sus în camping.
— În camping? se miră Mary Anne. Mă tem că nu pricep prea bine despre ce e vorba.
— Atunci hai să te pun în temă la o ceaşcă de cafea. Pe drumul spre bucătărie, el începu să-i explice:
— E vorba de camping-ul Coyote Creek, care se află la sud, în munţi, cam la o milă de aici. Nu e pe teritoriul fermei dar se învecinează cu el şi între ele nu există nici un gard.
Chicoti uşor:
— Ted obişnuia să spună că excursioniştii care se avântau pe acolo arătau la întoarcere mai rău ca o lămâie stoarsă... În fine. Azi-noapte una din cabane a fost devastată.
Ţinând ibricul în mână, Mary Anne se uită la şerif:
— Doamne! A păţit cineva ceva?
Martin clătină din cap.
— Nu se afla nimeni înăuntru. Tipii cazaţi în cabană coborâseră să-şi petreacă ziua în Valea Soarelui şi au decis să rămână acolo şi peste noapte. Au descoperit grozăvia abia azi-dimineaţă.
— Dar ce s-a întâmplat? se interesă mai departe Mary Anne, punându-i poliţistului o ceaşcă aburindă în faţă.
Rick Martin se aşezase confortabil pe unul din scaunele mesei din bucătărie.
În clipa aceea, se deschise uşa şi în încăpere pătrunse Joey Wilkenson, urmat de Logan şi Alison Carpenter. Şirul îl încheia Storm, care se agită imediat ce-l zări pe poliţist şi începu să-l adulmece.
Mary Anne făcu prezentările:
— Ei sunt copiii mei, Alison şi Logan. Pe Joey îl cunoşti. Dânsul e şeriful Martin.
Alison şi Logan îl salutară pe Rick. Joey, însă, nu scoase nici o vorbă. Dintr-o dată, Mary Anne îşi aminti cuvintele lui Charley Hawkins:
"Să nu te surprindă dacă va veni cineva să discute cu Joey, asta-i tot."
O apucă, din nou, neliniştea pe care o simţise la apariţia individului, cu câteva minute înainte. În timp ce ascultă ce spunea Rick, nu se putu abţine să nu-l privească pe Joey din cinci în cinci secunde, pentru a constata cum reacţiona băiatul. Oare se întâmplase cu adevărat ceva la camping sau fusese un pretext de-al lui Rick pentru a veni aici şi a-l interoga pe Joey?
— Nu ştiu exact ce s-a întâmplat, zise poliţistul. Am fost chemat acolo cam cu o oră în urmă şi încă nu sunt în posesia tuturor amănuntelor.
Campingul de la Coyote Creek consta numai din zece cabane răspândite pe o suprafaţă de cinci acri. Pârâul bolborosea prin mijlocul terenului. Toate locurile de campat aveau deschidere la apă dar nici unul dintre ele nu era vizibil de pe celelalte. Până m dimineaţa aceea, nici Rick Martin, nici Tony Moleno şi nici vreun alt om al legii care patrulau prin zonă nu se loviseră de nici o problemă acolo.
Nu existase niciodată vreo plângere legată de vreo petrecere prea deşucheată în vreun week-end. Nici o motocicletă nu deranja liniştea nopţilor de vară. Nu fuseseră probleme nici măcar cu focuri lăsate nesupravegheate sau cabane părăsite pline de resturi.
În acea dimineaţă, însă, în oraş apăruse un oaspete al campingului reclamând că-i fusese distrus locul în care se aşezase. Deşi Rick îl suspectase pe om de exagerare, îl urmase până în Coyote Creek pentru a întocmi un raport.
Fusese şocat de ceea ce descoperise.
Din cortul de modă veche, făcut din fâşii groase de piele, rămăseseră numai zdrenţe. La examinarea marginilor uzate care fuseseră sfâşiate, Rick nu descoperise nici o urmă de cuţit. Căutând printre rămăşiţele cortului, poliţistul descoperise un sac de dormit care fusese aproape rupt în două. În mod ciudat, majoritatea pufului rămăsese înăuntru. Când întorsese sacul pe dos, majoritatea fulgilor căzuseră, ca o cascadă, pe sol. Dacă stricăciunea ar fi fost provocată de un animal, cu siguranţă că toţi fulgii ăia s-ar fi împrăştiat de mult prin tot campingul. Rick crescuse colindând munţii, după cum se muta taică-său de la un joagăr la altul. Avusese, astfel, ocazia să privească vânătoarea din lumea sălbăticiunilor. Văzuse cum îşi urmăresc animalele prada şi zărise cum îşi chinuiesc prădătorii victima odată ce o prindeau. Niciodată nu se întâmpla ca ei să sfâşie ceva şi apoi să plece pur şi simplu. Invariabil, animalele văzute de el îşi ridicau trofeul în dinţi şi începeau să-l scuture, aşa cum scutura câinele său câte un şoarece pe care reuşea, cu totul întâmplător, să-l ucidă, încercând din instinct să rupă gâtul rozătoarei, chiar dacă aceasta era de mult moartă.
Într-un târziu, după ce examinase şi restul stricăciunilor şi după ce inspectase zona pentru a găsi urme, clătinase din cap cu îndoială.
— Vreau ca doi colegi de-ai mei să arunce şi ei o privire pe aici. Aş vrea să le aud părerea. Trebuie să vă spun, însă, că nu ştiu ce putem face dacă n-a văzut sau n-a auzit nimeni nimic Nu pot deloc să garantez că vom descoperi, fără vreun indiciu, ce a putut provoca dezastrul ăsta.
— Dar ce ziceţi de un urs? Sau de lupi? sugerase excursionistul, al cărui nume era Roy Bittern.
Tipul nu voia deloc să accepte ideea că exista şansa să nu descopere niciodată cine îi ruinase avutul.
— Ar fi putut fi un urs, presupun, fusese Martin de acord. Numai că la astfel de ravagii şi fără motive evidente de atac, e de presupus că era un urs pus pe furtişag, iar astfel de pungaşi nu se opresc din drumul lor. Ei îşi vâră botul şi pleacă mai departe, până apare careva şi-i împuşcă.
Bittern îşi privise sugestiv rămăşiţele de cort.
— Numai dacă ăsta nu e decât un început, medita el cu glas tare. Ce părere aveţi de lupi?
Rick evaluase deja această ipoteză şi o respinsese.
— Nici vorbă! Lupii au, într-adevăr, o proastă reputaţie, dar, din câte ştiu, asta-i tot. O simplă reputaţie. Se sprijină unii de alţii, mai înşfacă o oaie din când în când, dar cam asta-i tot. N-am auzit niciodată ca lupii să facă aşa ceva. Cea mai plauzibilă ipoteză care-mi trece prin minte e un grizzly care a luat-o razna, şi, dacă e aşa, atunci aveţi dreptate. Ăsta e doar începutul.
Terminând de luat notiţe legate de incident şi asiguiindu-l pe Roy Bittern că în mai puţin de două ore aveau să sosească doi jandarmi pentru a cerceta, la itndul lor, efectele actului de vandalism, Rick Martin se urcase la volanul jeepului său şi o pornise înapoi pe drumul brăzdat de hopuri ce ducea înspre vale.
Dacă stricăciunile fuseseră făcute de un urs, atunci trebuia să mai aibă loc şi un alt incident în noaptea care urma sau peste două nopţi. Odată ce un urs înnebunea, nu se mai oprea.
Dar dacă fusese un urs, unde erau urmele?
Când a ajuns în şoseaua principală, s-a gândit la Joey Wilkenson.
Joey fusese dintotdeauna un pic bizar, iar acum îşi pierduse amândoi părinţii în nişte "accidente" pe care nici Rick, nici Tony Moleno nu erau dispuşi să le accepte ca atare.
Joey pleca adeseori hai-hui în pădure pe cont propriu, având alături, drept companie, numai dinele lui.
Era, oare, posibil ca Joey să fii venit până acolo sus în toiul nopţii şi să provoace acel dezastru din camping?
O inspiraţie de moment îl decisese pe Rick să vină în El Monte pentru a discuta cu băiatul şi a-i urmări reacţiile cu atenţie.
— Noroc că nu erau oamenii ăia acolo, încheie el acum, camuflându-şi atenţia pe care i-o acorda lui Joey. Dacă ar fi fost acolo, ar fi fost, probabil, ucişi.
Mary Anne fu scuturată de un Mor de groază dar nu-i scăpă faptul că Rick îl privise pe Joey tot timpul cât vorbise, îşi concentra şi ea atenţia asupra băiatului, care asculta în tăcere relatarea lui Rick.
Băiatul nu reacţiona în nici un fel.
— Mă întrebam, reluă Martin, dacă aţi auzit vreunul dintre voi ceva azi-noapte sau aţi văzut ceva.
Joey se agită pe scaun.
— Eu am văzut, anunţă el.
Toată lumea din încăpere se întoarse spre băiat. Pe fruntea lui apărură riduri de încruntare.
— Ceva m-a trezit, continuă Joey. Nu ştiu ce a fost. Oricum, m-am dus la fereastră, m-am uitat afară şi am avut impresia că zăresc pe cineva.
Rick Martin simţi că i se înteţesc bătăile inimii.
— Ai avut impresia că vezi pe cineva? repetă el. Sau ai văzut, într-adevăr, pe cineva?
O clipă, ochii băiatului se îndreptară spre Mary Anne, de parcă el ar fi cerut ajutorul ei. Imediat, însă, Joey îşi reveni:
— Nu sunt sigur. Afară era ca un fel de umbră. Am crezut la început că e o căprioară dar am ştiut apoi că nu era aşa. Chestia aia se afla pe pajişte şi o vedeam cu greu. Arăta, însă, ca un om.
— Ştii cine era? îl chestiona mai departe Martin.
Joey clătină din cap.
— V-am spus deja că abia îl vedeam.
— De ce nu mi-ai povestit despre asta de dimineaţă, Joey? interveni Mary Anne.
Joey înălţă din umeri.
— Nu mi-am amintit nimic când m-am sculat, explică el. Adică, a fost de parcă s-ar fi întâmplat în vis, mă înţelegeţi?
— Şi ce-ai făcut, Joey, după ce l-ai văzut?
— M-am dus înapoi în pat.
— Nu te-ai dus, cumva, afară? insistă şeriful. Nu te-ai dus să arunci o privire mai de aproape?
— De ce aş fi făcut asta? se miră Joey, îngustându-şi ochii.
Deşi simţea privirea femeii aţintită asupra lui, Rick hotărâ să continue interogatoriul.
— Dar aşa procedezi uneori, nu, Joey? Tatăl tău îmi povestea că îţi place să hoinăreşti de capul tău prin pădure.
— Mda, mai procedez aşa din când în când, admise băiatul, după o scurtă ezitare. Azi-noapte, însă, n-am ieşit din casă.
— Eşti sigur? insistă Martin. Acum câteva nopţi ai ieşit, nu-i aşa? în noaptea în care mama ta...
— E nevoie de toate astea? îl întrerupse Mary Anne. Ţi-a spus ce a văzut azi-noapte şi ţi-a explicat ce a făcut.
Rick Martin ezită, apoi îşi spuse că mersese cam departe cu chestionarea. Îl observase, însă, pe Joey cu atenţie şi remarcase un lucru.
Băiatul nici măcar nu clipise la menţionarea intenţionată a părinţilor lui.
Deşi nu-i despărţeau mai mult de două ore de funeralii, Joey nu avusese nici o reacţie.
Nu-i păsa că părinţii lui erau morţi?
Sau era încă într-o stare de şoc?
Părăsind casa câteva minute mai târziu, Rick Martin simţi că trebuia să-l ţină pe Joey sub observaţie la ceremonia funebră. Nu ştia încă dacă să creadă povestea băiatului, după cum nu era deloc sigur că îi spusese adevărul întreg despre cele întâmplate în ziua morţii părinţilor lui.
De fapt asta era esenţa problemei pe care Rick o avea cu Joey.
Nu ştia niciodată când băiatul spunea adevărul şi când minţea.

* * *

Mary Anne stătea în cimitirul de la marginea Sugarloaf-ului cu Alison şi Logan de o parte a ei şi cu Joey Wilkenson de cealaltă. Ochii ei erau aţintiţi pe sicriele gemene de la marginea gropilor proaspăt săpate. Era hotărâtă să nu cedeze în faţa impulsului de a izbucni în plâns. Misiunea ei aici era nu numai aceea de a-şi plânge prietena dusă dintre cei vii dar şi aceea de a-l proteja pe cel care îi rămânea ca urmaş. De dragul lui Joey n-avea voie să cedeze în faţa sentimentului de pierdere irecuperabilă care o copleşise cu o noapte înainte, după ce copiii şi Alan se duseseră la culcare, când se trezise, din pricina insomniei, că umblă singură prin camerele sumbre de la parterul casei. Se retrăsese, într-un târziu, în birou, îşi făcuse focul şi se pusese pe un plâns liniştitor.
Azi nu trebuia să existe lacrimi. Îşi va lua rămas bun de la cea mai apropiată prietenă a ei şi va începe, după aceea, procesul de reconstrucţie al noii sale familii, care-l va include, de acum încolo, şi pe Joey Wilkenson.
Se gândi că era nu o treabă foarte complicată. Logan începuse deja să-l privească pe Joey ca pe fratele lui mai mare, căruia îi dusese întotdeauna dorul, iar Alison se acomodase cu el, deşi Mary Anne bănuia că fata ei fusese atrasă de băiat în primul rând pentru cunoştinţele lui despre cai. În ultimii cinci ani, caii fuseseră pentru Alison cel mai drag vis alei.
Până acum două zile, visul ei nu avusese nici o şansă să se materializeze.
În ultimele zile, însă, avându-l pe Joey ca instructor, Alison învăţase să ţesale caii, să pună şaua pe ei, să-i hrănească, să-i antreneze şi, spre amuzamentul maică-sii, să le cureţe grajdul.
Ce bine era dacă fie-sa şi-ar fi făcut curăţenie şi în cameră cu aceeaşi conştiinciozitate!
Mary Anne fu, dintr-o dată, conştientă de faptul că murmurul mulţimii adunate în jurul mormintelor gemene încetase şi începuse serviciul religios. Se afla acolo aproape întreaga populaţie a Sugarloafului. Mary Anne îşi întinse instinctiv mâna pentru a-i lua mânuţa lui Joey. Preotul începu prima rugăciune. Când aceasta se termină, băiatul nu făcu nici un gest de a-şi retrage mâna ci rămase tăcut, privind lăzile de lemn în care zăceau corpurile părinţilor lui, cu o expresie de nedumerire pe faţă. Ochii săi erau complet uscaţi. Mary Anne îl mângâie compătimitor pe mână, dar băiatul nu dădu nici un semn că ar fi perceput uşoara apăsare.
"Din cauza şocului", îşi spuse Mary Anne. "E încă în stare de şoc."
Şi totuşi, un gând ciudat îşi croi loc în mintea ei, deşi ea încercă din răsputeri să-l respingă.
"Se comportă ca şi cum nu i-ar păsa."
Respinse imediat ideea. Îşi dori în acel moment ca Charley Hawkins să nu-i fi plantat niciodată în minte sămânţa îndoielii în legătură cu cele două morţi şi ca Rick Martin să n-o fi făcut să rodească de dimineaţă cu interogatoriul luat băiatului.
Îşi trecu privirea peste mulţime. Îl găsi imediat pe şerif, stând vizavi de ea.
Ochii lui erau aţintiţi asupra lui Joey. Fruntea încruntată îi trăda suspiciunea legată de băiat. Dar Joey era doar un băieţel, pentru numele Domnului! Un băieţel care îşi iubea părinţii! Strecurându-şi, protector, braţele în jurul lui, Mary Anne îl trase pe Joey mai aproape de ea, ca pentru a-l feri de toate acele bănuieli supărătoare care păreau că stau gata să fie exprimate de buzele tuturor oamenilor de acolo. Cercetând acea mulţime îşi închipui că, într-adevăr, toţi se uitau la Joey pe furiş, abia putând să-şi stăpânească suspiciunile ce le umblau prin minte, gata de a răbufni în orice moment.
Până şi acel cuplu de copii de vârsta lui Joey, o fată şi un băiat care semănau atât de mult încât nu puteau fi decât gemeni, până şi ei se holbau la Joey şi şuşoteau unul cu altul de parcă îşi dezvăluiau reciproc cine ştie ce secrete tenebroase.
"Nu!" ţipă ceva în ea. "Te comporţi ca o paranoică şi gândeşti la fel!"
Oţelindu-se singură împotriva şuvoiului de gânduri care îşi făcuseră făgaş în mintea ei, îşi îndreptă din nou atenţia spre slujbă, forţându-se să se concentreze asupra cuvintelor preotului până ce acesta îşi termină necrologul.
După aceea, oamenii din Sugarloaf păşiră în faţă, unul câte unul, şi rostiră câteva cuvinte despre Ted şi Audrey. Mary Anne îşi dădu, treptat, seama cât de mulţi prieteni avuseseră ei în orăşel. I se părea că nu exista organizaţie din oraş din rândurile căreia să nu fi făcut parte vreunul dintre ei şi nici vreun ins oarecare care să nu fi primit vreodată o mână de ajutor din partea lor.
— Nu cred că Ted Wilkenson a întâlnit vreodată un om pe care să-l antipatizeze, începu Tom Granger, proprietarul singurei băcănii din orăşel, după cum sunt sigur că n-am întâlnit vreun individ care să nu-l placă pe el. Mă rog, mă refer acum la oamenii cinstiţi, se grăbi el să se corecteze când auzi rumoarea mulţimii datorată unei afirmaţii privitoare la cei care investeau în zonă.
Murmurul se transformă într-un ropot de râs.
— Bine, bine, nu i-au plăcut nici lui investitorii, după cum nici ei nu l-au înghiţit pe el!
Râsul general spori în intensitate, făcându-l pe Tom Granger să roşească, stânjenit.
— Oh, la naiba, încheie el. Ştiţi la ce mă refer! Ted Wilkenson a fost cel mai simpatic ticălos pe care l-am cunoscut şi asta-i tot ce am avut de spus!
Se retrase, tulburat, în mulţime. Altcineva păşi în faţă, însă înainte de a începe să zică ce avea de zis, din mulţime se desprinse o voce:
— Hei, Phil! Spune-le de ziua aia când ne-a luat Ted la vânătoare şi ne-a terminat cu interdicţia lui de a împuşca vreo jivină!
Unul câte unul, oamenii începură să-şi depene istorisirile lor. Încet-încet, Mary Anne ajunse să înţeleagă această apropiere manifestată de cei din orăşel, valoarea pe care fiecare om o avea în ochii celuilat şi pierderea resimţită de ei de fiecare dată când murea cineva. Pentru aceşti oameni, vecinii lor făceau parte din familie. Avea să treacă multă vreme până să se cicatrizeze rana lăsată de dispariţia celor doi Wilkenson. Li se va duce dorul şi nu vor fi uitaţi niciodată.
După o oră, veni şi rândul ultimului dintre ei să-şi împărtăşească amintirile. Curând după aceea, începu ultima rugăciune.
Brusc, Joey Wilkenson o strânse tare de mână pe naşa lui şi-şi înfipse degetele în carnea ei. Uimită, ea se uită la el şi-l văzu pe băiat holbându-se în depărtare. Urmărindu-i direcţia privirii, nu văzu la început nimic. După puţin timp, însă, i se păru că distinge silueta unui bărbat printre copacii de la marginea cimitirului.
Era un uriaş mătăhălos, cu părul zbârlit sălbatic şi o barbă imensă, care purta nişte haine total nepotrivite cu statura lui.
Privi din nou, îngustându-şi ochii pentru a-l zări mai bine, dar fiinţa dispăruse. Zguduită de vedenie, Mary Anne se îndoi că văzuse, cu adevărat, ceva.
Câteva minute mai târziu, slujba se termină. Mary Anne îl conduse pe Joey la maşina care avea să-i ducă înapoi la fermă. Abia după ce se îndepărtară de cimitir cuteză să-i pună întrebări băiatului despre ceea ce crezuse că vede.
— Cred că era un bărbat, replică Joey nesigur pe sine. C-cred că mă observa.
— Te observa? repetă Mary Anne uluită.
Simţi un fior de-a lungul şirei spinării când îşi aminti cuvintele băiatului spuse cu câteva ore înainte, în faţa lui Rick Martin.
— Ar fi putut fi bărbatul pe care l-ai văzut azi-noapte, Joey?
Joey nu spuse nimic preţ de câteva secunde, apoi clătină din cap.
— Nu l-am văzut prea bine, şopti el. M-mă gândeam la mami şi la tati.
Cu ochii împăienjeniţi de lacrimi, se uită îngrijorat la Mary Anne.
— Dar de ce mă urmărea pe mine?
Naşa lui îşi petrecu, protector, braţul în jurul copilului.
— Poate că ţi s-a părut, îl linişti ea. Poate că era cineva care îi cunoscuse pe părinţii tăi şi care voia să le aducă şi el un ultim omagiu.
În ciuda cuvintelor rostite, imaginea neclară a individului îi stăruia încă în minte. Cât timp dură masa de pomenire la fermă, ea începu să întrebe lumea despre identitatea acelui personaj.
Nu reuşi să descopere pe nimeni altcineva care să-l fi zărit pe individ.
Era ca şi cum bărbatul acela n-ar fi fost nici o clipă acolo.

* * *

În seara aceea, Mary Anne se culcă devreme, epuizată de pe urma înmormântării şi a pomenei care urmase. În jurul miezului nopţii, însă se deşteptă brusc cu senzaţia că ceva era în neregulă.
Era ceva care nu avea nici o legătură cu evenimentele care o secătuiseră de energie în acea zi.
Era altceva.
Ceva legat de această casă.
Rămase nemişcată în pat câteva clipe şi îşi încorda auzul. Nu percepea nimic altceva decât zgomotele fireşti ale nopţii.
Şi totuşi senzaţia n-o părăsea. Se dădu jos din pat, îşi puse pe ea halatul de baie şi ieşi din dormitor, lăsând uşa deschisă ca veioza de lângă patul ei să-şi împrăştie lumina şi pe coridor.
Se îndreptă spre uşa lui Alison. Ascultă câteva secunde apoi o crăpă niţel şi aruncă o privire înăuntru.
Fata ei dormea, întinsă pe spate, cu părul împrăştiat pe pernă. Mary Anne închise încet uşa şi îşi continuă drumul până la uşa lui Logan. Fiul ei era, de asemenea, în lumea viselor, încovoiat cu o pernă în braţe.
Ajunse, în sfârşit, şi la uşa lui Joey. Ezită o clipă, apoi bătu încetişor în ea. Când văzu că nu primeşte nici un răspuns, nici măcar un mârâit din partea lui Storm, o deschise şi privi înăuntru.
Învelitoarea de pe patul băiatului era dată la o parte. Camera era pustie.
— Oh, Doamne, şopti Mary Anne încetişor.
Se duse în fugă la fereastră şi privi afară. Inspecta curtea şi câmpul după vreo urmă de-a băiatului sau a câinelui, dar nu zări nimic. Ceva se mişcă atunci şi atenţia i se îndreptă spre şopron.
Una din uşile mari ale acestuia era deschisă şi se bălăngănea în bătaia vântului.
Ce făcea Joey acolo?
Coborând în grabă scările, Mary Anne îşi strânse halatul mai bine pe ea, părăsi casa prin uşa de la bucătărie şi fugi înspre şopron. Înăuntru, caii nechezau nervoşi. Apărută din nou, la o zi după ce sosise Mary Anne, Sheika izbea cu piciorul în lemnele care-i înconjurau boxa.
— Joey? strigă Mary Anne, păşind înăuntru prin uşa deschisă. Joey, eşti acolo?
Ascultă. O clipă nu primi nici un răspuns, apoi se auzi un sunet jos, neidentificabil, din capătul îndepărtat al şopronului. Unul dintre cai îşi înălţă grumazul, fornăind zgomotos.
— Joey...
Sunetul acela ciudat se transformă într-un mârâit, apoi ceva se îndreptă spre ea, atacând-o din întuneric. Acţionând din reflex, Mary Anne se smulse din bezna şopronului, trânti uşa după ea şi puse drugul de protecţie. Fu gata în clipa în care fiinţa aceea de dincolo, orice ar fi fost ea, se năpusti de cealaltă parte a uşii. Cu inima bătându-i nebuneşte în piept, Mary Anne se răsuci pe călcâie, traversă înapoi curtea în goană, intră în casă şi trânti uşa de la bucătărie în spatele ei.
Ce fusese?
Ce se găsea în şopronul acela?
Nu se putea să fi fost Joey. Nu se putea, pur şi simplu! Cu siguranţă că băiatul i-ar fi răspuns la apel. Nici Storm n-ar fi atacat-o.
Oare?
Dar nu era cu putinţă! Câinele ăsta mare era prea prietenos, îi lingea continuu pe toţi şi cerşea să fie răsfăţat.
Pulsul i se întoarse încet la normal. Verifică rapid living-ul şi biroul, rugându-se ca Joey să fi coborât şi să fi adormit pe vreuna dintre canapele.
Nici urmă de Joey.
Într-un târziu, ridică receptorul telefonului de pe masa din spatele scărilor. Când era pe punctul de a forma numărul biroului şerifului, auzi deschizându-se uşa de la bucătărie. Pentru o clipă încremeni. Era oare posibil ca acea creatură din şopron să fi ajuns acum şi în casă?
— J-Joey? murmură ea cu o voce gâtuită.
O clipă mai târziu, Storm ieşi din sufragerie ţopăind şi dând din coadă. Animalul se aruncă asupră-i şi-şi sprijini labele de pieptul ei în încercarea de a o linge pe faţă. Imediat după aceea apăru şi Joey, îmbrăcat cu blugi şi cu o jachetă sub care se vedea un tricou.
— Dă-te jos de pe mine, Storm, se oţărâ Mary Anne la patruped încercând să se ferească de entuziasmul prea mare al acestuia. Joey, dă-l jos de pe mine!
— Stai jos, Storm! porunci băiatul.
Imediat, câinele se aruncă la podea. Îşi înconjură picioarele cu coada şi îşi privi stăpânul.
— Unde ai fost, Joey? întrebă Mary Anne.
Frica dinainte i se transformase în enervare.
— Ştii cât e ceasul?
Joey se întunecă.
— E numai miezul nopţii. Nu puteam să dorm, aşa că am ieşit cu Storm la o plimbare.
— O plimbare? repetă Mary Anne.
Întrebările lui Rick Martin îi răsunară în minte.
— Joey, ai văzut din nou ceva? A fost ca ieri-noapte?
Băiatul clătină din cap.
— N-am văzut nimic. Am vrut numai să ies la o plimbare. Ce e rău în asta?
Mary Anne fu dezorientată. Joey avea numai treisprezece ani, era miezul nopţii şi numai Dumnezeu ştia ce mai mişuna prin pădure. Cu siguranţă că Audrey n-ar fi fost de acord cu...
În clipa aceea fu sigură că a înţeles.
În ziua care trecuse, el îşi văzuse ambii părinţi îngropaţi.
Oare cum se simţise el?
Nici măcar nu-şi putuse imagina.
Cu finalul ceremoniei funebre însă proaspăt în cap, noaptea asta i se păruse, probabil, ca o agonie fără de sfârşit. Ar fi trebuit să-şi dea seama de asta, să-şi lase uşa deschisă şi lumina aprinsă pentru eventualitatea că el ar fi avut nevoie de ea.
Numai că el nu voise s-o trezească. "Nu voia să deranjeze pe nimeni cu durerea lui", îşi zise ea, luptându-se cu lacrimile de simpatie pentru acest copil subţiratec, cu ochi serioşi. Ca atare, el îşi luase dinele cu el şi ieşise la o plimbare.
Cum rămânea atunci cu şopronul? Ce făcea el acolo? Şi de ce se repezise Stonn la ea în felul acela, speriind-o de moarte?
— Nu m-ai auzit când te-am strigat în şopron? întrebă ea cu o voce din care pierise orice urmă de supărare.
Sprâncenele băiatului se arcuiră a încruntare.
— N-am fost în şopron. Am făcut o mică plimbare în susul pârâului.
Era rândul femeii să se încrunte.
— Dar am fost acolo, Joey. Uşa şopronului era deschisă şi ceva...
Ezită o clipă, apoi se decise asupra cuvântului:
— Ceva era înăuntru. A fugit spre mine!
Joey se uită uimit la ea.
— Ei bine, nu e nimic acolo acum, zise el. Înainte de a mă întoarce aici m-am oprit să mă uit la cai. Totul e în regulă.
Cu Storm ţinându-i-se de glezne, Joey urcă grăbit scările. Mary Anne îl auzi de jos când el închise uşa.
Încurcată, stinse luminile de la parter. Bezna şi liniştea nopţii o înconjurară din nou.
fn noaptea asta, însă, peisajul liniştit, ca şi întunericul şi tăcerea de la fermă luaseră în mod abrupt o turnură sinistră, făcând-o pe Mary Anne să tremure, deşi afară era cald, zăpuşeală chiar.
Adormi foarte greu. Până să cadă în mrejele somnului se sculă de două ori din pat pentru a se zgâi afară, în bezna catifelată de sub fereastră.
Deşi nu văzu şi nu auzi nimic, avea încă acelaşi sentiment că ceva sau cineva era afară.
Cineva care privea şi aştepta.

7

Luni dimineaţă, Mary Anne se sculă devreme. Se hotărâse cu o seară înainte că, deşi urma Ziua Muncii, trebuia să se preocupe serios pentru a afla ce îi era necesar în conducerea fermei. Până atunci, toată energia îi fusese consumată de deplângerea pierderii celei mai apropiate prietene şi de necesităţile reclamate de dubla înmormântare. Toate acestea se terminaseră, însă, şi, după ce petrecuse week-end-ul explorând ferma alături de Alison şi Logan şi încercând să reţină cât mai multe din explicaţiile lui Joey privitoare la ceea ce vedeau, decisese că sosise momentul să înceapă lucrul, chiar dacă era zi de sărbătoare.
Pe lângă asta, descoperise cu o zi înainte că Ziua Muncii se celebra în Sugarloaf duminica, indiferent de ce făcea restul ţării.
— Fermele nu au noţiunea zilelor libere, îi explicase Charley Hawkins vineri, iar prin aceste locuri asta înseamnă una din ultimele şanse de a-i mai stoarce pe turişti de nişte bani.
Aşa că picnicul "tradiţional" fusese cu o zi în urmă (pentru turişti percepându-se o taxă de douăzeci şi cinci de dolari de persoană) şi fusese urmat de un rodeo (alţi douăzeci de dolari) şi de o "serată dansantă surpriză" (cincisprezece dolari, iar băuturile cinci dolari porţia).
— Magazinele sunt deschise, apoi, toată ziua de luni, pentru eventualitatea că mai are cineva nişte bani gheaţă de cheltuit, îi explicase avocatul.
Urmându-şi, însă, instinctul şi orientându-se după sfatul lui, Mary Anne rămăsese cu copiii acasă.
— Desigur că viaţa trebuie să meargă înainte, opinase Charley, dar, dacă aş fi în locul tău, aş lăsa să treacă oarecare timp până să particip la activităţi de natură socială.
Aşadar, cei patru stătuseră pe lângă casă toată sâmbăta şi toată duminica. Duminica seara, însă, când îl văzuse pe Bill Sikes înapoindu-se din oraş, Mary Anne ieşise din casă pentru a-l ruga să se prezinte la fermă a doua zi, dis-de-dimineaţă, la ora şapte.
Sikes îşi pungise gura într-un început de protest:
— Domnul Wilkenson n-avea niciodată nevoie de mine • înainte de opt, opt juma! s-a plâns el.
De la primele lui silabe, Mary Anne sesizase că trebuia să treacă primul ei test de autoritate.
Gândindu-se retrospectiv acum, îşi zise că s-a descurcat binişor.
— Sunt convinsă că eu n-o să procedez prea des ca domnul Wilkenson, replicase ea enervată, aşa că dacă te prezinţi la bucătărie la ora şapte, o să te aştept cu cafeaua gata şi o să putem începe treaba.
Sikes nu mai zisese nimic, iar Mary Anne luase uşoara lui mişcare din cap ca pe o încuviinţare, aşa că şi-a potrivit, la culcare, ceasul deşteptător la ora şase. Intenţionase să fie gata cu duşul, cu îmbrăcatul, cu cafeaua, şi pregătită psihic pentru discuţie, cu cel puţin zece minute înainte de ora anunţată.
La ora şapte şi un sfert, când încă nu se zărea nici urmă de Bill Sikes, o cuprinse iritarea. Să-l mai aştepte sau să-l sune? Sau să se ducă după el?
Dacă îl găsea în cabana lui, dormind tun, cu o sticlă de whisky goală la capul patului? Trebuia să-l concedieze oare într-o atare situaţie? Şi apoi ce să facă? Nu putea administra ferma de una singură...
Gândurile îi fură întrerupte de un ciocănit în uşa din spate. Când îl văzuse pe Sikes zgâindu-se pe fereastră, abandonă imediat orice intenţie de a-l concedia. În definitiv, individul sosise, şi încă cu patruzeci şi cinci de minute mai devreme decât i se cerea de către Ted, asta în ipoteza în care ea îi credea povestea, ceea ce nu era o chestie prea sigură. Dacă întârziase intenţionat pentru a demonstra că e un om independent, facă-se voia lui. Nu era un afront de neînghiţit pentru ea.
Îi făcu semn să intre, îi turnă o ceaşcă de cafea şi-i indică, cu capul, masa din colţul camerei mari.
— Ai dormit bine? se interesă Mary Anne.
Bill Sikes înălţă, indiferent, din umeri şi îşi scoase şapca pe care o purta de obicei pe capul lui cărunt, dar nu făcu nici un gest ca să se aşeze pe unul dintre scaunele de la masă.
— Mă gândeam io, rosti el fără nici un fel de preambul, că-i mai bine să-mi iau valea.
Mary Anne încremeni, cu ceaşca de cafea în mână. Să plece? Dar nu putea face asta! Cum se va descurca ea fără... O izbi brusc un gând.
O punea din nou la încercare, pentru a vedea, fără îndoială, dacă nu putea stoarce mai mulţi bani ameninţând-o c-o lasă să se descurce singură.
— Înţeleg, rosti ea cu voce calmă, reuşind să ascundă panica de care fusese cuprinsă. Ei bine, ce-ar fi să ne aşezăm şi să discutăm puţin pe marginea acestei hotărâri?
Îi puse ceaşca pe masă, îi trase un scaun şi se aşeză şi ea pe altul.
Sikes ezită o clipă, apoi se aşeză, sfios, pe scaun. În timp ce el îşi bău cafeaua, Mary Anne îl studie pe furiş, încercând să-i citească expresia de pe faţă. Nu putea spune încă ce vârstă avea individul. Pielea sa închisă la culoare şi ochii negri o făceau să presupună că avea în vene sânge de indian. Pielea avea aspectul acela bătătorit al unui ins care şi-a petrecut majoritatea vieţii în aer liber. Deşi n-avea mai mult de un metru şaptezeci, corpul lui emana forţă. Oare se înfuriase | din cine ştie ce motiv? Mary Anne îi cercetă faţa, dar îşi dădu seama că nu poate citi nimic pe ea. Tipul părea mai degrabă preocupat decât mânios.
— Ce-ar fi să-mi destăinui ce nu e în regulă? întrebă ea. Poate că rezolvăm împreună problema dacă discutăm motivul pentru care vrei să renunţi.
— Nu mi se mai pare drept, asta-i tot, replică Sikes, evitând s-o privească în ochi.
— Te referi la cele întâmplate lui Ted şi lui Audrey, nu-i aşa? îl susţinu Mary Anne.
Se luptă o clipă cu un val de durere provocat de amintiri.
— Ştiu că şi pentru tine a fost un şoc la fel cum a fost pentru mine, dar...
— Nu e numai asta, o întrerupse Sikes. Mai e ceva. Dacă aş fi în locul dumitale aş scoate locul ăsta la vânzare şi m-aş întoarce cu Joey de unde am venit. O femeie ca dumneata nu poate conduce o fermă...
— O femeie ca mine? se irită Mary Anne. Adică ce fel de femeie sunt eu, domnule Sikes?
Ochii bărbatului se îngustară până ajunseră două tăieturi în obraz.
— Nu face pe deşteaptă cu mine, tânără domniţă, se repezi el. Ştii bine la ce mă refer. Cât ştii mata despre conducerea unei ferme?
— Nu mai multe decât ştiau Ted şi Audrey când s-au instalat aici, i-o întoarse Mary Anne. În plus, bănuiesc că dumneata erai omul de aici care ştia rostul acestei ferme. Dacă i-ai putut învăţa pe ei, nu văd nici un motiv pentru care să nu mă înveţi şi pe mine.
Deşi era sigură că-l creditase pe Bill Sikes cu mai mult decât era capabil el în realitate, scăzând în consecinţă, din meritele lui Ted şi Audrey, linguşirea păru că funcţionase. Sikes se îndreptă un pic în scaunul lui iar capul i se sumeţi.
— Mda, i-am învăţat câte ceva la timpul meu, admise el. Scuturându-şi căpăţâna adăugă:
— Şi totuşi, ceva pute aici. Eu nu cred în ruptul capului că domnul şi doamna Wilkenson au muţit în accidente. Domnul W. se pricepea la cai. Se pricepea şi era grijuliu cu ei. N-ar fi speriat-o pe Sheika. E ceva putred şi cu accidentul ăla al doamnei W.
Mary Anne simţi că i se accelerează pulsul.
— Ai discutat cu Rick Martin despre asta?
— Oh, da. De fapt, nici lui nu-i miroase prea bine chestia. A venit pân' acu' de două ori să mă vadă şi mi-a pus tot felul de întrebări.
O privi pe Mary Anne de parcă se aştepta să fie mai departe presat cu întrebările. Ea se mulţumi să-i susţină privirea cu privirea ei. În cele din urmă, Sikes cedă şi-şi întoarse ochii spre masa din faţa lui.
— Treaba e că nu pricep ce se-ntâmplă p'aici. De o bună bucată de vreme, lucrurile nu stau tocmai bine.
Privirea lui o întâlni din nou pe a ei.
— V-aţi gândit vreodată la animale? întrebă el brusc.
Uimită de schimbarea subiectului de discuţie, Mary Anne nu fu în stare decât să repete ultimele cuvinte ale bărbatului:
— La animale?
Sikes dădu din cap.
— La animalele care sunt stăpâne pe pământul ăsta. La urşi, şi la lupi, şi la căprioare. La pisicile sălbatice şi la castori. La tot felul de animale. Parcă n-am face, în ultima vreme, nimic altceva decât să le dăm la o parte şi să ne dobândim din ce în ce mai mult spaţiu pentru noi. V-aţi gândit vreodată la asta? V-aţi gândit vreodată la animale când priveaţi toate construcţiile alea de pe drumul spre oraş?
— C-cred că fiecare s-a gândit cumva, răspunse Mary Anne nesigură pe ea.
Unde voia să ajungă tipul ăsta? O clipă mai târziu, află răspunsul:
— Ei bine, se pare că se întâmplă ceva pe aici în ultima vreme. Ceva a intrat în şopronul ăla şi a speriat iapa, aşa că ea l-a lovit pe domnul W. Ceva a înfricoşat-o pe doamna W. destul ca să-şi piardă echilibrul.
— Dar era întuneric, protestă Mary Anne.
Nu voia să-i dezvăluie lui Sikes faptul că vorbele lui căzuseră ca o mană cerească pentru sămânţa de îndoială înfiptă în cugetul ei de către Charlie Hawkins cu o săptămână în urmă.
"Dacă începe să spună ceva despre Joey, îl concediez pe loc", îşi zise ea. "Chiar în clipa aceasta."
— Nu era chiar aşa de întuneric, insistă Sikes. În plus, doamna W. fusese acolo sus de sute de ori până atunci. De acolo se vedea cel mai bine valea. Dânsa ştia fiecare centimetru de pământ şi nu şi-ar fi pierdut echilibrul nici dacă ar fi fost legată la ochi. Deci, ceva a făcut-o să pice. Mai e şi chestia aia cu caii, adăugă el.
Dintr-o dată Mary Anne îşi aminti de cele întâmplate cu două nopţi înainte, când Joey ieşise cu Storm pe afară, iar ea văzuse uşa deschisă a şopronului. Era aproape convinsă că băiatul fusese acolo înăuntru, în ciuda faptului că a negat.
— Nu prea ştiu la ce te referi, zise ea, pregătindu-se sufleteşte pentru cuvintele pe care era sigură că avea să le audă.
— Ceva îi sperie, reluă Sikes. Se pare că treaba asta se întâmplă, practic, în fiecare noapte de acum. Îi aud din cabana mea. În fiecare noapte, cel puţin o dată, dacă nu chiar de două ori pe noapte, încep să fornăie şi să dea cu piciorul de parcă-i cineva pe urmele lor. Am fost pe acolo de mai multe ori dar n-am găsit niciodată pricina. Ceva, însă, mişună pe acolo şi asta începe să mă enerveze tare.
— Alaltăieri noapte Joey a ieşit afară, rosti Mary Anne moale, ţinându-şi privirea aţintită pe Sikes şi aşteptându-l să muşte din momeală.
Bărbatul, însă, clătină din cap.
— Nu-i el. L-am văzut cu ochii mei. Şi dumneata ai ieşit. Te-am auzit strigându-l. El s-a dus în susul apei; l-am urmărit tot timpul. În plus, caii îl cunosc pe Joey. Nu s-ar fi speriat ei numai pentru că le dădea el târcoale. Mă rog, numai dacă ar fi vrut el să-i sperie.
O clipă Mary Anne nu zise nimic. Răsuci în minte spusele bărbatului pe toate părţile, examinându-le din toate unghiurile posibile. "Numai dacă ar fi vrut el să-i sperie", zisese individul. Voia oare să spună cu asta că Joey ar fi fost în stare s-o sperie pe Sheika, cauzând astfel moartea propriului său tată? Şi totuşi, expresia omului din faţa ei nu trăda nimic altceva decât admiraţie pentru abilitatea băiatului de a comunica cu animalele. Mary Anne se hotărâ să-şi lase precauţiile deoparte.
— Dar ceva a fost în noaptea aceea în şopron. A mârâit, apoi s-a repezit la mine. Am reuşit să trântesc uşa exact în clipa în care ar fi pus laba pe mine.
— Io nu zic că n-a fost, replică Sikes. Am auzit şi caii. Însă când am cercetat şopronul, după ce s-a întors Joey în casă, n-am găsit nimic acolo. Erau numai caii. Nervoşi de parcă le-ar fi dat târcoale un grizzly.
— Ce-ai zice de un om? sugeră Mary Anne. Joey crede că a văzut...
Îşi reteză brusc şirul vorbelor când se ivi în încăpere Joey. Băiatul se opri, surprins să-l întâlnească acolo pe Bill Sikes. Nu-i zise nimic îngrijitorului şi se duse la frigider.
— A mai rămas suc de portocale? o întrebă el pe Mary Anne.
— În carafă, îi răspunse Mary Anne. Nu-i spui bună dimineaţa domnului Sikes?
Joey îl privi o fracţiune de secundă pe îngrijitor.
— Bună dimineaţa, salută el scurt.
Îşi turnă un pahar cu suc de portocale şi se aşeză pe un scaun.
Terminându-şi cafeaua, Sikes se ridică şi o porni spre uşa din spate:
— Poate că-i mai bine să continuăm discuţia mai târziu, zise el.
Dispăru înainte ca Mary Anne să mai poată zice ceva.
— Ce făcea aici? se interesă Joey imediat ce se auzi uşa închizându-se după Sikes.
Mary Anne luă ceştile goale şi se duse cu ele spre chiuvetă.
— Vorbeam şi noi, răspunse ea supărată nu numai de mitocănia manifestată de băiat faţă de Sikes, ci şi de tonul pe care îl folosise când ceruse să afle de ce se afla îngrijitorul în casă. E ceva rău în asta?
Joey se întunecă.
— N-ar fi trebuit să intre aici. De fapt n-ar trebui să mai stea pe aici.
Sprâncenele femeii se ridicară a surpriză.
— Poftim?
— Tati voia să-l concedieze, preciza Joey.
— Să-l concedieze? repetă Mary Anne, nevenindu-i să-şi creadă urechilor. Dar lucrează aici de ani de zile, nu-i aşa? De ce l-ar fi dat tatăl tău afară?
Joey se uită o bucată de timp la ea. Când vorbi din nou, vocea îi era de gheaţă.
— Pentru că e nebun. Inventează tot felul de poveşti despre orice. Pun pariu că a inventat o poveste şi despre faptul că eu i-aş fi omorât pe tati şi pe mami.
Golindu-şi paharul, Joey se ridică de pe scaun şi ieşi pe uşa din spate, îndreptându-se spre şopron. Uluită de ultimele lui cuvinte, Mary Anne nu făcu nici un gest să-l oprească pentru a cere lămuriri asupra celor spuse de el.
Nu aflase decât că acest Joey cu care tocmai vorbise nu aducea nici cât negru sub unghie cu băieţelul care se aruncase în braţele ei cu cinci zile în urmă.
Acest Joey părea complet diferit.
"E încă şocat", îşi spuse ea din nou. Asta era singura problemă. Era încă şocat după morţile lui Ted şi Audrey. De data asta, însă, îşi dădu seama că nu mai credea în aşa ceva.
De data asta, Joey nu fusese supărat pe ceva, nu era furios pe nimic. Afirmase, pur şi simplu» ceea ce credea.
Sau ceea ce intenţiona să creadă ea.
Dintr-o dată Mary Anne Carpenter se simţi neliniştită. Văzuse în Joey Wilkenson o faţetă întunecată a sufletului despre care nu ştia nimic. Era o beznă prin care abia începea să zărească.

8

— Putem să mergem în oraş, mami?
Mary Anne se afla în birou şi încerca să se familiarizeze cu sistemul de contabilitate al fermei. Îl sunase până atunci de cinci ori pe Charley Hawkins, determinându-l să devină din ce în ce mai nervos şi să scoată, într-un târziu, un oftat de resemnare, şi să-i propună femeii să facă o listă cu întrebări ca să i le ducă la birou a doua zi de dimineaţă.
Se uită la Alison. Fata stătea în cadrul uşii care dădea spre living.
— Nu sunt convinsă că am timp acum, începu ea.
Privirea i se opri pe ceasul mare şi demodat din colţul camerei.
— Doamne, s-a făcut deja unsprezece!
— Dar nu trebuie să ne duci, zise Alison. Putem merge pe jos.
Mary Anne îşi privi ţintă fiica.
— Două mile şi jumătate? O să mergi cu Logan două mile şi jumătate până în oraş şi apoi două mile şi jumătate înapoi!
Nu-şi amintea ca atunci când locuia în New Jersey vreunul dintre copiii ei să fi parcurs mai mult de câteva zeci de metri pe jos. Dacă aveau de parcurs o distanţă mai lungă de atât luau autobuzul sau se rugau să fie duşi cu maşina!
— Nu-i ca acasă, zise Alison, de parcă i-ar fi citit gândurile. O să fie ca şi cum am pleca într-o excursie. Oricum, o să trebuiască să ne luăm nişte haine dacă începem şcoala mâine, nu?
Ca şi cu un an în urmă, Mary Anne tresări la gândul că hainele de şcoală o vor costa scump. În acea clipă, însă, îşi aminti: anul acesta lucrurile stăteau altfel. Îşi putea permite, pentru prima oară, să le cumpere copiilor tot ceea ce aveau ei nevoie, fără a mai socoti fiecare bănuţ. Cu toate astea, e-zită:
— Cred că ar trebui să fiu cu voi la cumpărături...
— Dar n-o să cumpărăm nimic.
Înlăturând astfel obiecţiunea principală a maică-sii, Alison insistă:
— Ţi-am economisi o groază de timp dacă ne vom alege lucrurile şi le vom încerca acolo.
Ambalându-se, Alison se grăbi să dezvolte ideea:
— N-avem decât să le spunem să reţină marfa pe care o alegem şi o să putem să mergem după aceea, mai târziu, în după-amiaza aceasta la faţa locului ca să te decizi ce ne cumpărăm.
Deşi întreg discursul sunase ca şi cum Alison şi l-ar fi repetat îndelung înainte de a-l ţine în faţa ei, Mary Anne admise că ideea fetei era logică. Asta până ce-şi aminti de Joey şi de ciudata lui purtare de dimineaţă.
— Draga mea, ai observat ceva deosebit la Joey azi-dimineaţă? întrebă ea.
Brusc, Alison se retrase în carapace:
— D-deosebit? murmură ea, aruncându-şi ochii spre stingă. Ce vrei să spui?
În cadrul uşii, apăru atunci chiar Joey. Ochii săi nu mai aveau nimic din întunecarea văzută mai devreme de Mary Anne.
— Am avut deja grijă de cai, mătuşă Mary Anne, o înştiinţa el. Pot să-i duc pe Alison şi pe Logan în oraş? Te rog!
Femeia îl studie pe băiat cu atenţie. Nu rămăsese nici o urmă din aroganţa pe care o arătase faţă de Bill Sikes, nimic din răceala cu care-i spusese că taică-său fusese pe punctul de a-l da afară pe îngrijitor. Era încă o dată băiatul atrăgător de treisprezece ani pe care-l cunoscuse în ultimele câteva zile. Probabil cele petrecute de dimineaţă luaseră proporţii exagerate în mintea ei.
— Ei bine, nu văd de ce nu, se decise ea. La ce oră vă întoarceţi?
Joey înălţă din umeri.
— Trei sau patru?
— Perfect. Dar să mă sunaţi dacă întârziaţi. Bine? Şi amintiţi-vă: nu cumpăraţi nimic! Uitaţi-vă doar!
Până când părăsiră copiii casa, Mary Anne se concentra din nou asupra registrelor contabile din faţa ei. Deşi auzi vocea lui Joey prin fereastra deschisă, sensul cuvintelor lui nu-i pătrunse în minte.
— O să fie mişto, le spunea el lui Alison şi lui Logan. Staţi să vedeţi ce marfă faină au!

* * *

— Cât mai e? se plânse Logan, oprindu-se brusc. I se părea că mergeau pe potecă de o veşnicie. Când plecaseră din casă şi intraseră în pădure, mergând apoi pe lângă pârâu, totul căpătase aerul unei mari aventuri. Acum, însă, după o , oră, el era speriat deşi n-ar fi admis să recunoască aşa ceva nici în ruptul capului. I se părea că arborii pădurii se strâng în jurul lui. Se încrucişaseră cu atât de multe cărări, încât ajunsese la convingerea că n-ar mai fi fost capabil să găsească drumul înapoi spre casă.
Alison îi zâmbi:
— Te temi că te papă lupul cel mare şi rău? îl tachina ea.
Logan simţi că începe să-i tremure obrazul. Înainte ca Alison să mai poată adăuga ceva, Joey arătă cu degetul printre copaci.
— Aproape am ajuns, Logan. Vezi?
Îl ridică pe băiatul mai mic în braţe, ca acesta să se zgâiască mai bine printr-o deschidere în bălăriile dense.
— Mai mergem un pic şi o să dăm de o potecă pe stânga.
Puţin mai departe era oraşul. Chiar dacă s-ar fi rătăcit, n-a-vea decât să-şi dea drumul pe panta dealului şi ar fi ieşit, în câteva minute, din pădure. Când Joey îl puse înapoi pe pământ, mezinul îşi scoase limba spre Alison.
— Nu mi-era frică, se răţoi el. Haideţi!
Luând-o înaintea celorlalţi doi copii, o luă la goană în josul potecii şi dădu, la următoarea cotitură, de altă potecă ce şerpuia în josul pantei, aşa cum spusese Joey. Peste încă un minut, ieşi pe păşunea care acoperea, ca un covor, valea şi alergă spre malul pârâului.
— Cum ajungem dincolo? îi strigă el lui Joey.
— Nu pe aici, îl potoli celălalt. Ţinem cursul pârâului până ajungem la cimitir. O să dăm acolo peste un pod.
Cuvântul "cimitir" îi reduse pe toţi trei la tăcere. Mersul li se încetini. Într-un târziu, ajunseră la zidul de piatră care despărţea cimitirul de păşune.
Joey se caţără pe marginea de sus a zidului şi-i oferi fetei mâna ca s-o ajute. Logan se descurcă singur. În faţa ochilor lor, se întindeau doi acri de pajişte bine întreţinută, înţepată din loc în loc cu pietre funerare albe. Copiii priviră în tăcere zona de lângă liziera pădurii unde fuseseră îngropaţi părinţii lui Joey cu două zile înainte.
— Vrei să mergem până acolo? îl întrebă Alison pe Joey.
Băiatul ezită, apoi clătină din cap.
— N-ar şti că am fost pe acolo.
— Ba s-ar putea să ştie, îl contrazise Logan.
Joey clătină mai tare din cap.
— Nu vreau. E bine?
Avea o voce dură. Văzând că Logan dă înapoi şi zărind roşeaţa ce apăruse în obrajii fetei din pricina stânjenelii, se grăbi să adauge:
— Vreau să spun că voi sunteţi familia mea acum şi mă simt bine când sunt cu voi. Dacă m-aş duce, însă, să le vizitez mormintele...
Glasul i se stinse. Îşi trecu mâneca cămăşii peste ochi, apoi trase din buzunarul de la spate al blugilor o batistă şi îşi suflă nasul.
— Hai să mergem în oraş, bine? le propuse el.
Fără a mai aştepta vreun răspuns, se răsuci pe călcâie şi o porni în lungul zidului pe coama lui. Când ajunse în apropiere de pod, sări de pe el.
Copiii traversară pârâul şi apucară pe cărarea îngustă care ducea către intrarea cimitirului. Nici unul dintre ei nu se mai uită înapoi spre locul în care se odihneau Ted şi Audrey Wilkenson.
— De unde începem? întrebă Alison câteva minute mai târziu, când ajunseră în centrul orăşelului.
Zona cumpărăturilor ocupa numai două construcţii mari şi era înţesată de magazine ce ofereau un şir lung de haine viu colorate, de la tricouri la sofisticate combinezoane de schi. Aproape tot ce era prezentat în vitrine era aranjat în aşa fel încât să atragă mai degrabă turiştii decât localnicii.
— Unde se găsesc haine obişnuite? se interesă ea mai departe.
— La "Comercial", o informă Joey. Şi la "Conway's". Vă place îmbrăcămintea western?
— Da, da! izbucni imediat Logan, colectând astfel o privire dispreţuitoare din partea soră-sii.
— Nici măcar n-ai habar ce-i aia, îl luă Alison peste picior.
— Ba da! i-o întoarse Logan. Cămăşile sunt haioase, cu multe fermoare pe ele! Eu vreau una albastră! Şi cizme! Pot să-mi iau nişte cizme de cowbcy? îl întrebă el pe Joey.
— Nu putem cumpăra nimic, îi aminti Alison. Ai auzit şi tu ce a zis mama. Ne vom uita doar!
— Dar Joey spunea că..., începu Logan.
Alison îi reteză avântul.
— Logan, nici măcar n-avem bani! Cum vrei să cumpărăm ceva?
Copilul se dezumflă în faţa evidenţei.
— Nu-ţi face griji, Logan, îl linişti Joey. O să-ţi luăm nişte cizme şi o groază de alte chestii.
Ţinându-l pe Logan de mână, Joey se îndreptă către trotuarul de lemn. Alison alergă pe urmele lor. Atârnând de pereţii unuia dintre magazinele mari din imobilul următor, în faţa ochilor fetei apăru semnul distinctiv al "Comercial"-ului din Sugarloaf. Qnd cei trei se apropiară de el, pe uşă năvăli afară un grup de băieţi şi fete de vârsta lui Alison. O luară înspre ei dar se opriră brusc. Se uitară unii la alţii, părură că se hotărăsc asupra a ce aveau de făcut fără a schimba vreo vorbă între ei, şi traversară strada fără a mai arunca vreo privire înapoi.
Joey rămăsese ţintuit locului când văzuse ceata aceea de copii. Se uită după ei şi nu zise nimic. Cu toate astea, după expresia de pe faţa lui, Alison fu convinsă că-i cunoştea.
— Cine sunt? întrebă ea. De ce ne-au ocolit?
Ochii băiatului se îngustară şi gura dobândi un aer de severitate.
— Nişte puşti, replică el. Nu le place de mine, asta-i tot.
— De ce? insistă Alison.
Băiatul se înroşi.
— Pur şi simplu nu mă plac, răspunse el. De unde să ştiu eu de ce? Hai mai bine să vedem ce haine au înăuntru.
Împinse uşa magazinului şi păşi înăuntru cu Logan pe urme. Alison întârzie o clipă. Se uită vizavi la grupul de copii care şuşoteau acum între ei şi strecurau priviri fugare în direcţia ei.
"Ce-o fi?" se întrebă ea.
Ce se întâmpla?
De ce nu-l plăceau pe Joey Wilkenson? Ce le făcuse el?
O secundă fu tentată să traverseze, să se îndrepte direct spre ei şi să-i întrebe. Îşi dădu seama, însă, că nu va acţiona aşa.
Ştia cu exactitate ce s-ar fi întâmplat dacă ar fi făcut-o.
Nici unul n-ar fi zis nimic. S-ar fi mulţumit să se uite la ea, apoi s-ar fi întors şi ar fi plecat.
— Alison? se auzi ea strigată, dinăuntru, de Logan. Haide odată!
Întoreându-şi atenţia de la grupul de copii, fata se grăbi să intre în magazin. Îi găsi pe Joey şi pe Logan examinând un vraf de cămăşi viu colorate.
— Putem cumpăra orice vrem! anunţă Logan cu ochi seânţeietori. Nu trebuie decât să le trecem în cont!
Văzu nedumerirea din ochii soră-sii şi se întoarse spre Joey:
— Nu aşa ai spus? Joey îi zâmbi fetei.
— E adevărat. Avem cont deschis la fiecare magazin din oraş. N-avem decât să alegem ce vrem, iar nota de plată o să fie trimisă la fermă!
— Dar mami a spus..., protestă Alison.
Joey n-o lăsă să termine.
— Mătuşa Mary Anne nu ştie nimic despre aceste conturi. Iar dacă va spune că n-ar fi trebuit să cumpărăm nimic, o să aducem totul înapoi. Ce mare scofală? Avem nevoie de haine de şcoală, nu-i aşa?
Alison ezită, dar privirea îi căzu pe priveliştea mărfii întinse în faţa ei. Rezistenţa i se topi ca prin minune. Degetele începură să mângâie o eşarfă de caşmir. Îl auzi pe Joey susurându-i la ureche.
— Cumpăr-o. O să-ţi vină grozav.
Pentru prima oară în viaţa ei, Alison Carpenter se abandonă plăcerii de a cumpăra.
Eşarfa intră imediat în posesia ei. Fata se hotărâ că o va privi întotdeauna ca pe un dar.
Un cadou de la Joey.

* * *

Către mijlocul după-amiezii, Mary Anne închise ultimul registru de pe birou, se sprijini de spătarul scaunului şi închise ochii.
O făcuse!
Trecuse peste toată contabilitatea. La început, registrele i se păruseră a nu fi altceva decât nişte şiruri nesfârşite de numere inutile. Însă, se forţase să le citească şi, treptat, ajunsese să priceapă cât de mult costa întreţinerea fermei, înţelese preţul plătit pentru a putea păstra caii şi pricepu cât economisiseră Ted şi Audrey fiindcă îşi cultivaseră propria fâneaţă în loc să le cumpere animalelor hrana.
Mai mult, înţelese cât îi costase această fermă pe Ted şi pe Audrey şi mai înţelese că ferma nu fusese niciodată hărăzită profitului. În ea se investiseră mult mai mulţi bani decât ar fi fost necesar, pentru proiectele de întinerire a suprafeţelor, de revenire a câmpurilor cultivate la starea lor naturală şi de înlăturare a jgheaburilor de aducţiune care ilcviaseră pârâul de la cursul lui iniţial. Mai ales acest ultim proiect fusese extrem de scump pentru că implicase replantarea unei mici pădurici de arbori adulţi pe locul în care muriseră foştii copaci, cu zeci de ani înainte, când devierea cursului îi lăsase fără sursă de apă.
Cu toate astea, registrele demonstrau clar că, indiferent cât ar fi înghiţit ferma, venitul lui Ted Wilkenson era suficient de mare pentru a acoperi totul, punând la dispoziţie chiar nişte sume suplimentare, de o mărime la care Mary Anne nici nu îndrăznise să viseze, pentru a sprijini diverse iniţiative referitoare la păstrarea şi îmbunătăţirea mediului înconjurător în zona Văii Sawtooth.
Deşi umpluse cu întrebări mai multe pagini dintr-o agendă galbenă, pe care o găsise în sertarul biroului, în final elimină multe dintre ele pe măsură ce i se clarifica în minte structura financiară a familiei Wilkenson.
Putea s-o facă. Cel puţin parţial.
Se ridică de la birou, îşi întinse oasele şi începu să se plimbe prin casă, punând automat toate lucrurile la locul lor pe măsură ce parcurgea încăperile. Ieşi din casă prin uşa din spate şi se opri o clipă să se scalde în razele soarelui, bucurându-se de căldura pe care o răspândea acesta în muşchii ei anchilozaţi.
Exerciţii.
Ăsta era lucrul de care avea ea nevoie.
Poate că ar fi trebuit să-şi ia o oră liberă pentru a face o plimbare. Îşi dădu capul pe spate, cuprinzând cu o privire circulară munţii semeţi care o înconjurau. Spre vest, faţa stâncoasă a masivului Sugarloaf începuse să intre în umbra după-amiezei. Privirea ei se îndreptă către creasta de pe care căzuse Audrey. Simţi un fior de gheaţă pe spate şi îşi îndreptă repede ochii în altă direcţie. Peste tot, însă, se vedeau numai colţi imenşi de granit. Ştia că oricare dintre ei oferea panorama întregii văi. Era clar că toată reţeaua aia de poteci care urcau în munţi ar fi scos-o la lumină pe unul sau altul dintre acele piscuri.
Pe punctul de a traversa câmpul, auzi un nechezat dinspre şopron. Încruntându-se, Mary Anne o porni înspre curte dar se opri brusc, amintindu-şi de noaptea funeraliilor.
Un alt cal începu să necheze. Dinspre casă se auzi un nou sunet.
Un câine care lătra.
Oare îl luase Joey pe Storm cu el când plecaseră în oraş? Dacă intenţionau să facă ceva cumpărături... Privi spre etajul casei şi văzu câinele proptit cu labele din faţă de pervazul ferestrei deschise. Animalul latră din nou când sesiză creşterea agitaţiei din şopron. Mary Anne alergă până la uşa din spatele casei, chemând câinele pe nume. De la etaj, lătratul acestuia se transformă într-un urlet nebun. Mary Anne înţelese dintr-o dată ce se întâmplase. Se grăbi să urce scările şi deschise uşa camerei lui Joey. Câinele năvăli imediat afară şi o luă la goană pe scări în jos. Femeia îl urmă, şi-l prinse în bucătărie, unde Storm fusese oprit de uşa închisă. De îndată ce ea i-o deschise, câinele fugi spre şopron şi dispăru înăuntru.
Până când ajunse şi ea acolo, caii începuseră să se calmeze. Cu toate astea, ea se opri la uşă.
— Storm? Aici, băiete! Hai, vino!
O clipă mai târziu, câinele se ivi clătinându-şi coada.
— Ce e, băiete? îl întrebă ea, ghemuindu-se să-l scarpine pe creştet în timp ce încerca să zărească ceva în întunericul de peşteră al construcţiei.
Caii se liniştiseră. Când văzu că nici ei, nici Storm nu mai dădeau nici un semn de nervozitate, Mary Anne păşi, în sfârşit, înăuntru şi se chiorâ prin lumina ceţoasă.
— Bill? strigă ea. Eşti acolo?
Nimic.
Avându-l pe Storm lângă ea, se duse mai departe. Cei trei cai erau în grajdurile lor. Fiecare dintre ei îşi ridicase capul peste gard şi o urmăreau cu privirea.
— Ce a fost? zise ea cu glas tare. A fost cineva aici?
Cei doi armăsari, Buck şi Fritz, care aveau boxele mai apropiate de uşă, nu scoaseră nici un sunet. Sheika, însă, fomăi uşor şi îşi mişcă urechile. Mary Anne înainta şi mai mult în şopron, încruntându-se la iapă şi amintindu-şi cum se întorsese aceasta la şopron la o zi după ce sosise ea pe meleagurile acestea.
În dimineaţa aceea, când se uitase pentru prima dată pe fereastră şi văzuse acel cal imens păscând iarba de pe câmp, nu îşi dăduse seama de unde apăruse el. Cu siguranţă că l-ar fi împiedicat pe Joey dacă ar fi ştiut că era iapa care îl ucisese pe Ted. Băiatul, însă, ţâşnise imediat afară, strigând calul pe nume. Mary Anne urmărise uluită cum rămâne calul ţintuit locului în timp ce Joey alerga spre el. Abia când se apropiase destul de mult de ea, catadicsise şi iapa să se îndrepte spre el. Începuse apoi să-i adulmece gâtul băiatului, să-l lingă pe obraz şi-l urmase docilă înapoi în şopron fără ca el să-şi pună, măcar, mâna pe căpăstrul ei.
Mary Anne a fost obligată să-l anunţe pe şerif, bineînţeles. În mai puţin de o oră, Tony Moleno a venit însoţit de Olivia Sherbourne, doctorul veterinar din zonă, o femeie energică, de vârstă mijlocie.
Cât timp doctoriţa examinase iapa, Joey s-a rugat de ajutorul de şerif să n-o omoare.
— Nu l-a rănit pe tata intenţionat, a insistat el. Ea nu face aşa ceva! Ceva a făcut-o să se poarte aşa!
Tony Moleno n-a zis nimic până ce nu şi-a terminat Olivia Sherbourne consultaţia.
— Ei, ce părere ai?
Femeia şi-a înfipt mâinile adânc în buzunarele blugilor şi i-a susţinut privirea şerifului cu o expresie hotărâtă.
— Cred că a lichida acest cal e cea mai cretină idee auzită de mine. Tu mă ştii, Tony! Am lichidat mulţi cai în viaţa mea, unii pentru că erau bolnavi, iar alţii, majoritatea, pentru că erau periculoşi. N-am avut niciodată vreo îndoială. O ştiu, însă, pe Sheika de multă vreme şi n-am auzit niciodată să fi făcut vreun rău. Dacă îi tragi un băţ pe spate nu face altceva decât să te privească. Cred că Joey are dreptate; ceva a speriat-o de moarte şi atunci a reacţionat. A fost, pur şi simpiu, un accident. Dacă vrei mă bag pe sub burta ei ca să vezi ce se întâmplă. Nu va face altceva decât să-şi vâre botul în buzunarele mele, căutând zahăr!
Tony Moleno a tras aer în piept, însă femeia nu-şi terminase discursul.
— Nu există nici o lege care să spună că un cal trebuie ucis din cauza unui accident, Tony. Dacă nu mă crezi vorbeşte cu Rick Martin sau cu Charley Hawkins. Tu acţionezi după un obicei cu care eu nu sunt de acord în ceea ce o priveşte pe Sheika.
Anticipând reacţia lui, adăugase:
— Iar dacă o împuşti cu de la tine putere, o să am eu! grijă să afle până şi ultimul copil din oraş de isprava ta şi de faptul că eu m-am opus!
Şeriful şi-a întins atunci mâinile în lături, într-un gest de supunere.
— Bine, Olivia. Ţi-ai atins scopul şi, în plus, tu eşti expertul. Dacă n-aş fi avut de gând să te ascult nu te-aş fi adus până aici, nu-i aşa?
Femeia pufnise dispreţuitoare şi se întorsese la automobilul ei. Când fusese pe punctul de a părăsi curtea se oprise şi îşi iţise capul pe fereastră, strigând-o pe Mary Anne.
— Dacă ai vreo problemă cu el, cheamă-mă! De fapt, dacă ai vreo problemă cu cineva, oricine ar fi, cheamă-mă! Stau mai jos de tine, pe şosea.
Odată cu ultima remarcă, pornise la drum, lăsându-l pe Tony Moleno să tuşească, sufocat de norul de praf ridicat de maşina ei.
— Vorbeşte serios, rostise şeriful. Olivia e un veterinar excelent şi o femeie de ispravă dar nu m-aş încumeta să mă pun de-a curmezişul ei. Ultimul individ care a făcut-o s-a trezit cu un ochi vânăt şi cu un umăr dizlocat. A meritat-o. Nu ţi-ai putea găsi un prieten mai bun ca Olivia şi nu cred că e cineva pe aici care să nu fie de acord cu mine.
— Asta-l include şi pe tipul cu ochiul învineţit? nu se putuse abţine Mary Anne să nu întrebe.
Tusea lui Moleno se transformă într-un gflgâit de râs.
— Nu mai e aici. A mai stat o lună şi a plecat. De atunci, nimeni n-a mai auzit nimic de el.
Deşi acela fusese punctul final al oricărei discuţii privitoare la împuşcarea animalului, Mary Anne era încă suspicioasă în privinţa lui.
Se apropie acum de iapă cu infinită precauţie.
— Ce a fost, Sheika? A fost cineva aici?
Calul fornăi din nou şi îşi întinse capul înainte. Mary Anne încercă să o scarpine. Limba mare a animalului ieşi afară şi o linse pe braţ, apoi iapa îşi lăsă capul jos, îndreptându-şi nările spre blugii femeii.
— Vrei nişte zahăr?
Mary Anne îşi băgă mâna în buzunar şi scoase un cubuleţ de zahăr. Se obişnuise deja să-i hrănească pe Buck şi pe Fritz în fiecare dimineaţă cu cubuleţe de zahăr luate din casă. Sheika apucă uşor cubul din mâna ei. Buzele ei abia atinseră pielea femeii.
— Cred că doctoriţa Sherbourne a avut dreptate, rosti Mary Anne bătând-o uşurel pe spate cu palma. Nu cred că ai face vreun rău cuiva.
— Cred şi eu că am avut dreptate! exclamă o voce din uşa şopronului. Iar numele meu e Olivia. Nimeni nu-mi spune doctoriţa Sherbourne şi sper că n-o să fii tu aceea care să începi.
Mary Anne se răsuci pe călcâie şi văzu silueta doctoriţei în lumina strălucitoare a soarelui de afară.
— Doamne! M-ai şocat!
— Jos, Storm! porunci Olivia câinelui care se ridicase pe picioarele din spate pentru a încerca să o lingă pe faţă.
Ascultător, animalul se trânti la loc pe sol. Olivia apucă un biscuit din buzunar şi i-l întinse lui Storm ca acesta să-l înşface.
— Eşti cam lacom, nu? îl alintă ea.
Intră în şopron şi începu să le spună câteva vorbe fiecărui cal, după care se opri în faţa iepei.
— M-am gândit să trec pe aici ca să văd cum îi mai merge fetiţei mele.
Ţinu capul iepei cu podul palmei şi îi răsfrânse buzele pentru a-i verifica dinţii. Satisfăcută, femeia se întoarse spre Mary Anne.
— Bănuiesc că n-ai avut nici o problemă de vreme ce nu m-ai sunat.
— De fapt, îmi vine greu să mă obişnuiesc cu locul, replică Mary Anne.
Amintindu-şi conversaţia avută de dimineaţă cu Bill Sikes şi cuvintele rostite de Joey după ce îngrijitorul părăsise casa, începu să-i povestească Oliviei Sherbourne despre toate astea.
— Nu ştiu ce să fac, mărturisi ea după ce termină. Chiar voia Ted să-l concedieze pe Sikes?
— Nu ştiu să fi vrut aşa ceva, replică Olivia. Nici nu pot afirma, însă, că nu avea intenţia asta. Iar dacă Sikes vrea să plece, lasă-l! Există o mulţime de oameni care îi pot lua locul şi care să facă, probabil, o treabă mai bună. Mi-a plăcut enorm de Ted şi de Audrey dar, dacă aceasta ar fi fost proprietatea mea, eu aş fi procedat altfel.
Mary Anne se încruntă.
— Dar ce au făcut ei rău?
Olivia ezită.
— Ei, dacă mă iei aşa de tare, nu mai sunt aşa de sigură. E mai mult decât ca o senzaţie, înţelegi? Am avut în ultima vreme sentimentul că ceva nu miroase a bine pe aici.
Mary Anne simţi un tremur interior când auzi că Olivia reiterează aproape Cuvânt cu cuvânt afirmaţiile făcute de Sikes în dimineaţa aceea.
— Mă rog, eu n-am vrut să spun acelaşi lucru, replică doctoriţa după ce Mary Anne îi reproduse vorbele îngrijitorului. Mă tem că nu agreez ideea că animalele se răzbună. Pe aici sunt, însă, tot felul de oameni ciudaţi. Există chiar şi câţiva pustnici ai munţilor care mai trăiesc încă dincolo de limita pădurii.
— Pustnici ai munţilor? repetă Mary Anne.
— Nişte ţăcăniţi. Majoritatea lor s-au stins, dar au mai rămas câtiva. căutând, numai ei ştiu cum, un Dumnezeu viu.
Cei mai mulţi sunt inofensivi, dar există printre ei şi câţiva psihopaţi.
În mintea Mary Annei Carpenter răsări cu violenţă imaginea bizară a fiinţei ivite la funeraliile lui Ted şi Audrey, ca şi insistenţa cu care susţinuse Joey că văzuse pe cineva pe pajişte cu o noapte înainte de înmormântare.
— Trăieşte vreunul dintre ei pe aici? se interesă ea.
— Cine poate şti? Se pare că se stabilesc oriunde le place şi fac orice vor.
Văzând expresia de îngrijorare de pe faţa celeilalte femei, Olivia îşi regretă cuvintele şi se grăbi să adauge:
— Ei, pe naiba, vorbeam şi eu aşa ca să mă aflu în treabă. Sunt sigură că e totul în regulă.
Scrută peisajul de afară cu privirea, căutând ceva cu care să-i distragă atenţia celeilalte femei. Ca şi cum ar fi avut o inspiraţie bruscă, zise:
— Ai făcut până acum un tur complet al împrejurimilor? Mary Anne clătină din cap.
— N-am avut timp...
— Atunci a sosit momentul s-o faci, declară Olivia. Aşa cum se întâmplă uneori, n-am nici o altă treabă mai bună de făcut în după-amiaza aceasta decât să mă amestec în viaţa ta. Aşa că, ce-ai spune să pornim la drum?
În următoarele două ore, cele două femei vizitară ferma. Cercetară mai întâi şopronul şi camerele anexă, apoi fiecare din celelalte construcţii. Olivia recunoştea imediat tot ce vedea şi-i promise partenerei sale de excursie că o va învăţa să folosească tractorul. După ce terminară turul, Olivia o învăţă să înşeueze un cal, apoi încălecară amândouă pe Buck şi pe Fritz şi porniră să cutreiere prin ţinut. După ce parcurseră întreaga proprietate, Olivia privi în sus, la munţi; dinspre campingul de la Coyote Creek.
— Ce zici, tragem o fugă până la locul ăla care a fost răsturnat cu rundul în sus deunăzi? propuse ea.
Mary Anne ezită, apoi clătină din cap.
— E puţin cam târziu. Aş vrea să fiu acasă când se întorc copiii.
Când ajunseră înapoi, se făcuse ora patru. Cu excepţia lui Bill Sikes, care stivuia nişte butuci de foc lângă casă, locul era pustiu.
— Dacă te gândeşti mai bine, rosti Olivia după ce terminară de îngrijit caii şi se aşezară pe verandă cu două pahare de vin în faţă, nu sunt convinsă că pricep la ce ai nevoie de un îngrijitor ca angajat permanent. Dacă te hotărăşti să te debarasezi de Sikes sau dacă o şterge el, ceea ce n-o va face niciodată, crede-mă, nu te mai deranja să-l înlocuieşti. Câmpul, o pajişte şi un şopron. Asta-i tot ce a mai rămas pe aici şi nu e nevoie de prea multă muncă pentru a le întreţine. Alături de copii, n-ar trebui să ţi se pară din cale afară de greu s-o faci singură. Iar dacă ai nevoie, pot să-ţi întind oricând o mână de ajutor.
— Dar nu mi-aş permite să cer..., începu Mary Anne, dar Olivia o reduse la tăcere cu un gest.
— Nu-mi spune mie ce nu ţi-ai permite să ceri. Suntem vecine şi asta înseamnă că ne ajutăm. În plus, n-aş fi locuit aici acum dacă n-ar fi existat Audrey. Cred că i-o datorez.
— Audrey? repetă Mary Anne. Vrei să spui că o cunoşteai înainte de a te stabili aici?
Olivia încuviinţă.
— Ne-am împrietenit în Valea Soarelui. Nu cred că aveam prea multe în comun în afara cultivării legăturilor falimentare.
Brusc izbucni într-un hohot de râs. Un sunet exploziv i se înălţă din piept, suficient de puternic ca să izgonească un cârd de prepeliţe dintr-un tufiş de lângă pârâu.
— Ca să fiu sinceră până la capăt, trebuie să admit că am fost un pic geloasă pe ea când a apărut Ted. Dă-mi voie să-ţi spun că am fost ca o cloşcă pe capul ei când s-a măritat cu el, la o lună după ce l-a cunoscut! I-am spus că se aruncă din nou orbeşte înainte, că n-avea cum să-l cunoască pe Ted într-o perioadă atât de scurtă. I-am spus orice mi-a trecut prin cap.
Mary Anne chicoti cu tristeţe.
— Cred că i-am spus şi eu cam aceleaşi lucruri. Şi totuşi, ea ne-a dovedit că am greşit, nu-i aşa?
Olivia dădu din cap şi oftă.
— Zău că da. Oricum, după ce s-au instalat aici, eu am început să vin pe la ei, practic în fiecare week-end. Cu cât îmi petreceam mai multe ore aici, cu atât uram mai mult Valea Soarelui. Într-un târziu, mi-am împachetat toate lucrurile şi m-am mutat. Am fost şi eu o dată învinsă în încăpăţânarea mea, dar a meritat. Cel puţin până la moartea lor.
Căzu într-o tăcere melancolică şi cutreieră cu privirea ferma şi munţii de deasupra ei. Când vorbi din nou, tonul vocii îi era coborât.
— Îţi aminteşti că ţi-am spus ceva mai devreme, că există ceva pe aici care nu mi se pare în regulă, în ultimul timp?
Mary Anne dădu, afirmativ, din cap.
— Ei bine, încă nu ştiu precis ce este. E clar, însă, că există un motiv pentru care se sperie animalele. Mi se pare că ar trebui să descoperim această cauză. Când se mai întâmplă aşa ceva, cheamă-mă. Bine?
Mary Anne înălţă, sceptică, din sprâncene.
— În mijlocul nopţii?
Olivia îşi dădu încă o dată capul pe spate. Râsul ei umplu toată valea.
— Dar eu sunt chemată în mijlocul nopţii pentru o pisică bolnavă! declară ea.
Îşi termină de băut vinul şi se sculă de pe scaun.
— Ei, a fost plăcut dar toate lucrurile plăcute au şi un sfârşit. Mai bine mă duc să-mi verific robotul ca să aflu ale cui vaci s-au mai umflat şi ai cui cai s-au îmbolnăvit de colici. Sună-mă dacă ai nevoie de ceva, bine?
— Bine, acceptă Mary Anne.
O conduse pe Olivia până la maşina acesteia. Când doctoriţa fu pe punctul de a intra în autovehicul, Mary Anne o opri punându-i mâna pe braţ.
— Olivia, pot să te întreb ceva? Despre Ted şi Joey?
Cealaltă femeie păru că devenise încordată. Senzaţia, însă, fu de scurtă durată. Când se răsuci pe călcâie, Mary Anne se decise că senzaţia fusese numai o închipuire.
— Ted şi Joey? repetă Olivia. Ce-i cu ei?
— Nu sunt prea sigură, şovăi Mary Anne, întrebându-se dacă fusese înţelept din partea ei să pună acest subiect pe tapet. Doar că... ei bine, mă întreb dacă n-a existat vreun conflict între ei. Charley Hawkins a menţionat ceva ce mi s-a părut o ciudăţenie, după care a încercat să sară la alt subiect de parcă n-ar fi zis nimic. Apoi, însă, a venit Rick Martin şi a pus tot felul de întrebări şi... ei bine, mă gândeam că poate ştii tu ceva în legătură cu toată afacerea asta.
Olivia ezită o fracţiune de secundă prea mult înainte de a răspunde:
— Ştiu că Ted a fost cam dur cu Joey în ultimii doi ani, dar, dacă m-ai întreba dacă l-a insultat pe copil, ţi-aş spune un nu categoric.
Buzele i se ondulară într-un zâmbet ironic.
— Bineînţeles că fiecare are propria sa definiţie despre insultă, nu-i aşa? Aşa că oamenii ar povesti fiecare din punctul lui de vedere. Cu toate astea, în ce mă priveşte, cred că Ted nu încerca decât să-l îndrepte pe Joey pe drumul cel bun şi să-l înveţe să-şi asume responsabilităţi.
Răspunsul avu darul să nască noi întrebări pentru Mary Anne.
— Dar în ce o privea pe Audrey? o întrebă ea din nou. Credea ea că Ted se purta prea aspru cu Joey?
O clipă Mary Anne crezu că doctoriţa n-o să-i răspundă, într-un târziu, Olivia înălţă din umeri.
— Sunt multe lucruri pe care Audrey nu mi le-a destăinuit şi multe despre care n-am întrebat-o niciodată.
Se caţără în cabina camionetei şi porni motorul.
— Uite ce e, adăugă ea, nu-ţi crea dificultăţi singură. Altfel, îţi garantez că te vor găsi ele primele! Pe curând.
Băgă maneta în viteză şi plecă de acolo. Mary Anne aşteptă până ce dispăru după prima curbă a şoselei şi o porni, apoi, înspre casă. Când luă paharele de pe măsuţa aşezată pe terasă şi se îndreptă cu ele spre bucătărie, cu Storm pe urmele ei, îşi dădu seama că Olivia nu-i spusese nimic care să-i elucideze semnele de întrebare.
Oare despre ce nu vorbise Audrey şi nu întrebase Olivia?
Era ceva legat de Joey?
Sau de Ted?
Sau era vorba de complet altceva?
Decise că Olivia avea dreptate. Era o tâmpenie să caute singură buclucul cu luminarea. Audrey ar fi discutat cu ea dacă era ceva în neregulă cu Joey sau între băiat şi tatăl lui.
Oare ar fi făcut-o?
Sau existau lucruri pe care Audrey le ţinea ascunse până îţi de prietena ei din copilărie?

9

Soarele se ascunse după masivul Sugarloaf. Umbrele după-amiezii îşi începură marşul lor către vale. Mary Anne se uită la ceasul de deasupra chiuvetei.
Încă nu era ora cinci, iar ea se decisese deja să nu înceapă preparativele de masă decât peste un sfert de oră. Aprinse cuptorul şi deschise congelatorul pentru un rapid inventar al posibilităţilor de a găti o cină.
Respinse imediat castroanele cu ton. Se mai găseau acolo încă trei, de mărimi diferite, toate trei marcate cu o bucată de bandă adezivă pe care se afla scris numele celui ce le dăruise. Cu o seară în urmă desfăcuseră un astfel de castron. Deşi copiii îl mâncaseră pe tot, fusese clar că nu le plăcuse prea mult. Mary Anne trecu peste ele şi îşi însemnă în minte să le transfere conţinutul în alte vase, de dimineaţă, ca să poată returna castroanele proprietarilor lor de drept. Ochi o cutie mare pe sertarul de jos, pe care se putea citi: "Spaghetti — Olivia Sherbourne".
"Perfect", îşi zise ea. Trase cutia afară şi închise cuptorul. Alese o tigaie din lungul şir de ustensile de bucătărie care atârnau de un cuier imens de lemn suspendat de tavan prin nişte lanţuri mari deasupra maşinilor de gătit din mijlocul încăperii, turnă sosul de la spaghetti în ea şi îl puse la încălzit deasupra unuia dintre cele şase ochiuri ale aragazului. Tocmai scormonea prin cămară după pastele făinoase dnd îl auzi pe Storm năvălind în bucătărie. Scheuna de nerăbdare şi zgârâia lemnul uşii pentru a fi lăsat afară. Mary Anne privi pe geam, nu văzu nimic, dar se hotărâ să-i deschidă uşa oricum, Clinele o zbughi pe după colţul casei lătrând vesel. Mary Anne ieşi în curte, îl privi apueând-o la fugă pe şosea şi dispărând după prima curbă, apoi reapărând o clipă mai târziu. Ţinea coada sus şi alerga după un băţ uruncat de cineva invizibil încă.
— Prinde-l, Storm! îl auzi ea pe Joey.
O secundă mai târziu, Logan îşi făcu şi el auzită prezenţa.
— Adu-l aici, Storm! Adu-l înapoi!
Câinele apucă lemnul din zbor, se răsuci iute pe picioare şi se întoarse pe acelaşi drum. Se opri brusc când cei trei copii se iviră dintr-o dată de după curbă.
Toţi trei cărau pachete.
Zâmbetul de bun venit al femeii se şterse iute, în timp ce copiii parcurseră ultimii câţiva metri de drum. Logan o luase deja la fugă către maică-sa. Abia putea căra cu el o plasă mare cu cumpărături.
— Stai să vezi ce avem, mami! Mi-am luat blugi noi şi două cămăşi, şi...
Se opri, cu ochii strălucind de satisfacţie, apoi îşi privi semnificativ picioarele.
— ...Uită-te la astea! încheie el. Cizme adevărate de cowbay! Ultimul răcnet!
Mary Anne se uită la cizme şi la pielea lor maro care strălucea. În loc să le admire, privirea ei se mută înspre Alison, care se oprise la câţiva paşi mai încolo şi avea bunul-simţ de a părea stânjenită.
— Cred că ţi-am spus să nu cumperi nimic, zise femeia, începând să socotească în minte cât costa conţinutul acelor sacoşe, cumpărate nu numai de la "Comercial", ci şi de la "Conway's".
Numai cizmele lui Logan trebuiau să fi fost mai scumpe de o sută de dolari.
Alison deschise gura ca să zică ceva, dar nu reuşi scoată nici o vorbă. Ochii ei se îndreptară instinctiv căt Joey.
— A fost vina mea, mătuşă Mary Anne, recunoscu acesta. Zâmbetul îi muri pe buze când văzu expresia din ochi
naşei sale.
— Adică vreau să spun că, mă rog, mama mă lăsa de ani trecut să-mi fac singur cumpărăturile, şi noi avem contu deschise la toate magazinele, şi...
Vocea i se stinse.
— Aveau reducere de preţ, mami, se repezi Alison. Ştii tu, pentru începutul şcolilor, fn plus, le putem duce înapoi| Joey spunea...,
— Nu-mi pasă ce spunea Joey, i-o reteză Mary Anne. Îmi pasă de ceea ce zic eu şi eu am zis să nu cumperi nimic. Cum o să ne putem permite vreodată...
În acea clipă îşi aduse aminte de registrele pe care le studiase în acea dimineaţă şi de bilanţurile evidenţiate la toate conturile fermei.
În minte i se derulară cu repeziciune paginile pe care Audrey înregistrase cu grijă fiecare achiziţie din fiecare magazin în care cumpărase. Era evident că ideile lui Audrey despre cumpărături nu semănau deloc cu propriile ei obiceiuri, care puneau în prim-plan economisirea. Şi de ce ar fi semănat? Pentru Audrey, banii nu fuseseră o problemă. Din ziua în care s-a măritat cu Ted, n-a mai trebuit să se îngrijoreze de cheltuielile făcute. Era clar că Joey o moştenise în privinţa asta, şi, de ce n-ar fi făcut-o?
— Bine, zise ea într-un târziu.
Furia începuse să i se topească. Ceea ce făcuseră copiii nu o va aduce la faliment, iar fericirea lor merita o avere.
— Haideţi înăuntru să vedem ce aţi achiziţionat şi să decidem ce veţi duce înapoi, îi invită ea suprimându-şi un zâmbet sub o mască de severitate. Să ştiţi că tot voi trei o să vă întoarceţi pe jos cu lucrurile pe care le veţi returna! Vreau să-mi promiteţi că n-b să mai procedaţi vreodată aşa. Dacă n-am încredere că faceţi ce vă rog, cum aş putea să mă încred în voi ca să vă las să plecaţi, din nou, de capul vostru până în oraş?
Alison îşi plecase ochii, iar obrajii lui Logan tremurau de frica de a nu-şi pierde noile cizme.
— Nu e vina lor, mătuşă Mary Anne, se rugă Joey în timp ce o urmară toţi în casă. Alison n-a vrut să cumpărăm nimic, dar eu i-am spus s-o facă.
— Înţeleg, Joey, rosti Mary Anne cu blândeţe. Ştiu că mama ta îţi dădea voie să-ţi faci cumpărăturile singur, dar Alison şi Logan n-au mai făcut-o niciodată până acum.
Deschise uşa bucătăriei şi-i lăsă pe copii să intre înaintea ci.
— Gata, zise ea, indicând cu degetul masa din bucătărie. Ia să vedem ce aţi cumpărat.
În timp ce Mary Anne umplu un vas cu apă pentru spaghetti, cei mici îşi deşertară pe masă conţinutul sacoşelor. Partea lui Alison era de trei perechi de blugi, de o marcă pe care Mary Anne o recunoscu ca fiind mult peste posibilităţile lor de acasă, trei cămăşi, trei pulovere, câteva perechi de ciorapi şi nişte lenjerie.
— Ştii cât costă blugii ăştia? izbucni Mary Anne, năpustindu-se asupra articolelor care erau, evident, cele mai scumpe.
— Şaizeci de dolari perechea, numai că acum erau la jumătate de preţ, o informă Alison. Mi-am luat trei perechi, de mărimi diferite, pentru că acum cresc repede, iar vânzătoarea a zis că nu va mai fi, probabil, nici o reducere de preţuri până la anul.
Încruntându-se, Mary Anne abandonă blugii şi ridică o cămaşă. Era sută la sută din bumbac, puţin mai largă decât purta Alison în mod obişnuit dar nu atât de mare încât să stea lălâie pe ea. Celelalte două cămăşi aveau aceeaşi măsură cu prima, dar erau altfel colorate.
Toate fuseseră vândute la jumătate de preţ.
Puloverele erau toate din lână moale, aproape la fel de catifelată ca şi caşmirul. Avea un colorit tipic feminin, pe care, în mod normal, Alison l-ar fi dispreţuit. Unul era bleu deschis, altul stacojiu, iar al treilea roz în nuanţa unei perle de scoică.
— Unde-s toate lucrurile alea pe care voiai să ţi le cumperi în mod obişnuit? se interesă Mary Anne. Unde sunt chestiile alea de punk-işti pe marginea cărora ne certăm mereu?
Alison se îmbujora.
— Cred că mi-am zis că e mai bine să cumpăr lucruri bune, recunoscu ea. Şi totuşi, cu eşarfa mi-am făcut damblaua. O s-o duc înapoi, dacă aşa vrei tu.
Mary Anne clătină din cap.
— E splendidă. În plus, o să ai nevoie de ea când vine iarna, aşa că păstreaz-o.
Îşi îndreptă atenţia către achiziţiile lui Logan şi descoperi că şi el procedase cu înţelepciune deşi luase numai lucruri scumpe. Tot ce îşi alesese erau lucruri pe care i le-ar fii cumpărat chiar ea. Până şi blugii fuseseră luaţi mai lungi, aşa ca să-l ţină cel puţin un an, deşi trebuiau îndoiţi la manşete în următoarele luni. Cămăşile lui erau variante mai mici ale celor pe care şi le cumpărase Joey, în afară de una, de un albastru strălucitor, care era înspicată cu argintiu şi tivită cu negru. În faţă, era împodobită cu un şir subţire de capse perlate. Alte două capse se găseau pe fiecare buzunar şi alte trei pe fiecare manşetă.
— Nu e teribilă? întrebă Logan. Faţa îi era luminată de plăcere.
— Dar unde ai s-o porţi? se miră Mary Anne.
— Trebuie să aibă una şi el, explică Joey. Toată lumea de aici are câte una.
— Dar cu cizmele ce-i? întrebă mai departe Mary Anne, cu privirea pe picioarele fiului ei.
— Trebuia să aibă şi aşa ceva, insistă Joey. Dacă o să înveţe să călărească îi trebuie cizme. Toată lumea poartă cizme tot timpul. În plus, nu sunt marca "Tony Lamas". Tati spune că-i o tâmpenie să cheltuieşti atât de mult până ce nu ţi-au crescut picioarele de tot. Abia atunci poţi să-ţi iei cele mai bune cizme şi să le porţi până la moarte.
"Tati spune".
Mary Anne cedă pe toată linia.
— Bine, mă predau, rosti ea. N-aţi făcut ce v-am rugat dar nu m-am supărat prea tare. E clar că cel puţin doi dintre voi sunt suficient de maturi să-şi facă cumpărăturile de capul lor. De vreme ce n-aţi aruncat banii pe porcării, nu văd vreun motiv pentru care să duceţi ceva înapoi. Data viitoare însă, ori veţi face ce aţi promis, ori îmi veţi spune şi mie motivul pentru care v-aţi decis să n-o faceţi. În regulă?
— Pot să-mi păstrez cizmele? ţipă Logan, ignorând întrebarea maică-sii.
Mary Anne oftă.
— Iţi poţi păstra cizmele, dar să nu dai vina pe mine dacă o să te doară picioarele.
Când se întoarse în cămară pentru a-şi termina căutările, Joey îi făcu cu ochiul lui Alison.
— Ai văzut? şopti el. Ţâ-am spus eu că o să ne descurcăm.

* * *

Lupul încremeni. Corpul i se înţepeni, cu una din labele din faţă în aer şi cu coada ridicată lumânare.
Omul se opri instantaneu. I se mişcau numai ochii, cercetând terenul indicat de laba animalului. Găsi imediat obiectul de interes al lupului.
La adăpostul unui bolovan se ghemuise un iepure. Simţurile îi erau în alertă, iar nasul îi tremura în timp ce adulmeca aerul. Soarele dispăruse de pe cer şi covorul întunericului înainta rapid peste păşunea alpină de deasupra marginii pădurii. Curând avea să se lase bezna, iar iepurele se va simţi destul de protejat ca să înceapă să se târască prin iar: ba uscată şi să mănânce vegetaţie de pe sol. Prădătorii care se roteau în cercuri aveau să se întoarcă la cuiburile lor în timpul nopţii, diminuând astfel ameninţările faţă de viaţa bietei sălbăticiuni. Acum, însă, iepurele stătea perfect nemişcat şi cerceta locul cu ochii şi cu nasul ca să descopere vreo mişcare sau vreun miros care să trădeze prezenţa inamicului simţit cu câteva clipe înainte.
Adulmecă din nou, dar nările îi fură umplute numai de mireasma ierbii. Într-un târziu, nevoia de a mânca depăşi instinctul de conservare al micii creaturi, care îi spunea să rămână ascuns până la căderea completă a nopţii. Se furişă înainte, muşcând din iarba grasă ce creştea printre smocurile de vegetaţie uscată. Pe măsură ce lumina se estompa tot mai mult, iepurele deveni tot mai îndrăzneţ şi se aventură tot mai departe în spaţiul deschis.
Lupul ţâşni înainte cu ochii aţintiţi pe iepure, dar omul îşi puse o mână pe trupul lui vânos, calmându-l.
— Nu încă, şopti el, atât de încet încât abia putea fi auzit.
Iepurele îngheţă şi urechile i se ridicară drept în sus. Rămase nemişcat câteva secunde bune. Datorită întunericului, care se lăsa repede, devenise aproape invizibil. Când nu mai auzi vreun alt sunet, îşi lăsă urechile în jos, se relaxa, şi începu din nou să se hrănească.
Omul bătu uşurel spatele lupului. Imediat acesta se năpusti înainte, ieşind din pâlcul de vegetaţie în care se ascunsese alături de om, şi năvăli peste iepure înainte ca acesta să-şi dea seama că este atacat. Apucând vietatea de gât, lupul smuci de capul Iui înainte şi înapoi, apoi îi dădu drumul animalului, aflat deja în spasmele morţii, să cadă pe pământ, îl ţinu acolo cu una din labele din faţă şi îi sfâşie carnea cu caninii săi ascuţiţi.
Iepurele ţipă de durere, apoi rămase nemişcat pe pământ. Lupul îl înghionti cu laba, îl mirosi, apoi îl culese de pe jos cu fălcile. Ridicat deja în picioare, omul o porni înapoi spre pădure, cu lupul mergând lângă el.
Într-un pachet voluminos, care zăcea unde fusese lăsat de om cu câteva minute înainte, când se hotărâse să vâneze iepurele, se aflau cadavrele a doi castori şi a unei mici vidre, prinse toate cu capcanele în după-amiaza aceea. Omul se opri şi îşi săltă legătura pe spate, apoi porni mai departe abia conştient de greutatea care i-ar fi făcut pe alţii să îngenuncheze.
Ajungând, în srârşit, în coliba în care trăia, aruncă cele trei cadavre pe o masă cioplită cu grosolănie, apucă un cuţit şi începu să le jupoaie cu pricepere pielea.
Cu corpul plin de sânge al iepurelui în gură, lupul se trânti pe podea lângă uşă şi începu să-şi rupă prada în bucăţi.
Sfâşia blana cu dinţii şi smulgea măruntaiele, devorându-le imediat ce se iveau din abdomenul căscat al rozătoarei.
— Mai vrei? întrebă omul cu vocea lui răguşită.
Împunse cu cuţitul partea de sus a abdomenului vidrei şi-l deschise. Îşi băgă mâna în masa, caldă încă, de organe interne şi le smulse de acolo, după care le aruncă la câţiva centimetri de botul lupului.
Cu fălcile pline de salivă, lupul se repezi şi înghiţi dintr-o dată toate măruntaiele acelea sângerânde.
Omul îşi termină de spintecat prada şi aruncă blănurile pe fereastră, ştiind că ele vor dispare până a doua zi, luate de jivinele care vânau noaptea, sau vor fi curăţate de păsările gunoier.
Rămăşiţele le va lua mai târziu. Acum, însă, cel puţin nu va mai rămâne nimic în colibă care să atragă roiurile de furnici care trăiau adânc sub pământ.
Înfipse cuţitul în carnea cadavrelor. Lama grea pătrundea cu uşurinţă printre zgârciuri. Ridică apoi capacul ceaunului care se odihnea în permanenţă pe sobă.
Aruncă majoritatea cărnii în ceaun, apoi înteţi focul şi mai puse nişte vreascuri pentru a menţine flacăra aprinsă în timpul în care el avea să fie plecat. Până ce se va întoarce, mâncarea va fierbe la foc mic ore întregi, iar carnea se va desprinde de oasele pe care le va alege şi i le va arunca lupului.
Apucă ultimul picior al castorului. Pe punctul de a-l arunca şi pe el în ceaun, se răzgândi. Strângând ciozvârta în mână, se apucă să rupă halci de carne sângerie cu dinţii lui puternici ca ai lupului. Simţi pe limbă gustul dulce şi iute al animalului, iar mirosul de sânge proaspăt îi umplu nările.
Trebuia să vâneze zdravăn în noaptea aceea şi ştia unde era locul cel mai bun pentru asta.

* * *

Mary Anne începu să strângă vasele de pe masă şi se opri în faţa farfuriei lui Joey.
— Eşti sigur că nu mai vrei? îl întrebă ea îngrijorată.
De-a lungul cinei, băiatul abia scosese o vorbă. Se retrăsese din ce în ce mai mult în sine şi tresărise nervos când cineva i se adresase direct, după care replicase monosilabic.
Joey se uită în farfuria încă aproape plină. O mare parte din macaroanele acoperite cu sosul de carne furnizat de Olivia Sherbourne rămăseseră neatinse. Clătină din cap.
— Am crezut că tuturor copiilor le plac spaghetele, comentă Mary Anne.
— Cred că nu prea mi-e foame, replică Joey. Pot să mă scol de la masă?
Mary Anne îi zâmbi cu afecţiune, convinsă că băiatul fusese copleşit din nou de dorul pentru părinţi.
— Bineînţeles, zise ea. În seara asta o să mă ajute la vase Alison şi Logan. Du-te şi uită-te la televizor dacă vrei.
Joey se ridică de pe scaun. N-o privi nici de data asta naşa lui.
— Cred că mă duc în camera mea, anunţă el. Am o cart de citit.
Mary Anne îşi privi semnificativ fiica.
— Ai auzit? O carte. Îţi aminteşti cum arată aşa ceva, nu? O mulţime de pagini tipărite între două coperţi?
Alison îşi dădu ochii peste cap.
— Ei na, mami. Numai pentru că-mi place televizorul...
— Îţi place? repetă Mary Anne. Nu cumva ai ajuns dependentă de el? Când ai citit ultima dată o carte de la un capi la altul?
— Maamă, gemu Alison. Doar iau note bune la şcoală, nu-i aşa?
Abia auzind cearta care se iscase, Joey îşi pocni uşurel degetele. De sub masa de unde se întinsese cu capul sprijinit de piciorul băiatului, ieşi la iveală Storm şi se luă după stăpânul lui când acesta părăsi în tăcere încăperea. Băiatul era deja la jumătatea drumului spre camera lui când o auzi pe Mary Anne chemându-l înapoi.
— Joey?
Se opri şi întoarse s-o privească.
— Te simţi bine? continuă ea.
Joey încuviinţă în tăcere.
Femeia clătină, nesigură, din cap.
— Pot face ceva pentru tine? Orice?
Băiatul negă.
— O să-mi fie bine, murmură el.
Răsucindu-se pe călcâie înainte ca ea să mai poată spună ceva, se grăbi să urce scările rămase şi dispăru în camera lui. Neajutorată, dorind să ia copilul în braţele ei şi să-l alinte, Mary Anne se întoarse în bucătărie ca să-i ajute pe Alison şi pe Logan la spălat vasele.

* * *

În camera lui, Joey se trânti pe pat.
Îi revenea senzaţia aceea.
Senzaţia de care crezuse că scăpase.
Acum, însă, ea se întorsese, mai puternică decât orieând.
Se ridică din pat şi se duse până la fereastră. O deschise şi inhala aerul care venea dinspre munţi.
Respiră adânc, umplându-şi nările cu parfumul pinilor şi plămânii cu boarea rece a serii.
Se înnoptase de tot, iar senzaţia îl cuprinsese de când se ascunsese soarele dinapoia munţilor şi umbra acestora începuse să se furişeze în josul văii. În timpul cinei, când dispăruse şi ultima geană de lumină, senzaţia crescuse în intensitate şi trebuise atunci să reziste dorinţei nebune de a sări de la masă şi de a fugi în noapte.
Dar de ce?
Nu mai simţea nevoia de a evada de sub tutela tatălui său, pentru că tatăl său era mort.
Era mort şi fusese îngropat. Aşa că nu mai putea să-l ia vreodată cu el în şopron, nu-şi mai putea scoate cureaua de la pantaloni şi nu îl mai putea plesni peste cap înainte de a se abate asupra fundului gol.
Când îşi dăduse seama că taică-său era mort şi că scăpase, astfel, în sfârşit, de bătăile lui, Joey fusese convins că se debarasase de senzaţia cumplită din sufletul său.
Şi totuşi, ea era în seara asta acolo, puternică, mai puternică decât fusese vreodată înainte.
Se simţea agitat, ca un animal în cuşcă, încarcerat în interiorul regulilor casei, prins în capcana până şi a pielii lui proprii.
Nu voia decât să dispară de acolo, să se facă nevăzut în bezna de afară, să hoinărească prin noapte până ce va scăpa de durerea din creier şi până ce sufletul său va fi din nou liniştit. Dar nu trebuia să dispară din faţa nimănui! Asta era casa lui, camera lui! El aparţinea acestui loc!
Numai că în nopţi ca aceasta când îl copleşea senzaţia, ştia că nu aparţinea nici unui loc.
Poate că erau de vină copiii aceia pe care-i văzuse după-amiaza în oraş.
Cei care îl urau.
Îl urau deşi el nu le făcuse niciodată nimic.
Sau le tăcuse?
Ce făcuse în momentele acelea de care nu-şi mai amintea nimic?
Dar momentele acelea fuseseră cu multă vreme în urmă, înainte ca el să înveţe să mascbeze ciudata nervozitate care părea că se iveşte din neant şi care-l umplea cu sentimente de violenţă şi întunecare pe care nu le înţelegea.
În seara asta, toate acele sentimente se întoarseră, încordându-i nervii la maximum şi făcând ca pielea să-l mănânce atât de tare încât nici un fel de scărpinat nu l-ar fi uşurat.
Şi acele dorinţe tenebroase începeau încă o dată să capete contur în mintea lui. Simţea nevoia cumplită de a lovi, de a transmite altcuiva durerea pe care i-o introdusese taică-său în suflet.
Nu!
Nu va ceda senzaţiei: Nu de data aceasta!
Închise fereastra cu violenţă şi se sili să se vâre înapoi în pat. Se întinse pe el, îşi încolăci braţele în jurul pernei şi îşi îngropa faţa în moliciunea ei.
"Fă-o să dispară", imploră el în tăcere. "Fă-o să dispară".
Scheunând încet din pricina stării mizerabile a stăpânului său, Storm sări pe pat, se întinse lângă Joey şi începu să-l.J lingă cu blândeţe pe obraz.
Însă Joey se pregătea deja să se strecoare în bezna nopţii care-l atrăgea puternic. Devenise complet nesimţitor la linguşelile blânde ale câinelui, fiindcă dorinţa obscură îşi întărise strânsoarea asupra sufletului său.

* * *

— Mă tot gândesc că ar fi fost mai bine să ne întoarcem direct acasă, zise Tamara Reynolds.
Se cuibări mai aproape de Glen Foster şi îşi întinse picioarele pentru a le încălzi la căldura focului de tabără. Bezna din urul ei părea dintr-o dată ameninţătoare. Ceea ce luase ea drept liniştea tăcută a pădurii, data trecută când venise cu Glen în camping, părea acum o tăcere ameninţătoare.
— Vreau să spun, după ce au zis oamenii ăia..., reluă ea.
— Calmează-te, o întrerupse Glen cuprinzând-o cu braţul. Nu s-a întâmplat nimic N-a fost decât un cort devastat. Nici măcar nu se ştie cine a făcut asta şi nimeni nu era aici când s-a întâmplat Pe lângă asta, s-a întâmplat acum câteva zile şi de atunci nu a mai avut loc nici un atac, nu-i aşa?
— Şi nimeni n-a mai rămas pe aici, nu? îşi aminti Tamara. Toţi oamenii cu scaun la cap s-au dus acasă.
— Vrei să spui că toţi laşii au dat bir cu fugiţii, replică Glen. În ceea ce mă priveşte, cu atât mai bine. Suntem numai noi şi o familie de cealaltă parte a campingului.
Se trânti pe spate, trăgând-o pe Tamara după el, şi admiră lumina, de abia vizibilă printre ramurile copacilor.
— Dă-mi şi mie un exemplu de ceva mai frumos ca ea, rosti el entuziasmat.
Făcându-şi loc în braţele lui, Tamara îşi zise că el avea dreptate. Oricine ar fi distrus cortul acelor oameni, plecase de mult din zonă. În definitiv, poate că stricăciunile nu fuseseră atât de mari pe cât auziseră ei. Poveştile erau întotdeauna exagerate, nu-i aşa?
— E superbă, admise ea şi oftă.
Simţi cum începe să-i dispară tensiunea acumulată. Glen se rostogoli peste ea s-o sărute. Îşi aruncă braţele în jurul lui şi se strânse lângă el.
— Îţi propun ceva, şopti ea. Ce-ar fi să mergem la culcare mai devreme în seara asta?
— Adică cum, devreme? o necăji Glen, adulmecându-i urechea. E aproape unsprezece.
— Atunci să ne culcăm acum, propuse Tamara.
Degetele îi alunecaseră deja pe nasturii de la cămaşa bărbatului.
— Ce idee bună! fu Glen de acord. Hai s-o facem!
Despărţindu-se din îmbrăţişare, se ridicară în picioare. Glen începu să stingă focul, acoperind cărbunii cu cenuşă, ca să mai fie calzi dimineaţă.
— Du-te înainte, îi spuse el Tamarei. Mă duc să mă uşurez şi vin şi eu.
Tamara se încruntă.
— Mă laşi aici singură?
— Te las două minute doar, promise el. Vezi copacul ăla de acolo?
Tamara dădu din cap.
— Ei bine, mi se pare un loc cât se poate de bun şi nu mă duc mai departe de el. Bine?
— Bine. Să ştii, însă, că eu sunt încă de părere că ar fi trebuit să mergem direct acasă.
În pâlpâitul flăcărilor muribunde, zâmbetul lui Glen păru viclean.
— Dă-mi două minute şi o să te fac să uiţi de orice frică, rosti el.
În timp ce Tamara se întoarse în cort, Glen se duse până dincolo de foc, intră în pădure şi începu să se uşureze. În timp ce-şi golea băşica, îşi ascuţi privirea şi ciuli urechile. În ciuda felului cum se comportase faţă de Tamara, îşi amintea şi el de ceea ce le povestiseră membrii celeilalte familii din camping, care se aflau de cealaltă parte a pârâului. Cu toate astea, în cursul zilei şi a serii, cea mai mare ameninţare pe care au întâmpinat-o a fost o familie de ratoni care se furişaseră printre copaci, le dăduseră precauţi, un ocol şi încercaseră pe urmă să se strecoare în lada cu gheaţă. Glen îi alungase de acolo, mutase lada la distanţă de foc şi pusese câteva pietre pe capacul ei. Dacă venea vreun urs, acele pietre nu-l puteau opri, dar cel puţin ispita fusese dusă departe de cort.
Încheindu-şi fermoarul, Glen se opri să asculte încă o dată zgomotele pădurii.
Nu auzi nimic în afara ţipătului unui raton şi a zbuciumului unei mici creaturi care scotocea, probabil, după hrană prin bălăriile de lângă apă. Satisfăcut, se întoarse în cort, trase de fermoar în jos şi începu să se dezbrace pe întuneric.
Se strecură gol în sacul dublu de dormit şi simţi atingerea caldă şi moale a femeii pe pielea lui. În timp ce-şi coborâ mina către smocul de păr dintre coapsele ei, gura lui o strivi pe a ei şi limba i se strecură cu uşurinţă printre dinţi.
Gemu de plăcere când degetele femeii porniră să-l exploreze şi o trase atunci mai aproape de el, din ce în ce mai excitat.

* * *

În timp ce Glen şi Tamara se îmbrăţişau cu pasiune, conştienţi numai de limitele sacului de dormit, în afara cortului, o siluetă întunecată se furişă din pădure şi se apropie de ei, cu răbdare şi ascultând la fiecare pas.
Silueta se trase mai aproape, tresăltând din tot corpul în anticiparea a ceea ce avea să urmeze.
Adulmecă nerăbdător aerul, cu nările dilatate, sesizând nu numai mirosul acru de fum de tăciune, ci şi mirosul trupului inamicului.
Acel inamic care îi era ascuns vederii de pânza cortului, dar care i se dezvăluia prin celelalte simţuri.
Fiinţa îi auzea şi îi mirosea. Murmurele şi gemetele scoase de ei, combinate cu emanaţia înnebunitoare a trupurilor lor încinse, îl scoaseră din minţi.
Ghemuindu-se cât mai aproape de pământ, se cabra. Fiecare fibră a corpului îi tremura în aşteptare.
În sfârşit, cedând în faţa instinctului natural, sări.
Nylonul de deasupra capului lui Glen Foster se rupse cu un fâşâit rapid, care trecu aproape neobservat în liniştea nopţii, şi bruta căzu peste ei, fără a face vreun zgomot, tăind feroce cu cuţitul în stânga şi în dreapta.

* * *

Până când să îşi dea seama Glen ce se întâmplă, era prea târziu.
Ceva se năpustise peste el. Greutatea acelui corp îl apăsa cu putere. Începu să se zbată dar sacul de dormit fu sfâşiat şi nişte gheare i se înfipseră în carne.
— Tammy! începu el să strige.
Înainte de a-i ieşi cuvântul pe buze, ceva ascuţit şi pătrunzător îi atacă gâtul. Simţi cum începe să-i curgă pe piept un şuvoi de lichid fierbinte. Icni, încercă să-şi tind răsuflarea, dar nu reuşi decât să se înece din pricina sângeluil care-l sufoca. Fără zgomot, încercă să lupte cu agresorul dar pe măsură ce ţâşnea tot mai mult sânge din artera sfâşiată, o slăbiciune teribilă îl copleşi. Înţelese brusc ce se petrecea cui el.
Murea.
Încercă să se scoale, încercă încă o dată să-l dea pe agresor la o parte, dar era prea târziu.
Mâinile îi căzură în lături şi el rămase ţintuit locului.
Glen Foster murise deja când atacul luă sfârşit şi tabăra fu părăsită de către agresor.
Cu pielea sfâşiată de nişte dinţi nevăzuţi, cu carnea tăiată în profunzime de gheare invizibile, Tamara Reynolds rămase întinsă, gemând uşor de pe urma unei dureri atât de atroce încât era incapabilă să se mişte sau să strige după ajutor.

10

Mary Anne se întorsese în New Jersey, în propria ei casă. Auzea, afară, sirenele. La început, le ignoră şi continuă cu îndeplinirea nesfârşitei sarcini de a împacheta lucrurile lui Alan. Păreau a fi împrăştiate pretutindeni. Hainele îi erau îngrămădite în geamantane deschise sau alunecau grămadă peste marginile patului, iar cărţile îi erau stivuite în cutii de carton lângă zid. Alte cutii conţineau colecţia revistei "Architectural Digest" şi altele colecţia lui de discuri vechi. Treaba pe care o făcea părea să dureze de o veşnicie, iar dulapul ei părea să fie încă plin cu lucrurile lui.
Sirenele se auziră mai aproape. Dintr-o dată, înţelese semnificaţia lor.
Veneau la ea!
Veneau după corpul lui Audrey, care, din cine ştie ce motiv, zăcea în colţul îndepărtat al camerei.
Cum ajunsese el acolo?
Mary Anne nu ştia.
O cuprinse panica atunci când sirenele se apropiară şi mai mult.
După ea! Veneau după ea!
Credeau că ea o omorâse pe Audrey!
Dar n-o făcuse ea! Cu siguranţă că n-o făcuse!
Brusc, se deschise uşa. Se întoarse şi-l văzu pe Jocy Mâinile lui erau mânjite de sânge, ochii priveau în gol, iar f faţă îi stăruia un zâmbet rece.
Păşi spre ea. Gura i se deschise dar nici un sunet nu icş afară. Mâinile lui însângerate se întinseră spre ea, venind din ce în ce mai aproape, în timp ce vuietul sirenelor se amplifici în urechile ei.
Se trase înapoi din faţa lui, bâjbâind în spate pentru a a sprijini de zid. În locul tencuielii dure, mâinile ei atinseră ceva moale.
Moale şi rece.
Răsucindu-se pe călcâie, se trezi în faţa ochilor lipsiţi de viaţă ai lui Ted Wilkenson.
Pe buze îi ţâşni un ţipăt, care fu retezat imediat ce se deşteptă. Se ridică în capul oaselor. Întreg corpul îi tremura. Era şocată de cele văzute.
"Un vis", îşi zise ea.
N-a fost dect un vis.
Numai că auzea încă sirenele.
Dezorientată, privi în jurul ei. Oare era, într-adevăr, acasă la ea în New Jersey? Dar nu era acolo. Era în Idaho, la ferma El Monte.
Scuturându-se de ultimele rămăşiţe ale somnului, Mary Anne se dădu jos din pat şi se duse în grabă la fereastră. Sus, pe panta dealului, la treizeci de metri deasupra nivelului văii, se vedea o lumină palidă, argintie, mişeându-se înc prin pădure. Din când în când, la câteva secunde, privirea fe meii putea surprinde o izbucnire de roşu şi albastru licărind printre copaci.
— Ce e, mami? întrebă Logan din cadrul uşii. Mary Anne se întoarse şi îşi văzu fiul freeându-se la ochi. Silueta i se distingea clar în lumina holului.
— Nu ştiu, răspunse Mary Anne.
— Sunt maşini de poliţie, anunţă Alison, alăturându-se fratelui ei. Le-am văzut ureând pe drum, apoi cotind pe cărarea aia prăfuită ce duce la camping.
Brusc, sirenele muriră, lăsând în urma lor o tăcere stranie. Sus, în pădure, luminile farurilor se stinseseră. Răsucindu-se pe călcâie, Mary Anne îşi trase pe ea halatul şi aprinse vcioza de pe noptieră. Se uită la ceas şi se încruntă când îşi dădu seama că era ora unu noaptea. Care era motivul deplasării poliţiei până la camping la o asemenea oră?
— Hai să mergem jos şi să preparăm o ceaşcă de cacao, le propuse ea copiilor.
Ştia că ei nu se vor băga din nou în aşternuturi până când nu vor obţine o explicaţie asupra acestui incident din noapte.
— Duceţi-vă să vă puneţi halatele. Eu o să trec să-l iau pe Joey. Însă, veţi fi înapoi în pat într-o jumătate de oră, bine?
În timp ce Alison şi Logan, cărora li se distrăsese momentan atenţia de la maşinile de poliţie din pădure, alergară spre camerele lor, Mary Anne bătu la uşa lui Joey. Neprimind nici un răspuns, răsuci clanţa, deschise uşa şi aprinse lumina, convinsă de acum că se va repeta scena din noaptea de după înmormântarea părinţilor lui.
De frică simţi un ghem în plex când în mintea ei se făcu brusc o legătură între maşinile de poliţie de pe coasta muntelui şi absenţa băiatului. Se grăbi să coboare scările şi cercetă rapid încăperile de la parter cu speranţa că Joey putea fi acolo.
Nu era.
Când ajunse la bucătărie, copiii o aşteptau deja. Alison lua căni din dulapul de deasupra tejghelei, iar Logan căuta cacaua în cămară. Când văzu expresia de frică de pe faţa maică-sii, de pe buzele lui Alison pieri zâmbetul.
— Ştiţi cumva unde e Joey? întrebă Mary Anne. L-aţi auzit ieşind afară?
Alison clătină, nedumerită, din cap.
— Nu e în camera lui?
— Nu e în casă, o informă Mary Anne.
Teama i se transformase în panică. Ce s-ar fi putut întâmpla? Doar n-o fi urcat în munţi în mijlocul nopţii? Şi chiar dacă ar fi făcut-o, ce legătură aveau maşinile de poliţie cu el? De unde să fi aflat cineva că el plecase?
Nu puteau avea nici o legătură cu Joey. Nu puteau! Deşi încercase să se autoliniştească, îşi aminti coşmarul din care tocmai se deşteptase. Văzu încă o dată sângele picurând din mâinile întinse ale băiatului şi expresia de răceală din ochii lui. Aceeaşi răceală pe care o zărise în dimineaţa aceea... Nu! Ce se întâmplase pe coasta muntelui n-avea nimic de-a face cu Joey! El trebuia să fie undeva, prin apropiere.
Pârâul! Acolo se dusese cu două nopţi în urmă.
Mary Anne scoase lanterna mare cu acumulator din priza montată pe perete, lângă uşa din spate, şi o aprinse când ieşi în întuneric. Îndreptă fascicolul de raze strălucitoare dincolo de curte, cu speranţa firavă că-l va zări pe Joey, venind înapoi spre casă.
Inima îi tresări când zări o mişcare în lumină. Reveni cu fascicolul şi căută prin beznă fiinţa care fusese acolo.
Doi ochi strălucitori licăriră verzui în întuneric. Mary Anne icni, apoi se destinse când recunoscu făptura care îndepărta rapid în noapte.
— Ce era? izbucni Logan din spatele ei. Ce ai văzut?
— Un pui de raton, îi răspunse maică-sa.
Logan se înghesui în ea.
— Unde e? îl putem prinde?
— Nu acum, Logan! se repezi Mary Anne, simţind că-i cedează nervii. Treci înapoi în casă! Trebuie să-l caut pe Joey!
— Vreau să vin şi eu! se încăpăţână băiatul atras de perspectiva unei aventuri în întuneric la miezul nopţii.
— Logan, nu mă cert acum cu tine! Treci înapoi în casă şi rămâi acolo!
Puştiul făcu ochii mari, şocat de asprimea maică-sii. Făcu câţiva paşi înapoi.
— Te rog! îşi îmblânzi Mary Anne atitudinea când văzu durerea din ochii fiului ei.
Cu orgoliul satisfăcut, Logan se răsuci pe călcâie şi se întoarse în casă, trântind uşa după el.
Mary Anne o porni spre partea din faţă a casei prin beznă, lipită de zid. Când ajunse la colţ mătură zona parcării cu fascicolul de lumină, apoi îndreptă lanterna spre pâlcul Oe arbori înălţaţi între casă şi pârâu.
— Joey? strigă ea. Joey, unde eşti?
Nu primi nici un răspuns, aşa că se despărţi de adăpostul casei, traversă curtea şi se îndreptă spre pădure. Se opri brusc când auzi un sunet venind din şopron.
Era un hârşâit, ca şi cum ceva încerca să iasă de acolo.
Sângele îi îngheţă în vene şi mâinile începură să-i tremure, îşi aminti ultima dată când fusese pe aici în toiul nopţii şi găsise ceva în şopron.
Să se ducă înapoi în casă şi să cheme pe cineva în ajutor?
Să cheme pe cine?
Şerifii erau, probabil, la camping.
Bill Sikes?
Îşi aduse aminte de îngrozitoarele cuvinte rostite de el în dimineaţa aceea, când se referise la animalele ce se iveau din pădure: "Ceva e acolo, afară, şi începe să mă irite tare".
Poate că ar fi mai bine să se urce la volanul Roverului şi să se ducă până la cabana lui. Însă atunci ar trebui să-şi ia copiii cu ea, căci nu putea să-i lase singuri acasă.
— Joey! strigă din nou, cu vocea spartă de frică. Mă auzi? Se auzi încă o dată sunetul ăla din şopron. Acum, însă el
fu urmat de ceva care aducea a mârâit.
Mary Anne se întoarse, gata să-şi ia zborul înapoi spre casă. N-o făcu. Îşi dădu seama că în noaptea asta ceva se schimbase. Dar ce anume?
Un gând o străfulgera. Caii erau tăcuţi!
Ultima dată nechezaseră nervoşi şi băteau cu copitele în lemnăria boxelor.
În noaptea asta era linişte. O linişte totală de parcă n-ar fi existat nici o fiinţă vie acolo. De parcă...
Se îngrozi brusc şi o rupse la fugă, aproape împiedicându-se, înapoi spre bucătărie. Apucă receptorul telefonului cu o mână şi deschise agenda locală de numere cu cealaltă. Frunzări paginile până când găsi ceea ce căuta. Se plimbă, nervoasă, pe loc cât timp se făcu legătura. Spre surprinderea ei, i se răspunse aproape imediat după ce telefonul de la celălalt capăt începu să sune. Uşurată, începu să bolborosească:
— Oh, slavă Domnului că eşti acolo! Aici e Mary Anne Carpenter, Olivia. Ştiu că e târziu, dar Joey lipseşte, şi ceva e în şopron, şi mi-e o frică de moarte şi ştiu că sun de parc-aş fi cea mai mare...
— Vin imediat acolo, îi reteză logoreea Olivia. Stai în casă. Ceva se întâmplă. O să-ţi povestesc când ajung acolo.
Peste nici cinci minute, luminile farurilor de la maşina ei măturară curtea. Olivia trase camioneta în faţa casei. Când Mary Anne deschise uşa, văzu că doctoriţa ţinea o puşcă strâns în mână.
— Hai să aruncăm o privire, o invită Olivia, pornind deja către şopron.
Mary Anne le porunci din nou copiilor să rămână în casă şi i se alătură celeilalte femei. Lanterna din mâna ei fixă uşa şopronului cu cercul de lumină răspândit de ea.
— Ai spus că se întâmplă ceva, rosti Mary Anne. Te-ai referit cumva la maşinile alea de poliţie din pădure?
Olivia încuviinţă.
— Ceva a atacat din nou campingul. Am vorbit cu dispecera de la sediul şerifului dar n-a ştiut să-mi spună prea multe. Mi-a transmis numai că nişte persoane au coborât de acolo ceva mai înainte şi au anunţat că murise un individ, poate chiar doi.
— Doamne! răsuflă Mary Anne.
Ajunseseră la uşa şopronului. Mary Anne ezită să intre. Nu era convinsă că voia să afle ce se găsea înăuntru. Olivia, însă, desfăcu piedica armei, introduse un cartuş pe ţeava şi-i făcu semn:
— În regulă, sunt gata. Deschide uşa.
Cu inima bătându-i să-i spargă pieptul, Mary Anne ridică zăvorul de pe uşile grele şi auzi imediat un scâncet familiar dinăuntru.
— Oh, Isuse! suspină ea şi deschise uşa larg. Sunt o idioată! E Storm.
Imensul câine năvăli pe uşă şi se ridică pe labele dindărăt, îşi înfipse labele din faţă în pieptul femeii şi începu s-o lingă pe faţă. Olivia scoase cartuşul, puse piedica la loc şi coborâ ţeava puştii.
— Ce faci aici, băiete? zise ea. Ne-ai speriat de moarte! Ce se întâmplă aici?
În timp ce animalul îşi schimbă obiectul manifestării de afecţiune asupra doctoriţei, Mary Anne intră în şopron şi lumină cu lanterna de jur-împrejur. Cei trei cai erau aliniaţi ca de obicei, cu capetele aplecate peste grilajul boxelor şi clipeau, orbiţi de strălucirea fascicolului luminos. Mary Anne păşi în lungul ieslei din faţa cailor, găsi comutatorul de lumină şi aprinse lămpile mari suspendate de grinzile din acoperiş. Stinse lanterna şi începu să cerceteze şopronul.
Îl găsi pe Joey în boxa goală de la capătul ieslei. Era învelit cu o pătură şi dormea profund. Mary Anne intră în boxă şi rămase nemişcată câteva clipe, privind la Joey cum doarme. Ce-l adusese aici? De cât timp se afla în grajd? îngenunche şi-i atinse umărul cu blândeţe. Băiatul se trezi imediat, se îndepărtă de ea, apoi se ridică în capul oaselor, clipind în lumină. Se destinse numai când o recunoscu. Abia atunci i se şterse expresia de uluire şi de animal fugărit de pe faţă. Dându-şi seama unde se găsea, adoptă un aer defensiv, ca şi cum ar fi fost prins cu mâţa-n sac.
— Joey? rosti Mary Anne cu vocea blândă. Joey, de ce dormi aici? De ce nu te afli în pat?
El se încruntă uşor, apoi se însenină.
— E... e o chestie pe care o fac uneori, murmură el. Câteodată nu pot, pur şi simplu, să dorm în casă. Aşa că vin uneori aici şi dorm cu caii.
Apoi, tonul vocii îi deveni agresiv:
— Alor mei nu le păsa niciodată. Mă lăsau s-o fac de câte ori voiam.
— Înţeleg, zise Mary Anne, deşi nu înţelegea deloc.
Nu-i venise să creadă spusele băiatului. N-avea nici un sens ca Audrey Wilkenson să-şi lase fiul să se chinuie într-un grajd. Cu toate astea, cum îl putea ea contrazice dacă el spunea că maică-sa îl lăsa să procedeze aşa? Cum ar fi putut să afle ce anume îi dădea Audrey voie să facă şi ce nu?
— Mă rog, acum vino înapoi în casă, bine? îl ragă ea. S-au sculat şi Alison şi Logan, şi o să preparăm nişte cacao. Cum ţi se pare ideea?
Lăsând pătura acolo unde era, Joey se sculă de jos şi se apucă să-şi îndrepte hainele mototolite de pe el. Ciudata senzaţie, acea înfricoşătoare senzaţie de nervozitate, care-l cuprinsese în strânsoarea ei ceva mai devreme şi care îl scosese din casă în bezna nopţii, dispăruse.
Ceva, un fenomen oarecare, de care n-avea nici o cu noştinţă, îl scăpase de acel chin din propria-i minte.

* * *

Huruitul elicelor elicopterului se auzea tot mai aproape. Rick Martin se ghemui instinctiv când îl izbi jetul de gaze emis de rotor. În jurul lui se stârni o mică furtună de praf şi de ace de conifere. Îşi acoperi ochii cu mâna şi se strădui să vadă ceva în lumina dată de lămpile de aterizare ale maşinii zburătoare. O frânghie atârna de pântecele ei. La capătul ei, spânzura hamacul cu care Tony Moleno şi cu el aveau să ridice corpul însângerat al Tamarei Reynolds.
— Aşa-i perfect! strigă el în staţia radio, sperând să fie auzit de pilot. Stai aşa şi mai coboară un pic!
Hamacul porni să coboare uşor. Rick plecă pentru câteva clipe de acolo pentru a verifica starea tinerei femei care zăcea inconştientă încă în ruinele cortului unde fusese găsită. Rănile îi fuseseră pansate stângaci cu ajutorul trusei de prim-ajutor din maşina de patrulă, dar sângele proaspăt începuse deja să mustească prin faşă albă.
— Cum se simte? îl întrebă el pe Moleno care se aplecase lângă ea şi-i lua pulsul cu degetele pe gât.
— Are încă puls dar respiraţia i se înrăutăţeşte.
— Dacă va mai trăi până ajunge sus, o să reziste până la Boise, replică Rick ieşind din cort.
În timp ce coşul mare cu targa improvizată atingea; pământul la câţiva paşi mai departe, şeriful se uită la individul care sosise în sat cu o oră în urmă pentru a raporta atacul din camping. Acesta stătea acum la marginea locului de campat. În lumina focului, i se vedea o dâră de sudoare care-i şiroia pe piele în ciuda răcoarei nopţii. Îşi ţinea braţul pe după nevastă-sa. Femeia se sprijinea zdravăn de el şi părea că e în pragul colapsului. Copiii lor, un băiat de aproximativ cinci ani şi o fată de patru se ţineau strâns de picioarele mamei lor.
— Daţi-ne o mână de ajutor! urlă Rick.
Omul se uită la nevastă-sa, ca şi cum n-ar fi fost sigur că îndemnul i-ar fi fost adresat lui, dar îşi dădu seama că nu putea fi adresat altcuiva. Îşi lăsă nevasta să aibă grijă de copii şi se apropie în grabă.
— Dă jos lanţul de pe coş, îi strigă Rick lui Tony Moleno. Se apucă, apoi, să-i explice tânărului, al cărui nume îl ui-
lase deja, ce aveau de făcut.
— Toţi trei o s-o ridicăm în acelaşi timp. Eu o să-i iau capul, iar dumneata picioarele. Chestia e să n-o mişcăm mai mult decât e nevoie. Ai priceput? Odată ce va fi pe targa, o s-o ducem până la coş, o vârâm înăuntru şi apoi o lăsăm să-şi in zborul.
Pânâ când termină instructajul, Tony Moleno se întorsese. Toţi trei o mutară cu grijă pe femeie, care era încă în stare de inconştienţă, pe targa, apoi o scoaseră dintre rămăşiţele cortului. Coşul mare zăcea pe sol. Cablul subţire de legătură cu aeronava atârna moale lângă el. Cei trei plasară targa în coş, luptându-se cu curentul dat de elice. Rick strânse curelele de asigurare a tărgii, apoi dădu înapoi şi-i făcu semn pilotului să plece. Cablul se întinse şi coşul se ridică de pe sol, balansându-se uşor pe măsură ce aparatul începu să se mişte uşor înainte.
— Rahat! strigă Tony, mai tare ca vuietul motorului. Coşul se legăna încet, îndreptându-se către un pâlc de pini
Înalţi de la marginea zonei.
— Ce dracu' face ăsta?
Cei trei bărbaţi rămaşi pe sol priviră îngroziţi cum coşul se apropia tot mai mult de copaci. Brusc, elicopterul se înălţă drept în sus, iar coşul şterse aproape vârfurile arborilor în timp ce vinciul îl trăgea înăuntru aparatului.
— Isuse! exclamă Tony, atunci când zarva elicelor începu să se piardă. Să nu mă obligi vreodată să mă sui în vreo chestie d'asta, bine?
Rick îşi ignoră partenerul. Îl studia pe individul care îM clamase agresiunea din camping.
— Mai vreţi să-mi spuneţi ceva? Poate aţi uitat ceva, domnule...?
— Jenson. Peter Jenson.
Omul clătină din cap.
— Nu mai am nimic de zis. Zău aşa. Căzusem într-un somn profund. Copiii erau în cort, iar Peg şi cu mine dormeam afară. Eu n-am auzit nimic, dar Peg s-a deşteptat. A crezut că a auzit ceva şi m-a trezit şi pe mine. Am ascultat! amândoi în tăcere. La început n-am auzit nimic dar apoi, când eram pe punctul de a adormi la loc, a ajuns până la noi un sunet. N-a fost ca un ţipăt sau ceva de genul ăsta. Semăna cu un geamăt. Oricum, când l-am auzit din nou, m-am decis să mă duc să văd ce e. Peg a intrat în cort cu copiii, iar eu mi-am luat lanterna şi am venit până aici.
Privi rămăşiţele cortului şi scena sângeroasă de acolo, luminată ca ziua de farurile cu halogen ale celor două maşini de patrulă parcate la marginea locului. Tresări când se uită la cadavrul făcut bucăţi al lui Glen Foster care zăcea încă acolo unde fusese descoperit, pe jumătate acoperit de rămăşiţele sacului de dormit.
— N-am ştiut ce să fac. I-am strigat nevestei să rămână în cort apoi m-am îndreptat spre maşina noastră.
Clătină din cap a îndoială.
— Poate că a fost o idioţenie, nu? Adică, cel care a făcut masacrul ăsta e încă afară, pe undeva. Dar ce altceva puteam face? Femeia era încă în viaţă.
Rick Martin îşi puse mâna pe umărul bărbatului.
— Mie mi se pare că oricine a fost cel care a provocat măcelul ăsta n-ar mai fi rămas prin zonă după aceea. Iar locul de parcare e la numai o jumătate de milă în josul drumului.
Buzele lui Jenson se strâmbară.
— Dacă m-aţi fi întrebat în noaptea asta unde e, v-aş fi răspuns că se află la mai mult de zece mile.
— Ce ştiţi despre oamenii ăştia? întrebă Rick. I-aţi cunoscut?
— Am vorbit cu ei când ne-am întâlnit, dar asta-i tot. În tiara momentului acela nu i-am mai zărit niciodată în viaţa mea.
Se uită înspre nevastă-sa, care se mutase la masa de picnic de lângă vatra focului. Copiii o flancau încă, iar braţele ei înconjurau, protector, umerii.
— Uitaţi ce e, continuă Jenson. Îmi daţi voie să-mi aduc maşina aici în noaptea asta? Aş vrea să împachetăm şi s-o ştergem de aici. În nici un caz nu se pune problema ca nevastă-mea şi copiii să se culce la loc; nu, după tot ce s-a petrecut aici.
Rick dădu, aprobator, din cap.
— Mâine o să vină o întreagă echipă aici. Deocamdată am să las cadavrul unde se află acum.
Jenson se holbă la el. Pe spinare i se scurse un fior de gheaţă la gândul că mortul va fi lăsat în cortul acela până dimineaţa. Ca şi cum i-ar fi citit gândurile, buzele şerifului schiţară un zâmbet.
— Nu prea am altceva de făcut. Băieţii de la criminalistică din Boise n-or să urce, în nici un caz, până aici în noaptea asta, iar eu n-o să mişc nimic până ce nu e trecut totul pe sub lupa lor. Tot ce pot face e să plantez o santinelă pentru restul nopţii. Dacă vă convine, vă iau cu mine până la parcare, în noaptea asta o să las poarta deschisă, cu o panglică de poliţie de-a curmezişul ei.
Făcu o pauză, apoi reluă:
— Cred că vă daţi seama că o groază de lume o să vrea să vorbească cu dumneavoastră în următoarele câteva zile, nu?
Îşi aţinti privirea pe chipul omului, căutând şi cel mai mic semn de supărare pe care i l-ar fi pricinuit cuvintele sale. Jenson se mulţumi, însă, să dea din cap.
— Aveţi numele şi adresa mea.
Inspiră adânc şi dădu drumul aerului cu un lung oftat.
— Tâmpit mod de a încheia vara, nu-i aşa? Am venit până aici pentru un ultim weekend liniştit, şi...
Vocea i se stinse, apoi omul clătină din cap.
— Ce părere aveţi, de ce a fost lovit cortul lui? întreba el. De ce n-a fost al meu?
Era aceeaşi întrebare care-i revenea obsedant în mina şerifului, încă de când îi descrisese Peter Jenson pentru primi oară grozăvia descoperită de el. Nu putea răspunde, însă, pentru că n-avea nici un răspuns şi nici nu exista vreo posiblf litate să obţină vreunul până ce nu avea să fie cercetat locul de echipa de criminalişti.
Oare îl atrăsese ceva pe atacator special către cortul acela sau către cuplul dinăuntru?
Sau fusese un atac la întâmplare, la fel cum se presupunea că fusese cel anterior din acest camping?
N-avea de unde să ştie. În fundul sufletului se întreba dacă va şti vreodată. De un singur lucru era sigur, însă.
Cel mai frumos camping din zonă, cel de lângă Coyote Creek, avea să fie închis.
Va fi sigilat pentru tot restul anului, dacă nu pentru totdeauna.

11

A doua zi, de dimineaţă, cerul se făcuse de plumb şi începuse o ploaie măruntă care înmuia păşunile şi spăla copacii de praful verii. Aerul era muşcător, şi Valea Sugarloaf fusese cuprinsă peste noapte de frigul umed al toamnei.
— De ce trebuie să mergem azi la şcoală? se plânse Logan, tncercând cu un ultim efort să-şi mai amâne cu o zi începutul coşmarului său din fiecare toamnă. N-o să fie nimeni acolo! Afară toarnă cu găleata şi pun pariu că o să se umfle pârâul, şi...
— O să meargă toţi şi o să te duci şi tu! i-o reteză Mary Anne. Vrei să mergi cu Joey şi cu Alison sau vrei să te duc eu cu maşina?
Logan făcu ochii mari. Era ameninţat să fie umilit dacă o lăsa pe maică-sa să-l conducă până la şcoală. Se grăbi să-şi introducă braţele în mânecile jachetei sale răspurtate.
— Dacă îngheţ şi mor? se lamenta el, negăsind nici un motiv pentru care să nu mai încerce o lovitură. Ar fi trebuit să-mi cumpăr o geacă nouă ieri. Era una grozav de faină! Din piele, căptuşită cu blană de oaie, şi...
— Şi n-o să îngheţi! îl întrerupse Mary Anne, tocmai când el se aprinsese mai tare. Şi acum du-te sau o să pierzi autobuzul şi o să trebuiască să mergi pe jos până în oraş.
— Eu mai pun încă pariu că n-o să fie nimeni acolo, murmură Logan supărat.
Ştia deja că n-o să ţină nici o şmecherie. Se târâ, leneş, către uşa din spate, îşi trase gluga pe cap şi o luă la fugă să-l ajungă din urmă pe Alison şi pe Joey, care erau pe punctul de a se face nevăzuţi după prima curbă a drumului.
Patruzeci de metri mai încolo, Joey o coti pe o cărare care o făcea la stânga.
— Unde te duci? se miră Logan.
— E o scurtătură, îl lămuri Joey. Veniţi pe aici.
Alison şi Logan se priviră cu îndoială. Le venise la
amândoi acelaşi gând. Cu o zi înainte, când soarele străluceai pe cer, fusese o încântare să se plimbe prin pădure, să audă covorul de ace de pin scrâşnind sub tălpile lor şi să se hârjonească pe lângă malurile apei.
Acum, însă, în burniţa aceea rece, cu cerul apăsător, ce întuneca totul deasupra ei, pădurea părea că se închisese în ea însăşi. Copacii, care le oferiseră ieri umbră în calea raze-l lor fierbinţi de soare, căpătaseră un aspect ciudat de ame-l ninţător, ca şi cum de după fiecare dintre ei pândea, nevăzut,! vreun pericol.
— P-poate că-i mai bine să rămânem pe drum, propuse Alison. Adică, dacă ne rătăcim?
Joey se strâmbă dispreţuitor:
— N-o să ne rătăcim. Eu întotdeauna o iau pe aici.
Zâmbetul ironic i se lăţi pe faţă.
— Doar nu faci pe tine de frică, nu-i aşa?
Ochii lui Logan se îngustară când auzi remarca la adresa curajului soră-sii. Se hotărâ.
— Eu nu fac, declară el, apucând-o pe potecă.
Sub picioarele lui, mustind de apă, acele coniferelor bălteau, în timp ce pe glugă i se spărgeau picături mari de | ploaie de pe crengile ude care se întindeau deasupra capului lui.
— Hai, Alison, se rugă el de soră-sa. E fain.
Însă fata ezită încă. Se întrebă încă o dată ce căutaseră maşinile de poliţie noaptea trecută în camping. Deşi nici maică-sa, nici Olivia Sherbourne nu le povestiseră nimic, Alison era convinsă că doctoriţa aflase ceva.
Era clar că fusese ceva rău. Altfel de ce să nu le fi istorisit nimic? Pentru ea, pădurea avea acum o înfăţişare sinistră. Nu-şi părăsi poziţia.
— Cred că ar trebui să rămânem pe şosea, insistă ea. Cărarea e noroioasă.
— Laşa, laşa! intona Logan. Alison e o laşă!
Tachinarea fratelui ei îndepărtă îndoiala resimţită de fată.
— Bine, să mergem, se hotărâ ea, părăsind şoseaua şi afundându-se în pădure.
Copacii se îndesiră în jurul lor. Pe măsură ce poteca îngustă şerpuia şi cotea, despărţindu-se tot mai mult de şosea, Alison şi Logan începură să se simtă tot mai neliniştiţi.
De pretutindeni veneau către ei zgomote bizare, pe care nu le mai auziseră înainte, deşi Joey insista cu explicaţia că nu e nimic altceva decât sunetul apei picurând de pe copaci şi al veveriţelor care cutreierau ierburile în veşnica lor căutare de hrană.
Alison încremeni când auzi plesnetul sec al unei ramuri.
— Ce-a fost asta? şopti ea.
— C-ce? se făcu Logan că nu auzise, deşi inima îi bătea cu putere.
— N-a fost nimic, îi calmă Joey. Probabil o căprioară.
— Dacă a fost un urs? rosti Logan cu voce subţire. Dacă a fost un grizzly?
— Vă spun că n-a fost nimic, insistă Joey. Vreţi să ne continuăm drumul odată?
O porniră din nou, însă Logan se lipi acum de soră-sa şi-şi strecură mâna în mâna ei. Ploaia se rări, dar picăturile continuau să cadă continuu de pe ramurile copacilor. Fetei i se păru că aude ceva mişcându-se prin pădure, la câţiva metri de ei, în partea stângă. Se opri din nou şi strânse tare mâna frăţiorului mai mic.
— Ce e? întrebă Logan cu voce şoptită.
— Sst! şuieră Alison cu degetul la buze. Ascultă!
Joey se oprise şi el. Se încruntă şi ciuli urechile ca să sesizeze şi el acel zgomot care atrăsese atenţia fetei.
Se auzi din nou.
Era un trosnet sec, ca şi cum ar fi plesnit o rămurică sub călcătura unui pantof. Imediat se auzi altă rămurică tros nind, apoi un foşnet într-un tufiş dinaintea lor, situat puţin lateral în stânga.
Cei trei copii se holbară înspre locul de unde auziseră acele zgomote. Brusc, un plopişor începu să se scuture, deşi vântul nu bătea deloc, iar frunzele lui licăriră când căzură de pe ele picături de apă ca o ceaţă. Încremeniră toţi trei.
Se auzi o voce:
— O să mori, Joey Wilkenson.
Cu inima bătându-i nebuneşte, Alison îl trase pe Logan mai aproape de ea, înconjurându-l protector cu braţele, în timp ce el se ghemui strâns la pieptul ei. Joey privi în jur şi apucă un băţ putrezit de jos.
— Vin după tine, Joey, şopti vocea. O să te prind...
În tufiş se auzi un alt foşnet. Plopişorul tremură din nou de parcă îl scutura ceva.
Joey îşi duse braţul drept la spate, atât de repede încât Alison abia observă ce intenţiona el să facă. Joey aruncă lemnul în direcţia din care venea ameninţarea. Băţul vâjâit prin aer, apoi se izbi de ceva, în tufiş, cu un pocnet moale. O voce ţipă:
— Isuse! Puteai să mă răneşti!
— Vino până aici şi-ţi arăt eu ţie rană! contraatacă Joey cu vocea încărcată de furie.
Se auzi acum un foşnet puternic. O clipă mai târziu, se iviră doi copii, un băiat şi o fată, cam de aceeaşi vârstă cu Alison şi Joey. Îşi croiră drum printre bălării şi păşiră pe cărare. Aveau amândoi ochii albaştri şi părul blond şi erau amândoi îmbrăcaţi în blugi şi cu cămăşi groase pe sub balonzaidele deschise. Alison îi recunoscu de la înmormântarea care avusese loc cu o săptămână în urmă, unde niciunul dintre ei nu făcuse mai mult decât să-l salute scurt din cap pe Joey. Nici acesta nu se arătase prea prietenos faţă de ei. Celălalt băiat îl privea, acum, cu mânie pe Joey şi-şi freca de zor umărul izbit de băţ.
— Zău că ţi-ai ieşit din minţi, Joey!
Gura lui Joey exprima asprime, iar ochii îi străluceau în cap de mânie.
— Dacă aş fi vrut să te rănesc, aş fi făcut-o, să ştii, se repezi el. În plus, nici măcar nu m-ai speriat!
Însoţitoarea băiatului se uită dispreţuitoare la Joey.
— Cred că ţi-a sărit o doagă, imbecilule! rosti ea.
Nemaiacordându-i nici o atenţie, îşi înclină capul pentru a o privi întrebătoare pe Alison.
— Tu trebuie să fii Alison Carpenter, iar el e fratele tău, nu-i aşa?
Inima celeilalte fete bătea încă cu putere de pe urma groazei pe care o simţise când auzise acea voce venind de undeva din pădure. Alison reuşi să dea, tăcută, din cap.
— Eu sunt Andrea Stiffle, iar el e fratele meu, Mike. Suntem gemeni. Locuim mai încolo.
Indică cu degetul către nord, dar Alison nu reuşi să zărească nimic din pricina plopilor deşi care-i înconjurau.
— Sunt poteci peste tot, explică Andrea, cu un zâmbet fugar către Alison. Asta începe de la şoseaua voastră, dar în cea mai mare parte se găseşte pe proprietatea noastră. Cu toate astea, voi o puteţi folosi, adăugă ea, excluzându-l intenţionat pe Joey.
Alison îşi aminti de grupul de copii care îl jigniseră atât de evident pe Joey cu o zi în urmă. Văzând acum că Andrea şi Michael Stiffle îl tratează cu aceeaşi ostilitate, se întrebă dacă n-ar trebui să nu le mai acorde nici o atenţie celor doi. Înainte de a se decide, însă, Logan se băgă între ei, cu vocea lui subţire:
— Cum se face că aţi încercat să ne speriaţi?
Andrea se uită ironic la el.
— Pen'că ne-am imaginat că va fi floare la ureche s-o facem după tot ce s-a întâmplat azi-noapte. Şi a ţinut, nu-i aşa?
— După tot ce s-a întâmplat azi-noapte? repetă Alison, amintindu-şi de privirile cu subânţeles pe care şi le arunai seră maică-sa şi Olivia Sherbourne cu o noapte înainte, în timp ce îşi beau ceştile de cacao.
Andrea şi Michael se priviră, apoi izbucniră amândoi în acelaşi timp:
— A fost ucis un tip la Coyote Creek..., începu Michael,
— A fost nevoie s-o transporte pe femeie în zbor îs Boise, se amestecă Andrea.
Cu vocile întretăindu-se, cei doi Stiffle se apucară să repete cele auzite de la părinţii lor la micul dejun în acea dimineaţă, în timpul acesta, Logan Carpenter se înghesui mau tare în soră-sa. Făcuse ochii mari imaginându-şi cadavrul bărbatului în cortul părăduit.
— Dar ce a fost? se interesă, neliniştită, Alison.
Pădurea părea că se strânge din nou în jurul ei. Curiozitatea învinse, însă, antipatia instantanee simţită faţă de cealaltă fată.
— Ce i-a atacat?
Michael înălţă din umeri.
— Nu ştie nimeni. Ar fi putut să fie un urs.
Vocea îi deveni misterioasă şi ochii săi îl fixară pe Logan.
— Sau a fost, poate, altceva.
— C-ce? murmură Logan.
Se îndoia că voia, cu adevărat, să afle, dar nu rezistase să întrebe.
Michael îşi înfipse privirea în ochii puştiului.
— Poate că a fost un Sasquatch, şopti el, ridicându-şi braţele şi înălţându-se pe călcâie ca să arate ca un uriaş.
— Ce e un Sasquatch? întrebă Logan, fremătând.
— Nimeni n-a văzut vreunul de aproape, răspunse Andrea, preluând din zbor povestea fratelui ei. Trăiesc în munţi şi au doi metri înălţime.
Logan se cutremură. Privirea îi fugi spre buruienile dese. Se înnegura când îşi închipui că acolo putea vieţui cine ştie ce monstru.
— Nu-i adevărat, protestăel.
Adăugă apoi, cu voce mică:
— Nu-i aşa?
— E doar o poveste, Logan, îl asigură Alison, cu toate cil pielea de pe ceată i se zbârlise când se întrebase şi ea ce se putea ascunde în hăţişul de vegetaţie de la marginile laterale ii Ic potecii.
— Poate că e, poate că nu e, puse Michael paie pe foc.
Îl strigă pe Joey, care o luase înainte şi se îndepărtase de micul grup:
— Hei, Joey! Asta a fost fiinţa care a atacat campingul? Un Sasquatch? Sau ai fost tu?
Faţa băiatului se făcu roşie ca purpura. Se abţinu să facă vreun comentariu şi se mulţumi să-i arunce lui Michael o privire sumbră. Michael pufni în râs şi îşi înghionti sora, care se strâmbă în spatele lui Joey.
Alison simţi că se învârteşte totul cu ea. Ce voia Michael na spună? Glumise oare? Trebuie să fi glumit! Şi totuşi ceva din vocea lui spunea că vorbise serios. Ce le făcuse Joey, oare?
Ajunseră la drum înainte ca Alison să inventeze o cale de a o întreba pe Andrea Stiffle de ce nu-l plăcea pe Joey. Autobuzul pentru şcoală tocmai oprea în staţie la cincizeci de metri mai departe. Michael şi Andrea o rupseră la fugă. Fiecare voia să fie primul care să-i pună la curent pe cei dinăuntru cu evenimentele însângerate de la camping. Alison şi Logan păşiră alături de Joey. Nici unul nu scosese vreo vorbă până ce urcară, la rândul lor, în autobuz. Fură întâmpinaţi de un hohot de râs din partea unei cete de copii din spatele maşinii.
Trăgeau toţi cu urechea la ceea ce le şopteau cei doi Stiffle.
Alison observă că se holbau toţi la Joey.
Deşi îl cunoşteau de-abia de o săptămână, din sentiment de solidaritate, Alison îi cuprinse mâna lui Joey într-a ei.
Băiatul nu fâcu nici un gest de a şi-o retrage. Pulsul fetei se acceleră de pe urma zâmbetului care apăru pe faţa lui şi a uşoarei apăsări exercitate de degetele lui pe ale ei. Tot restul călătoriei rămaseră apropiaţi unul de altul, cu palmele împletite, prefăcându-se amândoi că nu aud şoaptele ce se abăteau înspre ei din spatele autovehicolului.

* * *

"Poate că ar ii trebuit să rămân acasă", cugetă Mary Anne.
Stătea pe scaunul din faţă al camionetei conduse de Olivia Sherbourne. Cu mâna dreaptă ţinea strâns mânerul portierei de lângă ea pentru a se putea echilibra în timp ce vehicolul sălta pe drumul desfundat care ducea la camping.
"Poate că ar trebui, într-adevăr, să plec acasă, în New Jersey. Să le fac bagajele copiilor şi să evadez de aici cât pot de repede..."
În timp ce Olivia manevra camioneta în susul potecii, gândurile celeilalte femei ieşiră de sub control.
Cu o noapte în urmă, în camping murise oribil un om, iar femeia care era cu el se afla încă, de dimineaţă, în terapie intensivă, într-un spital din Boise. De când Olivia îi povestise, noaptea târziu, ce putuse afla despre cele întâmplate în camping, Mary Anne fusese incapabilă să respingă bănuiala obsedantă care o încerca şi anume că atacurile din camping aveau o legătură cu morţile lui Ted şi Audrey. Răsucindu-se sub aşternut, incapabilă să adoarmă, îşi spusese de sute de ori că nu există nici o legătură, că morţile prietenilor ei nu fuseseră altceva decât nişte accidente stupide, nişte evenimente nefericite, bizare chiar, legate unul de celălalt fiindcă dacă Ted n-ar fi fost lovit de copita iepei, atunci Audrey nu s-ar fi urcat pe munte în noaptea aceea. Oricum, însă, nu puteau fi legate de această... această oroare.
Cu toate astea, întrebările o rodeau pe dinăuntru. Ceva trebuia s-o fi speriat pe Sheika. În săptămâna petrecută la fermă, Mary Anne ajunsese să cunoască cât de blinda era iapa. Animalul nu făcuse niciodată nimic altceva ca să se mai sperie de ea şi nu arătase nici un semn de agresivitate. Oare acel ceva, sau cineva, care atacase campingul cu o noapte în urmă fusese şi în şopron? Cât de aproape fusese de un atac asupra ei în noaptea în care Joey dispăruse şi ea simţise mişunând în şopron ceva care mârâise şi se năpustise asupra uşii?
Când se iviseră zorile cenuşii renunţase la ambiţia de a mai adormi. Până când reuşise să coboare scările în bucătărie începuse ploaia, care se adăugase la starea ei de depresie. Apoi, după ce copiii plecaseră în sfârşit la şcoală şi Bill Sikes se dusese la treburile lui, pustietatea casei îi întinsese nervii la maximum. Se trezise că bântuie, ca o stafie, prin camere, auzind sunete pe care nu le putea identifica şi imaginându-şi că o fiinţă se furişează prin casă şi o urmăreşte.
Începuse să-i surâdă ideea de a se întoarce în New Jersey, chiar dacă asta însemna să se întoarcă la Alan.
Când sosise Olivia Sherbourne, trântind portiera camionetei şi ureând cu grijă şi în grabă pe scările din faţă, cu capul mult aplecat pentru a se feri de ploaie, Mary Anne se simţi uşurată. Fusese o senzaţie mai puternică decât simpla bucurie de a primi vizita unui vecin. Când deschisese uşa nu încercase deloc să-şi ascundă plăcerea de a o vedea pe Olivia. Când i se oferise, însă, cafea, doctoriţa clătinase din cap.
— Mă duc sus, la camping, şi m-am gândit să mă abat pe aici şi să văd ce mai faci.
Mary Anne se arătase surprinsă de faptul că doctoriţa se ducea să vadă scena acelei crime, aşa că Olivia se grăbise să-i explice:
— M-a rugat Rick să mă întâlnesc cu el acolo ca să-l ajut să descopere urme. Crezi sau nu, dar să ştii că sunt un bun detectiv. Oricum, mi-a venit ideea că s-ar putea să te simţi cam ciudat aici, fără nimeni altcineva în afară de Bill Sikes.
Privise spre şopron şi spre câmp, apoi se întorsese spre Mary Anne.
— Sikes mai e încă aici, nu?
Mary Anne dăduse afirmativ din cap, amintindu-şi cele câteva cuvinte pe care îngrijitorul i le spusese în dimineaţa aceea ivindu-se subit la uşa bucătăriei înainte de a se apuca de muncă.
"Mie mi se pare că treaba merge din rău în mai rău p'aici", rostise el. "Poa' vă gândiţi s-o roiţi d'aici".
Mary Anne îi zâmbise subţire Oliviei.
— Da, Bill Sikes e încă aici dar nu ştiu pentru cât timp. A venit la mine de dimineaţă sugerându-mi "s-o roiesc", cum a zis el.
Sprâncenele Oliviei se înălţară o părere.
— Şi te gândeşti serios la asta?
Mary Anne oftase.
— As vrea să ştiu şi eu la ce mă gândesc.
Era sigură de un singur lucru: nu voia să rămână singura în casă în dimineaţa aceea.
— Ascultă, ce-ar fi să merg cu tine, iar după aia să luăm prânzul în oraş? propusese ea. Desigur, dacă ai timp.
În timp ce Olivia reflecta la propunere, Mary Anne înşfăcase o haină din cuierul de pe hol şi ieşise din casă înainte ca Olivia să poată protesta sau să mediteze la ceea cel făcea.
Camioneta se hurducai acum peste o groapă adâncă determinând-o pe Olivia să înjure printre dinţi, iar pe Mary Anne să se sprijine de bordul maşinii. Ajunseseră în camping. Locul era înţesat de lume. Olivia clătină din cap,l urmărind activitatea de Ungă cortul sfâşiat, din care tocmai! se scotea cadavrul lui Glen Foster.
Femeile coborâră din maşină. Olivia se repezi imediat, către pâlcul de oameni strânşi în jurul corpului victimei. Mary Anne, însă, rămase pe loc. Ştia prea bine că, dacă s-ar fi uitaţi la rănile omului, imaginea lor i-ar fi rămas întipărită în memorie multă vreme. Dorindu-şi în acea clipă să nu fi veniţi acolo, se îndreptă spre masa de picnic, îndepărtă stratul de umezeală de pe banchetă şi se aşeză pe ea, întinzându-şi palmele spre flăcările sfârâitoare ale focului pe care omul lăsat de pază îl întreţinuse toată noaptea.
— N-am văzut niciodată aşa ceva până acum, auzi ea pe cineva comentând. Am văzut o groază de cadavre dar felul.) ăsta de răni sunt ceva cu totul nou pentru mine.
În timp ce Mary Anne se depărta pentru a nu mai auzi descrierea celor suferite de Glen Foster, Olivia se strecură într-un spaţiu liber între Rick Martin şi Whit Baker, procurorul ţinutului de mai bine de douăzeci de ani.
— Nu sunt urme de dinţi, remarca ea, privind mortul care zăcea acum pe o targa lângă ambulanţa ţinutului.
Cadavrul era întors cu faţa în jos, iar spatele îi era brăzdat de dâre care semănau cu urmele de gheare. Gâtul îi lusese sfâşiat şi el. Olivia se lămuri imediat că, dacă fusese folosit un cuţit, el nu putuse fi ascuţit. Tăieturile din piele erau grosolane şi neregulate, iar muşchii de dedesubtul ei stâlciţi.
— Asta mă intrigă şi pe mine, o seconda Whit Baker cu o înclinare scurtă a capului în direcţia ei. N-am văzut niciodată ca un animal să atace fără să lase urme de muşcături.
O privi întrebător pe Olivia.
— Aşa procedează animalele, nu? Când atacă îşi folosesc dinţii.
— Eu aşa ştiu, replică Olivia. Urşii îşi folosesc ca arme şi ghearele dar după ce şi-au doborât prada primul lucru pe care-l fac e să o înşface cu gura. Chiar dacă nu o sfâşie pe loc, 0 trag s-o ascundă undeva.
Se aplecă mai tare şi examina tăieturile care-i sfişiaseră Npatele bărbatului, de la umeri până la şale.
— Ai mai văzut ceva ca asta, Rick? întrebă ea.
Şeriful clătină din cap.
— E clar că arată ca şi cum ar fi fost făcute de gheare, dar ce fel de gheare? Distanţa dintre ele nu se potriveşte cu urma unui urs, dar ce altceva poate produce aşa ceva?
— Pisica sălbatică? sugeră Whit Baker.
— S-ar putea, opina Olivia cu o voce care-i trăda îndoiala. Şi totuşi nu arată a fi provocate de feline. Dacă ar fi fost o pisică tăieturile ar fi fost mai adânci. În plus, uitaţi-vă la asta...
Atinse o echimoză de pe umărul drept.
— Nu vi se pare că seamănă cu o vânătaie?
— Ar fi putut fi dacă ar mai fi trăit, o aprobă Whit Baker Arată de parcă i-a lovit ceva umărul. Tăieturile alea, însă, nu prea seamănă cu nici o zgârietură provocată de unghii, după mine.
— Ce e cu cortul? întrebă Olivia.
— Veniţi să vă uitaţi, le propuse Rick Martin.
Le făcu semn cu capul celor doi medici în timp ce procurorul şi doctoriţa se îndreptau de spate.
— Pot să plece cu cadavrul la morgă? îl întrebă el pe Whit Baker.
Acesta încuviinţă şi cei doi băgară targa în ambulanţă. Până când grupul ajunse lângă cort, maşina întorsese deja pentru a porni pe drum în josul văii. După ce aceasta dispăru, Mary Anne Carpenter căpătă suficientă stăpânire de sine pentru a li se alătura Oliviei, procurorului şi lui Rick Martin.
— E ciudat, îl auzi ea pe Rick comentând. Exact la fel cum a fost devastat cortul de săptămâna trecută. E ca şi cum cineva a sfâşiat plasa de la fereastra din spate, apoi a sfâşiat naylonul să intre.
— Cu asta am aflat măcar că a fost un om, observă Baker. Un animal şi-ar fi început sfâşierea oriunde. N-ar şti că e mal uşor să pornească de la fereastră.
— Numai că naylonul e un material dur, interveni Martin. Nu-l poţi apuca aşa, pur şi simplu, şi sfâşia. Chiar dacă începi prin a tăia cusătura din jurul plasei, părerea mea e că rămâne mult prea tare pentru a fi sfisiat. În plus, ia priviţi aici!
Se aşeză pe vine şi arătă înspre naylonul triplu care fusese dat peste cap şi tivea dublu acum gaura în care se transformase fereastra din spate.
— Ăsta nu e tăiat, remarcă el. A fost rupt. Aveţi idee cam ce forţă e necesară ca să faci aşa ceva?
— Mai multă decât are orice om obişnuit, rosti, mirat Whit Baker. Deci, cum stăm? Căutăm un om sau un animal. Urmele ce spun? Există vreuna?
— Vreau ca Olivia să arunce o privire în jur, dar date fiind ploaia şi acele de pin, nu cred să găsim vreuna.
Se ridică în picioare şi-l bătu uşor pe spate pe procuror.
— Mulţumesc că ai venit, Whit. M-am gândit că e mai bine să vezi şi locul şi cadavrul, fiindcă presimt eu că de tine va depinde să descurci afacerea asta.
— De mine şi de un laborator criminalistic bun, după ce am văzut până acum, replică Baker sumbru. Mă întorc la birou dacă nu mai ai nevoie de mine aici sus. Ai de gând să vorbeşti cu supravieţuitoarea curând?
— Azi după-amiază, dacă o să poată vorbi, îl informă Rick. O să te anunţ.
În timp ce o echipă începu să strângă rămăşiţele cortului, resturile însângerate ale sacului de dormit şi orice altceva care ar fi putut servi drept probă, Olivia Sherbourne înconjură cu atenţie locul, căutând urme. Din nefericire, aşa cum bănuise Rick, ploaie spălase totul. Brusc, când ajunse aproape de punctul de unde plecase, chiar în spatele cortului, zări ceva. Într-un tufiş, mai mare, la nu mai mult de câţiva metri depărtare, abia vizibilă, se găsea ceva ce semăna cu o coadă de raton.
— Rick? strigă ea.
Însoţit de Mary înne, şeriful i se alătură de îndată.
— Ai văzut aia? întrebă ea arătând înspre bucata de blană care se zărea printre buruieni.
Martin se apropie de obiect şi ajunse să-l atingă cu piciorul. Când văzu că nu se întâmplă nimic, se ghemui, apucă coada şi o trase din tufiş. Când se ridică în picioare, de mâna dreaptă i se bălăbănea corpul unui raton mort. Îl duse până la masa de picnic, îl lăsă jos pe ea, iar Olivia Sherbourne începu imediat să-l examineze.
— Nici o rană, trase ea concluzia la sfârşit. Nici una. Aş zice că e mort de opt până la douăsprezece ore.
— De ce a murit? se întrebă Rick.
— Are gâtul rupt, răspunse Olivia. Ca şi cum l-ar fi ridicat cineva, l-ar fi apucat de cap şi i-ar fi răsucit gâtul. Cred că are măduva spinării ruptă. Chestia asta l-a ucis instantaneu. Să ştii că n-a fost făcută de vreun animal. Cel care l-a omorât a fost o fiinţă umană, cu siguranţă. Animalele nu omoară astfel.
Cu ochii aţintiţi pe ratonul mort, Mary Anne avu o viziune.
Un chip neclar, înconjurat de o claie de păr zburlit, căzând în cascade peste umerii unui bărbat solid clădit.
Un bărbat suficient de puternic ca să frângă gâtul ratonului cu o simplă răsucire de degete. — Am văzut pe cineva, se auzi ea gândind cu voce tare.
Dintr-o dată Rick şi Olivia îşi îndreptară atenţia spre ea.
— Ai văzut pe cineva? repetă şeriful. Ce vrei să spui?
Mary Anne dădu, neajutorată, din cap.
— N-are nici un sens, rosti ea. Nid măcar nu ştiu de ce m-am gândit la asta. La înmormântare am văzut un bărbat. Stătea la distanţă, într-o parte, aproape de gard, şi era aproape complet mascat de copaci.
Fruntea lui Martin se brazdă de cute.
— Ce te-a făcut să te gândeşti la el acum?
— Nu sunt sigură, răspunse femeia. Numai că... arăta aşa de bizar şi de puternic îndt, încât când m-am uitat la amărâtul ăsta de raton, mi-am amintit de el. Era un individ mare şi părea îngrozitor de puternic şi cam..., mă rog, sălbatic e singurul cuvânt pe care-l găsesc mai potrivit.
Se întoarse spre Olivia.
— Exact ca unul dintre muntenii ăia de care îmi povesteai ieri.
— Muntean? repetă Rick, mirat. Ştiu că odată locuiau o groază aid sus. Majoritatea lor nu erau dedt nişte pustnici inofensivi, dar unii erau destul de ţicniţi. N-am mai auzit de ei, însă, de multă vreme. Îţi aduci aminte exact cum arăta?
Mary Anne făcu tot ce-i stătea în puteri să descrie bine individul pe care îl văzuseră ea şi Joey în timpul ceremoniei funebre. Îl văzuse prea fugar, însă, iar el fusese prea bine mascat de copaci pentru ca ea să dea prea multe amănunte.
— Se uita fix la Joey, încheie ea. Cel puţin aşa a crezut Joey. A dispărut, apoi, de parcă n-ar fi fost acolo nidodată.
— Ei bine, asta modifică toată afacerea, se învioră Martin. Asta presupunând, bineînţeles, că există o legătură între fiinţa văzută de tine şi ceea ce s-a petrecut aici.
Mary Anne simţi un fior de frică pe spate.
Era cineva care trăia sus în munţii ăştia. Cineva care ataca asemeni unui animal sălbatic.
Unde şi dnd va avea loc următorul atac?
"Poate că ar trebui să plec acum", îşi zise ea, pentru a doua oară în dimineaţa aceea. "Poate că îr trebui să-i iau pe copii, pe toţi trei, şi să-i duc înapoi în New Jersey."
"Unde de fapt?" se întrebă ea brusc. Câţi oameni erau asasinaţi în fiecare zi în New Jersey? S-ar fi simţit, într-a-devăr, mai în siguranţă acolo decât aici?
Până să ajungă înapoi în camionetă, Mary Anne simţi că alunecă într-o negură a sufletului, adâncă pe cât erau de denşi norii care învăluiau piscurile munţilor. Temperatura de a-fară coborâse vertiginos, iar ceaţa umedă i se părea mai rece decât fiorul de frică de care fusese cuprinsă în camping.
— O să descoperim noi cine a făcut asta, izbucni Olivia, câteva minute mai târziu, când se apropiau de sat. Numai să nu le decizi să pleci prea curând, bine?
Mary Anne se forţă să zâmbească şters.
— A fost atât de evident?
— Extrem de clar, replică Olivia. Ceea ce se întâmplă aici în ultima vreme nu e o chestie obişnuită, să ştii. Dă-le câteva zile lui Rick şi Tony, şi nu uita că aici au grijă de tine mai mulţi oameni decât ar putea avea acasă la tine.
— Ştiu, oftă Mary Anne. Ştiu că ai dreptate. Trebuie să-ţi mărturisesc, însă, că treaba asta m-a zguduit rău. Ce-ar fi... ei bine, ce-ar fi dacă individul care se holba la Joey a avut, într-a-dcvăr, de-a face cu porcăria asta?
— Şi ce-ar fi dacă noaptea trecută ar avea legătură cu Ted şi Audrey? rosti Olivia, dând glas întrebării pe care Mary Anne nu îndrăznise s-o pună răspicat.
Mary Anne dădu din cap.
— Crede-mă, continuă Olivia, când îţi spun că n-are nici o logică. Ceea ce li s-a întâmplat lui Ted şi Audrey au fost nişte accidente. Oribile, da, dar, totuşi, accidente.
— Dar dacă n-au fost? reluă, obsedant, Mary Anne. Dacă... dacă i-a ucis cineva?
La ultima întrebare, Olivia rămase fără replică.

* * *

Rick Martin intră în încăperea în care Tamara Reynolds zăcea întinsă pe spate, cu partea de sus a trupului şi cu capul înfăşurate în bandaje. În braţ îi era înfipt un ac ataşat cu un tub de plastic la o pungă cu plasmă, iar din nas îi ieşea un alt tub care şerpuia peste pat, o lua în sus pe perete şi se termina într-un aparat cu oxigen.
— Domnişoara Reynolds? întrebă Rick încetişor.
Cu toate că sora de serviciu îi comunicase că femeia cm trează, Rick se întreba dacă aşa ceva era posibil.
— Mă auziţi?
Buzele tinerei abia se mişcară, iar vocea ei gâfâită abia se putu auzi:
— Vă... pot... auzi...
— Îmi puteţi spune ce s-a întâmplat?
— Nu ştiu... În cort... cineva...
Tăcu. Pieptul i se ridică când ea încercă să-şi recapete suflul.
— Luaţi-o mai uşor, zise Rick cu blândeţe.
Îşi trase un scaun lângă pat şi prinse cu delicateţe mâinile femeii într-ale lui.
— Sunt şeriful din Sugarloaf. Încercăm să descoperim ce s-a petrecut. Vreau să vă pun câteva întrebări şi o să caut să fie cât mai simple. Nu trebuie decât să ziceţi da sau nu. Ian dacă obosiţi, terminăm. Bine?
— D...da, rosti greoi tânăra.
Cuvântul îi ieşise de pe buze ca un oftat
— Bine. Acum, aţi putut vedea ceva? Orice?
— Da.
— A fost un animal?
— Nu... ştiu...
Vorbele ieşeau cu efort. Înainte ca Rick s-o mai întrebe ceva, Tamara Reynolds începu să vorbească.
— Mare. Păros. Atins păr.
— Părul de pe cap?
— Nu ştiu. N-am văzut.
Rick se încruntă.
— Putea să fi fost un urs?
Ştia că nu proceda foarte corect, dar nu întrezărea alt mod de a conduce interogatoriul.
— Nu un urs, gemu Tamara. Nu suficient de mare.
— Dar l-aţi văzut? insistă el emoţionat. Măcar o secundă?
Tânăra încuviinţă, apoi gemu de durere datorită mişcării. În spatele lui, Rick auzi uşa deschizându-se şi vocea sorei:
— Numai încă un minut, vă rog. Trebuie să se odihnească.
Şeriful se grăbi să-i descrie femeii înfăţişarea bărbatului zărit de Mary Anne Carpenter. După ce termină, însă, Tamara Reynolds oftă neputincioasă.
— Poate, şopti ea. Poate nu. Prea întuneric.
Martin simţi că i se prăbuşeşte cerul în cap. Fără o descriere amănunţită din partea Tamarei, nici el şi nici altcineva n-ar fi putut să-şi facă o idee despre creatura pe care o căutau.
Nu aflase decât că era mare cât un om, foarte puternică şi foarte periculoasă.
Periculoasă de moarte.

12

Când coborâră din autobuz, după-amiază, ploaia se oprise deja, iar norii se ridicaseră, dând la iveală stratul dens de copaci de pe versanţii muntoşi. Cu toate astea, piscurile erau încă învăluite de nori grei. Alison îşi putea imagina cu uşurinţă că stâncile acelea se puteau înălţa la infinit. Autobuzul întoarse pentru a pleca înapoi spre orăşel, iar Andrea şi Michael Stiffle se făcură iute nevăzuţi, fără a-şi lua măcar la revedere, pe cărarea ce ducea spre casa lor. Pe drum îşi făcu apariţia, ţopăind, Storm, cu coada în sus şi bucuros să-şi întâmpine stăpânul. Joey îngenunche pentru a-şi îmbrăţişa câinele. După ce se ridică la loc, le indică celorlalţ doi copii drumul spre campingul de la Coyote Creek.
— Vreţi să urcăm până acolo? îi întrebă el.
Alison fu zguduită de un fior. Era incapabilă să spună dacă acel fior se datora frigului şi umezelii sau propunerii lui Joey, care-i amintise pe loc de toate poveştile auzite în cursul zilei la şcoală.
Poveşti despre trupuri găsite rupte în bucăţi, cu braţele şi picioarele împrăştiate prin întreg campingul.
Zvonuri despre o haită de lupi care coborâse din munţi pentru a prăda.
Sau despre un grizzly scos din minţi, ditamai animalul de patru metri înălţime când se ridică pe labele din spate, cu ciicile şiroind de sânge de om.
— Odată ce au prins gustul nu se mai opresc, îi şoptise emoţionat, unul dintre colegii ei de clasă, în timpul pauzei de prânz. Nu mai pot mânca altceva, şi continuă să vâneze oameni!
Ellen Brooks, profesoara de ştiinţe, încercase din răsputeri, în acea după-amiază, să spulbere toate zvonurile acelea. Deşi le spusese că un om fusese, într-adevăr, omorât, sublimase că o altă familie, din acelaşi camping, dormise fără a păţi ceva.
— Nu s-a semnalat până acum vreun caz în care lupii să fi atacat oameni, le amintise ea, iar, dacă e adevărat că un grizzly ar putea fi, într-adevăr, responsabil pentru acest dezastru, nu e mai puţin adevărat că e o pură invenţie chestia cu pofta de sânge de om. Dacă veţi fi cu toţii precauţi, nu există nici un motiv de panică.
Şuşotelile continuaseră, însă, în pauze, împodobite cu detalii şi mai sângeroase. La sfârşitul zilei, scena crimei căpătase viaţă în mintea lui Alison. Zarea, cu ochiul minţii, corpul mutilat, locul pângărit, conturul înspăimântător al creaturii necunoscute, urs sau Sasquatch, ameninţând sumbru cu ghearele întinse, constrâns să aştepte.
Rămase pe loc în timp ce Joey o luase pe drumul către camping, cu Storm deschizându-i bucuros calea.
— De ce nu mergem acasă? rosti ea, sperând ca vocea să nu-i trădeze frica.
Joey îi zâmbi cu un aer de cunoscător.
— Speriată?
— Cred doar că ar trebui să mergem acasă, atâta tot, insistă Alison.
Frate-său însă, se apucă să cânte subţire acelaşi refren de dimineaţă:
— "Laşa, laşa! Alison e-o laşă!
Alison nici nu clipi măcar.
— Mami a spus să venim drept acasă după şcoală!
— N-a zis! cârâi Logan. N-a spus deloc aşa ceva. A spus asta în New Jersey! Vreau şi eu să văd campingul!
Fiorul de emoţie, care-l stăpânea la gândul că va vedea locul în care cineva fusese asasinat, îl făcuse să uite de frica de care fusese cuprins la şcoală. Ţâşni după Joey.
— Aşteaptă, Joey! Vin şi eu!
Alison ezită. Trebuia să aleagă între dorinţa de a rămâne pe şosea, unde tot ce o înconjura îi era familiar, şi dorinţa de a-şi însoţi fratele. Sfârşi prin a se lua după ceilalţi doi, spunându-şi, însă, cu ipocrizie, că nu făcea asta decât pentru a-l proteja pe Logan, ca să se asigure că acesta nu se va rătăci.
Cărarea era abruptă şi alunecoasă de pe urma ploii. De mai multe ori, Alison fu cât pe-aci să-şi piardă echilibrul. Tocmai când se întreba cât vor mai trebui să se caţere aşa, în faţa lor apăru campingul. Ca şi cum ar fi ascultat de o comandă nerostită, toţi trei se opriră brusc. Emoţia stârnită de perspectiva inspectării locului crimei li se topi subit acum, că ajunseseră acolo.
Campingul tăcut li se dezvăluia în toată mărimea. Pustietatea lui stranie era accentuată în mod bizar de apariţiile solitare ale meselor de picnic, împrăştiate ici şi colo, printre copaci. Copiii se priviră unii pe alţii cu îndoială. Nici unul dintre ei nu intenţiona să fie primul care să rostească cu glas tare motivul codelii lor: fiecare se bizuise pe ideea că va fi cineva pe acolo, poate unul dintre şerifi, care să păzească scena asasinatului.
Nu se afla nimeni acolo.
Cu nasul în pământ, Storm adulmeca locul în care fusese cortul. Într-un târziu, copiii se duseră către el. Alison luă mâna fratelui ei într-a sa.
— Nu-i nimic pe aici, rosti Joey.
Se aflau la marginea locului şi nici unul nu voia să se aventureze mai aproape de zona bătătorită unde, cu numai câteva ore înainte, o jumătate de duzină de oameni căutaseră indicii ale oribilei crime şi ale îngrozitoarelor mutilări.
— Am crezut că...
Vocea i se stinse când îşi dădu seama că nu prea ştia ce crezuse şi la ce se aşteptase.
— C-cred că ar trebui să mergem acasă, zise Alison.
Vocea îi sună ciudat în propriile-i urechi.
— Nu-mi place aici.
Făcu un pas înapoi. Când fu pe punctul de a se răsuci pe călcâie, Storm latră puternic cu o singură şi ascuţită izbucnire, apoi se mişcă mai departe cu nasul băgat încă în pământ.
— Ce face? se interesă Logan.
— A găsit ceva! exclamă Joey.
Tremura de emoţie.
— A descoperit o pistă şi se duce după ea! Haideţi!
— Încotro te duci, Joey? ţipă Alison când Joey se luă după dinele care pătrunsese deja în pădure.
— Mă duc după el, strigă băiatul la rândul lui. Haideţi!
Logan se uită cum Joey şi dinele dispărură în pădure. Ochii i se măriră de frică şi se uită la soră-sa.
— Ce facem? întrebă el.
I se topise şi cea mai mică dorinţă de bravadă din el.
Alison aruncă, nervoasă, o privire de jur-împrejurul campingului.
— Hai acasă, hotărâ ea, încercând să pară mai puţin înfricoşată dedt era. O să coborâm pe drum, da?
Logan încuviinţă mut. Cei doi o porniră înapoi pe drumul pe care veniseră. Trecuse complet toată excitarea nervoasă pe care o simţise la ducere. Pe tot parcursul drumului, li se păru că sunt spionaţi, că ochi nevăzuţi le urmăreau fiecare mişcare şi că în orice clipă le putea ieşi dintre copaci ceva în faţă, blodndu-le calea.
Alison se uită la fiecare dteva secunde, în spatele ei, căutând cu privirea şi cu auzul semne de pericol. Tot timpul se gândi cum avea să reacţioneze dacă se va ivi ceva: se va întoarce şi o va lua la fugă spre camping? sau va coborâ în goană dealul, prin pădure, către siguranţa relativă a văii?
La câţiva metri de şosea auzi un foşnet într-un tufiş din stânga lor, apoi un trosnet de ramură ruptă.
— Fugi, Logan! Fugi! strigă fata.
Întărindu-şi strânsoarea asupra mâinii fratelui său ea o luă la goană, sprijinindu-l şi trăgându-l după ea. Alergară ca nebunii, gâfâind de efort, până ce dădură buzna pe drumul pietruit. Nici unul dintre ei nu cuteză să se uite înapoi. Fără a-şi slăbi ritmul, parcurseră lungimea şoselei, ajunseră la uşa casei şi o deschiseră aruncându-se, pur şi simplu, asupra ei, după care o trântiră în spatele lor.
Auzind bufnitura, Mary Anne apăru în uşa sufrageriei. Zâmbetul de bun-venit îi pieri de pe faţă când observă spaima copiilor ei.
— Alison? Logan? Ce e? Ce s-a întâmplat?
Sesiză lipsa lui Joey.
— Joey! exclamă ea. S-a întâmplat ceva cu Joey, nu-i aşa?
— N-nu, murmură Alison. Cel puţin... nu cred...
— A dispărut cu Storm, se tângui Logan. Ne-a părăsit, pur şi simplu, la camping.
Alergă spre maică-sa şi-şi aruncă braţele în jurul ei.
— Am auzit ceva, mami. Era în pădure!
Îmbrăţişându-şi strâns băiatul, Mary Anne o privi cu severitate pe Alison.
— Cred că ar fi cazul să-mi explici şi mie ce s-a petrecut.
Şovăind, fata explică unde se duseseră şi ce avusese loc acolo.
— Am încercat să-l oprim, încheie ea. I-am spus să nu se ducă după Storm dar nu ne-a ascultat. Pur şi simplu s-a dus!
Câteva clipe Mary Anne nu rosti nici o vorbă, aducându-şi aminte de nopţile în care Joey plecase aiurea în întuneric, nespunând nimănui încotro se duce.
— Prea bine, rosti ea, alegându-şi cu grijă cuvintele pentru a-i linişti pe copii şi a se linişti şi pe ea. Joey ştie unde-i ferma şi e obişnuit să se plimbe pe afară cu Storm. În plus, din moment ce vouă nu vi s-a întâmplat nimic, de ce i s-ar întâmpla ceva lui?
În ciuda vorbelor rostite, ghemul de furie şi de frică care i se aşezase în capul pieptului începea să se strângă tot mai tare. O să aştepte până la ora şase, dar nici o clipă mai târziu.
Dacă Joey nu se întorcea până atunci, îl va chema pe Rick Martin.

* * *

Şedea pe singurul scaun, tare şi dur, din colibă. Lupoaica se odihnea, întinsă lângă el. Se deşteptase cu o oră în urmă, după ce dormise cu întreruperi toată ziua, şi ieşise până la ptrâu pentru a se îmbăia în apa curgătoare proaspătă. Nu-i mai rămâneau prea multe zile în care să se bucure de binefacerea unei băi; curând temperatura va începe să scadă. În mai puţin de o lună, pârâul avea să îngheţe bocnă, dar încă mai înainte de asta apa avea să fie prea rece pentru a-şi cufunda trupul în ea. Curând, peste existenţa lui, se vor abate Iu agile luni de iarnă, cu tot cortegiul lor de zile scurte, albeaţă orbitoare şi frig, iar el nu va mai reuşi să părăsească coliba pe toată durata grozăviei. Vrea ca iarna asta să fie ultima aici pentru el. Ceva dinlăuntrul lui îi spunea că la primăvară avea să plece. Acum, însă, nu.
Nu încă.
Animalul se agită pe podea, apoi se ridică. Îşi ciuli urechile şi scoase un mârâit de avertizare.
Omul adulmecă aerul. Simţurile i se ascuţiseră, alertate pentru a prinde zgomotul care deranjase lupoaica.
Apoi îl auzi şi el. Abia sesizabil, era un sunet de pietricele dizlocate de la locul lor în timp ce ceva urca poteca Btâncoasă către colibă.
Omul trase aer în nări. Era acolo. Mireasma.
Mirosul ştiut prea bine de el. Adeseori îl simţise adus de briză, în timpul nopţilor în care se ducea până în vale pentru a bântui prin beznă în jurul cabanei mari de bârne cuibărită la baza muntelui Sugarloaf.
Sculându-se în picioare, se duse până la uşă şi scrută spaţiul deschis din jurul colibei. Deşi nu vedea nimic, mirosul era din ce în ce mai puternic, iar numărul de pietricele desprinse din ce în ce mai mare.
Mai presus de ceea ce auzea şi mirosea, ceva din străfundul sufletului lui îi spusese că băiatul era aproape. Băiatul care-i aparţinea lui.
De acum şi lupoaica stătea pe labe, cu corpul musculos lipit de picioarele omului, în timp ce nervii ei erau întinşi la maximum, gata de a comanda atacul asupra intrusului care se apropia. Mâna omului se abătu pe căpăţâna animalului, potolindu-i mârâitul ameninţător înainte ca el să iasă printre buzele ei arcuite în sus.
Ceva licări la marginea luminişului. În spaţiul deschis îşi făcu apariţia un câine, cu nasul lipit de sol. Lupoaica izbucni într-un mârâit feroce şi dinele se opri cu o labă din faţă suspendată în aer şi cu ochii aţintiţi pe periculoasa sălbăticiune ghemuită pe veranda colibei.
Câine şi lup se priviră ţintă, ochi în ochi, cu corpurile tremurind în lupta pentru supremaţie. Într-un târziu Storm căzu, scheunând la pământ.
Lupoaica îşi domoli mârâitul. Se deplasă înainte, se opri la câţiva paşi de câine şi îl adulmecă, prudentă. Se trase mai aproape de el cu un mârâit ameninţător. Câinele se rostogoli pe spate expunându-şi abdomenul în faţa celuilalt animal. Ea pufni, mârâi scurt o dată, apoi îl muşcă. Instantaneu, Storm sări în picioare, se cabra pe picioare, dar se culcă încă o dată la pământ când din gâtul lupoaicei erupse un mârâit de avertizare. Sălbăticiunea se urcă pe el o clipă, ca şi cum şi-ar fi confirmat prin asta superioritatea, apoi îi dădu din nou voie celuilalt să se ridice. Storm rămase nemişcat. Corpul îi fremăta în timp ce lupoaica începu să se învârtă încet în jurul lui. Nările ei îl examinau, iar dinţii îi erau încă dezveliţi într-o atitudine agresivă.
Distrasă de un sunet nou, lupoaica îşi îndreptă atenţia în altă parte, şi Storm sesiză o şansă de a se topi, fâcându-se nevăzut în josul potecii, numai ca să se întoarcă peste câteva clipe însoţit de Joey Wilkenson.
Aşa cum procedase şi câinele său mai devreme, Joey încremeni când pătrunse în luminiş, cu ochii aţintiţi în ochii lupoaicei, care era acum din nou ghemuită, cu gingiile dezvelite, gata să atace.
În lupta dintre priviri, însă, lupul cedă de data aceasta. Animalul se linişti treptat până ce se întoarse, îşi lăsă coada jos şi o porni înapoi spre stăpânul ei.
Privirea lui Joey urmări animalul. Abia după ce acesta se lipi din nou de picioarele bărbatului catadicsi şi Joey să-şi ridice privirea pentru a măsura silueta masivă a individului din faţa uşii colibei.
Ochii li se întâlniră, privirea li se încrucişa.
La picioarele lui Joey, Storm lătra nervos, înghesuindu-se în băiat, dar acesta nu dădu nici un semn că sesizase frica animalului. Apoi, când bărbatul făcu un pas înainte, Storm fugi de lângă Joey, dar, în loc să atace fiinţa necunoscută, se întoarse şi dispăru din luminiş.
Ca şi înainte, Joey păru că nu observă spaima favoritului său. După câteva secunde el începu să traverseze spaţiul deschis către om şi lup.
Merse către ei de parcă era tras de un magnet nevăzut.
Mai aproape.
Mai aproape.
Până ce Joey simţi pe obraz palma lată şi rece.

* * *

Şase fără cinci.
Mary Anne se ridică de la birou. Încercase să se concentreze asupra teancului de hârtii pe care i le dăduse Charley Hawkins când îl vizitase la birou în după-amiaza aceea. Nu reuşise să reţină nici măcar un cuvânt din documente. Părăsi biroul după ce aruncă o ultimă privire ceasului şi se îndreptă spre bucătărie. Se opri la piciorul scării când îi văzu pe copii pe coridorul de la etaj, venind spre ea.
— Încă n-a ajuns acasă? întrebă Alison.
— Nu, n-a ajuns, răspunse Mary Anne, păstrându-şi vocea cât putea ea de calmă.
Îşi continuă drumul înspre bucătărie şi se aşeză pe unul dintre scaunele de la masă. Nu dorea să ridice telefonul până în ultima clipă. Când pendula bătu, câteva minute mai târziu, de ora şase, se sculă de pe scaun, dar, înainte de a putea face vreun pas către telefon, Logan strigă de la postul lui de observaţie din spatele bucătăriei:
— Iată-l! Priviţi! Vine peste câmp!
Simţind o imensă uşurare, Mary Anne se grăbi către uşă, în timp ce Logan o zbughi afară, traversă curtea, se caţără pe gard, şi sări de pe el pe iarba câmpului ca să fugă către Joey. Văzând că Logan aleargă spre el, Storm ţâşni înaintea stăpânului său, se aruncă fericit pe Logan şi-l trânti jos. În câteva clipe, câine şi copil se rostogoleau îmbrăţişaţi prin iarba udă, Storm lătrând vesel, iar Logan încercând să-l pună la pământ. Joey îşi grăbi şi el paşii ca să se alăture luptei amicale. Câteva clipe mai târziu însă, când intra în casă, zâmbetul lui fericit se întunecă la vederea expresiei de pe faţa naşei sale.
— Cred că ai de dat nişte explicaţii, tinere! izbucni ea. Uşurarea dată de reapariţia lui eliberase, ca o supapă, mânia şi îngrijorarea acumulată.
— Ai idee cât au fost de înfricoşaţi Alison şi Logan când tu ţi-ai luat zborul? Şi, în primul rând, ce-ai căutat sus la camping?
Zâmbetul pieri de pe faţa băiatului, iar ochii începură să arunce săgeţi de mânie.
— N-am făcut nimic rău. Am fost cu toţii pe-acolo ca să aruncăm o privire şi atunci Storm a dispărut. N-am făcut decât să-l urmez!
— Să-l urmezi? se stropşi femeia. Ştii de cât timp lipseşti? Două ore! Două ore, Joey!
Joey se încorda tot.
— Ei şi ce? se repezi el. Doar nu m-am rătăcit şi nici n-am păţit nimic. Iar mami mă lăsa întotdea...
— Nu-mi pasă ce te lăsa maică-ta să faci, i-o tăie Mary Anne. Nu ştii ce s-a întâmplat la camping azi-noapte? A fost ucis un om, Joey! Iar cel care l-a ucis, ce-o fi fiind el, mişună încă pe acolo pe undeva!
— Dar n-am păţit nimic! protestă Joey. Nu mi s-a întâmplat nimic! Pe lângă asta, Storm n-ar fi permis să mi se întâmple ceva!
— De unde ştii asta? Dacă te-ai fi întâlnit cu un grizzly? Puteaţi fi amândoi omorâţi!
— Ei bine, n-am fost! urlă Joey. De ce nu mă laşi în pace? Nu eşti maică-mea şi nu-mi poţi spune tu ce să fac şi ce nu!
Cuvintele furioase o răniră profund pe Mary Anne, ca şi cum băiatul ar fi pălmuit-o. Fu cât p-aci să dea drumul unei replici usturătoare dar îi văzu pe Alison şi Logan, strânşi unul în altul, cu feţele palide de frică, mai mult din cauza izbucnirii ei decât de pe urma dispariţiei lui Joey. Reuşi, cu efort, să se stăpânească:
— Iartă-mă, Joey, rosti ea. Trebuie să înţelegi, însă, că am fost teribil de înfricoşată. După tot ce s-a întâmplat azi-noapte dispariţia ta m-a înspăimântat. Cine ştie ce urmă luase Storm? Nu pricepi cât am fost de îngrijorată?
— Nu era nici un motiv de îngrijorare, insistă Joey. Mami mă lăsa să mă duc oriunde voiam, atâta vreme cât Storm era cu mine!
Mary Anne inspiră adânc şi încercă să-şi controleze emoţiile.
— În regulă. Să presupunem că aşa proceda, Joey. Dar ea nu mai e aici, iar acum eu răspund de tine. Îţi place sau nu, eu sunt tutorele tău acum şi mă tem că va trebui să faci ce-ţi spun. Iar eu îţi spun că...
Joey n-o mai asculta însă.
— N-am nevoie de un tutore! strigă el. N-am nevoie să mi se poarte de grijă! De ce nu pleci de aici?
Înainte ca Mary Anne să-l poată tempera, el se şi afla lângă uşă. Storm îl urmase ca o umbră.
— Joey? ţipă Mary Anne.
Se grăbi spre uşă în timp ce el o pornise hotărât către câmp.
— Joey, vino înapoi...
Dar băiatul o ignora şi sări peste gardul care separa câmpul de curte. Ajunsese deja la jumătatea câmpului când Mary Anne trânti cu furie uşa de la bucătărie.
La naiba, la naiba, la naiba! Se comportase ca o proastă! De ce îşi arogase dreptul de a-l trata cu autoritatea ei formală? Abia de o cunoştea... nici n-avusese timp să se obişnuiască măcar cu faptul că părinţii îi erau morţi. La ce se putea aştepta din partea lui?
— Mami? rosti Alison cu voce tremurândă. Ce-ai să faci?
Când văzu că mama lor ezită, fata şi băiatul schimbară o privire cu tâlc.
— Dacă nu se mai întoarce? întrebă Logan.
Mary Anne se uită înspre pădurea în care dispăruse Joey.
— O să se întoarcă. După ce se calmează o să vină înapoi acasă.
Se întrebă singură, însă, dacă era cazul să mai creadă acum în propriile ei cuvinte.

13

— Cât o să mai aşteptăm? întrebă Alison.
În cămin ardea un foc vesel, dar flăcările dănţuitoare nu reuşeau decât în prea mică măsură să alunge posomoreala care se cuibărise în sufletele lui Alison, al fratelui şi al mamei ei deopotrivă. Nici măcar zumzetul televizorului nu le putea abate atenţia de la îngrijorarea pentru Joey. Pe măsură ce se scurgeau orele, din când în când câte unul dintre ei găsea o scuză pentru a părăsi camera ca să facă un tur pe la parter şi să se zgâiască prin întunericul de afară în speranţa vreunui semn de la Joey sau de la Storm. Până acum, nu se întâmplase nimic.
— Îi mai dăm câteva minute, oftă Mary Anne.
Abandonă, în sfârşit, orice încercare de a mai urmări ecranul aparatului. Se ridică în picioare când pendula ceasului bătu de nouă ori.
— Poate ar trebui să verific în şopron din nou, zise ea.
— Pot să merg cu tine? o rugă Logan.
— Ai mai făcut asta de cinci ori deja, mamă, interveni Alison înainte ca Mary Anne să-i poată răspunde fiului ei.
— Atunci o s-o mai fac o dată, se încăpăţână Mary Anne. Şi nu, nu poţi să mergi cu mine, Logan. Vreau să rămâi în casă cu Alison.
— Dar de ce? se plânse băiatul. Vreau să văd caii!
— N-o să mă cert cu tine, Logan, rosti Mary Anne cu hotărâre.
"Şi nici n-o să-ţi explic de ce", rosti ea în gând, în timp ce se ducea la bucătărie pentru a-şi pune pe ea una dintre jachetele îmblănite ale lui Audrey ca să se protejeze de aerul rece al nopţii Nu le povestise niciunuia dintre copii de groaza pe care o simţise cu câteva nopţi înainte, când se dusese lângă şopron, şi n-avea de gând să le povestească acum. Spaima de atunci nu-i trecuse încă, deşi în seara asta, de fiecare dată când dăduse o raită prin şopron în speranţa că-i va găsi pe Joey şi pe Storm încovoiaţi pe podeaua vreunui grajd gol, găsise caii stând calmi la locurile lor şi privind-o cu ochi indiferenţi, aparent nederanjaţi de prezenţa ei sau a altcuiva.
Luându-şi lanterna cu ea, Mary Anne păşi în curte prin uşa din spate. Cercetă câmpul cu privirea în speranţa deşartă că-l va vedea pe Joey Wilkenson ivindu-se din pădure. Lumina chioară din casă n-o ajută să vadă, însă, decât o căprioară şi doi iezi, care păşteau cu poftă.
Se opri lângă şopron şi ascultă. Liniştea dinăuntru o decise să tragă de uşă atât cât să se furişeze pe lângă ea. Aprinse lanterna şi plimbă fascicolul ei prin beznă. Cu capul atârnându-i peste marginea grajdului, ca întotdeauna, Sheika clipi, orbită de strălucirea razelor, dar nu se mişcă din loc.
— Joey? rosti Mary Anne tare, mai mult ca să spargă liniştea de mormânt a şopronului decât sperând să audă vreun răspuns. Eşti aici? Storm?
Nu primi ca răspuns decât un uşor fornăit din partea iepei. Se opri să o scarpine după ureche, după care îşi continuă cercetarea prin grajdurile goale. Încă înainte de a termina, simţi că băiatul nu era acolo. Ieşi din şopron, puse zăvorul la loc şi păşi în grabă spre casă. Intră în bucătărie exact în clipa în care telefonul începu să ţârâie.
Înşfacă receptorul înainte ca aparatul să mai piuie a doua oară, aşteptându-se să audă dacă nu vocea lui Joey, măcar pe vreunul dintre vecini care să o informeze că băiatul se găsea la el.
— Alo?
— Ei, dar ai fost iute, rosti Alan. Ce făceai, aşteptai să te sun?
Mary Anne se bâlbâi surprinsă de acel glas neaşteptat.
— Nu... eu... Doamne, Alan, trebuie să fie miezul nopţii acolo!
— E, nu e decât un pic peste unsprezece, replică Alan cu un ton ce trăda o vagă suspiciune. Mary Anne, totul e-n regulă? Ai o voce... ciudată.
— Nu! exclamă femeia, un pic prea tare. Adică, totul e în regulă! Tocmai am terminat cu vasele de cină şi...
La naiba! De ce spunea asta? De ce nu-l înştiinţase că cei mici sunt pe la vreun prieten? Acum o să insiste să vorbească cu ei, iar Logan îi va povesti adevărul.
— ...de fapt Joey s-a supărat pe mine şi a plecat pe afară cu puţin timp în urmă, reluă ea. Am crezut că el e şi mă cheamă să-l iau acasă cu maşina.
— Să-l iei acasă de unde? rosti Alan sarcastic. Cei mai apropiaţi vecini sunt la mile depărtare, nu-i aşa?
— Pentru numele lui Dumnezeu, Alan, nu-i chiar aşa! Nu suntem...
Se opri. La ce bun să-şi răcească gura de pomană cu el? Dacă ar fi început să-i răspundă s-ar fi trezit antrenată într-o ceartă inutilă.
— Ascultă, trebuie să mă duc după Joey. Pot să te sun... Furios, Alan o întrerupse:
— Nu te deranja! Tu doar dă-mi-i pe copii la aparat. Sau ai reuşit să-i convingi că eu sunt lupul mare şi rău?
"Păi dacă nu eşti tu, atunci cine e?" simţi Mary Anne pornirea să i-o trântească, dar reuşi să şi-o controleze.
— Nu sunt sigură că e momentul cel mai potrivit, Alan, zise ea cu glas tare.
Alison, însă, se afla deja lângă cotul ei.
— E tati? Lasă-mă să vorbesc cu el! se repezi fata.
Se întinse după receptor. După ce o avertiză cu o privire, Mary Anne cedă.
— Tati? Vii să ne vizitezi?
Mary Anne se îndepărtă de lângă fie-sa încercând să nu se uite la ea dar trăgând cu urechea la ceea ce spunea. În ciuda atitudinii ei, Alison îi fileu, conspirativ cu ochiul în timp ce vorbea.
— Ce mare scofală, tati? Joey şi Storm ies să hoinărească în fiecare zi... nu e ca în Canaan, tati. Pe aici, oamenii nu te aşteaptă la colţ să-ţi dea în cap şi nici măcar nu te pândeşte vreun glonţ rătăcit!... o să se întoarcă el... Sigur că nu! De ce ne-ar fi frică?... Tati... Tati!...
Îşi dădu ochii peste cap, apoi zâmbi fericită. Se părea că Alan schimbase subiectul.
— Şcoala e nemaipomenită! Orele sunt scurte şi...
Zâmbetul i se estompă. Trase adânc aer în piept.
— Bineînţeles că mi-e dor de tine, tati, dar îmi place aici! Ce e rău în asta?
Tăcu, apoi îi înmână receptorul lui Logan.
— Vrea să vorbească cu tine, rosti ea cu o voce din care dispăruse toată bucuria.
În timp ce-i preda receptorul fratelui ei, înălţă neputincioasă din umeri către maică-sa.
— Nu vrea decât să afle când venim acasă şi crede că trăim în sălbăticie!
Se întoarseră amândouă brusc spre Logan când îl auziră ce-i spunea lui Alan:
— A fost o crimă, tată!
Vocea copilului tremura de emoţie.
— Sus în camping, practic la vecinii noştri! A fost un Sasquatch şi a sfâşiat un cort, apoi l-a omorât pe un tip şi toate celelalte! Toată lumea spune că...
Tăcu subit, apoi se uită la maică-sa.
— Tati zice că vrea să vorbească cu tine. Chiar acum! adăugă el imitând tonul folosit de taică-său.
Mary Anne apucă, ezitând, telefonul. În capul pieptului, i se formase deja un nod de nervi.
— De ce nu mi-ai zis de crimă? izbucni Alan fără nici un preambul.
— Dar n-a fost o crimă, începu Mary Anne.
— Dacă a murit cineva, cum i-ai spune tu altfel? răcni soţul ei.
— Nimeni nu-i spune în nici un fel încă, se răţoi ea. Iar eu nu ţi-am pomenit nimic de chestia asta fiindcă ştiam cu exactitate cât de prosteşte ai să reacţionezi!
— Eu nu cred că dorinţa ca tu şi copiii să veniţi acasă e o "reacţie prostească"! Şi cred că am dreptul să ştiu ce se întâmplă cu familia mea. Sunt încă soţul tău...
— Ţi-ai pierdut drepturile în noaptea în care ne-ai părăsit! i-o reteză Mary Anne.
Tremurând încă de furie, trânti receptorul în furcă, apoi se întoarse pentru a-şi privi copiii. Amândoi se uitară instantaneu în altă parte.
— Îmi pare rău, rosti ea.
Se golise de mânie pe spinarea lui Alan.
— Aş fi vrut să nu fi fost nevoie să auziţi toate astea, dar...
Tăcu.
— O să ne oblige tati să ne întoarcem în New Jersey? întrebă Logan cu vocea şovăitoare.
Părea mai mic decât cei zece ani ai lui.
— Tati nu ne poate obliga la nimic, răspunse Mary Anne. E adevărat, însă, că vrea să ne întoarcem. Poate că are dreptate. Poate...
— Dar mie îmi place aici, protestă Logan. E mult mai bine ca în tâmpitul ăla vechi de New Jersey!
La colţul buzelor femeii se ivi un zâmbet. Îşi întinse braţele şi-l trase pe Logan lângă ea. Ond vorbi, însă, o făcu pentru Alison:
— Tu ce crezi? Că ar trebui să ne întoarcem acasă?
Alison ezită, dar în final clătină din cap.
— Cred şi eu că totul e mai bine aici.
— Dar ce zici de azi-noapte? o întrebă Mary Anne. Nu te înspăimântă ce s-a petrecut la camping?
— Ba da, cred că da, admise fata încetişor. Dar acasă mi-era fiică de fiecare dată când mă duceam la şcoală. Erau copii cu arme la ei, mami! Aici nu e aşa. Pur şi simplu nu e.
— Ei bine, atunci ne-am înţeles toţi trei, rosti Mary Anne. Iar acum s-a făcut ora ca amândoi să vă pregătiţi de culcare.
— Dar Joey n-a ajuns încă acasă, obiectă Logan imediat.
— Va ajunge, insistă Mary Anne. Hai, ridicaţi-vă şi pregătiţi-vă de culcare, iar când o să se întoarcă Joey o să vă dau voie la amândoi să coborâţi şi să-l salutaţi. În regulă?
Sesizând că mama lor nu avea nici un chef de a fi contrazisă, Alison şi Logan porniră, fără vorbă, către camerele lor.
După ce aruncă o ultimă privire în noaptea de afară, Mary Anne apucă telefonul şi începu să-şi sune vecinii cei mai apropiaţi întrebând dacă-l văzuse cineva pe finul ei dat dispărut.

* * *

Întunecimea nopţii cuprinse ferma El Monte. Ora zece. Joey ieşi de la adăpostul pădurii. De aproape patru ore hălăduia printre copaci. Văzuse cum naşa lui ieşise mereu pe afară şi-l strigase, după care se dusese până la şopron să-l caute. De fiecare dată când se ivea ea, câinele se ridica în picioare şi scâncea, arzând de dorinţa de a traversa câmpul pentru a se arunca asupra ei.
Joey trebuise şi el să reziste aceleiaşi pofte. Strângea atunci zgarda animalului pentru a-l ţine cu fermitate pe loc şi a se stăpâni pe sine.
Ce rost avea să se întoarcă acasă?
Ea nu va face decât să ţipe din nou la el.
Iar el nu făcuse nimic rău! Se plimbase, doar, cu Storm şi asta se întâmplase înainte de mii de ori! Iar maică-sa nu se stropşise niciodată la el!
Singura problemă era că nu-i putea spune mătuşei Mary Anne unde fusese pentru că nici el nu ştia precis. Nu-şi amintea decât că începuse să-l urmeze pe Storm, iar câinele l-a condus sus, în munţi, mai sus decât fusese vreodată de unul singur. După o vreme, pe drum, a fost cuprins din nou de acea scnzaţie bizară de parcă i s-ar fi întins toţi nervii. Însă continuase să meargă după câine şi când senzaţia l-a părăsit, descoperise că se afla departe de unde plecase şi se făcuse mult mai târziu decât crezuse că era.
Cum să-i explice mătuşei Mary Anne unde fusese dacă nici chiar el nu ştia? Luptându-se cu propria confuzie, în final se supărase pe toate întrebările ei şi plecase hai-hui.
S-a gândit la început că ar fi fost mai bine, poate, să rămână toată noaptea pe afară. Putea să doarmă în pădure. Avea jacheta groasă pe el şi, chiar dacă n-ar fi fost cald, nici n-ar fi îngheţat de moarte. Se răzgândise, însă, pe măsură ce timpul trecea şi temperatura începuse să coboare vertiginos odată cu lăsarea nopţii.
Poate că ar fi fost bine să rămână acolo până ce aveau să se stingă toate luminile din casă şi el avea să fie sigur că mătuşa Mary Anne se va băga în pat. Se va putea strecura atunci în şopron ca să se culce într-una din boxe, cu caii drept companie. Acolo erau şi pături şi o mică baie, în camerele anexă, unde îşi putea spăla faţa.
Încorsetat de strânsoarea nopţii fără lună, începu acum să tremure. La numai câteva zeci de metri distanţă, casa părea călduroasă şi confortabilă cu luminile ei strălucitoare. Văzuse, cu o oră înainte, fumul înălţându-se din coş, ceea ce însemna că în cămin se făcuse focul. Treptat în timp ce frigul nopţii pătrundea pe sub jachetă şi-i îngheţa corpul iar singurătatea îl înfăşură ca un linţoliu, din el dispăru şi ultima picătură de mânie. Atras de căldura casei, o porni peste câmp, cu Storm alergând înaintea lui.
Nici n-apucă să treacă bine de gardul dintre câmp şi curte, că uşa din spate se deschise şi naşa îl strigă:
— Joey? N-ai păţit nimic?
Ezită, dar, când nu auzi nici un fel de supărare în vocea ei, sări de pe gard, traversă curtea în goană şi se aruncă în braţele ei.
— Iartă-mă, mătuşă Mary Anne, îşi ceru el scuze, luptmdu-se cu suspinele.
— Şi tu să mă ierţi. Însă acum eşti acasă şi eşti în siguranţă şi n-a venit sfârşitul lumii. Noi doi va trebui doar să găsim o cale de comunicare, da?
Încuviinţă tăcut în vreme ce încerca să înghită nodul din gât, Joey se lăsă condus de ea în bucătărie.
— N-am vrut să mă supăr atât de tare, mărturisi el după ce se dezbrăcă de haină. Eu doar...
Fu, însă, incapabil să explice mânia lui, după cum nu putea da socoteală pentru timpul pierdut în munţi.
— Hai să uităm povestea asta, bine? propuse Mary Anne. Să spunem că a fost o neînţelegere şi să vedem de acum înainte dacă nu ne putem împăca mai bine. Vrei să-ţi pregătesc ceva de mâncare?
Băiatul clătină din cap.
— Nu prea mi-e foame. Mai bine mă duc să mă spăl.
Se uită la pantalonii lui, mânjiţi cu noroi în urma excursiei făcute pe versantul muntelui şi a orelor de stat în pădure.
— Cred că mi-am cam distrus hainele, remarcă el.
— O să le spăl eu mâine dimineaţă, îl linişti Mary Anne. Adu-le jos după ce termini.
După ce Joey plecă din bucătărie, Mary Anne sună încă o dată la cel mai apropiat vecin pentru a anunţa că Joey s-a întors, că nu păţise nimic şi că îi pare rău de deranjul pricinuit.
— Nu-i nimic, mă bucur că s-a întors, rosti Margaret Stiffle. Sper numai că asta nu înseamnă că va începe să aibă din nou probleme. A necăjit-o destul de mult pe săraca Audrey şi speram cu toţii să se fi terminat.
Mary Anne simţi că i se taie răsuflarea.
— Probleme? Ce fel de probleme? Ce vreţi să spuneţi?
O clipă, cealaltă femeie nu zise nimic. Când se hotărâ să răspundă, o făcu cu precauţie:
— Mă rog, nu e treaba mea, nu? în plus sunt sigură că greşesc şi că acum Joey e bine. Vă mulţumesc că m-aţi anunţat
Înainte ca Mary Anne să mai rostească ceva, cealaltă închise.
Mary Anne căzu pe gânduri. Se înapoie în birou, puse încă un buştean pe foc şi deschise televizorul. Cuvintele femeii nu-i ieşeau, însă, din minte. Închise aparatul şi se urcă spre camera lui Alison. Îmbrăcată în halat de baie, fata ei stătea pe pat cu o carte în poală. Mary Anne închise uşa, se duse până la ea şi se aşeză pe marginea patului.
— L-ai văzut pe Joey? întrebă ea.
Alison dădu din cap.
— S-a dus să facă un duş.
— A spus unde a fost? Vreau să spun, în seara asta?
Alison îşi lăsă cartea să-i cadă pe piept.
— Tu nu l-ai întrebat?
— N-am vrut să risc să intru într-o altă dispută cu el.
Mary Anne ezită, apoi continuă, studiind cu atenţie expresia fetei:
— Alison, tocmai am vorbit cu doamna Stiffle şi ea mi-a spus ceva ciudat despre Joey.
Fata evită să se uite în ochii maică-sii, ceea ce o făcu pe aceasta să se încrunte.
— Tu ştii la ce se referea? A mai spus cineva ceva?
Alison începu să nege din cap, dar se răzgândi.
— Nimeni n-a spus ceva cu adevărat, începu ea. E mai mult o... mă rog, toţi se comportă ca şi cum nu le-ar place de Joey.
Cu pauze dese, simţindu-se ca o ţaţă, Alison îi povesti maică-sii cele întâmplate la cumpărături şi în ziua aceea, pe drumul către şcoală.
— Iar azi după masă, Andrea şi Michael Stiffle nici măcar nu şi-au luat rămas bun de la el. Se comportă toţi extrem de bizar, de parcă Joey le-ar fi făcut ceva, dar nimeni nu spune ce!
În noaptea aceea, Mary Anne rămase trează multă vreme, meditând.
Ce voise să spună doamna Stiffle?
La ce probleme se referise ea?
Trebuie să descopere cumva.

* * *

După miezul nopţii, vântul începu să se înteţească. Cobora vuind dinspre munţi pentru a şuiera printre copaci şi a se izbi de casă cu o forţă care zguduia geamurile deschise de la camera lui Joey. Băiatul se trezi, se ridică în capul oaselor şi se holbă ia fereastră. Simţea vântul suflându-i în faţă. Rămase nemişcat câteva momente, umplându-şi nările cu mirosurile iuţi ale muntelui.
Deşi era încă întuneric deplin, vântul începuse să împrăştie norii şi, din când în când, afară licărea lumina lunii, îi veni în nări mirosul trupului unei căprioare care păştea pe câmpul din spatele curţii. Joey se dădu jos din pat şi porni tăcut spre uşa camerei sale. Ridicându-şi capul o clipă, Storm îşi zări stăpânul strecurându-se pe hol, apoi îşi puse botul din nou pe labe şi închise ochii.
Joey parcurse coridorul până în capătul scărilor, apoi coborâ scările. Ajuns jos, un alt miros îi atrase atenţia. Se luă după el până în bucătărie.
Fără altă sursă de lumină decât vaga sclipire a lunii care se pregătea de culcare dându-şi duhul cu ultimele ei străluciri printre norii care se fugăreau pe cer, Joey se duse până la chiuvetă şi îngenunche lângă uşa dulapului-mască de sub ea. Când deschise dulăpiorul, mirosul deveni mai puternic. Băiatul căută în coşul de gunoi şi degetele găsiră o bucată de hârtie în care fusese învelită carne.
Strânse hârtia cu ambele mâini şi şi-o duse la nas.
Nările i se umplură de mirosul sângelui proaspăt. Simţi cum îi lasă gura apă.
Scoase limba şi gustă sângele coagulat ce se usca pe hârtia care învelise, cu numai câteva ore înainte, porţiile de friptură pe care le preparase naşa lui la cină în acea seară.
Limba i se mişcă din ce în ce mai repede până ce linse tot sângele. Gura i se umpluse de un "parfum" aţâţător.
După ce curăţă hârtia, îi dădu drumul înapoi în coş şi se duse la frigider.
Îl deschise şi clipi, orbit de lumina dinăuntru, dar ochii i se obişnuiră repede cu acea intensitate luminoasă. Găsi ceea ce căuta.
Pe raftul cel mai de jos, erau şase porţii de friptură, învelite fiecare în plastic transparent şi aşezate ordonat pe o farfurie largă.
Stomacul îl rodea de foame. Înşfacă una din bucăţile de carne crudă şi începu să rupă învelitoarea de plastic. Aroma îl înnebunea. Duse carnea la gură, îşi înfipse dinţii în ea, smulse o bucată şi o înghiţi fără a o mesteca.
— Joey? Ce faci aici?
Vocea îl paraliza. Se răsuci pe călcâie, cu prada apucată strâns încă cu o mână şi cu plasticul rupt în cealaltă. Îşi şterse, instinctiv, sângele de pe buze cu una din mânecile pijamalei. Când se aprinse lumina mare, clipi şi-l recunoscu apoi pe Logan. Băieţelul stătea în cadrul uşii, holbându-se curios la el.
— Dar nu poţi mânca aia! exclamă el. Nici măcar nu e gătită!
— Nu fac nimic, replică Joey şi-şi duse mâinile la spate cu o mişcare iute, care trăda vinovăţia. Oricum, ce faci tu jos aici? Dacă te prinde mătuşa Mary Anne...
Înainte de a termina propoziţia, însă, în cadrul uşii îşi făcu apariţia Mary Anne în persoană.
— Joey? Logan? De ce nu sunteţi în pat?
Braţul lui Logan îl ţinti, acuzator, pe Joey.
— Are o bucată de carne crudă în mână şi o mănâncă. Nici măcar nu e gătită, mamă! O mănâncă aşa cum e, crudă!
Mary Anne făcu ochii mari, surprinsă, şi-l privi ţintă pe Joey până ce acesta îşi trase mâinile de la spate.
— N-n-o mâncam, murmură el. Mi-era foame şi am găsit-o în frigider.
Se uită disperat la Mary Anne.
— Am crezut... Voiam s-o prăjesc, dar... nu ştiu exact cum.
Băiatul se simţea mizerabil. Expresia de pe faţa lui o mişcă pe Mary Anne. I se risipi imediat supărarea pentru faptul că el se sculase din nou în toiul nopţii. Îşi dădu seama că, sărind peste cină, trebuia să i se fi făcut o foame de lup.
—Bine, oftă ea. Lasă-mă să-l duc pe Logan în pat şi o să ţi-o prăjesc. După asta, însă, să te duci drept în pat, şi fără să mai zici ceva. În regulă?
Joey dădu tăcut din cap. Mary Anne îl răsuci pe Logan, îl îndreptă spre scări şi-l plesni cu blândeţe peste fund.
— Sus, comandă ea. Dă-i drumul! Şterge-o!
Mânându-l din spate, îşi conduse fiul spre camera lui.
În clipa când ea dispăru, Joey îşi concentra din nou atenţia asupra cărnii crude din mână, rupând bucăţi din ea cu degetele şi dinţii, începu să şi-o îndese în gură. O înfulecă pe toată în mai puţin de un minut.
Până ce Mary Anne îşi culcă la loc copilul, Joey aruncase deja plasticul în care fusese înfăşurată carnea, îndesându-l adânc în fundul coşului de gunoi.
Se spălase de sângele de pe mâini şi de pe faţă şi tocmai se usca când Mary Anne reveni în bucătărie.
— M-am răzgândit, rosti el. Am băut doar nişte lapte.
Mary Anne se încruntă, nedumerită.
— Eşti convins că-ţi ajunge atât?
Joey încuviinţă, o porni spre uşa bucătăriei, apoi, cedând unui impuls, o îmbrăţişa.
— Zău că-mi pare rău de răul pe care l-am făcut. O să încerc să nu mai fac.
Mary Anne îşi puse braţele în jurul lui, îl strânse o clipă la pieptul ei, apoi îi dădu drumul.
— Eh, atunci ai putea să rămâi măcar o dată toată noaptea în pat.
Îndulcindu-şi vorbele cu un zâmbet, îl alungă spre scări.
— Acum du-te, fugi! Sting eu lumina.
Joey se făcu nevăzut pe scări. Mary Anne întinse mâna spre comutatorul de lumină, dar se opri cu privirea aţintită pe frigider.
Simţindu-se vag caraghioasă şi cunoscând în acelaşi timp că gândul care-i trecuse prin minte era ridicol, se trezi că traversează încăperea şi deschide uşa frigiderului.
Numără fripturile de pe farfurie.
Fuseseră şase mai devreme.
Era sigură de asta. 
Acum erau numai cinci.
Cand sptinsese, în sfârşitt, luminile, şi o pornise înapoi pe scări, capul i se învârtea, iar în stomac îi apăruse un gol.
Nu mai putea dormi în noaptea aceea.
Locuia în casă cu un băiat pe care nu-l cunoştea.

14

— O să vină devreme iarna, comentă Bill Sikes, privind cerul.
Era mult mai frig în dimineaţa aceasta. Deşi norii din ziua anterioară dispăruseră, primele adieri ale unui nou front atmosferic se făceau deja simţite.
— Vedeţi chestiile alea? întrebă el.
Arătă în sus către fuioarele albe de pe cer care veneau leneş dinspre nord.
— Vin din Arctica. M-ar mira dacă nu va ninge până la sfârşitul săptămânii.
— Zăpadă? se miră Mary Anne. Dar abia e începutul lui septembrie.
Îngrijitorul dădu din umeri.
— Nu s-ar întâmpla pentru prima oară. Iarna trecută n-am prea avut zăpadă.
Buzele i se strâmbară într-un zâmbet cinic.
— Mai că a distrus sezonul de ski. Înc-o iarnă ca aia şi tipii cu biştarii investiţi o să fie al dracu' de trişti!
— Nu prea mi se pare că te-ar deranja, observă Mary Anne. .
Dinspre munţi sosi o răbufnire de vânt care o determină pe femeie să-şi ridice gulerul jachetei îmblănite pe care o găsise de dimineaţă în dulapul de haine.
— Nu crezi c-ar fi mai bine să ducem caii înapoi M şopron? întrebă ea.
— O să stea destul acolo când vine vremea rea, răspunse Sikes, răsucindu-se spre caii scoşi din adăpost cu două ore în urmă. Le face bine să stea afară. Aici le e locul. Nu-i bine să fie închişi la adăpost tot timpul. V-aţi gândit vreodată la ce zic ei când stau acolo în grajd toată ziua?
— Nu cred că ei pot gândi, replică Mary Anne.
Bărbatul clătină din cap.
— Mda, o groază de lume zice aşa, dar nu-i credeţi. Îi face să se simtă mai bine faţă de cum se poartă ei cu animalele, îşi închipuie că animalele nu suferă dacă nu gândesc. Numai uitaţi-vă la ei!
Mary Anne privi înspre câmp, unde Sheika galopa uşor de-a lungul gardului, cu capul sus şi cu coada fluturându-i în vânt. Ceilalţi doi cai, armăsarul bălţat al lui Audrey şi roibul lui Joey, stătea unul lingă altul şi păşteau mulţumiţi.
— Te-ai mai gândit la cele discutate alaltăieri? Te mai gândeşti încă să pleci? întrebă Mary Anne.
— Ei, acuma ce să vă spun, rosti tărăgănat Sikes. Culese de jos un pai şi şi-l introduse între dinţi.
— M-am gândit din nou, reluă el, şi mi se pare că n-ar fi corect ca să-mi strâng lucrurile şi să mă cărăbănesc dacă dumneavoastră plănuiţi să rămâneţi aici.
O privi cu coada ochiului.
— Asta plănuiţi, nu-i aşa?
— Cred că da, răspunse Mary Anne. Apoi: Bill, ce-mi poţi spune despre Joey?
Privirea îngrijitorului se umbri uşor.
— Ce-i cu el?
Mary Anne ezită, alegându-şi cuvintele cu atenţie.
— Se pare că n-are mulţi prieteni. Vreau să spun că gemenii Stiffle locuiesc puţin mai jos şi mie mi s-ar părea normal să se joace împreună, nu-i aşa?
— Joey e un singuratic, replică Sikes, uitându-se în continuare la cai. Nu-i nimic rău în asta.
— Dar de ce? insistă femeia. S-a petrecut ceva între ei? Alison zice că nici ceilalţi copii de la şcoală nu-l prea înghit pe Joey.
Bill Sikes scuipă restul de pai şi se întoarse spre ea.
— După câte văd io, îs două feluri de oameni pe lume. Cei care trăiesc cu alţii şi cei care trăiesc singuri. În majoritate, cei care nu trăiesc cu alţi oameni, stau cu animalele. Se pare că Joey e dintre cei care stau cu animalele. Nu-i nimic rău în asta.
O oră mai târziu, în timp ce se îndrepta spre oraş, Mary Anne continuă să mediteze la vorbele omului. Oare ăsta era singurul motiv pentru care Joey nu se bucura de prietenia altor copii? Nu se reduce totul numai la preferinţa lui pentru compania animalelor! Cu siguranţă că asta ar explica de ce dormise el în şopron cu două nopţi înainte. Şi totuşi, se părea că se înţelege de minune cu Alison şi cu Logan.
Când parcă în faţa imobilului care găzduia toate cele douăsprezece clase ale şcolii din Sugarloaf, Mary Anne ajunsese să se întrebe dacă mai era nevoie să discute cu cineva din instituţia aceea. De dimineaţă, când sunase şi-şi fixase o întâlnire, i se păruse a fi cel mai logic lucru dar scurta conversaţie cu Bill Sikes o determinase să aibă îndoieli. În definitiv îngrijitorul îl cunoştea pe Joey practic de când se născuse acesta. Ar fi ştiut, cu siguranţă, de vreo problemă legată de băiat, dacă exista vreuna.
I-ar fi spus ei, însă, despre această problemă?
Strecură maşina pe un loc pustiu din parcare şi se îndreptă spre biroul directoarei, Florence Wickman, care o aştepta.
— Mă bucur că aţi sunat de dimineaţă, o întâmpină aceasta.
Era o femeie masivă cu părul încărunţit de timpuriu. O conduse pe Mary Anne în cancelaria ei, închise uşa şi îi făcu semn să se aşeze pe un scaun de piele din faţa biroului.
— Aşa cum se întâmplă uneori, intenţionam să vă caut şi eu în după-amiaza aceasta, rosti directoarea.
Mary Anne se aşeză mai bine pe scaun şi începu să se frece, nervoasă, de marginea lui.
— Voiaţi să mă sunaţi? repetă ea. E vreo problemă cu vreunul dintre copiii mei?
Florence Wickman se sprijini de spătarul scaunului.
— Nici una, dar mă întrebam cât aţi aflat despre Joey şi... Făcu o pauză de parcă ar fi căutat cuvântul, apoi oftă din
rărunchi.
— ...mă rog, cred că "problemele lui" e cea mai potrivită expresie.
Mary Anne simţi un gol în stomac. Deci erau mai multe în legătură cu Joey decât simplul fapt de a fi un singuratic.
— De asta sunt şi eu aici, replică ea. Au avut loc câteva evenimente, iar fiica mea mi-a povestit că Joey nu prea e iubit de copii. Am nevoie de nişte informaţii.
Doamna Wickman culese un dosar de pe birou, îl deschise şi i-l înmână celeilalte femei.
— Aveţi tot ce vă interesează aici. La grădiniţă, Joey era cel mai sfios băiat. Abia dacă vorbea cu altcineva; ţinea totul în el. Nu-i nimic anormal în asta, mai ales la copiii mici. Când a început să crească, însă, n-a dat nici un semn de integrare în societatea celorlalţi copii. N-a avut niciodată un foarte bun prieten şi nici n-a părut interesat să-şi facă vreunul.
Făcu semn cu capul înspre dosar.
— A avut multe dificultăţi şi cu concentrarea la ore. Practic, toţi profesorii lui s-au plâns că are tendinţa de a visa cu ochii deschişi. Rămâne adesea cu privirea pierdută pe fereastră, ca şi cum ar vedea lucruri pe care nimeni altcineva nu le vede...
Făcu o pauză, după care reluă:
— Au mai fost şi bătăile...
— Bătăile?
— N-au fost cine ştie ce, dar au avut un caracter bizar. Cel mai rău a fost prin clasa a cincea sau a şasea. Nu începeau niciodată ca o bătaie adevărată, ci ca o încăierare zgomotoasă care ieşea de sub control. Băieţii cu care se păruia erau întotdeauna mai mari şi mai vârstnici decât el.
Ezită din nou, apoi păru că se decide să continue:
— Mi-am pus mereu întrebarea dacă treaba n-avea de-a face cumva cu Ted.
— Cu Ted? se miră, nedumerită, Mary Anne. Cum ar fi putut avea vreo legătură cu el?
Directoarea îşi dădu mâinile în lături într-un gest împăciuitor.
— Eu nu spun că a avut, dar m-am întrebat totdeauna dacă nu cumva faptul că Joey încheia invariabil ziua prin a se bate cu băieţi mai voinici şi mai în vârstă era un mod de a-şi lovi tatăl.
— Nu pot să cred...
— Vă repet, doamnă Carpenter, că n-am pretenţia să fi înţeles totul, dar totul capătă o logică dacă Ted aplica măsuri dure de disciplină, nu-i aşa? Dacă Joey simţea că nu există nici o cale de a-l învinge pe taică-său, nu credeţi că era posibil să fi încercat să câştige o luptă cu altcineva, fie acesta mai voinic şi mai în vârstă decât el, ca un mod de a-şi afirma propria personalitate?
Mary Anne simţi furnicături în tot corpul. Îi revenise acea impresie că, în intimitatea lor, Ted şi Audrey avuseseră chestiuni înfricoşătoare de rezolvat.
— Vreţi să spuneţi că Ted a fost un tată prea autoritar? întrebă ea luptându-se ca vocea să-i sune cât mai neutră.
— Nu vreau să spun nimic, o tempera rapid Florence Wickman. Pur şi simplu caut o explicaţie. Oricum, în ultimul an şi ceva a fost totul mult mai bine. Joey a fost consultat o vreme...
— Consultat? o întrerupse Mary Anne. A fost chiar atât de grav?
— Pentru un timp, da. Cam pentru un an sau doi. Audrey era foarte îngrijorată din pricina lui. Iar acum, cu toate că i-a mers mai bine în ultima vreme, nu mă pot împiedica să nu mă gândesc că pierderea părinţilor îl poate dezechilibra din nou. În plus, mi-a venit şi ideea că dumneavoastră s-ar putea să nu fiţi în cunoştinţă de cauză asupra celor întâmplate.
Zâmbi.
— Ştiţi ce se spune: "cel dinainte avertizat e mai bine înarmat". Mi s-a părut că a avea o discuţie cu dumneavoastră e cel mai bun lucru.
— Înţeleg, rosti Mary Anne, dând drumul aerului din piept cu un uşor şuierat. Aţi spus, însă, că situaţia a cunoscut şi momente mai fericite?
— Mult mai fericite. Bănuiesc că simplul fapt de a mai fi doi copii în casă ar putea să-i fie de mare ajutor.
Se uită la ceasul din perete.
— Sper că toate acestea nu v-au indispus prea tare, dar am crezut că e de datoria mea să vă pun la curent. Iar dacă pot fi de vreun ajutor...
Lăsă fraza în suspensie. Mary Anne se ridică în picioare.
— Mulţumesc, rosti ea automat.
Încercă să-şi ordoneze în minte informaţiile primite de la directoare.
Când păşi afară din cancelaria acesteia se făcu auzită soneria de prânz şi coridorul larg începu să se umple cu copii care ieşeau valuri-valuri din sălile de clasă. Croindu-şi drum printre ei, Mary Anne nu-l observă pe Joey la capătul holului.
Băiatul stătea acolo şi se uita fix la ea.
Discutase cu doamna Wickman despre el.
Îl spiona...

* * *

Rick Martin privi dezgustat raportul laboratorului din Boise.
— Ce dracu mai e şi asta? întrebă el retoric.
Tony Moleno, cealaltă persoană din biroul de la etajul doi al clădirii pompierilor, îşi ridică nasul din raportul la care lucra, referitor la furtul unui tricou din magazinul de confecţii al Francinei Schildhauser.
— Un pervers! insistase Francine. Prin oraş umblă liber un pervers. Copiii nu mai sunt în siguranţă!
Nevăzând nici un motiv pentru a o contrazice, Tony luase conştiincios notiţe şi era acum înglodat în completarea multelor formulare cerute de departamentul poliţiei.
— Ce dracu e ce? întrebă el, bucuros de diversiune.
— Asta! scuipă Martin şi îşi aruncă raportul partenerului său. Îţi vine să crezi ce scrie acolo?
Moleno consultă rapid documentul. Era o analiză a fragmentelor de material prelevate din rămăşiţele cortului şi ale sacului de dormit ca şi din cadavrul lui Glen Foster.
— "Păr de animal neidentificat"? citi Moleno cu voce tare, înălţând din sprâncene. Cum vine asta, "neidentificat"? Doar asta e treaba lor împuţită: să identifice chestii d'astea!
— Nu înjura, murmură Rick Martin.
Înşfacă receptorul telefonului cu o mână şi apăsă cu violenţă tastele, formând numărul. La cel de-al zecelea apel, la celălalt capăt al liniei îi răspunse, în sfârşit o femeie cu vocea agresivă.
— Aici e Rick Martin, din Sugarloaf, latră el. Dă-mi-l pe... Stai aşa!
Se întinse după raport, îl smulse dintre degetele lui Moleno şi citi numele investigatorului, scris în josul paginii:
— Henry! Henry Henry!
Cit timp aşteptă, îşi ridică ochii spre tavan.
— Henry Henry? Ce dracu' nume mai e şi ăsta? Sună de parcă... Alo? Henry Henry? Aici e Rick Martin din Sugarloaf. Mă uit la raportul dumitale asupra mărfii trimise de noi şi îţi mărturisesc că nu sunt prea fericit. Ce dracu' vrei să spui cu "păr de animal neidentificat"? Ce porcărie mai e şi asta, Henry Henry?
În biroul său din Boise, Henry Henry trase adânc aer în piept şi-i dădu drumul încet. Aşteptase telefonul încă de când înmânase raportul secretarei, cu o oră în urmă, pentru a fi trimis prin fax în Sugarloaf.
— Ţi-ai terminat gazul sau mai ai de perorat încă? izbucni el. Apelul e pe socoteala ta aşa că mie îmi convine în ambele cazuri. Oh, apropo, adăugă el. Mă numesc Hank. Tata o fi fost ţicnit când m-a botezat.
Rick Martin chicoti. Sentimentul de zădărnicie ivit la citirea actului i se risipise.
— În regulă, Hank! Scuze că m-am răţoit la tine. Asta, însă, tot nu mă ajută să-mi dau seama ce naiba se întâmplă. Ce înseamnă "păr animalic neidentifâcabil"? Explică-mi şcolăreşte, te rog.
— Înseamnă că firele de păr recuperate proveneau de la un animal, ceea ce presupun că e opus unui nonanimal, nu? şi că nu ştiu de ce gen sunt. E suficient de clar pentru tine?
— Bine, bine, dar voi aveţi acolo mostre de la fiecare specie de animal din Idaho, nu?
— Şi din Oregon, Washington, Montana, British Columbia, şi dintr-o mulţime de alte locuri, încuviinţă Henry. Ceea ce ai trimis dumneata aici, însă, nu se potriveşte cu nimic. Cel mai aproape e lupul dar nu e o amprentă genetică perfectă. E prea subţire şi prea uşor de răsucit.
— Bun, şi asta unde ne duce?
Martin se întreba deja ce avea să-i comunice lui Milt Morgenstern, editorul şi patronul în acelaşi timp al ziarului local, când acesta avea să-l sune inevitabil.
— Mie mi se pare că "animal neidentificat" sună îngrozitor de asemănător cu Sasquatch şi ultimul lucru care ne trebuie acum e să apară în gazete aşa ceva. Ai vreo idee ce s-ar întâmpla atunci cu sezonul de schi?
Hank Henry înălţă din umeri.
— Dar dacă aveţi un Sasquatch acolo sus? întrebă el cu un ton de preocupare exagerată ce aluneca uşor înspre parodie. N-ar trebui ca publicul să fie avertizat în acest caz?
— Fii dom'le serios, ce naiba! replică Martin. Dumneata şui bine că-mi poţi da o explicaţie mai bună ca asta!
— Bine, cedă Henry. Ai dreptate; nu m-am descurcat suficient de bine, iar chestia asta mă înnebuneşte la fel de mult ca şi pe tirie. Am trimis deja mostrele la laboratorul celor de la FBI. Ei au echipamentul necesar pentru a face o analiză a ADN-ului. O să-i presez s-o facă mai repede. Cu puţin noroc, vom primi un răspuns în mai puţin de douăzeci şi patru de ore.
— Şi ce-am să fac eu între timp?
— Ameţeşte-i, sugeră Henry. Spune-le că lucrăm la caz şi n-am obţinut încă nici un rezultat.
— Dar e vorba de un mort, obiectă Martin. Asta ca să nu mai menţionez despre femeia din spitalul de acolo! Dacă îi povestesc aşa ceva tipului de la ziarul de aici, o să înceapă să te preseze atât de tare încât o să te simţi ca o rufă stoarsă!
— Eh, o să încerc să nu cedez forţei celei de-a patra puteri în stat, comentă Hank Henry sec înainte de a închide.
Rick Martin se sculă de la birou, se duse la fereastră şi privi strada liniştită de dedesubt.
Liniştită până acum, în orice caz.
De îndată ce va cădea prima ninsoare, însă, orăşelul se va umple, cabanele vor fi închiriate, restaurantele se vor aglomera, iar magazinele profilate pe haine de schi îşi vor vinde produsele în doi timpi şi trei mişcări. Deşi avea o idee mult prea vagă despre măsura în care se baza economia aşezării pe sporturile de iarnă, Martin ştia că mulţi oameni de acolo nu puteau supravieţui unei ierni fără turişti.
Şi toţi îl vor blama pe el pentru orice fel de zvon despre o creatură neidentificabilă care ar hălădui prin munţi în libertate.
Se decise să nu întreprindă nimic, deocamdată, în legătură cu ciudatul raport din Boise.
La urma urmei, n-avea sens să provoace panică pentru că în mod sigur nu exista nici un motiv.
Era convins că, într-o zi sau două, se va cunoaşte cu precizie cauza morţii lui Glen Foster. Abia atunci va discuta cu Milt Morgenstern sau cu oricine altcineva.

* * *

— Bun, te descurci de minune, o lăudă Olivia pe Mary Anne.
Îşi privi ceasul. Luă arma din mâinile celeilalte femei şi începu să reâncarce magazia de cartuşe.
— Mai am timp cât să-ţi goleşti din nou magazia, după care trebuie să plec la lucru.
— De ce să nu încetăm acum? propuse Mary Anne. Eu m-am oprit pe aici doar ca să te salut. Nu mă aşteptam să-mi predai o lecţie de tras cu puşca.
— Nu lăsa pe mâine ce poţi face azi, rosti, sentenţios, Olivia. Data viitoare, îţi încarci singură cartuşele. O puşcă pe care nu ştii s-o încarci singură e ca o armă inutilă.
Mary Anne privi puşca cu dezgust. Făcută în întregime din metal, din plastic şi din cauciuc tare, nu arăta altfel decât puşcoacele ornamentale pe care le studiase prin muzee şi magazine de articole sportive. Arma asta arăta exact ce era: un instrument pentru a ucide cu sânge rece.
— N-are sens să ai o puşcă prin locurile astea dacă nu poţi omorâ cu ea un grizzly, îi spuse Olivia când se duseseră cu arma pe pajiştea din spatele clădirii mari care-i slujea doctoriţei atât ca birou cât şi ca locuinţă.
— Dar eu nici măcar nu sunt convinsă că vreau o armă de foc, protestă Mary Anne.
— Ai deja una, replică Olivia. Arată ca asta şi e încuiată în dulapul din biroul tău. Eu şi Audrey le-am cumpărat în acelaşi timp şi ar trebui să înveţi şi tu s-o foloseşti.
Deşi nu făcuse nici o referire directă la crima din camping, ştiuseră amândouă la ce se gândise ea.
— De ce nu te-am prins curăţându-ţi cuptorul, când am venit, în loc să îţi cureţi puşca? se tânguise Mary Anne. Dacă n-ai fi scos-o deja afară...
— Dar o scosesem, i-o reteză Olivia, aşa că hai să ne apucăm de treabă, bine?
Desfăcu arma cu atenţie, arătându-i Mary Annei toate părţile componente şi cum funcţionau ele.
— Să n-o uiţi niciodată încărcată, începuse ea cu sfaturile. După ce o foloseşti, goleşte magazia, scoate glonţul de pe ţeava şi trage. Încearcă, apoi, să introduci un alt cartuş pe ţeava şi încearcă să tragi din nou. Abia când n-o să mai poţi efectua întreaga cursă a cocoşului, indiferent cum ai proceda, vei putea s-o laşi jos. Ai priceput?
Mary Anne dăduse din cap. Îşi dorise în acea clipă să nu fi trecut deloc pe la Olivia. În acelaşi timp, era conştientă, însă, că noua ei prietenă avea dreptate. Dacă voia să trăiască acolo, trebuia să ştie cum să umble cu o armă. Ezitând, luase puşca, şi-o pusese pe umăr, ţintise prin cătare şi trăsese.
Reculul armei aproape că o dezechilibrase complet.
— E bine, o asigurase Olivia în timp ce îşi recăpăta echilibrul. Ţine patul fixat bine pe umăr. Dacă n-o faci, reculul îţi poate fractura osul. Ideea e ca umărul să absoarbă şocul ca să nu fii trântită la pământ. Hai să mai încercăm o dată.
Continuase aşa preţ de o jumătate de oră. Treptat, Mary Anne începu să nu mai simtă arma ca pe un corp străin în mâinile ei.
— Cu o lunetă cu laser e greu să ratezi, îi explicase Olivia. De îndată ce atingi butonul, fascicolul laser iese şi acolo unde vei vedea punctul roşu e locul în care va ajunge glonţul.
Olivia îi înmână acum arma reâncărcată şi arătă înspre un balot de fin aflat cam la cincizeci de metri depărtare. Era cea mai depărtată ţintă aleasă până acum. Mary Anne nici nu spera să aibă vreo şansă de a o nimeri.
— Noaptea vezi punctul roşu chiar de la această distanţă, o informă Olivia. Nu trebuie decât să îndrepţi arma spre sol în faţa ta şi pe urmă să plimbi fascicolul spre ţintă. Pe timpul zilei, e mai greu să vezi punctul roşu. Te poate păcăli. Încearcă o dată.
Mary Anne trase închizătorul şi introduse cartuşul pe ţeava, apoi ridică arma la umăr şi atinse trăgaciul cu degetul arătător de la mâna dreaptă. Într-un târziu, începu să tragă de el cu o mişcare înceată şi continuă, pregătindu-se pentru recul.
Când se auzi împuşcătura, din ţintă se împrăştiară paie.
— O nimica toată, zise Olivia. Nu-i rău. Nu-i rău deloc.

* * *

Dormea în coliba lui, când prima împuşcătură îl deşteptă brusc. Înainte ca ecoul ei să se stingă, se trezise complet şi sărise din pat. Era pe jumătate îmbrăcat când se auzi a doua împuşcătură. Când îi veni rândul celei de-a treia, se şi afla afară, mişeându-se repede printre copaci. Fără a urmări vreo potecă, înconjură versantul muntos până ce ajunse la una din crestele masive de pe care se putea admira panorama întregii văi.
Ghemuit într-o scobitură umbroasă, invizibilă de jos, traversă cu privirea ferma El Monte, căutând sursa focurilor de armă.
În timp ce Mary Anne se apuca să golească cea de-a doua magazie, ochii de vultur ai bărbatului zăriră norişorul de fum de la gura ţevii. Părăsi ascunzişul şi o luă la goană, ghemuit până aproape de sol, cu picioarele goale spre proprietatea doctoriţei.
Ajunse în sfârşit la o stâncă aflată chiar deasupra pajiştei Oliviei. Acolo se aşeză încă o dată pe vine, fiind în stare chiar şi în această poziţie să observe ce se întâmpla la o sută de metri sub el fără să fie zărit de cele două femei din vale.
Se făcu mic când se auzi o nouă detunătură. Zgomotul îi răsună în urechi cu o intensitate care-l făcu să se cutremure de durere. O clipă mai târziu, nările lui adulmecară mirosul acru de pulbere arsă venind de jos. O văzu pe Mary Anne introducând alt cartuş pe ţeava şi se cuprinse cu braţele în aşteptarea noii detunături.
Abia după ce ecoul acesteia se stinse şi după ce le văzu pe cele două femei întorcându-se şi îndreptându-se spre casă, catadicsi şi el să părăsească adăpostul stâncii pentru a o lua încet înapoi pe drumul pe care venise.
Dacă femeia ajunsese să înveţe cum să folosească o armă, însemna că trebuia să fie mult mai precaut de acum încolo.

* * *

— Ştii ce-ţi trebuie? întrebă Olivia când păşiră, pe uşa din spate, în bucătăria ei mare.
— Îmi trebuie o mulţime de lucruri, replică Mary Anne sec. Care ar fi primul, după tine?
— O ieşire într-o seară. Să-ţi petreci o seară departe de casa aia, de copiii tăi. O seară petrecută în întregime în compania adulţilor.
— Şi cum să fac asta? Să-l sun pe unul şi să-l rog să mă invite la o petrecere?
— Nu chiar. Vino aici diseară pe la şase jumate. Am invitat câteva persoane şi cred că ar fi bine să ni te alături.
Deşi Mary Anne fu pentru moment încântată de propunere, o respinse imediat.
— Şi ce-am să fac cu copiii?
Olivia izbucni în râs.
— Fii serioasă, Mary Anne! Alison e suficient de mare ca să aibă chiar ea grijă de alţi copii, iar Joey e de vârsta ei. Lasă-i să se îngrijească ei de Logan şi spune-i lui Sikes să arunce din când în când o privire asupra lor. Nici măcar n-o să fii prea departe de casă.
— M-ai convins, încuviinţă Mary Anne.
În afara ceremoniei de după funeralii, abia dacă schimbase vreo vorbă cu altcineva în afara Oliviei şi a lui Charley Hawkins. Olivia avea dreptate; i-ar face bine să mai iasă din casă, chiar şi numai pentru două ore.
— Ce vrei să aduc?
— Nimic, replică Olivia, îndreptându-se cu Mary Anne spre maşina celei din urmă. Să fii aici la şase şi jumătate şi să fii pregătită să te destinzi pentru o vreme. Ne-am înţeles?
— 'Nţeles.
În timp ce se căţăra la volanul Roverului şi o porni pe drumul spre El Monte, Mary Anne îşi dădu seama că aşteaptă deja cu nerăbdare să vină seara. Când ieşi, însă, din pădure şi pătrunse în curtea din faţa casei, avu impresia bruscă că era urmărită.
Privi în jurul ei. Bill Sikes trebuia să fie pe undeva, prin apropiere. Nu se vedea, însă, nici o urmă de el. Parcă Roverul, ieşi din el, aruncă din nou o privire de jur-împrejur şi ajunse la concluzia că se comporta prosteşte. De ce ar fi urmărit-o cineva? Hotărită să nu mai ţină cont de această impresie, intră în casă.
Nu-şi dăduse seama că fusese, într-adevăr, urmărită, din adăpostul oferit de una dintre coamele muntelui.
Fusese observată cu atenţie de un bărbat şi de un lup.

15

În cursul după-amiezii, cerul continuase să se întunece. Când se lăsă noaptea, casa fu învăluită de o beznă atât de densă încât Alison simţi că o lasă nervii. Poate că n-ar fi trebuit să se repeadă să insiste ca maică-sa să cineze la doctoriţa Sherbourae şi nici s-o asigure că era suficient de matură ca să aibă grijă de toate.
Maică-sa se codise să-i lase singuri. Alison fusese cea care insistase s-o facă. Acum însă, cu noaptea asta înfricoşătoare, începuse să regrete gestul. Aprinse toate luminile de la parter în încercarea de a îndepărta umbra. Cu toate astea, de fiecare dată când se uita pe geam afară, descoperea că tremura la vederea întunericului de smoală care înconjura casa. Încercă să se scuture de senzaţia de apăsare care o copleşea spunându-şi că nu era, pur şi simplu, obişnuită cu o asemenea beznă. În New Jersey, chiar şi în cele mai întunecate nopţi, luminile străzilor continuau să împrăştie lumină, iar becurile din casele vecinilor erau întotdeauna aprinse. Chiar şi noaptea târziu, după ce majoritatea oamenilor de lângă ei se duceau la culcare, cerul era vag lăptos de la lumina difuză dată de lămpile Manhattanului, aflat la numai câte-va mile depărtare, iar, din când în când, câte o maşină dădea colţul străzii la numai câţiva paşi de ei, şi, atunci, fascicolele zvârlite de faruri măturau zidul camerei pe care o împărţea cu Logan.
În plus, acolo exista şi un fundal constant de zgomote, din cauza vâjâitului automobilelor de pe autostradă şi, din când în când, a vuietului avioanelor care se pregăteau de aterizare pe aeroport.
Aici, liniştea mergea mână-n mână cu întunericul. Temperatura scăzuse vertiginos în după-amiaza aceea şi acum nici măcar insectele nu mai bâzâiau.
Singurul sunet pe care îl auzise fusese un urlet a ceea ce ea spera că fusese un coiot. Joey, însă, insistase că fusese un lup.
— Chiar aşa? se mirase Logan.
Erau toţi trei în bucătărie, iar Alison adăugă nişte brânză la pizza rece lăsată de maică-sa pentru cina lor.
— Şi ce face el? continuase copilul.
Ochii lui Joey se îngustaseră până când ajunseseră ca două crăpături, iar vocea adoptase un ton de mister.
— Vânează, şopti el în tăcerea care se lăsase după urletul solitar. E înfometat şi caută ceva de mâncare. Iar dacă n-o să găsească nimic, o să coboare până aici.
Logan se scuturase în urma unui fior amestecat cu emoţie şi frică.
— N-o să le facă rău cailor, nu-i aşa?
Joey îşi coborâse glasul şi mai mult.
— Nici măcar n-o să-i caute. Dar s-ar putea să vină după oi dacă a gustat deja sânge de om!
— Încetează ţipase Alison. Îl sperii!
Stând la masă lângă Logan, Joey îl înghiontise pe celălalt.
— Ghici cine-i cu adevărat speriată?
— Alison, se hlizise Logan. Alison e speriată de toate!
— Ba nu sunt! se stropşise fata.
Pe măsură ce se depanaseră orele serii, însă, ceea ce promitea a fi o aventură când maică-sa îi anunţase că pleacă şi-i lăsă singuri în casă, se transformă în altceva.
Trebuise să reziste, de două ori deja, dorinţei cumplite de a o suna pe maică-sa, acasă la Olivia, pentru a o implora să se întoarcă acasă. Nu o oprise decât convingerea că, dacă ar fi făcut-o, n-ar mai fu avut nici o clipă de linişte cu Logan Pe lângă asta, nu se întâmplase nimic, dacă nu ţinea cont de întunericul nopţii şi de liniştea stranie de afară.
Numai că, odată cu ticăitul ceasului ce arată scurgerea minutelor, în ea îşi făcuse loc tot mai insistent senzaţia că era ceva în neregulă.
Devenea din ce în ce mai nervoasă: "Umblă ceva pe afară", îşi zise ea. Ceva se ascundea în noapte şi observa casa.
Îi observa pe ei.
Alison se afla acum în birou, cu Logan, şi se uita la ecranul televizorului. Încerca să se concentreze la filmul găsit de fratele său pe unul dintre canalele de satelit dar continua să furişeze, din când în când, câte o privire către fereastră. Deşi draperiile erau trase, o mică fantă îi permitea să zărească o felie îngustă din bezna de afară.
Aceeaşi fantă lăsa, însă, pe oricine din afară să observe totul din camera luminată.
Era sigură că văzuse, cel puţin o dată, ceva mişcându-se iute chiar lângă fereastră. Surprinsese mişcarea cu coada ochiului şi când se răsucise să privească drept spre geam, aceasta dispăruse.
Oare se mişcase, într-adevăr, ceva acolo?
"Nu-i nimic acolo", se autoâncuraja ea. Atunci de ce era atât de nervoasă?
— Unde-i Joey? întrebă ea.
Întins pe podea, uitându-se fix la ecran, cu bărbia sprijinită în pumni, Logan îi răspunse fără să se uite la ea:
— Nu ştiu.
Alison se încruntă. Când acesta plecase din birou cu puţin timp înainte, ea se gândise că se duce la bucătărie pentru a mai lua o bucată de pizza.
Numai că nu se întorsese.
Pe punctul de a pleca după el, ochiul ei prinse din nou o mişcare la fereastră. Brusc, înţelese.
Joey se dusese afară şi încerca s-o sperie!
Rămase pe loc nemişcată şi încercă să nu dea vreun semn c-ar fi văzut ceva. Mintea îi lucra rapid la un plan de a-l surprinde. Daca s-ar fi ridicat şi s-ar fi îndreptat spre fereastră, ar fi fost văzută şi el ar fi dispărut în întuneric. Îi veni, atunci, o idee.
— Mă duc să văd dacă s-a urcat în camera lui, anunţă ea.
Se sculă şi o porni către uşă. Vira în ultima clipă şi se furişă rapid către peretele în care era încastrată fereastra. Apucă de cordonul draperiei cât putu ea de uşor şi de tăcut. Cu o mişcare fulgerătoare trase de cordon şi dădu draperia la o parte, aşteptându-se să-l vadă dincolo de geam pe Joey zâmbindu-i.
Nu se confruntă decât cu negura nopţii şi cu propria ei reflecţie holbându-se la ea din geamul lucitor.
— Ce faci? rosti Logan, iritat, luându-şi în sfârşit ochii de la televizor pentru a se uita la ea.
Alison îşi încreţi sprâncenele, nedumerită.
— A-am crezut că zăresc ceva.
— Eşti nebună, concluziona Logan şi-şi dădu ochii peste cap, după care reveni la spectacolul de pe micul ecran.
Alison se uită din nou afară. Oare chiar văzuse ceva la fereastră? Se hotărâ să-l caute pe Joey prin toate camerele. Ceva din lăuntrul ei îi spunea, însă, că el plecase afară.
Era un lucru pe care maică-sa insistase să i-l promită:
— Ţine minte, vreau ca toţi să staţi în casă toată seara. De acord?
Toţi trei, inclusiv Joey, fuseseră de acord. Dacă el îşi încălcase promisiunea? S-o sune pe maică-sa la Olivia Sherbourne şi să-i povestească ce se întâmplase? Sau să iasă afară de capul ei, să-l găsească şi să-l determine să vină înapoi? Din păcate, era conştientă că nu va avea niciodată curajul să înfrunte bezna terifiantă din spatele casei.
Ajungând în capul scărilor, văzu un firicel de lumină sub uşa lui Joey. Se opri, mirată. Lăsase o lampă aprinsă ca s-o păcălească? încruntată se duse până la uşa închisă şi ciocăni în ea. Dinăuntru se auzi scheunatul lui Storm. Ghearele animalului începură să zgârie lemnul uşii. Când văzu că nu primeşte nici un răspuns din partea lui Joey, Alison deschise uşa şi-şi strecură capul înăuntru. Storm se ridică în două picioare ca s-o lingă pe faţă. Alison îl scarpină între urechi şi-l dădu la o parte.
Atunci îl văzu pe Joey.
Stătea pe pat, cu spatele sprijinit de tăblie. Faţa îi era palidă şi ochii larg deschişi. Se uită la ea şi rămase cu privirea pironită în ochii ei fără să scoată vreo vorbă. Într-un târziu rosti, cu voce rece şi indiferentă.
— O urăsc.
Cuvintele îi ieşiră de pe buze ca nişte aşchii de gheaţă.
— Mă spionează şi eu o urăsc.

* * *

Bill Sikes mergea în tăcere prin bezna dinafară casei. Îşi ţinea toate simţurile în alertă, iar corpul său musculos îi permitea să se mişte cu o uşurinţă şi o siguranţă care-i sfidau vârsta. Se afla afară de aproape o oră şi verifica acareturile fermei, precum îl rugase doamna Carpenter. Nu-i deranjase pe copii şi nici măcar nu se dusese până la uşa din spate ca să-i întrebe dacă se simţeau bine. Se mulţumea să arunce o privire peste tot.
În şopron, caii se odihneau liniştiţi. Cu toate că noaptea era răcoroasă, iar lumina zilei se stinsese mai repede decât era normal din pricina norilor denşi, aerul era limpede şi valea paşnică.
Când ajunse la mai puţin de treizeci de metri de şopron, se auzi nechezatul puternic al unui cal. Sunetul fu urmat de pocnetul tare al unei copite într-unul din grajdurile de lemn. Mărindu-şi ritmul, Sikes se grăbi spre şopron. Intră în construcţia întunecoasă şi aprinse lanterna.
Toţi trei caii se agitau nervoşi pe locul lor. Bill Sikes le vorbi blând. Continuă să-i mângâie cu vorba cât timp se apucă să cerceteze grajdurile, camera anexă şi depozitele de furaje. Se caţără până în vârful stogului de fân dar nu găsi nimic acolo în afara unei bufniţe care huhui încet şi plecă în noapte, planând tăcută pe aripi.
După ce reuşi să calmeze caii, părăsi şopronul şi asigură uşa cu drugul. Făcu un tur al casei pe dinafară, având grijă să se ţină la o distanţă suficientă de construcţia de buşteni pentru a nu fi văzut, dar suficient de aproape pentru a putea vedea prin geamuri ce se petrece înăuntru.
Toate luminile fuseseră aprinse dar camerele erau pustii, cu excepţia biroului unde băiatul mai mic se uita la televizor stând întins pe podea. O privelişte perfect normală. Nimic în neregulă.
Porni înapoi spre propria sa cabană şi atunci fu izbit de senzaţia că o altă fiinţă se furişa prin întuneric la fel de tăcută ca şi el. O putea simţi la fel de limpede precum simţea solul de sub picioarele lui.
Avea sentimentul că e hăituit de prezenţa necunoscută, începu la rândul lui s-o hăituiască.
Când ajunse în apropierea cabanei, în drum spre pâlcul de copaci de pe malul pârâului, liniştea nopţii fu sfărâmată.
Un ţipăt explodă în întuneric, ascuţit şi pătrunzător.
Se stinse la fel de repede precum izbucnise, retezat când ajunse la paroxism.
Bill Sikes încremeni. Aşteptă şi ascultă nemişcat. Nu se mai auzi nimic.
Începu să fugă spre uşa din spatele casei mari.

* * *

Alison rămăsese pironită în cadrul uşii, aşteptând ca Joey să vorbească din nou. Băiatul nu mai scoase nici o vorbă. Stătea nemişcat pe pat, holbându-se la ea cu faţa cenuşie.
— C-cine? rupse Alison tăcerea care ameninţa s-o copleşească. Sunetul propriei voci avu darul de a o scoate din transă, aşa că făcu un pas înăuntru.
— Cine te spionează, Joey?
— Mătuşa Mary Anne, replică băiatul după câtăva vreme, timp în care Alison se întrebase dacă fusese măcar auzită.
— Mami? întrebă Alison, perplexă. Dar ea n-ar face aşa ceva. Nici măcar nu-i aici. E la...
Joey o întrerupse cu un ton dur.
— A fost la şcoală azi! A discutat cu doamna Wickman. Vorbeau despre mine!
Primul impuls al fetei fu să iasă cât mai repede din cameră, să alerge jos şi s-o sune pe maică-sa. Ce-i putea spune, însă? Să se plângă că Joey se comportă ciudat? Şi ce s-ar întâmpla dacă maică-sa s-ar întoarce acasă şi l-ar găsi pe Joey la fel cum fusese cu două ore înainte când plecase? Cu toate astea, trebuia să întreprindă ceva! Făcu însă un pas înainte şi închise uşa.
— Cum adică vorbea cu doamna Wickman despre tine?
— Am văzut-o, şopti Joey.
Se uită fix la Alison, dar ochii săi nu mai exprimau acea prietenie cu care era ea obişnuită. Se îngustaseră până la a fi două tăieturi în obraji şi aveau o privire care aproape că o înspăimântară.
— V-văzut-o când? murmură Alison.
— Azi. Am văzut-o ieşind din biroul doamnei Wickman. Ştiu de ce s-a dus acolo.
Pentru fată, cuvintele lui n-aveau nici o logică. De unde să fi ştiut el motivul pentru care maică-sa se dusese la şcoală. Şi dacă spusele lui erau adevărate şi el era, într-adevăr, la fel de furios pe cât părea a fi, de ce nu scosese o silabă mai devreme? După şcoală, pe drumul spre casă, nu-şi ieşise cu nimic din propria matcă. Nici în timpul după-amiezei nu arătase prin ceva că era deranjat de vreo problemă.
— Joey, s-a întâmplat ceva? De ce te-ai mâniat brusc?
Băiatul îşi ţinea mâinile în poală. Încheieturile i se făcuseră albe.
— De ce să nu fiu mâniat? se răţoi el. După tot ce a făcut ea...
— De unde ştii că a făcut ceva? i-o reteză Alison. Poate că nu discuta despre tine. Poate că-i cerea directoarei informaţii despre Logan sau despre mine.
Joey se uită furios la ea. Cu o jumătate de oră în urmă, fusese copleşit din nou de acea cumplită senzaţie care-i întindea toţi nervii. Încercase la început s-o ignore, să se concentreze la filmul pe care îl vizionau toţi trei, dar ea continuase să se agraveze.
Continua să se uite la fereastră. Simţea că e ceva afară, ceva care-l cheamă. Voia să iasă afară în noapte, acolo unde s-ar simţi eliberat de constrângerea zidurilor casei.
Îi promisese, însă, mătuşii Mary Anne că va sta înăuntru şi nu dorea să-şi calce cuvântul dat. În cele din urmă, se retrăsese în camera lui şi se întinsese pe pat, implorând cerul să-l scape de senzaţia mizerabilă pe care o avea.
Numai că aceasta devenise tot mai puternică. Ajunsese ca o furnicătură îngrozitoare care-i sfâşia nervii şi-l aducea în stare de a-şi dori să-şi rupă pielea în fâşii. Mai târziu prin minte începuseră să-i circule tot felul de gânduri teribile.
Se gândise la mătuşa lui. Ştia de ce venise s-o vadă pe directoare. Voia să afle ce era în neregulă cu el. Când a zărit-o în şcoală, s-a înfuriat pe ea dar s-a obişnuit mai apoi cu situaţia, pentru a fi uitat-o deja când se înapoiase acasă. De când se urcase în camera lui, însă, cu nervii întinşi de ghearele acelei senzaţii stranii, în suflet i se insinuase din nou furia împotriva ei. Iar acum, în timp ce se uita fix la Alison, o nouă criză de mânie începea să-l fiarbă pe dinăuntru. De data asta, era furios pe fată. Ce căuta ea acolo? De ce nu pleca naibii ca să-l lase în pace?
— Aş vrea să pleci, strigă el. Vreau să plecaţi cu toţii! Vă urăsc!
Brusc, se dădu jos din pat şi se repezi spre Alison cu mâinile întinse către gâtul ei. Instinctiv, fata îşi ridică braţele să se apere şi ţipă.
Strigătul ei fu curmat subit când se dezechilibra şi porni, împiedicându-se, de-a-ndaratelea spre perete. Forţându-se să-şi recapete echilibrul, îşi ridică genunchiul şi-l izbi, involuntar pe Joey sub abdomen. Gemând şi apucându-se instantaneu de testicule, băiatul dădu înapoi, lăsându-i astfel fetei şansa de a fugi din cameră, trăgând uşa după ea. Coborâ în goană scara şi ajunse la piciorul ei tocmai când se auzi un bubuit în uşa bucătăriei. Pentru o secundă, rămase pironită locului, ameţită, apoi, din birou, ieşi alergând Logan.
— Ce s-a întâmplat? se interesă băiatul.
Îşi văzu sora plângând şi se uită peste umărul ei înspre scări.
— Unde-i Joey? Te-ai bătut cu el?
Suspinând, cu mintea ocupată în întregime de scena atacului, Alison traversă, bălăbănindu-se, bucătăria. Uitase de promisiunea făcută, de a nu deschide uşa nimănui. Nu exista în acea clipă decât uşurarea că venise cineva, poate chiar maică-sa, s-o ajute. Trase de uşă şi icni uimită când văzu un bărbat într-o jachetă ponosită, cu şapca trasă peste ochi, care ţinea strâns în mână o carabină.
— E-n regulă, o linişti Bill Sikes când văzu începutul de panică reflectat de ochii ei. Eu sunt.
Sikes intră în bucătărie şi sprijini arma de peretele de lângă uşă. Era zguduit de imaginea fetei care bocea şi îşi dădu imediat seama că sunetul auzit cu mai puţin de un minut în urmă fusese ţipătul ei. Nu părea să fie rănită, cu toate că era în mod evident îngrozită.
— Ce e, Alison? Ce se întâmplă aici?
Fata clătină, neajutorată, din cap şi se strădui să vorbească printre suspine. Într-un târziu, reuşi să articuleze câte-va cuvinte.
— J-Joey. Sus... s-se comporta, nu ştiu, de parcă ar fi înnebunit!
— Sun-o pe maică-ta, prelua Sikes iniţiativa. Sun-o şi spune-i să vină acasă. Eu o să urc ca să văd ce se petrece cu Joey.
În timp ce Alison se îndreptă, împleticindu-se, spre telefon, Sikes ţâşni pe lângă Logan şi se năpusti pe scări în sus. Răsuci de clanţa uşii de la camera băiatului şi intră în încăpere, neştiind la ce să se aştepte.
Găsi o cameră pustie.
Atât Joey cât şi Storm dispăruseră. Fereastra dormitorului era larg deschisă.
Din trei paşi mari traversă încăperea. Scoase lanterna din buzunarul hainei şi o aprinse. Plimbă fascicolul peste tot acoperişul verandei, aflat la numai câteva zeci de centimetri sub fereastră, apoi cercetă zona din jurul casei. Când ajunse cu spotul luminos pe câmpul dintre casă şi pădure, îl prinse brusc pe Joey, ca pe o insectă. Băiatul fugea cât îl ţineau puterile şi se afla deja la jumătatea câmpului, îndreptându-se spre pădure. În faţa lui, Storm zburda vesel.
Înjurând printre dinţi, Bill Sikes ieşi în goană din încăpere şi zbură peste treptele scării. Înşfacă arma de unde o lăsase şi se luă după băiat.

16

Rick Martin era pe punctul de a ieşi cu dinele la plimbare, pentru ultima oară în acea seară, când receptorul staţiei din bucătărie prinse viaţă şi se auzi vocea dispecerei de la departamentul poliţiei din Challis, sediul dispeceratului responsabil de întreg ţinutul.
— Unitatea 72 Sugarloaf. Am primit o înştiinţare despre un copil dat dispărut la ferma El Monte, la capătul şoselei Coyote Creek. Vă rugăm să investigaţi.
Vocea femeii se schimbă, renunţând la tonul oficial.
— Tony, ce se întâmplă acolo sus? Mai întâi un D.O.A. şi o rănire gravă, iar acum asta!?
Uitând de dine, Rick Martin se grăbi spre biroul din mica locuinţă de pe Pocatello Drive, pe care el şi Gillie o cumpăraseră cu dnci ani în urmă şi apucă microfonul emiţătorului.
— Dispeceratule, aici unitatea 71 Sugarloaf. O să preiau eu cazul. Şaptezeci şi doi, mă auzi?
— Am şi plecat, Rick, anunţă Tony. Ai vreo idee ce se petrece acolo?
— Ştiu numai că nu-mi place, răspunse Rick.
Îşi aminti de ciudatul raport de la laborator, ce indica o creatură necunoscută care bântuia prin munţii de deasupra văii. Însă nu dorea să facă vreo menţiune la document pe calea undelor.
— O să-mi iau câinele. Tu sună-l pe Frank Peters şi spune-i să-şi aducă ogarii lui. Se ştie cine lipseşte?
— Joey Wilkenson, răspunse dispecera. Treisprezece ani, cam un metru şi jumătate, păr castaniu...
— Ştiu cum arată Joey, o întrerupse Martin. Cu toţii ştim. Ne vedem acolo sus, Tony. Şaptezeci şi un Sugarloaf, rămân pe recepţie.
Se duse în dormitor şi începu să-şi îmbrace, din nou, uniforma, îşi trase pe el o pereche de indispensabili, după care îşi îmbrăcă pantalonii şi cămaşa. Gillie îl urmă în încăpere.
— Vin cu tine, anunţă ea pe un ton care nu admitea nici o opoziţie.
Cu toate astea, Rick ezită să încuviinţeze.
— La ce bun? S-ar putea să dureze mult şi n-are sens să...
— Stau trează şi să aud ce se petrece, termină Gillie propoziţia în locul lui. Nu, mersi. Măcar dacă merg la El Monte o să aflu şi eu ce se întâmplă. În afară de asta, o s-o ajut pe Mary Anne. Dacă o să găzduiască o întreagă poteră acolo o să aibă nevoie de tot ajutorul pe care-l va putea obţine.
În timp ce Rick termină de îmbrăcat, ea se duse până în bucătărie, găsi o sacoşă goală şi o umplu cu provizii: urmăritorii aveau să aibă nevoie de proteine. Când Rick fu gata, ea îşi pusese deja jacheta îmblănită pe ea.
— King! Maşină! ordonă Martin, deschizând uşa din spate a casei.
Imensul dine poliţist, care stătea întins în faţa chiuvetei, indiferent faţă de pregătirile din jurul lui, duli urechile. Ţâşni cu coada sus prin uşa din spate, apoi se zbengui nerăbdător până când Rick îl lăsă să urce pe locul din spate al jeepului vopsit în negru şi alb. Fără a mai da drumul la sirenă şi la girofar, Martin demară în trombă. Deschise staţia de emisie-recepţie, apucă de microfon cu o mână, în timp ce cu cealaltă vira şi angaja maşina pe Main Street.
— Vrei să încetineşti? se vaită Gillie, deşi ştia că nu-i va fi de nici un folos. Cum vei putea da ajutor dacă distrugi maşina înainte de a ajunge acolo?
Când ajunseră la capătul Main Street-ului, care făcea o uşoară curbă la dreapta, după care devenea Coyote Creek Road, Rick trecu pe banda din stânga pentru a depăşi o limuzină Sedan.
— La naiba! murmură el când recunoscu automobilul lui Milt Morgenstern. Unde crede ăsta că se duce?
— Mă întreb şi eu, rosti Gillie cu exagerată ironie. Ia să vedem noi... el e editorul ziarului, are un receptor radio acordat pe frecvenţa poliţiei şi tocmai a picat o înştiinţare cum că a dispărut Joey Wiikenson.
Ea clătină din cap.
— Noo, e prea complicat pentru mine. Probabil că ia şi el o gură de aer!
Rick se uită acru la ea.
— Deşteapto!
— Stai aşa, dragule. Îşi face şi el meseria aşa cum voi v-o faceţi pe-a voastră.
— Cred c-aşa e, oftă Rick. Te rog, însă, să încerci să-l ţii departe de mine, bine? Toată ziua m-a pisat la cap cu raportul ăla de la laborator asupra cazului Foster, iar eu l-am tot fentat.
Zâmbetul răutăcios al femeii dispăru.
— De ce? Există ceva acolo pe care nu vrei să-l faci public?
Rick îşi dădu seama de greşeală prea târziu. Din nefericire păsărică îi zburase de acum din gură, iar Gillie nu l-ar fi slăbit până când n-ar fi aflat totul. În timp ce se apropiau de poarta care marca intrarea în ferma El Monte, el o puse rapid la curent cu informaţiile primite din Boise.
— Trebuie să fie o încurcătură, încheie el. Nu văd nici un motiv pentru care să-l las pe Morgenstern să provoace panică în zonă până ce Tamara Reynolds nu-şi mai aminteşte vreun amănunt nou şi până ce nu aflu ce anume l-a atacat pe Foster.
Gillie medita câteva clipe, apoi zise:
— Dar dacă nu e o greşeală, Rick? Dacă e ceva...
Ezită, apoi reluă:
— ...mă rog, dacă e ceva nemaivăzut de nimeni până acum?
Rick trase jeepul în faţa casei de buşteni de la capătul drumului. Tăie contactul şi se răsuci spre Gillie.
— Eu nu cred în tâmpenii ca Sasquatch sau Omul zăpezilor şi nici tu, după câte ştiu. Aşa că hai să lăsăm deocamdată ipotezele astea cretine la o parte, bine?
— Dar...
— Gata!
Se dădu jos din maşină şi eliberă câinele, apoi urcă treptele verandei şi bătu tare în uşă.
Câteva secunde mai târziu Olivia Sherbourne îi deschise şi se dădu la o parte pentru a le face loc să intre noilor veniţi.
— Toată lumea e în bucătărie, anunţă ea.
Palidă, Mary Anne Carpenter şedea între cei doi copii ai săi, cu câte un braţ înconjurându-l pe fiecare. În faţa ei, făcându-şi însemnări, se afla Tony Moleno. Charley Hawkins se sprijinea de tejgheaua barului şi asculta cu atenţie. În timp ce Gillie îi zâmbi încurajator celeilalte femei, Moleno îl puse pe Rick la curent cu faptele.
— A verificat careva în cabana lui Sikes? întrebă Rick. Dacă l-a găsit pe Joey şi băiatul continua să se comporte ciudat, ar fi putut să nu vrea să-l aducă înapoi aici, încă.
— Am verificat eu, anunţă Olivia Sherbourne. M-am uitat acolo în primul rând. Nu-i nimeni, iar dacă s-ar întoarce acum n-ar putea să nu vadă toate maşinile alea din faţă; s-ar simţi obligat să vină aici.
Rick mormăi ceva ca o aprobare. Se dusese unica lui speranţă de a rezolva rapid cazul. Nemulţumirea îi spori când se auzi o nouă bătaie puternică în uşa din faţă.
— Ăsta-i Milt Morgenstern, îi avertiză el pe ceilalţi L-am depăşit pe drumul încoace. V-aş fi foarte recunoscător dacă acum aţi vorbi cu toţii cât mai puţin. Spuneţi-i doar că puştii s-au bătut şi Joey a plecat Nu cred că are vreun rost să-i dezvăluim faptul că băiatul se comportă ciudat.
Privirea i se îndreptă spre Alison, care se ghemuise la pieptul maică-sii. Avea ochii roşii încă de pe urma lacrimilor, iar tenul îi era palid.
— Crezi că poţi face asta, Alison? Nu-ţi cer să minţi, ci numai să nu-i spui mai mult decât trebuie.
Fata ezită, apoi se decise:
— Ce-ar fi să mă duc în camera mea? propuse ea. În acest caz, n-ar mai trebui să vorbesc deloc.
— Perfect, fu Rick de acord. Tu ce zici, Logan? Ştiu cât de greu îţi vine să păstrezi secretă o poveste bună ca asta dar e important s-o faci.
— N-o să scot o vorbă, promise băieţelul. Dar pot să merg şi eu cu tine după Joey?
Rick se prefăcu că meditează asupra propunerii, apoi clătină din cap.
— M-ai ajuta mai mult dacă ai sta aici ca să-ţi ajuţi mama. Faci asta pentru mine.
Deşi păru un pic descurajat, Logan încuviinţă. Alison se făcuse nevăzută pe scări înainte ca Olivia să-i dea drumul înăuntru lui Milt. Editorul ascultă povestea banală pe care o născocise şeriful, apoi remarcă absenţa lui Bill Sikes.
— Sunteţi siguri că îl caută pe Joey?
— Amândoi copiii l-au văzut plecând, răspunse Rick. Aşa e, Logan?
Băiatul se uită drept în ochii publicistului.
— El a descoperit că Joey nu era în camera lui. I-a auzit pe Joey şi pe Alison ţipând unul la altul şi a venit încoace să vadă pentru ce se certau. Când a urcat sus să discute cu Joey, el dispăruse.
Înainte ca Morgenstern să mai poată întreba ceva, în faţa casei sosi Frank Peters. În spatele camionetei, cei trei ogari ai lui lătrau furioşi. Chestiunea celor petrecute în casă fu repede uitată din clipa în care Martin se apucă să organizeze potera. Cu un dram de noroc, îi vor găsi pe Bill Sikes şi pe Joey împreună, pe drumul de întoarcere spre casă. Când o porniră la drum, însă, Rick Martin avu presentimentul că nu vor avea noroc în noaptea aceea.
Se rugă ca măcar să-i găsească pe băiat şi pe îngrijitor în viată.

* * *

Bill Sikes urmă meandrele potecii. Respiraţia i se făcea tot mai grea pe măsură ce urca. Plecase din casă de cel puţin o jumătate de oră şi majoritatea drumului făcut fusese urcuş. Cât timp îl urmărise pe Joey peste câmp, fusese floare la ureche; urmele tălpilor lăsate de băiat erau clar întipărite în pământul moale. Chiar şi fără urme fusese uşor, căci iarba culcată la pământ oferea un indiciu sigur. Treaba se complicase când intrase în pădure. În punctul în care băiatul pătrunsese în pâlcul de conifere nu erau nici un fel de urme. Cu toate astea, Sikes n-avusese prea mari dificultăţi să-l urmărească în continuare, căci Joey continua să fugă şi, de fiecare dată când atinsese pământul, călcâiul lui lăsase o adâncitură în covorul de ace de pe sol. Deşi ritmul băiatului începuse mai încolo să se încetinească, Sikes reuşise să se mişte cu rapiditate încă.
Însă, foarte curând solul îşi modificase aspectul. La o sută de metri în adâncul pădurii, terenul plat al văii făcea loc pantei versantului muntos. Acolo Joey dăduse peste o cărare şi se luase după ea. Era un drum pentru plimbare, larg şi curăţat de acele de pin. Dacă n-ar fi fost ploaia din ziua precedentă, Sikes ar fi pierdut, cu siguranţă, orice urmă de-a băiatului. Aşa, însă, apa transformase pământul bătătorit şi tare într-o masă clisoasă. Joey apucase chiar pe centrul acestui drum, lăsând amprente adânci la fiecare pas.
Urmând această cărare, Sikes începuse să fugă. Trebuia să-l ajungă din urmă pe Joey. Trebuia. Din nefericire, cărarea se bifurcase, iar Joey apucase pe varianta mai abruptă şi mai îngustă.
Înaintarea lui Sikes se încetinise considerabil din clipa în care începuseră să apară porţiuni mari de stâncă goală, pe care singurele semne ale trecerii lui Joey erau petele de noroi lăsate de pantofii lui.
În ultimele zece minute, Sikes se deplasase ghidat doar de instinct. Terenul îşi schimbase din nou înfăţişarea. Cărarea şerpuia printr-o masă de roci imense, unele apărute când se formaseră munţii, cu milenii în urmă, altele forţate să coboare de deasupra de ultima eră glaciară. În acea zonă, suprafaţa solului fusese spintecată şi curăţată de orice urmă de viaţă de gheaţa care avansa, iar amestecul de roci şi gheaţă al morenelor fusese împiedicat să dea naştere oricărei forme de viaţă de vânturile puternice care suflau dinspre creste.
În acest loc, Bill Sikes se opri. Inima îi bătea cu putere, iar răsuflarea îi era întretăiată după acea lungă căţărare pieptişă.
Cu toate astea, nici măcar nu ajunsese la marginea pădurii. Mult dincolo de meterezele imense care străjuiau ameninţătoare deasupra lui se vedea încă stratul des de pini care urcau constant, spre vârf.
Oare Joey se afla acolo sus, undeva, strecurându-se printre copaci?
Sikes n-avea de unde să ştie. Băiatului nu i se mai putea lua urma.
— Joey? strigă el.
Vocea abia i se auzi în vastul necuprins al munţilor.
— Joey, unde eşti?
Îşi ţinu răsuflarea aşteptând un răspuns, oricât de vag. Nu primi nici unuL începu să respire din nou. Îşi umplu plămânii cu aerul rece al nopţii. Inspiră adânc de câteva ori. Pulsul începu să-i scadă, iar gâfâitul i se linişti.
Încremeni brusc.
Auzise ceva? îşi ascuţi auzul şi-şi ţinu respiraţia.
Secundele se scurgeau pe lângă el.
Secunde lungi de tăcere cristalină, nederanjată de nimic în afara unei rafale subite de vânt, care şuiera printre copacii din vârful meterezului de granit.
Cu toate astea, în ciuda lipsei zgomotelor, Bill Sikes avu deodată convingerea că nu mai era singur.
Aceeaşi senzaţie îl încercase şi mai devreme. Era acelaşi sentiment care-l determinase să cerceteze întinderea fermei şi care-l copleşea acum încă o dată, punându-i nervii la încercare, ridicându-i părul de pe ceafă şi făcându-i pielea ca de găină.
Era ceva acolo în întuneric, nu prea departe, ceva care-l privea.
Joey?
Dar dacă ar fi fost Joey, de ce nu i-a răspuns la chemare?
Cu teama crescândă, incapabil să creadă că Joey ar fi fost în stare să continue să se caţere printre rocile masive — operaţiune suficient de dificilă la lumina zilei, darămite noaptea, când era aproape imposibil să te descurci fără o lanternă care să te ghideze — Bill Sikes apucă înapoi pe drumul pe care venise.
Trebuie că a rătăcit poteca, probabil undeva înainte de teritoriul acela de roci contorsionate. Joey o luase precis în altă direcţie. Trebuie să fi găsit o cărare pe care el n-o observase.
Îşi croi drum înapoi printre roci cu toate simţurile treze. Se oprea la fiecare câţiva paşi ca să asculte, aşteptându-se ca după fiecare curbă a drumului îngust să dea nas în nas cu... ce?
Un urs?
În nici un caz, un urs. I-ar fi auzit zgomotul produs de gheare pe roci în timpul mişcării. L-ar fi auzit mormăind şi fornăind şi ar fi auzit răpăitul de pietricele produs de labele lui în timp ce scormonea pe sub roci căutând fiinţele mici care s-ar fi putut ascunde acolo.
Depăşi morena şi se văzu înapoi în spaţiul mai larg al pădurii. Respira mai uşor acolo, căci nu mai era prins între rocile masive care-l puteau împiedica să se apere contra u-nui atac.
Continuă să coboare, ţinându-se atent de potecă şi aprinzând lanterna la fiecare câteva secunde pentru a examina zona de lângă drumeag. Căuta orice indiciu al locului în care virase Joey, îndreptându-se fie spre vârful muntelui, fie, mai probabil, înapoi către valea de dedesubt.
Auzi sunetul cât stătea ghemuit şi studia o deformare a solului la un pas de cărare.
Deşi era greu de auzit, acel mârâit al fiinţei nevăzute îi dădu fiori de gheaţă pe spinare. Îngheţă în locul în care se afla, aşteptând ca el să se repete, însă fu împresurat din nou de liniştea muntelui. Până şi vântul îşi încetase orice adiere, lăsând ca liniştea să capete, în aceste condiţii, o dimensiune stranie.
Sikes luă carabina de pe umăr, îndepărtă siguranţa şi introduse glonţ pe ţeava. Făcu un tur al locului cu fascicolul luminos care ajunsese pe sfârşite şi stinse lanterna când cercetarea nu dezvălui nimic. Rămase, o clipă, orbit în întunecimea de smoală a nopţii, dar îşi dădu imediat seama că stratul de nori se subţiase, lăsând să treacă o parte din lumina argintie a lunii, insuficiente pentru a observa amănuntele pădurii din jur, dar suficient de puternică pentru a vedea spărtura dintre copaci care marca drumul.
Mergând prin beznă, la urechi îi ajunse zgomotul produs de ceva care se deplasa paralel, cu el, în dreapta.
Era un uşor fâşâit, care se opri brusc imediat după ce se o-pri el. Când porni, fâşâitul se făcu din nou auzit.
De sus, dinspre stânga, se auzi un alt sunet, ca un uşor fluierat.
O pasăre?
Poate un om...
Sikes încremeni, ascultând.
Fâşâitul nu se mai opri de această dată, ci spori în intensitate, apropiindu-se de el.
Era un animal care-l urmărea şi se apropia tot mai mult.
Aprinse lanterna şi plimbă raza ei leşinată printre arbori. Se opri până la urmă asupra unui pâlc de arbuşti la zece metri distanţă de el.
Un pâlc suficient de mare şi de gros pentru a ascunde până şi silueta masivă a unui grizzly.
Când fascicolul lovi tufişul, fâşâitul încetă. Sikes îşi descoperise urmăritorul.
Prada devenise vânător.
Îngrijitorul se lăsă tăcut în genunchi, puse lanterna pe sol cu razele, care se stingeau rapid acum, îndreptate asupra pâlcului de arbuşti, îşi înălţă arma la umăr, o apucă strâns şi trase încet de cocoş.
Atacul veni pe neaşteptate când se auzi zgomotul împuşcăturii.
În timp ce încărcătura grea de pe ţeava carabinei părăsea arma, puşca îi zbură lui Sikes din mâini. Din spate ceva se năpustise asupra lui. Greutatea acelui ceva îl trânti la pământ, cu carabina sub el.
Instinctiv, un ţipăt îi răsări în gâtlej, dar fu retezat înainte de a ieşi de pe buze căci, înainte ca aerul din plămâni să treacă de coardele vocale, laringele îi fu smuls cu brutalitate, iar uriaşa arteră care pompa sângele de la inimă la creier îi fu făcută zdrenţe.
Bill Sikes muri fără a mai scoate ultimul său urlet de groază.

* * *

Pocnetul singular răsună în toată valea. Frank Peters se aplecă şi desfăcu lesele care-i ţineau pe cei trei ogari în frâu. Le trecu pe la nas pentru ultima oară cămaşa pe care o adusese Mary Anne din camera lui Joey şi le comandă:
— După el! Daţi-i drumul!
Lătrând de bucurie că fuseseră eliberaţi de lesă, câinii o luară la goană şi dispărură iute în întuneric. În ciuda acestui fapt, Peters îşi continuă urcuşul prin pădurea de conifere, însoţit de Rick Martin, Tony Moleno şi Olivia Sherbourne, ultima insistând să ia parte la urmărire cu orice preţ, în ciuda protestelor lui Rick. Ogarilor n-avea cum să li se piardă urma Atâta vreme cât aveau mirosul în nări vor continua să latre. Dacă l-ar fi pierdut, tonul glasului lor s-ar fi modificat imediat, iar ei ar fi început să se învârtă pe loc în căutarea mirosului pierdut, nerenunţând cu nici un chip până ce n-aveau să fie prinşi din nou în lesă şi îndepărtaţi de acolo. Chiar dacă prada lor intra într-un râu, ogarii ar fâ continuat să ia urma, plescăind prin apă, cercetând ambele maluri, plimbându-se în sus şi-n jos într-o căutare continuă.
Câteva minute mai târziu lătrăturile îşi schimbară, într-adevăr, tonul dar nu în sensul de frustrare anticipat de Peters. Era mai degrabă acel lătrat excitat pe care îl emit câinii de vânătoare când reuşesc în tentativa lor de a urmări şi înconjura prada.
— Să mergem, rosti Peters, punându-şi statura greoaie în mişcare. Au prins ceva!
Le trebuiră zece minute pentru a prinde câinii din urmă. Când ajunseră în locul unde se aflau aceştia, descoperiră ceva neaşteptat. Peters plasă fascicolul lanternei pe obiectul care le distrăsese complet atenţia ogarilor şi înţepeni pe loc, înjurând încet:
— Rahatu' naibii! Uitaţi-vă la asta.
Rămasă în urma celor trei bărbaţi, Olivia Sherbourne îşi făcu loc cu coatele printre ei, îngrozită că va vedea cadavrul lui Joey întins pe jos.
Se holbă, în schimb, la corpul lui Bill Sikes. Jacheta lui îmblănită fusese sfâşiată de la guler în jos. Pe spate avea tăieturi adânci, iar capul era răsucit într-o poziţie bizară, rămas legat de restul trupului numai prin câteva ligamente şi câţiva muşchi zdrenţuiţi. Cu toate că îşi dădea seama că omul murise, Olivia îngenunche şi-i căută automat pulsul la încheietura mâinii.
— Ce dracu a putut face asta? şopti Frank Peters.
Privirea i se plimba, fascinată de groază, peste cadavru. Ogarii lui abandonaseră examinarea corpului întins pe jos şi se aciuaseră lângă picioarele lui, scheunând.
Rick Martin şi Tony Moleno cunoşteau deja răspunsul.
Semnele de pe cadavrul lui Bill Sikes erau aproape identice cu cele lăsate pe corpul lui Glen Foster cu câteva nopţi în urmă.
Fiinţa care bântuia prin munţi tocmai lovise din nou.
— Bine, oftă Rick Martin. Iată ce vom face. Nu vreau să fie nimic atins până ce nu vin aici tipii din Boise, mâine de dimineaţă. Nu vreau să fie distruse urmele de paşi, nu vreau să fie mutat corpul lui Sikes din loc, nu vreau să faceţi nimic. Vreau ca mâine să mai fie încă indiciile asupra celor petrecute aici, dacă există vreunul. Tony, ce zici dacă rămâi aici peste noapte.
Moleno înălţă din umeri.
— Am supravieţuit şi în noaptea aia, cred că o să mă descurc şi acum.
— În regulă. Fă-ţi un foc şi fii cu ochii-n patru.
Îşi mută atenţia spre Frank Peters.
— E vreo şansă să-ţi readuci ogarii pe urma căutată?
Peters îşi desfăcu palmele, neajutorat.
— Pot să încerc, dar n-am nici o siguranţă.
În următoarele douăzeci de minute, îşi conduse dinii de-a lungul perimetrului zonei în care fusese găsit Sikes, la distanţă faţă de cadavru, pentru a nu tenta animalele cu mirosul proaspăt al sângelui şi pentru a evita distrugerea porţiunii de sol pe care se înfăptuise crima.
Din nefericire, ogarii eşuară în încercarea de a adulmeca urma lui Joey. Totul era de parcă el s-ar fi topit în bezna nopţii.

17

Soarele se înălţa pe cer, iar lumina răspândită de el prin stratul plumburiu de nori alunga umbrele de pe pantele munţilor. Trecerea de la întunericul nopţii la cenuşiul dimineţii se făcuse uşor, de parcă n-ar fi existat nici o sursă de lumină. Treptat, din beznă se iviseră siluetele fantomatice ale imenselor stânci ieşite în afară şi copacii maiestuoşi care veneau în cascadă de la linia de sus a pădurii până în vale.
Începând, în sfârşit, să iasă din braţele dulci ale somnului, Joey Wilkenson se cuibări mai bine în pat, luptându-se cu deşteptarea înceată a minţii şi a corpului. Răcoarea dimineţii îi atinse toţi porii. Joey strânse învelitoarea cu degetele pentru a şi-o aranja mai bine în jurul lui. Ceva era în neregulă, în loc de puful moale al pădurii obişnuite, palmele sale dădură peste o ţesătură aspră. Se trezi brusc. Ochii îi clipiră. Sta întins pe spate. Primul lucru pe care îl văzu fu o fereastră.
O fereastră fără geam montat pe cadru.
O fereastră care n-ar fi trebuit să fie acolo. În camera lui de acasă, când stătea întins pe partea stângă nu vedea nici o fereastră. Pulsul i se acceleră când îşi dădu brusc seama că patul în care dormise nu era al lui. Îl dureau toţi muşchii corpului, nu numai de frig, care părea că-i pătrunde din ce în ce mai adânc în oase pe măsură ce trecea timpul, dar şi de la o înţepeneală neobişnuită. Joey se ridică în capul oaselor. Blana de animal cu care fusese învelit căzu de pe el, lăsându-l să tremure în calea vântului rece care-i izbea pieptul gol.
Unde se afla?
De ce nu era acasă?
Încercă să-şi aducă aminte ce se întâmplase în noaptea care trecuse. Memoria îi reveni treptat, pe fragmente.
Azi-noapte îl copleşise senzaţia aceea.
Acea cumplită nervozitate.
Dorinţa furibundă de a evada în noapte.
Vocea pe care o auzise chemându-l, şoptindu-i numele.
Încercase să n-o audă. Cu cât încercase mai mult, cu atât devenise ea mai insistentă.
Se întrebase dacă nu cumva avea să înnebunească de data asta. Gândul îl speriase mai rău decât chestiile alea îngrozitoare care-i biciuiau trupul şi mintea.
Dacă n-ar mai fi plecat de această dată?
Dacă avea să-şi petreacă restul vieţii aşa?
L-ar fi închis. L-ar fi băgat într-un spital de nebuni şi nu i-ar mai fi dat drumul.
Din clipa aceea, emoţiile începuseră să se alimenteze una dintr-alta. La un moment dat, simţise că se scufundă într-o gaură neagră la fundul căreia îl aştepta un monstru înspăimântător, care avea să-l atace brusc, venind din neant, răsucindu-şi tentaculele în jurul lui ca nişte vreji de viţă înăbuşitori din care nu mai există scăpare.
Într-un târziu, întreaga agitaţie din minte i se transformase în furie oarbă şi atunci ţipase la mătuşa Mary Anne când venise după el.
Nu! Nu ţipase nici o clipă la mătuşa Mary Anne. Alison fusese cea care intrase în camera lui, nu mătuşa Mary Anne!
Memoria începu să-i joace din nou feste. Se forţă să-şi aducă aminte tot. Alison intrase în camera lui. De ce? Şi de ce fusese el atât de înfuriat pe ea?
Încercă să-şi amintească ce-i zisese ea, dar memoria refuză să-l ajute. Îşi aminti, însă, că era întins pe pat şi se uita fix la ea, urând-o...
Urând-o pe Alison?
Dar asta era o nebunie! El n-o ura pe Alison. Îi plăcea de ea. De fapt o plăcea mai mult decât pe oricine altcineva. Ieri dimineaţă, când îl ţinuse de mână, se simţise minunat Dintr-o dată îi fusese indiferent ce se spunea despre el sau cum era tratat. Totul era bine câtă vreme Alison era lângă el, ţinându-l de mână.
Venise şi noaptea şi el îi aruncase câteva vorbe cumplite despre mama ei şi chiar despre ea. Îi reveniră în memorie câteva crâmpeie:
... aş vrea să plecaţi... să plecaţi cu toţii... vă urăsc, pe toţi!
Sărise din pat şi...
Oh, Isuse! O atacase pe Alison!
Numai că n-a făcut-o! Nu în realitate! N-ar fi putut!
Meditând mai profund, aşa cum stătea acum pe patul din camera îngheţată, îşi dădu seama, însă, că o făcuse. Alergase spre ea pentru a-şi pune palmele în jurul gâtului ei şi a strânge.
Şi pentru a continua să strângă.
Dar de ce? Doar ea nu-i făcuse nimic! încercase numai să discute cu el, să vadă ce păţise el şi să-l ajute!
Iar el încercase s-o ucidă!
Ea fugise, însă, de lângă el! A îmbrâncit-o, ea s-a împiedicat de zid şi...
Îşi aminti de o durere năucitoare. Se văzu apoi afară, alergând. Storm era Ungă el şi era foarte întuneric. Cu toate astea, în ciuda beznei nopţii, putea să distingă în jur.
Putea să vadă aproape la fel de clar ca la lumina zilei.
Şi totuşi amintirile de după părăsirea casei nu erau decât nişte imagini fugitive, pe care cu greu le putea reţine o fracţiune de secundă înainte de a se pierde din nou în neant, nelăsându-i nici o şansă de a le mai examina.
Unde se afla acum? înfăşurându-şi blana de animal în jurul lui, se duse până la uşa deschisă şi aruncă o privire afară. Se încruntă nedumerit. Peisajul i se părea familiar. Ieşi afară şi se răsuci pe călcâie pentru a cerceta coliba părăginită în care îşi petrecuse noaptea. Avu dintr-o dată certitudinea că mai fusese pe acolo înainte.
Când?
Intră înapoi în colibă, frământat de întrebare. Brusc o lumină luci în ceaţa gândurilor.
Alaltăieri.
Marţi după-amiaza, când urcase cu Alison şi Logan la campingul Coyote Creek. Storm adulmecase ceva şi se luase după miros, iar el îl urmase. Nu i se păruse atunci că merseră prea mult dar descoperise, când ajunsese acasă, că era mult mai târziu decât crezuse el.
Oare, venise până aici? Privi, curios, interiorul colibei şi studie singurul scaun care zăcea lângă o masă grosolan făcută din scânduri strâmbe din lemn de pin. În cameră, mai era o sobă veche de fontă cu un ceaun mare pe ea, un raft pe care se odihneau câteva farfurii ciobite şi câteva căni, precum şi câteva haine, cu aspect ponosit, care atârnau de cuie ruginite înfipte în pereţi. Deci locuia cineva aici, chiar dacă fereastra n-avea geam, iar uşa abia se închidea. Se uită încă o dată la cadrul ferestrei şi descoperi că, pe afară, existau obloane care puteau fi închise şi zăvorite. Le trase jos şi le asigură, apoi se duse până la sobă, unde găsi rămăşiţele fumegânde ale unui foc, şi puse, din cutia de lângă zid, trei bucăţi de lemn peste tăciuni.
Sub raft, se găsea o lampă antică cu gaz, care avea, însă, feştila aranjată şi geamul curat. Şi totuşi, dacă locuia cineva acolo, unde se găsea fiinţa aceea acum?
Şi unde era Storm?
Se duse încă o dată la uşă şi fluieră. O clipă mai târziu, clinele apăru, furişându-se de sub lăstăriş, dar se opri la zece metri de colibă şi se lăsă pe picioarele din spate.
Joey se încruntă când văzu comportamentul acesta ciudat, îl strigă:
— Hai, Storm! E-n regulă, băiete!
Câinele nu se mişcă, ci începu să scheaune neliniştit.
— Storm, vino-ncoace!, porunci băiatul.
Animalul rămase pe loc, dar corpul i se înţepeni şi începu să tremure de nervozitate. Uitându-se urât la câine, Joey se răsuci pe călcâie, intră în colibă şi începu să-şi caute hainele.
Le găsi într-un târziu, îngrămădite într-un colţ. Le culese de pe jos.
Nările i se umplură de un miros ciudat, iute. Se îndreptă, nedumerit, cu hainele spre pat. Înţelese despre ce era vorba abia când le ordonă.
Pe toată îmbrăcămintea se vedeau pete întunecate.
Pete de sânge.
Încă umede, încă cleioase.
De unde apăruseră?
Făcuse el ceva? Ceva de care nu-şi putea aminti? Era clar că da! Dacă n-ar fi fost aşa de ce-i erau pătate hainele? Le înşfacă, se duse la soba în care lemnul adăugat începuse să ardă în flacără şi înghesui îmbrăcămintea înăuntru. Trânti uşiţa de îndată ce materialul dinăuntru începu să fumege.
Îngrozit de gândurile care i se zvârcoleau în minte, aruncă o privire de jur-împrejurul încăperii, ca un animal prins în cursă. Trebuia să iasă! Trebuia să iasă imediat!
Îşi înfipse picioarele goale în pantofii de lângă pat şi zbură pe uşă afară, cu nimic altceva pe el, care să-l protejeze de frigul dimineţii, decât blana de animal sub care dormise. O porni pe cărare în jos, urmat de Storm, care catadicsise, în sfârşit, să se urnească din loc. Începând să-şi dea seama că făcuse un lucru cumplit în timpul nopţii, fără a avea sentimentul certitudinii a ce anume făcuse, Joey se angaja grăbit pe versantul muntos, alunecând şi căzând din loc în loc pe poteca pietroasă. Cu o mână îşi ţinea blana în jurul umerilor goi, iar cu cealaltă se echilibra când îşi pierdea echilibrul. Încetini ritmul când ajunse în pădurea în care panta devenea mai molcomă. Coliba dispăruse din vedere. Dacă îl va găsi cineva acolo? Abandonă poteca şi începu să se deplaseze la adăpostul copacilor, paralel cu ea, ţinând pasul drept.
Parcursese cam o milă când sesiză ceva neobişnuit înaintea lui. Se opri şi ascultă, dar nu auzi nimic. Cu toate astea, când adulmecă aerul, prinse urma unui miros.
Un miros cunoscut.
Îl recunoscu. Era abia perceptibil şi era identic cu cel simţit în colibă, când îşi culesese de pe jos hainele făcute ghem.
Miros de sânge.
Nările i se umpluseră din nou de aceeaşi aromă iute şi înţepătoare.
Îşi reluă drumul prin pădure, atent să nu facă nici un zgomot. Sesizând frica bruscă a stăpânului său, Storm i se lipi de picioare, cu părul de pe ceafă ridicat.
Băiatul se furişă din copac în copac. Mirosul devenea tot mai puternic. În cele din urmă, părăsind adăpostul unui pin mare şi alb, se aplecă deasupra unui pâlc de arbuşti, îşi dădu jos blana protectoare şi se întinse pe burtă pentru a începe să se târască înainte prin lăstăriş, către sursa emanaţiei, aflată la câţiva metri. Îşi croi drum prin vegetaţia deasă, mişcându-se cu încetineală. Storm îl însoţea, mergând lângă el. După un timp se opri. Printr-o gaură între frunze zări silueta unui bărbat aşezat pe pământ şi sprijinit cu spatele de un copac. Pe genunchii lui se odihnea o carabină, iar capul i se lăsase în jos, pe piept. Individul moţăia. Dintr-o dată omul se deşteptă şi capul i se ridică. Joey îngheţă.
Fusese auzit?
Dar nu... omul se lupta, pur şi simplu, cu el pentru ca să rămână treaz. Aşa proceda şi Joey în sala de clasă uneori, mai ales în dimineţile care urmau nopţilor în care starea de nervozitate îl cuprindea în strânsoarea ei, nelăsându-l să doarmă.
Bărbatul se ridică în picioare. Joey îl recunoscu.
Era Tony Moleno. Uniforma îi era boţită de pe urma nopţii petrecute în pădure, iar ochii umflaţi de nesomn. Îşi întinse oasele amorţite şi se îndepărtă de copac. Urmărind mişcările poliţistului, privirea lui Joey căzu pe sursa mirosului înţepător.
Ochii i se făcură mari în timp ce se holba la trupul întins pe pământ.
Probabil că Tony Moleno păzise acel corp toată noaptea, aşa cum păzise şi corpul lui Glen Foster cu numai două nopţi în urmă.
Brusc, Joey fii bucuros că nu rămăsese nimic de văzut când el, Alison şi Logan urcaseră până în camping alaltăieri. Avea acum ocazia să se uite, din lăstărişul unde se afla la figura lui Bill Sikes.
Să se uite la ochii lui goi de orice expresie.
Să se uite la rana căscată din care îi cursese sângele.
În minte, îi trecu fulgerător o nouă imagine.
O imagine a hainelor sale pătate.
Parcurse cu privirea faţa lui Sikes. Îşi imagină sângele bolborosindu-i din gaura mare făcută în gât.
Cele două imagini fuzionară în mintea lui. Inima începu să-i sară din piept.
Oare el făcuse asta?
Era posibil?
Stăpânindu-şi cu greu ţipătul, începu să se târască înapoi, urmând drumul pe care venise, până ce ieşi din lăstăriş. Tremurând, cu dinţii clănţănindu-i, nu numai de frig, ci şi de groaza celor văzute — pe care era posibil să le fi înfăptuit chiar el —, se înfăşură strâns în blană.
O apucă în josul muntelui, fără a mai ţine cont de vreo cărare, împleticindu-se. Suspinele ameninţau să-i taie răsuflarea la fiecare pas.
Nu se putea gândi decât la nevoia lui de a fugi. Era unicul imperativ care-i stăpânea sufletul şi-i orienta paşii.
Dar, chiar şi fugind în josul versantului, era conştient că, indiferent de cât de departe s-ar fi dus, sau în orice direcţie ar fi apucat, imaginea feţei împietrite a cadavrului lui Bill Sikes, ochii lui goliţi de viaţă uitându-se ţintă la el, acuzându-l, nu-l va părăsi niciodată.
Acea imagine îi era întipărită de acum în minte pentru totdeauna, gravată atât de adânc încât îl va chinui tot restul vieţii lui. Nu va fi niciodată capabil să şi-o şteargă din memorie.
Şi totuşi exista o cale de a elimina acel semn roşu din conştiinţă. Era un mod de a scăpa nu numai de viziunea mortului, ci şi de groaza momentelor în care îl copleşea nervozitatea, făcându-l să vrea să zboare.
Îşi dădu seama că exista un mijloc de a scăpa de toate.
În minte i se formă altă imagine.
O poză a crestei de pe care plonjase maică-sa în abis cu mai puţin de două săptămâni în urmă.
Putea, însă, oare, să urmeze exemplul ei? Putea fi atât de tare încât să se urce pe vârful crestei, să se uite în jos şi să sară?

18

— Este ora şapte, iar eu sunt Sugarloaf Sam. Salut această dimineaţă şi vă voi ridica buna dispoziţie începând de acum, până la ora zece! E o dimineaţă rece în valea Sugarloaf şi există promisiuni că se va răci şi mai mult înainte de a începe să se încălzească. Veşti bune pentru schiori, veşti proaste pentru fermieri, dar, precum obişnuia să spună prea cinstitul Abe Lincoln, îi mulţumeşti pe unii uneori, pe unii mereu, şi pe nimeni une... bine, bine, n-a spus el asta, dar, ştiţi, ce vreau să spun! Ştiţi la ce mă refer! Şi acuma iată primul hit al zilei!
Sam Gilman apăsă butonul "play" de pe consola din faţa lui, iar maşinăria începu să cânte ,,Summertime", melodie care i se părea lui Sam perfect compatibilă cu acea dimineaţă neobişnuit de friguroasă din septembrie. La urma urmei era staţia lui de radio, cu toţi cei cinci waţi ai ei, iar dacă ascultătorilor nu le plăcea programul ăsta, era treaba lor şi nu a lui. Se învârti pe scaunul care ocupa aproape tot spaţiul disponibil din studioul mic de emisie, şi începu să verifice lista de "invitaţi-gazdă" pe care micuţa lui staţie de radio avea să-i pună în undă în ziua aceea. De la zece, timp de o oră, Arne Svenson avea să vorbească despre pregătirea maşinilor pentru iarnă. Aproape toată lumea din orăşel va asculta radioul pentru emisiunea aceea. Deşi Arne era de aproape treizeci de ani proprietarul singurei staţii de benzină din orăşel, îşi păstrase accentul său dur, suedez, atât cât să facă neinteligibil orice cuvânt pe care îl scotea. Ca atare, îşi aducea întotdeauna cu el soţia, pe Naomi, pentru a traduce. Iar Naomi nu ezita niciodată să inverseze sensul vorbelor lui. La sfârşitul orei de emisie, aveau să apară amândoi în pragul divorţului, iar Arne va înşfăca microfonul şi va răcni.
— Foi aduceţi maşina fostră! F-o fac pă ni'ic!
Restul zilei decurgea, în mare, cam la fel. Sam Gilman îi permitea aproape oricui, care avea ceva de comunicat, să vină în studio şi să preia microfonul timp de o oră sau mai mult. În zilele în care nu apărea nimeni avea la dispoziţie o groază de benzi cu muzică. Înţelept, ţinea într-un colţ câteva benzi care puteau rula neîntrerupt opt ore. Însă lui Sam îi plăceau cel mai mult surprizele pe care le avea când invita orăşenii la microfon ca să-şi destăinuie păsurile. Îi plăcea să le ofere oamenilor cadrul pentru a-şi spune o părere, indiferent dacă era sau nu de acord cu ea, atâta vreme cât ceea ce rosteau nu era obscen sau nu reprezenta o ofensivă evidentă la adresa vreunei minorităţi (politica lui Sam se mărginea la a da voie oricărui atac numai la adresa individului). Obişnuise deja lumea cu anunţul de disculpare conform căruia opiniile vorbitorului nu reflectau în mod necesar şi pe cele ale postului de radio sau ale deţinătorului acestuia, chiar şi atunci când se afla şi el în emisie. Când era întrebat asupra acestei tactici replica întotdeauna că şi el se găsea adeseori în flagrant dezacord cu propriile sale gânduri şi se proteja, astfel, de posibilitatea de a fi "tradus în justiţie din Sugarloaf până-n Boise". Metodele sale de conducere nu-i aduseseră mare profit, dar ţineau, cu siguranţă, oraşul cu urechea lipită de receptor.
De aceea, când se învârti din nou cu scaunul şi-l văzu pe Milt Morgenstern cu ochii roşii, zgâindu-se înăuntru prin geamul de sticlă de la uşa studioului, Sam sesiză imediat că omul avea ceva de spus. Ceva atât de "fierbinte" încât nu mai putea aştepta până a doua zi, la viitoarea ediţie a ziarului. Îi făcu semn publicistului să intre şi zâmbi maliţios.
— Ştii, tu şi cu mine am putea înfiinţa un cartel de comunicaţii pe aici dacă am vrea, îl întâmpină Sam. Rămâne între noi. Am putea avea un control absolut asupra minţilor. Dacă ne-am forţa cred că am putea alege ca primar şi un şoarece.
Milt nu răspunse la tentativa de umor a celuilalt. Zâmbetul omului de radio dispăru.
— Ce se întâmplă, Milt?
— Avem o nouă crimă. Iar ceva nu este în ordine şi nici nu miroase a bine.
Sam deveni extrem de serios.
— Vrei să spui că e de acelaşi gen cu treaba din camping? se interesă el în timp ce introducea o nouă bandă în cel de-al doilea casetofon.
Apăsă butonul de pornire exact în clipa în care se stinseră ultimele acorduri din "Summertime".
— Chiar aşa, răspunse editorul.
În timp ce caseta porni să reproducă mesajul muzical de pe ea, Milt îi relată lui Sam ce se întâmplase în acea noapte, din clipa în care îl auzise pe Rick Martin că organizează o poteră până în momentul în care poliţistul se întorsese, alături de Olivia Shelbourne, la ferma El Monte, cu ştirea despre moartea lui Bill Sikes.
— Chestia care mă deranjează cel mai tare e că n-a vrut în ruptul capului să mă lase şi pe mine acolo sus.
Expresia din ochii ziaristului se înăspri.
— Vreau să spun că nu m-a vrut la fermă, n-a vrut să-i însoţesc în căutarea lui Joey Wilkenson şi n-a vrut să urc şi eu ca să văd cadavrul.
Buzele lui Gilman se arcuiră într-o expresie de cunoscător.
— Presupun că asta înseamnă că tu te-ai urcat, oricum, acolo, nu?
— N-am putut. Ticălosul nici măcar nu mi-a spus unde sa întâmplat.
— Şi, deci, tu ce crezi că se întâmplă aici? întrebă Sam. Mirosise deja a poveste senzaţională, una care ar fi făcut ca liniile telefonului să sune toată ziua şi care ar fi conectat toate radiourile din oraş pe frecvenţa lui de emisie, în aşteptarea veştilor.
— Cum se face că Martin e atât de modest? reluă el.
— Ai văzut pozele cu omul ucis în camping? răspunse Morgenstern tot cu o întrebare.
Când Gilman clătină din cap, ziaristul introduse mâna în buzunarul jachetei groase, îmblănite, pe care o purta la venirea frigului şi scoase trei fotografii.
— Ce crezi tu că a putut face una ca asta? întrebă el, înmânându-i pozele lui Gilman.
Sam simţi un gol în stomac când cercetă fotografiile. Le returnă iute lui Morgenstern.
— Nici măcar nu vreau să mă gândesc.
— Ei bine, laboratorul din Boise nu ştie, îl informă editorul. I-am sunat ieri după-amiaza şi am vorbit cu un tip pe nume Hank Henry care a fost foarte "drăguţ" cu mine. Aşa că am sunat din nou şi m-am dat drept...
Ezită, oprindu-se pe ultimul metru de la a dezvălui numele cu care îl impresionase pe şeriful districtual.
— .. .Hai să spunem că am obţinut nişte informaţii. Făcu o pauză, construindu-şi o punere în scenă cât mai sugestivă.
— Nici ei nu ştiu ce l-a ucis, Sam. Spun doar că n-a fost om, dar nici vreun animal pe care să-l poată identifica.
Sam simţi un fior pe şira spinării.
— Eşti gata să intri în direct cu povestea asta?
— Dar de ce crezi tu că mă aflu aici? sosi replica.
Sam aduse încă un scaun în studio, îi dădu lui Milt o pereche de căşti, verifică nivelul sunetului la microfonul pe care avea să-l folosească oaspetele său, apoi reduse cu atenţie până la tăcere fondul muzical, întrerupând la mijloc interpretarea nazală a Barbrei Streisand din "Memory".
— Se pare că avem o problemă gravă aici, în Sugarloaf, anunţă el, adoptând grijuliu o voce cât mai sonoră. Tocmai a intrat Milt Morgenstern şi o să-l las pe el să vă povestească.
Îi făcu semn cu capul ziaristului, care se trase mai aproape de microfon.
— Azi noapte a fost ucis Bill Sikes, îngrijitorul de la ferma El Monte, un om pe care l-am socotit întotdeauna a-mi fi un prieten. Aparent el e ultima victimă a fiinţei care a omorât un excursionist luni noaptea în campingul Coyote Creek.
— Ai spus "a fiinţei", Milt, interveni gentil Sam. Asta înseamnă că sunt unele întrebări asupra celor ce se petrec acolo sus?
Ziaristul zâmbi subţire şi lansă bomba:
— Eu aş zice categoric că sunt, Sam. Nu-ţi pot spune decât că ştim ceea ce bănuim, că n-are natură umană, dar nici nu e vreun animal cunoscut sau văzut de oameni. De fapt, după sursele mele de informaţii din Boise, această fiinţă nici măcar n-a putut fi identificată. Ei nu pot da asigurări decât asupra a ce nu e. Şi nu e un urs, nici o felină sălbatică, şi nici altceva la care ne-am gândit în mod normal că există în munţii noştri. Acea fiinţă e, însă, foarte mare, foarte puternică şi foarte periculoasă.
Spre satisfacţia amândurora, termenul "Sasquatch" apăru de la primul apel telefonic. În câteva minute, becurile tuturor celor trei linii care făceau legătură cu studioul se aprinseră. Dezvăluind cât mai puţin şi subliniind refuzul lui Rick Martin de a discuta cu Morgenstern, cei doi transformară iute scânteile misterului furnizat de laboratorul criminalistic din Boise în vâlvătăile panicii generalizate.

* * *

Mary Anne simţea că încep să o doară oasele de epuizare. Aproape terminată de oboseală, refuza cu orice preţ să abandoneze lupta.
"Nu voi ceda până când nu se va întoarce Joey acasă", îşi spuse ea pregătind un nou ibric cu cafea.
Alături de Gillie Martin ea preparase cafea toată noaptea.
Devenise ca o litanie pe care şi-o repeta incontinuu în timp ce ochii începuseră să o usture, umflaţi de nesomn, iar braţele şi picioarele îi amorţiseră de tot.
"Nu mă voi culca. Nu, până ce nu se va întoarce Joey".
În jurul orei trei, când resimţea încă şocul veştii despre moartea lui Bill Sikes, se decisese ca a doua zi, sau poate chiar în noaptea aceea, dacă potera îl găsea pe Joey, să facă bagajul copiilor şi să plece la Boise pentru a lua primul avion spre New Jersey. Era mai bine să se întoarcă, chiar dacă asta însemna să se ducă înapoi la Alan, decât să facă faţă ororilor de acolo. Într-un târziu, când se crăpase de ziuă, ştiind că Alan se sculase, apucase telefonul şi-l sunase.
Ascultase cu gura căscată cum, în loc de Alan, îi răspunse o femeie: "Am greşit numărul", s-a gândit ea în prima clipă. "Probabil că e o atingere". Ceva o îndemnase, însă, să întrebe de Alan.
— Doarme, a anunţat-o vocea. Cine-i acolo?
Se holbase mută la aparat pentru o clipă, apoi, închisese fără a mai scoate o vorbă. Deci el adusese pe cineva în casă, iar ea nu mai avea acum un cămin în care să se întoarcă?
Orele continuaseră să se scurgă agonizant. Ocazional le parvenea câte o vorbă de la Rick Martin prin aparatul de emisie-recepţie portabil adus de Gillie din maşina de patrulă. Mary Anne începuse să simtă oboseala lăsându-se asupra ei ca o greutate fizică, încetinindu-i paşii, obligând-o să se deplaseze din ce în ce mai greu prin bucătărie ca să pregătească sandvişurile pe care le cereau căutătorii, care ajunseseră în număr de şapte, pentru a-şi reâmprospăta rezervele de energie.
"Dacă ei pot, atunci pot şi eu", îşi spunea ea mereu.
La şase şi jumătate, urcase scările ca să scoale copiii. Alison era deja în picioare, gata îmbrăcată.
— N-am dormit prea bine, a recunoscut ea.
După ochii ei roşii, Mary Anne fusese mai mult ca sigură Că nu dormise deloc.
Primul lucru făcut de Logan când îl trezise maică-sa a fost să întrebe dacă se întorsese Joey. Când Mary Anne clătinase din cap, puştiul a dat glas întrebării la care maică-sa refuzase să se gândească toată noaptea:
— A murit?
— Nu, i-a replicat imediat Mary Anne, conştientă că dorinţa putea sublima uneori realitatea. Şi totuşi, undeva în sufletul ei se cuibărise credinţa că, acolo sus, în munţi, Joey trăia încă.
Dar cum reuşise să păcălească ogarii lui Frank Peters?
De parcă Joey se evaporase de pe versantul muntos, dispărând ca un spectru în noapte.
Amândoi copiii se găseau acum la masa din bucătărie şi mestecau clătitele preparate de Gillie Martin. Mary Anne număra lingurile de cafea pe care le introducea în imensul filtru de cafea găsit de ea pe raftul de sus al cămării din spatele bucătăriei. Tocmai turnase ultima lingură când o mişcare iute, de dincolo de câmp, îi atrase atenţia. Pulsul i se acceleră brusc.
Joey!
Trebuia să fie Joey!
Alergă la uşa din spate şi trase de ea ca s-o deschidă. Se aştepta să-l vadă pe băiat trâversând câmpul în fugă. Când ieşi în curte, însă, îşi dădu seama că nu Joey era fiinţa care-i atrăsese atenţia.
Era Storm, care se afla la marginea pădurii. Mary Anne îl strigă. În loc de a o lua la fugă spre ea, câinele se întoarse şi dispăru printre copaci.
"Joey!" se gândi ea. "Trebuie să fie acolo, cu Storm. Trebuie!"
Cu siguranţă că un astfel de câine nu şi-ar părăsi stăpânul în mijlocul sălbăticiei. Răsucindu-se pe călcâie, Mary Anne intră înapoi în casă.
— Cât îi trebuie lui Rick să vină înapoi aici? o întrebă ea pe Gillie.
— Poate zece minute, răspunse Gillie, uitându-se uimită la Mary Anne. A spus că...
— Dă-mi radioul, o întrerupse Mary Anne. Arată-mi cum funcţionează şi ai grijă de copii.
Începu să-şi tragă pe ea jacheta care atârnase de uşa din spate a casei.
— Dar unde te duci? se alarmă Gillie.
— Afară e Storm, o înştiinţa cealaltă femeie. E în pădurea de dincolo de câmp. Acolo trebuie să se afle şi Joey! Nu pricepi? Storm nu s-ar fi întors fără el!
Gillie era gata să se certe cu Mary Anne şi s-o silească să aştepte întoarcerea lui Rick, dar, înainte de a scoate vreo silabă, îşi dădu seama că, dacă ar fi fost în locul celeilalte, ar fi procedat exact la fel ca ea. Apucă radioul portabil şi i-l înmână.
— Nu trebuie decât să apeşi butonul lateral şi să vorbeşti în microfon, o instrui ea. E deja potrivit pe aceeaşi frecvenţă cu radioul lui Rick. Fii însă atentă la ceea ce spui, o avertiză ea pe Mary Anne în timp ce aceasta se îndrepta deja spre uşă. În oraş sunt câţiva oameni care au aparate de intercepţie şi te vor auzi toţi.
În timp ce Mary Anne porni, hotărâtă, să traverseze câmpul, Gillie închise uşa şi se întoarse spre Alison şi Logan, care şedeau încă la masă şi priveau îngrijoraţi pe fereastră, cum alerga mama lor.
— O să fie totul bine, îi linişti ea, cu o voce care suna mai încurajatoare decât ce simţea de fapt femeia.
Deşi nu se trădase faţă de copii, era convinsă că Storm avea s-o conducă pe Mary Anne spre orice, numai spre Joey nu.
După toate probabilităţile, Mary Anne spera în cel mai fericit caz să găsească trupul lipsit de viaţă al băiatului.

* * *

Mary Anne se caţără peste gard, îngrozită de gândul că Storm s-ar putea face nevăzut până să ajungă în pădure, pierzându-se astfel printre copaci fără ca ea să-i mai poată lua urma. Cu toate astea, fiorul dat de şansa de a lua parte activă la căutarea lui Joey îndepărtă oboseala din corpul ei; şi-i dădu destulă energie pentru a o lua la fugă. Când parcursese trei sferturi din drumul peste câmp, îl zări din nou pe Storm, de-abia vizibil printre abori, foindu-se nervos pe loc în timp ce o aştepta. De îndată ce ajunse lângă el, dinele o luă din nou la fugă, mişcându-se rapid pe o potecă care şerpuia printre copaci şi oprindu-se din loc în loc pentru a se uita înapoi ca să se asigure că ea îl urmează.
Ajunseră la o bifurcaţie. Storm o coti pe ramura din dreapta. După ce Mary Anne îl imită, îşi dădu seama încotro se îndrepta.
Spre creasta de pe care căzuse Audrey, găsindu-şi moartea.
Oare acolo se dusese Joey?
Oare îşi petrecuse toată noaptea acolo, simţind cumva nevoia de a fi aproape de maică-sa şi ducându-se, în consecinţă, la ultimul loc pe care păşise ea, în viaţă fiind? Pulsul femeii se acceleră la gândul că ar fi posibil să-l mai găsească încă acolo. Se forţă să meargă mai repede, abia fiind conştientă de panta cărării, al cărei unghi se mărea din ce în ce mai mult.
Într-un târziu, ajunse la vârf. Inima îi bătu din nou cu putere când ieşi la lumină pe platforma stâncoasă care despărţea marginea pădurii de abisul din spate.
Băiatul stătea chiar pe buza prăpastiei, cu capul întors spre ea. Genunchii îi erau traşi în sus spre piept. Pe el era înfăşurată o învelitoare care părea a fi fost făcută din blană de animal.
Scheunând, câinele se apropiase de Joey şi încercă acum să-i lingă faţa, dar băiatul părea indiferent şi se răsucise la loc pentru a privi fix adâncul văii care se întindea sub el la mare distanţă.
Un al şaselea simţ o avertiză pe Mary Anne să nu-l strige şi să nu facă nici un gest care l-ar ului.
Porni către el, deplasându-se încet şi se opri până la urmă lângă el. Fără a scoate o vorbă, îşi strecură braţul în jurul lui şi-l trase aproape de ea. O clipă el păru că opune rezistenţă, apoi, însă, se înmuie şi capul i se sprijini de pieptul ei.
— Te simţi bine? întrebă femeia.
Nu se simţea deloc furioasă pe această figură tristă peste care dăduse cu mai puţin de un minut înainte.
Joey ezită, apoi clătină din cap.
— Nu, şopti el cu o voce abia auzită. Nu mă simt deloc bine, mătuşă Mary Anne. Mi-e frică. A-am vrut să mor.
Femeia se simţi copleşită de un val de milă pentru finul ei. Simţi cum îi dau lacrimile. Îl trase şi mai aproape.
— Mă bucur enorm că n-ai murit, zise ea. Am fost cu toţii îngrijoraţi pentru tine.
Joey rămase tăcut o bucată de timp. Apoi, cu o voce subţire, sunând ca şi cum ar fi venit de la mare distanţă, spuse:
— Pun pariu că Alison n-a fost îngrijorată. Pun pariu că ea mă urăşte.
— Nimeni nu te urăşte, îl linişti Mary Anne. Zău că nimeni.
— Dar, am încercat să-i fac rău, se tângui Joey. Mi s-a întâmplat ceva oribil şi eu...
Tăcu o secundă, incapabil de a termina gândul. Apoi vorbi din nou:
— Mătuşă Mary Anne, am înnebunit cumva? Oare asta să fie ceea ce e în neregulă cu mine?
Începu să suspine.
— N-am vrut s-o rănesc pe Alison. Zău că n-am vrut! Pur şi simplu nu m-am putut opri! I-iar acum Bill Sikes e mort, şi... şi... mătuşă Mary Anne, ce se va întâmpla cu mine
Mary Anne îl îmbrăţişa şi-i mângâie cu blândeţe părul.
— Totul o să fie bine, rosti ea ca şi cum ar fi adormit un bebeluş. Sunt aici, şi tu eşti în siguranţă, şi totul o să fie bine. N-ai rănit-o defel pe Alison, iar ceea ce a păţit Bill Sikes nu poate fi din vina ta.
— Dar... dar nu-mi amintesc!, suspină Joey. Nu-mi amintesc nimic din cele petrecute până ce m-am trezit, când am descoperit că eram singur, şi...
Continuă aşa, într-o bolboroseală incoerentă. Deşi încercă să înţeleagă şirul vorbelor lui, Mary Anne nu pricepu o iotă. Treptat îşi dădu seama, însă, că el nu stătuse acolo toată noaptea, ci că dormise undeva sus în munţi, şi, când se trezise, se găsea într-un pat dintr-o colibă, înfăşurat în blana care-i era acum piesă vestimentară.
Iar în acel loc venise imediat după ce se iviseră zorile, cu intenţia de a se sinucide.
— Dar n-ai făcut-o, zise ea, ajutându-l să se ridice în picioare, în loc de aşa ceva ai aşteptat să-ţi sară cineva în ajutor. Asta îmi dovedeşte că nu eşti nebun.
Joey o privi cu o expresie de spaimă în ochii lui mari şi căprui.
— O să mă trimiteţi de aici? O să trebuiască să mă bagi într-un spital?
Mary Anne îşi puse palma pe obrazul lui într-un gest de liniştire. Nu se încumetă, însă, să facă vreo promisiune pe care să nu şi-o poată ţine ulterior.
— O să vedem la timpul respectiv. Hai să mergem acasă acum, acolo unde ţi-e locul.
Cu Storm alergând înaintea lor, o porniră înapoi spre casă, fără ca vreunul să mai scoată vreo vorbă.

19

Au pornit la drum la o oră după ce Mary Anne l-a adus jos pe Joey de îndată ce băiatul s-a îmbrăcat iar Rick Martin i-a auzit ciudata istorisire a trezirii sale într-o colibă din munţi. Joey i-a condus pe drumurile pe care Rick însuşi le urmase în cursul nopţii. Ond au ajuns la locul în care fusese Bill Sikes ucis, Joey s-a oprit, uitându-se fix la locul în care zăcuse cadavrul şi unde stătuse Tony Moleno — căruia îi permisese să plece la culcare — de planton. Corpul lui Bill Sikes fusese luat de acolo, iar locul era cercetat minuţios de tehnicienii din Boise, aşa cum se întâmplase şi la camping cu câteva zile înainte, numai că în această dimineaţă ei îşi dublaseră eforturile, sigilând în pungi de plastic, pentru analiză, tot ce găseau. Joey nu scosese nici o vorbă cât timp se uitase. În final, se întorsese şi pornise din nou să urce spre potecă. Apoi, după o jumătate de oră, părăsise cărarea şi se afundase în pădure, urmând uneori potecile înguste lăsate de căprioarele care-şi făceau rondul pe acolo, alteori, cel mai des, croindu-şi propriul drum printre copaci.
Se aflau acum sus, în apropiere de limita pădurii, urmând un drum ce traversa amestecul de pământ şi pietre al unei morene glaciare. Rick fu scuturat de un fior când încercă să-şi imagineze cum şi-ar putea petrece cineva iarna acolo, unde, zăpada atingea trei metri, iar vântul urla sinistru, coborând pe valea munţilor. Se uită la Joey. Băiatul păru că-i citise gândurile.
— Suntem aproape, anunţă el. E o potecă puţin mai sus. Cincizeci de metri mai departe, după ce se strecurară
printr-o mică spărtură dintre două stânci imense, poteca se lărgi. Câteva clipe mai târziu ieşiră într-un mic luminiş. La capătul lui, înghesuită lângă versantul stâncos, se vedea coliba.
Cele două ferestre fără geam păreau că se uită la ei cu răutate, iar uşa deschisă arăta ca o gură uscată. Din coşul de tablă ruginită care se înălţa deasupra acoperişului peticit al cocioabei se înălţa, însă, un fuior subţire de fum. "Casa unui muntean", îşi zise Rick Martin, cu toate că nu zărise niciodată aşa ceva în cei zece ani de când se găsea în Sugarloaf. Până să vorbească cu Mary Anne Carpenter, cu o după-a-miază în urmă, nu auzise decât nişte zvonuri vagi despre posibila existenţă a unui pustnic, undeva sus, deasupra văii. Coliba din faţa lui era exact genul de locuinţă sărăcăcioasă în care ar locui un astfel de individ.
— Vedeţi? exclamă Joey. V-am spus eu că era aici! Scoţându-şi pistolul din toc şi spunându-i scurt lui Joey să rămână unde era, Rick porni spre uşă.
— Heei! strigă el. E cineva acolo?
Nu veni nici un răspuns dinspre casa care, în ciuda fumului trădător emanat de coş, respira a pustietate. În sfârşit, Rick se urcă pe verandă şi îşi băgă capul înăuntru.
Interiorul colibei era la fel de apropiat de ruină ca şi exteriorul. Cu toate astea era evident că locuia cineva acolo, în ciuda stării cocioabei.
— Nu-i nimeni, îl anunţă el pe Joey. Intru să arunc o privire.
Rămas în capul potecii, Joey îl privi pe poliţist cum dispare în colibă. Porni, la rândul lui, să traverseze luminişul. Dacă i-ar fi arătat lui Rick Martin locul unde dormise, atunci acesta ar fi trebuit să-l creadă pe cuvânt.
Se opri brusc. Părul de pe ceafă i se ridică, iar pielea i se îmbrobonă toată.
Nu mai era singur.
Privi în jurul lui, convins că va descoperi pe cineva, sau ceva, în spatele lui.
Nu zări nimic.
Rămase nemişcat, cu urechea aţintită la vreun sunet care ar fi deconspirat prezenţa nevăzută, dar liniştea dimineţii era tulburată numai de şoapta vântului printre frunzele copacilor.
Adulmecă aerul, ca un animal în căutarea mirosului prăzii.
Nimic.
Şi totuşi simţea prezenţa lângă el. Aproape că o atingea.
Aşa cum, nevăzută, şi fiinţa aceea părea că-l atinge.
Ezită o clipă, apoi se răsuci pe călcâie şi o apucă din nou către potecă. Se refugie printre copaci, ascunzându-se faţă de oricine ar fi privit dinspre colibă printre arbuştii care creşteau la umbra pinilor înalţi.
Fiinţa aceea se simţea tot mai aproape.
Se mişcă iute prin lăstărişul des, ghidat doar de o şoaptă din interiorul propriei minţi. Merse aşa cam cincizeci de metri până ce observă o siluetă ghemuită între copacii din faţă privindu-l.
Joey se opri, uitându-se fix la individ. Era îmbrăcat cu nişte haine atât de ponosite încât nu mai aveau nici o culoare. Avea părul lung, iar faţa nerasă avea trăsături grosolane.
Joey îl recunoscu dintr-odată. Era bărbatul care privise: funeraliile părinţilor lui dintre copaci. Îl privise pe el.
Era omul care locuia în colibă.
În afara unei imagini neclare a lui în cimitir, Joey nu-şi aminti să-l mai fi văzut pe acest bărbat înainte. Cele întâmplate cu două zile în urmă îi erau la fel de şterse din memorie ca şi cele din noaptea precedentă. Cu toate asteaJ aflat acum singur faţă în faţă cu el, Joey simţi cum peste el însuşi se pogoară o ciudată stare de calm. Fără a se gândi, se îndreptă către individ şi se opri la numai câţiva paşi de el.
Bărbatul îşi ridică mâna.
— E-n regulă, Joey, rosti el cu o voce guturală. Mă cunoşti, nu-i aşa?
Joey ezită, apoi dădu încet din cap. Era convins, în sufletul lui, că-l ştia, într-adevăr, şi că era legat cumva de el. Se simţea atras de înfăţişarea lui necizelată ca de o forţă irezistibilă.
— Noi suntem la fel, Joey, şopti omul. Tu şi cu mine suntem identici. Avem acelaşi sânge, băiete.
Ochii lui întunecaţi nu-l slăbeau o clipă pe băiat.
— Aşa e, întări el. Noi nu suntem ca ceilalţi, Joey. Nu suntem ca nimeni altcineva. Mă înţelegi, Joey.
Pe fruntea băiatului apărură cute. Cuvintele n-aveau nici un înţeles pentru el, dar ceva din spusele omului atinseseră o coardă sensibilă dinăuntrul lui. Se trezi că încuviinţează fără să vrea. Întreaga lui fiinţă se concentrase asupra acestui străin care părea a fi atât de familiar cu el.
— Nu trebuie să-ţi fie frică de mine, Joey, reluă bărbatul. Vino.
Joey se duse mai aproape de el. Bărbatul întinse mâna pentru a mângâia obrazul băiatului. Pielea palmei lui era aspră. Joey, însă, nu făcu nici o mişcare să se îndepărteze. Obrazul lui părea ca atins de curent electric în punctele în care degetele îi răzuiau pielea. Dintr-o dată, ceva dinăuntru îl făcu să se simtă altfel decât se simţise până acum în toată viaţa lui.
Nu se mai simţea singur.
— Joey? Joey!
Vocea lui Rick Martin sparse solemnitatea momentului. Joey făcu ochii mari, alarmat. Bărbatul îşi luă mâna de pe obrazul lui. Ochii i se îngustară.
— Du-te înapoi, Joey, comandă el. N-a venit încă timpul. Când va sosi, o să te caut.
Lăsându-şi mâinile mari, cu unghii groase şi lungi, curbate ca nişte gheare, pe umerii băiatului, bărbatul îl întoarse şi îi dădu un brânci, arătând astfel că Joey trebuie să se întoarcă pe drumul pe care venise.
Joey făcu, ezitând, câţiva paşi. Când Rick Martin îl strigă din nou, se întoarse ca să-l mai privească o dată pe acel bărbat a cărui prezenţă o sesizase, fără ca să-l vadă sau să-l audă.
Dispăruse. Locul unde se aflase cu numai o clipă înainte era pustiu acum.
Nu rămăsese nici o urmă a prezenţei lui acolo. Joey cercetă cu privirea întreaga zonă, căutând o dovadă că întâlnirea fusese reală şi nu fusese încă o dată o plăsmuire a minţii sale.
Nu văzu nimic. Într-un târziu, se auzi din nou strigat şi se întoarse.
— Vin acum! ţipă el.
Alergă grăbit înapoi spre luminiş.
— Unde ai fost? îl luă în primire Rick Martin.
Îl cuprinsese panica când văzu că Joey a dispărut. Tonul vocii lui era acum extrem de aspru.
— A trebuit să fac pipi, murmură Joey. Eram chiar acolo.
Făcu un gest vag în direcţia pădurii.
— Mă rog. Dar să n-o mai faci, îl admonesta Rick. I-am promis mătuşii tale că nu te scap din vedere. Nu vreau să ajung mincinos în ochii ei, pricepi?
Joey dădu tăcut din cap. Nu suflă nici o vorbă despre omul pe care tocmai îl văzuse în pădure, dar ascultă cu atenţie fiecare vorbuliţă a lui Rick Martin referitoare la ordinele pe care le dădu acesta pentru a-l aduce pe Frank Peters şi ogarii săi de vânătoare sus, la colibă.
Martin era sigur că, până la căderea nopţii, câinii aveau să ia urma celui care locuia acolo.

* * *

— Mă întorc să vă iau pe la trei şi jumătate, îşi anunţă Mary Anne copiii, parcând maşina în faţa şcolii şi aplecându-se peste Logan pentru a deschide portiera de lingă el. Dacă o să întârzii, aşteptaţi-mă. Să nu luaţi autobuzul. Nu vreau să vă plimbaţi pe nicăieri.
— Dar de ce mai trebuie să mergem la şcoală? se tângui Logan într-o ultimă tentativă de a i se permite să rămână acasă în ziua aceea.
Însă înainte să mai zică ceva, Alison îl întrerupse:
— Vrei să încetezi de-a te mai purta ca un bebeluş, Logan? Mami are şi aşa destule...
Băiatul renunţă la pledoaria lui şi se răsuci ca să se uite chiorâş la soră-sa.
— Nu sunt un bebeluş! Am zece ani!
— Atunci nu te mai comporta de parcă ai avea doar patru, puse punct discuţiei Alison.
Deschise uşa din spate şi se dădu jos.
— Nu-ţi face griji, mama. O să am eu grijă de el.
Îi făcu semn cu mâna maică-sii în timp ce Range Roverul se puse în mişcare, apoi porni pe aleea largă către intrarea în şcoală.
— O să stai acolo toată ziua? îi zise ea lui Logan peste umăr.
După ce aruncă o ultimă privire lungă maşinii, băiatul se luă după soră-sa.
— Dacă ţi-ai fi ţinut gura aia mare închisă, aş fi convins-o să ne lase să stăm acasă, mormăi el.
Alison îl ignoră. Plecându-se în faţa evidenţei, Logan o urmă pe alee. Nu apucă să facă decât câţiva paşi, când se auzi strigat.
— Hei, Logan! L-ai văzut?
Logan se întoarse. Michael Stiffle, îl privea cu o expresie maliţioasă în ochi şi cu buzele curbate într-un rânjet neplăcut.
— Nu l-ai văzut, nu-i aşa?
— Pe cine? se miră Logan.
— Pe Bill Sikes! ţipă careva.
În jurul lui Logan şi al lui Alison se strânse repede o mulţime de copii.
— Aţi apucat să vedeţi corpul când l-au adus jos? se interesă altul.
Logan ezită. De dimineaţă, nu văzuse decât câţiva bărbaţi ieşind din pădure, dincolo de pajişte. Când porniseră spre ambulanţa parcată în curtea casei, maică-sa îl oprise să se mai uite. Încerca să-şi amintească toate detaliile imaginii pe care o zărise cu coada ochiului în clipa în care trecuseră cu targa pe lângă casă. Oare fusese cadavrul lui Bill Sikes? îl trecu un fior când se gândi că nu putuse fi nimeni altcineva.
— Sigur că l-am văzut, admise el. Au fost patru oameni să-l care şi era înfăşurat tot în plastic.
— Dar ai văzut corpul? insistă altcineva.
— N-am văzut nimic! exclamă Alison înainte ca frate-său să mai apuce să răspundă.
Simţind un gol în stomac, fata îl luă pe Logan de mână şi porni către uşă. Spera să intre în şcoală înainte de a mai pune cineva vreo întrebare. N-ajunseră bine la jumătatea scării, că Mike Stiffle îl înşfacă pe Logan de braţ.
— Unde-i Joey? înţepă el. L-au şi dus deja?
Alison se răsuci pe călcâie. Îi aruncă o căutătură urâtă lui Mike. Sora geamănă a acestuia îl seconda, zâmbind superior. Sesizând ce avea să urmeze, Alison îl trase pe Logan din strânsoarea lui Mike.
— Haide, Logan, rosti ea cu o voce coborâtă pentru a nu fi auzită decât de frate-său. Hai să intrăm!
Furtuna se dezlănţui înainte ca ei să apuce să ajungă la uşă.
— Pariez că Joey a făcut-o! chirăi Mike. Pariez că el l-a ucis pe Bill Sikes!
— Joey e nebun! strigă altcineva.
— Daa! Toată lumea ştie asta!
Alison se întoarse.
— Încetaţi! ţipă ea. Opriţi-vă! Nici unul dintre voi nu ştie nimic!
— Îl cunoaştem pe Joey! i-o întoarse Michael Stiffle. Ştim că...
Cuvintele îi muriră pe buze când uşa se deschise şi pe verandă îşi făcu apariţia Florance Wickman. Ellen Brooks o însoţea.
— Ajunge! interveni directoarea cu asprime.
Se antrenase ani de zile pentru a şti să controloze astfel de situaţii.
— Nimeni nu ştie exact ce i s-a întâmplat lui Bill Sikes, aşa că încetaţi cu chestiile astea.
Îl ţintui cu privirea pe Michael Stiffle.
— M-ai înţeles?
Băiatul se uită în pământ şi încuviinţă tăcut.
— Atunci, eu zic să vă pregătiţi pentru ore, continuă directoarea în forţă. Şi nu vreau să mai aud că discutaţi despre Joey Wilkenşon! Dacă mai scoate vreunul vreo vorbă, am eu grijă să-l pun la ture de teren după şcoală timp de o lună! Vorbesc serios! O lună, fără scuze!
Ameninţarea îşi făcu efectul. Murmurele elevilor se stinseră. Satisfăcută că situaţia intrase sub control, directoarea se întoarse şi intră în clădire. Cu toate astea, câteva minute mai târziu, în biroul lui Florance Wickman, Ellen Broks profită de faptul că era singură cu directoarea şi i se adresă acesteia, nu numai în numele ei, ci şi în numele celorlalţi colegi din corpul profesoral, cu care discutase de dimineaţă:
— Şi ce să facem? Astăzi toţi copiii nu vorbesc decât despre evenimentele de aseară, iar eu nu pot spune că nu sunt îndrituiţi s-o facă. L-ai auzit pe Sam Gilman de dimineaţă?
— Ar trebui să se simtă ruşinat, izbucni Florance Wickman. Ca şi Milt Morgensten, de altfel. S-au comportat de parcă ar fi vrut să provoace panică.
Oftă şi se aşeză pe scaunul de la biroul ei.
— Şi totuşi, mă tem că Sam şi Milt au, pe undeva, dreptate. Copiii ar trebui să se teamă până nu se află cu exactitate ce a păţit Bill Sikes. Tuturor ar trebui să ne fie frică.

* * *

Mary Anne se plimba nervoasă prin bucătărie în timp ce aştepta întoarcerea lui Joey şi a poliţistului dinspre munţi. Fusese convinsă, în clipa în care îi dăduse voie lui Joey să plece, că face o greşeală. Şi totuşi ce altceva putea să facă. De îndată ce Rick Martin începuse să discute cu Joey, imediat ce acesta se îmbrăcase şi se aşezase să mănânce ceva, Mary Anne înţelesese încotro băteau întrebările poliţistului.
— Îţi aminteşti unde se află coliba? s-a interesat el. Ai putea s-o găseşti din nou?
Joey ezitase, apoi dăduse din cap. Mary Anne ascultase îngrozită cum şeriful sugerase să urce imediat pe munte. În cele din urmă, Rick o trăsese de o parte.
— Am două crime pe cap, i-a explicat el, şi o femeie în stare critică la spitalul din Boise. Dacă trăieşte acolo sus cineva, ei bine, vreau să vorbesc imediat cu el. Iar dacă nu e nimeni acolo, sau dacă nu există nici o colibă...
Lăsă propoziţia în suspensie, dar Mary Anne pricepu imediat ce voise el să spună.
— Ce se întâmplă atunci? s-a repezit ea, cu o voce de gheaţă. Doar nu crezi că Joey are de-a face cu crimele? Doamne, ce-ţi trece prin minte? E numai un copil.
— Nu vreau să se şubânţeleagă nimic, s-a apărat Rick, dar trebuie să urmez pista aceasta şi n-o pot face decât cu ajutorul lui Joey.
Cu toată asigurarea primită, Mary Anne continuase să ezite. La sfârşit, însă, când Joey însuşi o rugase să-i dea voie să-l conducă pe şerif până la cocioabă, ea se îmbunase, deşi o făcuse împotriva propriei voinţe.
— Trebuie să-mi dai voie să mă duc, a insistat Joey. Dacă toată lumea crede că mint, atunci toată lumea va crede că... or să creadă că...
Cu toate că Joey fusese incapabil de a rosti cuvintele, sensul celor spuse de el fusese clar. Mary Anne cedase în final, după ce Rick Martin i-a promis că nu va scăpa băiatul din vedere.
— Dar te uiţi după el mereu! De acord?
El încuviinţase iar ea îl crezuse. Şi totuşi, după ce au plecat, fiecare minut scurs a însemnat o tortură, mai ales acea oră şi jumătate trecută după ce îi lăsase pe Alison şi pe Logan la şcoală. Se duse la fereastră încă o dată, privi afară, şi simţi o imensă uşurare când îl văzu pe Joey traversând câmpul, cu Rick Martin alături. Forţându-se să nu alerge în întâmpinarea lor, îi aşteptă la uşă. Când cei doi ajunseră în faţa ei, se uită întrebătoare la Rick. Acesta citi întrebarea din ochii ei la fel de limpede ca şi cum ar fi fost rostită cu glas tare.
— E acolo. Exact unde a spus că e şi exact cum a descris-o.
Femeia simţi cum se scurge tensiunea nervoasă din ea. Îl înconjura, protector, pe Joey cu braţul.
— Aţi găsit pe cineva?
Martin clătină din cap.
— Cineva locuieşte acolo sus, dar nu mă întreba cum. Îi descrise femeii coliba.
— Arăta de parcă el ar fi fost înăuntru cu puţină vreme înainte de sosirea noastră, încheie el câteva minute mai târziu. Era acolo o ceaşcă de cafea, goală, caldă încă, iar focul tocmai fusese stins.
Se întinse cât era de lung pentru a-şi activa sângele. Îşi dădea seama că nu va mai rezista fără să doarmă o oră sau două.
— Îl sun pe Tony Moleno şi-l trimit acolo sus cu Frank Peters şi ogarii săi. Dacă nu începe să plouă, câinii o să ia urma individului fără nici o problemă.
Mary Anne vru să zică ceva, dar se răzgândi şi i se adresă băiatului.
— Joey? Ce-ar fi să te duci sus ca să te schimbi cât timp discut cu domnul Martin?
Băiatul se uită bănuitor la ea. Aveau să discute despre el. Era sigur de asta!
— Dar de ce nu pot să rămân? protestă el.
Descifrându-i frica din voce, Mary Anne zâmbi.
— Pentru că vreau să-ţi pui haine curate. O să mergem la doctor să vedem ce se petrece cu tine.
Joey făcu ochii mari. Oare voia să-l ducă la un spital? Avea să-l interneze până la urmă, deşi îi promisese că n-o va face?
— Dar ai spus că... Începu el.
Mary Anne îi puse degetul pe buze, reducându-l la tăcere.
— O să fie totul bine, Joey. O să mergem la doctor şi el te va ajuta, poate, să-ţi aminteşti ce s-a întâmplat azi-noapte. Îţi promit c-o să stau cu tine, iar după aceea o să venim acasă.
Cum băiatul era încă nehotărât, ea îi vorbi din nou, cu ochii în ochii lui.
— Am promis să am grijă de tine, Joey. Le-am promis părinţilor tăi la naşterea ta şi ţi-am promis şi ţie de dimineaţă. N-o să-mi încalc această promisiune, Joey. Jur să n-o fac.
Joey o privi şi nu observă pe faţa ei nimic care să-l determine să creadă că ea nu spunea adevărul. Dar dacă nu-l spunea? Dacă îl trimitea la un spital, undeva? în clipa aceea, în minte îi apăru răspunsul.
"O să fug. Dacă mă trimit la un spital, o să fug şi o să mă duc în munţi; şip să-l găsesc pe omul acela. O să-l găsesc şi el o să aibă grijă de mine."
Satisfăcut de idee, părăsi bucătăria şi urcă scările spre camera lui. După ce Joey se făcu nevăzut, Mary Anne se, întoarse spre Rick Martin.
— Nu înţeleg un lucru, rosti ea. Dacă tu crezi că Bill Sikes a putut fi ucis de acel cineva care trăieşte în colibă, cum se face că acelaşi individ nu i-a făcut nici un rău lui Joey azi-noapte?
Era exact întrebarea care îl măcinase pe şerif în ultima jumătate de oră, când coborau înapoi spre casă.
Era o întrebare la care n-avea încă nici un răspuns.

* * *

Joey deschise uşa camerei sale şi îşi salută câinele cu un fluierat. Animalul stătea întins pe pat, cu capul odihnindu-se pe labe.
În loc să sară şi să se năpustească asupra stăpânului său pentru a-l întâmpina, Storm scheună uşor, îşi abandonă poziţia şi se strecură sub pat, făcându-se nevăzut încruntându-se, Joey se lăsă în patru labe şi se zgâi în spaţiul dintre somieră şi podea.
Storm mârâi şi se mai retrase câţiva centimetri.
Brusc, Joey înţelese.
Emana mirosul omului de pe munte.
— E-n regulă Storm, îl linişti el. Nu trebuie să te temi de el. Nu mi-ar face nici un rău. El mă iubeşte, băiete. Mă iubeşte.
Se întinse din nou după câine, dar scheunâtul înspăimântat nu se diminua.
Mirosul omului care-l mângâiase pe Joey pe faţă umplea nările animalului. Corpul începu să-i tremure. Se făcu şi mai mic şi se îndepărtă mai mult de băiatul care-i fusese stăpân toată viaţa.
Un băiat de care se temea instinctiv acum.

20

— Ei, n-a fost chiar atât de rău, nu-i aşa, Joey?
Întrebă Clark Corcoran, ridicându-se şi înconjurând biroul pentru a se cocoţa pe colţul acestuia.
Clădit ca un atlet şi cu un aer tineresc, Corcoran sfida cei patruzeci de ani ai lui. Felul lui blând de a fi îl făcuse întotdeauna să fie foarte iubit de copii.
Joey, însă, se agita nervos pe scaun. Se uită la doctor cu o expresie de îngrijorare.
— Vreţi să spuneţi că s-a terminat? întrebă el.
Corcoran încuviinţă.
— S-a terminat totul, răspunse doctorul cu un ton plin de afecţiune, deşi ştia că rezultatul examinării băiatului nu-l îndreptăţea la o asemenea afirmaţie.
Ajunsese la unele concluzii în timpul ultimei ore, cât timp îl încurajase pe băiat să vorbească în timp ce el efectua diverse explorări fiziologice. Experienţa îl determinase să! procedeze astfel. Cu pacienţi de vârsta lui Joey, căpăta mult; mai multe informaţii dacă îi lăsa să vorbească liber decât dacă ar fi avut un comportament formal cu ei.
Din punct de vedere fizic, băiatul era sănătos. Cu toate că nu era înalt pentru vârsta lui — avea cu puţin sub medie —, dezvoltarea lui musculară întrecea cu mult pe cea obişnuită la anii săi, iar pe piept începuse deja să-i apară părul. Pulsul şi presiunea sângelui erau perfecte. Singura anormalitate era dată de temperatura corpului care indica în mod constant cu un grad Celsius peste limita normală. Corcoran investigase mai amănunţit, în căutarea unor simptome de boală, dar nu descoperi nici unul. La sfârşit, îi luase încă o dată temperatura lui Joey şi obţinu acelaşi rezultat, pe care îl notă pe foaia de observaţie ca o anomalie ce va trebui verificată la următoarea întâlnire cu băiatul.
Deşi nu aflase, încă, motivul golurilor de memorie ale lui Joey, intuia răspunsul. Pierderea părinţilor constituia un traumatism considerabil pentru băiatul de treisprezece ani şi, de aceea, puteau exista momente când durerea îl copleşea peste măsură. În astfel de clipe, mintea lui n-avea altă opţiune decât de a intra într-o stare echivalentă cu catalepsia. În cazul lui Joey, Clark Corcoran era aproape convins că avea dreptate, căci, indiferent ce metodă aplicase ca să observe reacţia băiatului faţă de pierderea părinţilor, acesta replicase în permanenţă că e în ordine, că se adaptase cu noua viaţă şi că-i plăcea de mătuşa Mary Anne. Recunoscuse chiar că făcuse o pasiune pentru Alison Carpenter.
Toate aceste reacţii, puse laolaltă, îl conduseseră pe Corcoran la concluzia că Joey îşi reprima durerea refuzând să accepte realitatea celor întâmplate şi tratând totul cu pretenţia de a nu se fi întâmplat nimic important.
Nici una din aceste ipostaze nu putea fi adevărată.
Doctorul bănuia că băiatul se ascundea de toţi, în acele clipe în care îşi pierdea memoria, pentru a nu-şi expune durerea în faţa nimănui şi a nu se expune nici el. În acelaşi timp, Corcoran era la fel de convins că aflase motivul pentru care Joey refuza cu obstinaţie să-şi împărtăşească suferinţa.
— N-am nevoie decât de câteva minute să o pun la curent pe mătuşa ta cu starea ta de sănătate, apoi eşti liber. Însă vreau să te văd din nou săptămâna viitoare.
Privirea lui Joey se umbri, bănuitoare.
— Am crezut c-aţi zis că n-am nimic.
— Şi aşa se pare că şi e, îl asigură Corcoran. Din punct de vedere fizic singura anormalitate este o uşoară temperatură, care va dispare, presupun, până mâine. Cu toate astea mai avem încă de aflat ce-ai intenţionat să faci azi-noapte când ai dispărut, nu-i aşa?
Joey nu replică pe moment. Avea aerul unui animal prins în capcană.
— M-mulţi oameni nu-şi amintesc diverse lucruri, se aventură el în final. Şi ce mare scofală?
— Cine a zis că-i mare scofală? i-o întoarse Corcoran. Dacă acorda prea multă importanţă pierderilor de memorie, exista riscul ca Joey să se retragă în el ca un arici.
— Dar nu eşti măcar curios? Eu unul, ştiu că sunt! Prin mintea băiatului trecu o imagine a cadavrului lui
Bill Sikes. Şi dacă şi-ar fi amintit ce făcuse azi-noapte, dovedindu-se astfel că... Nu! Elimină gândul înainte de a-l.fi terminat.
— Cr...cred că şi eu sunt, admise el în cele din urmă.
— Atunci o să ne mai vedem şi săptămâna viitoare, bine?
Corcoran deschise uşa cabinetului său şi-l conduse pe Joey în sala de aşteptare, unde Mary Anne răsfoia, nervoasă, o revistă.
— Vreţi să veniţi în cabinet două minute, doamnă Carpenter? o invită doctorul.
În timp ce Joey se aşeză pe canapea, Mary Anne îl urmă pe Corcoran în cabinetul lui şi luă loc pe marginea scaunului din faţa biroului. Doctorul se lăsă să cadă pe fotoliu, luă foaia de observaţie a băiatului şi o înmână femeii astfel ca să citească singură însemnările lui.
— Cu excepţia unei temperaturi uşor ridicate, remarcă el în timp ce Mary Anne cerceta notiţele, Joey e în formă bună din punct de vedere fizic. De fapt, e într-o formă mai mult decât bună.
În minutele care urmară, el îi expuse femeii teoria sa referitoare la golurile de memorie ale lui Joey.
— Aş vrea să cred şi eu că e aşa de simplu, rosti Mary Anne, dusă pe gânduri, după ce el îşi termină relatarea.
Îşi amintea, încă, ziua în care sosise în Sugarloaf, când Joey, izbucnind în lacrimi, se aruncase în braţele ei.
— Băiatul descris de dumneavoastră pare mult mai... nu ştiu, cred că stoic e cuvântul. Iar Joey nu e stoic, e foarte irascibil. Stările lui de spirit se schimbă atât de repede încât mă întreb uneori dacă îl cunosc cât de puţin.
— Joey a fost întotdeauna aşa, întări Corcoran. În plus, nu sunt deloc convins că în el se petrece un conflict. Încă de foarte mic a avut momente în care părea să se retragă complet în el, după cum a traversat perioade în care era un demon absolut.
Făcu o pauză. Continuă cu o voce precaută:
— Cât de bine l-aţi cunoscut pe Ted?
"Ted", repetă Mary Anne în gând. "Cu oricine aş vorbi se revine întotdeauna la Ted".
— Încep să mă întreb dacă l-am cunoscut vreodată, răspunse ea în cele din urmă. Presupun că nu. Vreau să spun că l-am cunoscut de când s-a măritat Audrey cu el, dar n-am stat prea mult de vorbă niciodată.
— A fost un om complicat, zise Corcoran, sprijinindu-se de spătarul fotoliului. Mie mi-a plăcut şi vreau să ţineţi minte asta. Uneori, însă, îl ţinea foarte din scurt pe Joey, iar alteori îl lăsa să facă ce-i trăznea prin cap. Întotdeauna am avut impresia că Joey n-a ştiut niciodată în ce ape se scaldă taică-său. Ce-i făcea plăcere lui Ted într-o zi, în a doua zi îl supăra, aşa că Joey era mereu bulversat. Iar în ultimii doi ani, Ted devenise şi mai dur cu băiatul.
Expresia femeii se înăspri.
— Vreţi să spuneţi că Ted îl maltrata pe Joey? întrebă ea, hotărându-se că sosise timpul să pună această problemă la care toţi ceilalţi, de la Charley Hawkins la Rick Martin şi Olivia Sherbourne, evitaseră să dea un răspuns. Câteva clipe doctorul rămase tăcut, apoi dădu drumul unui lung oftat. Când vorbi, evită să se uite în ochii femeii:
— Povestea e că nu prea au existat oameni care să ia poziţie împotriva lui Ted. Chiar şi eu m-am temut.
Se întinse şi culese un creion pe care începu să-l răsucească nervos între degete.
— Ştiţi că Ted era foarte bogat. Acum doi ani a înfiinţat un fond pentru a clădi o clinică aici. Trebuia să începem construcţia în primăvara viitoare.
Tăcu. Convinsă că ştia ce avea să urmeze, Mary Anne re fuză să-i permită să evite asumarea propriei vini.
— Continuaţi, rosti ea.
Corcoran se lăsă moale în fotoliu.
— Ei bine, din păcate, deşi făceam totul să-l ajut pe Joey, nu eram prea dornic să-l înfrunt pe Ted. Nu sunt prea mândru de chestia asta, dar asta e. Aşadar, mă tem că trebuie să-mi asum o parte din responsabilitate în ceea ce priveşte situaţia lui Joey. Nu vă îngrijoraţi, însă, prea tare. L-am adus pe Joey până aici, o să-l trec şi prin situaţia de acum.
— Cum? sări Mary Anne, cu o nuanţă de mânie în voce. Cum vă propuneţi să-l ajutaţi pe Joey când ştiaţi ce se petrecea cu el şi n-aţi făcut nimic să opriţi nenorocirea? Isuse Sfinte, doctore Corcoran! Cum aţi putut s-o faceţi? Ştiai toată lumea din oraş că Ted îl maltrata pe Joey? Şi n-a făcut nimeni nimic?
— Nu sunt sigur că ştia cineva cu adevărat..., începu Corcoran, dar Mary Anne nu-l lăsă să termine.
— Nu folosiţi subterfugii, doctore Corcoran! i-o reteză ea. Tocmai mi-aţi spus că-l bănuiaţi pe Ted că îl maltrata pe Joey. Asta înseamnă că trebuie nu numai să vă faceţi însemnări despre el, ci şi să raportaţi bănuielile dumneavoastră la poliţie!
Începu să răsfoiască prin dosarul băiatului, cercetând foile pentru a găsi ceva care să reflecte cele spuse de doctor.
Nu descoperi nimic.
Absolut nimic!
Ajunse în final la sfârşitul dosarului unde se găsea o copie a certificatului de naştere al băiatului. Xeroxat pe ambele părţi, părea a fi primul document al fişei sale medicale. Mary Anne se uită cu atenţie la el, începu să răsfoiască din nou dosarul, apoi se întoarse la certificat.
Ceva nu era în regulă..
Studie din nou actul, apoi se uită la Clark Corcoran.
— Audrey mi-a spus că Joey s-a născut prematur, rosti ea.
Doctorul păru complet derutat de această schimbare.
— Aţi îngrijit-o la naştere? continuă ea.
Corcoran negă.
— N-am fost atunci acolo. Iar Joey s-a născut în San Francisco, nu-i aşa?
Mary Anne încuviinţă şi privi încă o dată certificatul.
— Audrey mi-a zis că a fost norocoasă să se găsească acolo când s-a născut Joey.
— Sunt de acord, rosti doctorul. Dacă s-ar fi născut prematur aici, ar fi avut un mare noroc dacă ar fi supravieţuit.
— Numai că aici scrie că el a cântărit trei kilograme şi opt sute nouăzeci de grame, observă Mary Anne. E cam greu pentru un născut prematur la şapte luni, nu-i aşa?
Corcoran se încruntă şi se întinse după dosar. Mary Anne i-l pasă peste birou. Doctorul studie, la rândul lui, certificatul şi cercetă şi însemnările privitoare la primele zile de viaţă ale băiatului. Nu exista nici o dovadă că fusese pus în incubator. Nu exista nici o menţiune despre naştere anormală sau despre vreo problemă deosebită.
— Sunteţi sigură că Audrey a spus că Joey a venit prematur?
— Absolut sigură, replică Mary Anne.
Pulsul i se acceleră când calculă la ce dată rămăsese Audrey însărcinată dacă Joey era un copil la termen.
— Asta explică cu siguranţă de ce era atât de dur Ted cu Joey, rosti ea în final cu vocea tremurândă.
— Nu pricep..., începu Corcoran. Mary Anne nu-l lăsă să termine.
— Dacă Joey s-a născut la termen, atunci Ted nu putea să-i fie tată. Ted şi Audrey s-au cunoscut cu o lună înainte de a se căsători iar Joey s-a născut la şapte luni de la nuntă. Asta înseamnă că, dacă Ted ar fi fost tatăl, Joey ar fi trebuit să se nască prematur cu numai o lună. Audrey mi-a spus, însă, că el a venit cu două luni mai devreme.
Corcoran studie încă o dată însemnările din spitalul din San Francisco, apoi clătină din cap.
— E clar că ea nu v-a spus adevărul. Doar dacă nu cumva a, falsificat cineva însemnările. E evident că s-a născut la termen. De fapt, greutatea la naştere indică posibilitatea ca să fi întârziat chiar, cu o săptămână sau două. În nici un caz, însă, n-a fost prematur. În plus, Audrey nu mi-a mărturisiţi niciodată că băiatul ar fi fost născut înainte de termen.
Mary Anne clătină din cap.
— Probabil că n-a povestit nimănui în afara mea şi câtorva prieteni din Est. Dar dacă Ted n-a fost tatăl Iui, cine...
Tăcu brusc, amintindu-şi de bărbatul care se ascundea în spatele copacilor la înmormântarea lui Ted şi Audrey.
Bărbatul despre care atât Rick Martin cât şi Olivia Sherbourne spuseseră că trebuia să fie un om al muntelui, trăind de unul singur pe creste.
Omul care îl urmărise pe Joey la funeralii.
Omul în a cărui colibă se deşteptase Joey de dimineaţă?
Era posibil?
Dar era o nebunie!
Oricine ar fi fost tatăl lui Joey, cu siguranţă că n-ar fi putut trăi în munţii de deasupra Sugarloafului! Audrey nu s-ar fi îndrăgostit niciodată de un asemenea individ!
Doar dacă nu era "muntean" când o întâlnise pe Audrey.
Dintr-o dată, din memorie răsări una din remarcile Oliviei Sherbourne:
"...am avut multe de spus când Audrey s-a măritat cu el, lai o lună după ce l-a cunoscut! I-am zis că era pe punctul de a se arunca din nou cu ochii închişi, că abia îl cunoştea pe Ted..."
Pe punctul de a se arunca din nou.
Mary Anne îşi aminti totul. Fusese cineva, într-adevăr, dar nu durase mult. Câteva săptămâni doar. După aceea, Audrey n-a mai amintit nimic despre el.
Şi totuşi Ted trebuie că a ştiut adevărul. Mary Anne îşi închipui cum trebuia să fie el măcinat în toţi aceşti ani de cunoştinţa acelei legături. În cele din urmă, ura i se răsfrânsese asupra băiatului despre care ştia că nu e fiul lui.
Dintr-odată totul căpătă sens... şi nimic n-avea sens. Începu s-o doară capul. Un ciocan o izbea deasupra ochilor.
Dacă acel om pe care îl văzuse la funeralii era una şi aceeaşi persoană cu cel care locuia sus, în colibă...
Putea fi tatăl lui Joey?
Ştia oare Joey că Ted nu fusese tatăl lui şi simţise oare că e urât pentru asta?
Întrebările îi roiau în minte, ciocnindu-se una de alta, până ce ea ajunse, în cele din urmă, Să nu le mai suporte.
— Doctore Corcoran, rosti ea, prudentă, cu vocea tremurătoare, dacă ar fi ca tatăl adevărat al lui Joey... să iasă la suprafaţă... ar fi vreo cale de a demonstra că el e? Cu ajutorul unor teste de sânge sau altfel?
Clark Corcoran negă.
— În nici un caz prin teste simple de sânge. Aşa nu putem decât să eliminăm anumite grupe de persoane care nu se potrivesc la grupa sanguină. Singura modalitate de a demonstra clar paternitatea e o analiză ADN. Iar asta e scumpă.
Mary Anne se hotărâ.
— Vreau să luaţi o probă de sânge de la Joey şi să o trimiteţi la un laborator pentru o astfel de analiză. Am sentimentul că vom avea nevoie de rezultat.
Câteva minute mai târziu, doctorul recolta sânge dintr-o venă a braţului drept al lui Joey. Nu făcuse nici o menţiune asupra scopului final al recoltării, ci se mulţumise să-i explice că mătuşa lui era îngrijorată de temperatura uşor ridicată şi era nevoie, în consecinţă, să mai facă nişte teste. Proba de sânge, recoltată în eprubetă, avea să fie marcată şi expediată unui laborator din Boise.
În timp ce îl duse pe Joey înapoi la fermă, Mary Anne se întrebă dacă era cazul să-l cerceteze despre relaţia lui cu Ted Wilkenson. Se decise, în cele din urmă, că era mai bine să aştepte, măcar până ce avea să afle dacă fusese găsit bărbatul care locuia în colibă.
Găsit şi identificat.

* * *

Omul se opri să asculte.
Câinii erau încă departe, dar se apropiau rapid.
Se comportase ca un prost, încă de la început. Ar fi trebuit să rămână lângă colibă şi să asculte ce spunea şeriful. În loc de aşa ceva, intenţionase să stea la distanţă şi ca atare se furişase în pădure. Se urcase pe stinci până când ajunsese la un tăpşan unde se ghemuise cu lupoaica mârâind uşor lingă el. Stătuse acolo până ce-i văzuse pe individ şi pe băiat — băiatul lui — croindu-şi drum înapoi spre vale. Abia atunci, se întorsese la colibă, convins că nu va găsi decât ruine din ea, poate chiar numai o grămăjoară de cenuşă.
Rămăsese neatinsă.
Îşi făcu focul, fără teamă fiindcă ştia că nu mai avea nici un rost să-şi ascundă prezenţa dând drumul la sobă numai noaptea. Îşi mâncă porţia de cartofi fierţi, luaţi din depozitul aranjat în peştera din spatele colibei, şi de iepure prăjit! vânat în noaptea care trecuse. Ziua nu simţea acea poftă grozavă de a se hrăni cu carne crudă.
Într-un târziu, se întinse pe pat, intenţionând să se odihnească vreo câteva minute înainte de a decide ce avea de făcut.
Coliba trebuia abandonată. Era conştient de asta. Cu siguranţă că şeriful avea să se întoarcă, aducând şi alţi oamenii cu el.
Şi dini.
Aceiaşi câini de azi-noapte, care-i luaseră urma lui Joey, şi care îi pierduseră mirosul numai când ajunseseră în zona în care îl găsise el pe băiat hoinărind prin pădure, cu ochit, sticloşi, urmărind...
Urmărind ce?
O voce din interiorul lui pe care numai el o putea auzi?
Un instinct, imprimat atât de puternic în el încât n-avea altă variantă decât de a i se supune când îl copleşea dorinţa aceea arzătoare?
Nebunia sălăşluia în Joey din clipa în care se născuse. Încă de pe vremea când mergea crăcănat prin curtea casei construită de cei doi Wilkenson, omul observase în copilaş chemarea cunoscută de el în timp ce-l privea de pe stâncile de deasupra.
Îl văzuse pe Joey pornind către adăpostul pădurii, cu ochii aţintiţi pe copaci şi pe umbra făcută de ei, cu sufletul căutând consolarea pe care numai sălbăticia i-o putea oferi.
Omul ştia ce simţea băiatul şi-i cunoştea chiar şi ciclurile nebuniei.
De câte ori nu coborâse el în vale, mânat de foame şi de sete, în anii în care aceste necesităţi mai puteau fi ţinute sub control, şi simţise nevoile trăite de Joey. De câte ori nu-l zărise la fereastra camerei lui, uitându-se lung afară, în noapte, şi de câte ori nu-i simţise gândurile împletindu-se cu ale lui proprii?
Două minţi şi un singur instinct.
Oare, mai erau oameni în situaţia lor? Câţi mai puteau fi?
Câţi mai erau ca el, hoinărind prin noapte, luptându-se cu foamea, rezistând setei până ce pierdeau, în final, această bătălie cu propria lor natură?
Acum începuseră să moară oameni.
Oare, asta se petrecuse numai acolo? Sau mai existau alţii ca el, locuind în alte colibe de pe alţi munţi?
Sau în alte locuri. În oraşe, unde se ascundeau ziua în apartamente ieftine, pentru a se furişa afară numai noaptea, scotocind după hrană prin gunoaie aşa cum scotocise el în camping, luptându-se în acelaşi timp cu demonii din el?
Existau oare alţii care să se zbată aşa cum se zbătuse el?
Şi cum tocmai începuse s-o facă Joey Wilkenson?
Acum coliba îi fusese descoperită. Trebuia s-o abandoneze şi să găsească un loc unde să se ascundă.
Trebuia să se ascundă înainte ca ei să vină să-l omoare.
Cu siguranţă că ei asta intenţionau. Oricine l-ar fi privit şi-ar fi dat seama ce era cu el.
L-ar fi recunoscut şi l-ar fi urât.
Aşa cum îl vor urâ şi pe Joey.
Şi totuşi, în Joey schimbarea dinăuntru era abia la început. Nimeni n-o vedea încă. Pentru ceilalţi oameni neafectaţi de boală, băiatul mai părea încă o fiinţă normală.
Nu! N-aveau să observe nimic până ce nu va fi deja mult prea târziu, abia după ce Joey va fi incapabil să reziste dorinţei furibunde din el.
Îşi închisese ochii o clipă, încercând să-şi scoată din minte imaginea lui Joey devenit un monstru identic cu cel care devenise el însuşi. Epuizat de pe urma nopţii care trecuse, corpul îl trădase. Adormise şi se trezise numai atunci când lupul scosese un mârâit de avertizare.
Era prea târziu să se mai gândească la altceva decât să-şi ia zborul şi o ţinea într-o goană, cu lupoaica alături.
Se simţea obosit acum. Extenuarea îi slăbea muşchii şi i se cuibărea în oase. Curând avea să fie nevoie să admită lupta.
Va trebui să lupte sau să moară.
Se uită împrejurul lui. Cercetă cu privirea lui ascuţită peisajul, căutând un loc în care să se apere. Îl văzu, sus de tot.
Deasupra marginei pădurii, acolo unde suprafaţa de granit a muntelui era expusă din plin la vânt, exista o crăpătură.
O crăpătură îngustă, care-l va proteja din trei părţi.
Îi va oferi protecţie, dar îl va şi închide în capcană.
Ezită o clipă, apoi se decise. Începu să se caţere. Lupul îi deschidea drumul, ca şi cum intuise încotro se îndreptau.
Sub ei lătratul ogarilor creştea în intensitate.

* * *

— Dă-i drumul unuia din lesă, rosti Tony Moleno când din cerul plumburiu începu să cadă o ploaie rece.
Frank Peters îl privi pe şerif nevenindu-i să-şi creadă urechilor.
— Ai înnebunit? Cât timp crezi că o să putem ţine pasul cu el? O să dispară înainte.
— Am ajuns suficient de aproape, îl întrerupse Moleno. Aproape că-l simt E pe undeva, prin apropiere. Iar dacă nu-l găsim în următorul sfert de oră, nici că n-o să mai putem. Ploaia o să şteargă urmele mai iute decât intră iepurele în vizuină.
— Poate că ar fi mai bine să-l chemăm pe Rick, sugeră Peters.
Nu-i venea la îndemână să le dea drumul câinilor pentru a fugări jivina de pe munte.
Tony Moleno cercetă terenul de deasupra lor. Se aflau exact deasupra marginei pădurii. De acolo până la vârf nu se găsea nimic altceva decât rocă goală.
Rocă care era spartă, fărâmiţată de un mileniu de ploi care săpaseră prin toate crăpăturile muntelui şi care îngheţaseră şi se întinseseră pe parcursul iernilor lungi, croindu-şi încet drum tot mai adânc, până când, în cele din urmă, bucăţi imense de munte porniseră la vale, rostogolindu-se, defrişând zone mari de pădure în timpul căderii, ajungând, în fine, la poalele muntelui sub formă de avalanşă de pietre amestecate cu pământ şi cu bolovani enormi.
De aceea, pretutindeni în rocă se zăreau crăpături. Era foarte posibil ca omul căutat să se ascundă într-una dintre ele.
Un dine îl putea găsi în câteva minute, iar, de unde se aflau, puteau urmări toată vânătoarea.
— Lasă-l pe Rick să doarmă, replică Moleno, luând o decizie. El nu e aici, iar noi suntem.
Aplecându-se, desfăcu lesa unuia dintre ogari. Câinele se năpusti înainte. Lătratul lui furios se sparse în mii de ecouri reflectate de stânci.
Animalul se mişca iute, fiindcă urma era puternică şi nu aducea cu nimic mirosit mai înainte. Nu existau piste false şi nici alte mirosuri care să se amestece cu mirosul înţepător cules de pe patul din colibă.
Cu capul coborât, începu să urce pe versant. Era ca o pată de maro şi alb pe cenuşiul rocii, o pată care dispărea câteva secunde, când dădea ocol bolovanilor mari, pentru a reapare căţărându-se pe grohotişul care avea să fie curând acoperit de un nou strat de zăpadă şi gheaţă.
Omul se cuprinse cu braţele.
Unul dintre câini se apropiase foarte mult.
Bărbaţii îi dăduseră drumul din lesă, ceea ce era bine.
Însemna că mai avea ceva timp până ce aveau să ajungă şi ei la el. În timp ce câinele putea să se caţere pe calea cea mai scurtă, oamenii vor fi nevoiţi să-şi aleagă cu grijă drumul în căutarea cărării care îl adusese pe el acolo şi se vor zbate să descopere orice amprentă de picior.
Ploaia cădea mai tare acum, dar venise prea târziu pentru a-l mai ajuta, deoarece era însoţită de un vânt rece dinspre creastă, care se învârtoşa în jurul lui, îngheţându-l şi înţepându-i degetele.
În plus, acel vânt sufla dinspre el spre câine, ducându-i mirosul la nările animalului.
Tonul lătratului se schimbă brusc. Îşi dădu seama că sosise ceasul. Ogarul sesizase mirosul lui direct şi se va năpusti în sus, neinfluenţat de urmele paşilor omului.
Bărbatul era, însă, gata. Era mai pregătit decât fusese vreodată.
Lupoaica mârâi pe ton jos un avertisment, dar omul o mângâie pe cap, reducând-o la tăcere.
Dintr-o dată, dinele ajunse acolo. Silueta lui apăru în deschizătura crăpăturii.
Ogarul încremeni brusc. Uită să mai latre, ca şi cum ar fi fost surprins că dăduse aşa repede peste pradă. Imediat, însă, lansă un urlet victorios şi se repezi spre om cu fălcile căscate larg şi cu saliva curgându-i pe limbă. Din gât i se înălţă un alţi şir de lătrături ca un semnal că prada era încolţită şi se afla sub asediu.
Lătratul îi fu, însă, redus subit la tăcere. Tonul triumfător se transformă instantaneu în altceva.
Hăul văii se umplu de tânguirea agoniei când lupoaica se năpusti înainte, prinse ogarul în aer, îşi închise fălcile în jurul gâtului câinelui şi colţii începură să sfârtece carnea celuilalt animal.

21

— Ce dracu' s-a întâmplat acolo? se agită Frank Peters în timp ce ultimul strigăt îngrozit al celui mai bun ogar al său se stinse.
Tony Moleno îşi îngustă ochii.
— După mine, cel care e încolţit acolo tocmai a ucis un câine. Haide!
Îndepărtându-se de Peters, începu urcuşul pe panta abruptă, alegându-şi cu atenţie drumul printre pietrele împrăştiate la baza stâncii şi întrebându-se cât mai putea rezista din cauza epuizării, pe care cele trei ore de somn furate nu o putuseră îndepărta.
După ce îşi crescuse intensitatea, suflând dinspre nord cât timp se urcase pe versantul muntos, vântul începuse acum să şuiere dinspre vârf. În timp ce temperatura scădea vertiginos, ploaia rece care începuse să cadă cu câteva minute mai devreme se transformă iute în lapoviţă.
Frank Peters se uită fix la şerif.
— Ai înnebunit? Dacă nu coborâm imediat de aici o să rămânem înţepeniţi. Ia priveşte acolo!
Făcu semn cu mâna înspre cer, unde vălătuci negri întunecau deja lumina zilei, cu toate că după-amiaza abia începuse.
— Avem timp! insistă Moleno. Avem şansa să prindem individul chiar acum. Dacă o ratăm, tipul o să dispară! N-J să-l mai găsim niciodată!
— Dacă îl lăsăm unde e acum, ticălosul o să se congeleze, argumentă Peters.
Moleno îl ignoră, însă, şi o porni pe pantă în sus. Resemnat, Peters îl urmă, ţinându-se strâns de cureaua care-l lega pe singurul câine care-i mai rămăsese.
Ajungând la bolovanii îngrămădiţi la baza stâncii, Tony Moleno se opri şi aşteptă să fie ajuns din urmă de Frank Peters.
— Cum naiba a ajuns acolo sus? se vaită Peters, întorcându-şi capul din bătaia vântului şi ştergându-şi lapoviţa de pe faţă cu mâneca hainei.
Îşi introduse mâna în buzunar, scoase afară o pereche do mănuşi groase şi şi le puse în mâini.
— Mi se pare că a ajuns sus pe acolo, rosti Moleno şi arătă înspre un loc aflat la douăzeci de metri spre dreapta, unde o despicătură neregulată în creasta de granit părea să ducă spre un tăpşan larg de deasupra. Undeva pe acel tăpşan se afla crăpătura în care se ascunsese individul. Şeriful începu să-şi croiască drum printre bolovani, invidiind câinele care se furişase, cu numai câteva momente înainte, prin spăr«| turi prea mici pentru Moleno pentru a le putea folosi. Se deJ plasa încet acum, căci sub tălpile lui solul luase forma unea pante abrupte ce se termina în buza unuia dintre meterezele de stâncă, care se înălţau deasupra vârfurilor copacilor precum turnurile de observaţie ale unui castel.
Roca devenise alunecoasă. Lapoviţa formase deja un strat subţire de gheaţă, ce avea să devină mai lucioasă decât pietrele acoperite cu muşchi care se aliniau pe fundul pârâului Coyote. O alunecare aici ar conduce la efecte mult mai grave decât luxaţia pe care o suferise Tony în primăvara anterioară, când se dusese în prima expediţie de pescuit a anului, |
Făcându-şi curaj, înconjură cu braţele unul dintre bolo« vani, căutând mici crăpături pentru degete, de care să se ţină înainte de a testa cu piciorul micile porţiuni de teren stabil care puteau susţine greutatea. I se păru că trecuse o veşnicie, deşi, în realitate, nu trecuse mai mult de un minut, până ce reuşi să se ghemuiască în adăpostul relativ al unei crăpături largi de pe faţa stâncii, ca să-l aştepte pe Frank Peters.
Pentru Peters deplasarea era şi mai dură. Îşi dădu prea târziu seama de greşeala făcută când îşi pusese mănuşile groase. Înconjură şi el bolovanul cu braţele încet, războindu-se cu tentaţia de a privi în josul pantei abrupte care se căsca sub el. Ştia că era de-ajuns să-şi arunce ochii spre hăul de dedesubt pentru ca să fie cuprins de un val de ameţeală care să-i distrugă echilibrul precar în care se găsea. Brusc, simţi cum e tras de lesa câinelui. Îi dădu drumul imediat curelei, iar ogarul, mai sigur pe picioarele lui decât Frank, începu să sară de la un bolovan la altul, apoi se târâ pe ultimii centimetri până ce ghearele descoperiră o scobitură în roca dură, acolo unde Frank nu putea zări nimic.
Întorcându-se cu spatele către versant, Peters se îndesă în stâncă. Ştia că va trebui să-şi scoată mănuşile înainte de a continua să se deplaseze în jurul imensei roci, precum crabul, dar frica de înălţimi începu să pună stăpânire pe el. Şi totuşi, fiindcă mănuşile îl împiedicau să-şi folosească degetele, să nu şi le scoată însemna să nu fie capabil să găsească şi el o scobitură în roca ce devenea tot mai alunecoasă. În cele din urmă, slăbi strânsoarea cu care se ţinea cu mâna dreaptă de o protuberantă a stâncii şi începu să tragă de mănuşă cu dinţii, deget după deget. Imediat ce mâna i se eliberă de obiectul stânjenitor, începu să lucreze la cealaltă mână, lăsând prima mănuşă să cadă în gol.
— În regulă, ţipă el către Tony Moleno, pe care nici măcar nu-l mai vedea. Sosesc!
Îşi întinse mâna dreaptă cât putu de mult. Simţea piatra rece sub degete. Găsi, în sfârşit, o crăpătură subţire, îşi strecură degetele în ea şi se ţinu strâns. Porni apoi să-şi mişte încet piciorul drept. Căută o scobitură, o găsi, încercă, apoi începu să-şi treacă greutatea de pe piciorul stâng pe cel drept.
Tocmai îşi slăbise strânsoarea mâinii stângi când simţi cum cedează ceva sub talpa piciorului drept. Se clătină brusc, iar degetele îi alunecară afară din crăpătură.
Se lăsă instinctiv pe vine şi se rostogoli pe spate, îndoin-du-şi genunchii şi încercând să-şi frâneze mişcarea de alunecare cu tocurile pantofilor. Sub el, însă, pietrişul începu să cedeze. Se trezi că începe să coboare cu totul către prăpastia aflată la zece metri mai jos.
— Tony!!
Strigătul lui de ajutor se pierdu instantaneu, luat de vânt. Se rostogoli încă o dată înfigându-şi unghiile în roca spartă, căutând în zadar, ceva, orice, de care să se agate.
De sus, Tony Moleno văzu cu groază cum Frank Peters aluneca uşor la vale. Părea acum că se deplasează întreg versantul, iar Peters se lupta ca şi cum ar fi încercat să înoate contra unui curent de nisip.
— Tony! Fă ceva!
Era prea târziu, însă. Chiar dacă şi-ar fi adus frânghia cu el, Moleno nu ar mai fi avut timp să i-o arunce prietenului său. Neputând să-şi mute privirea de pe Peters, Moleno văzu cum Frank se rostogoleşte pentru ultima dată, cum încearcă să se ţină în echilibru şi cum reuşeşte în final să stea pe picioare clătinându-se în timp ce plonjează peste marginea prăpastiei. Urletul lui de groază, reuşi, pentru o clipă, să se înalţe deasupra vuietului vântului, apoi dispăru, aşa cum se făcuse nevăzut şi Peters.
Şeriful trase adânc aer în piept. Holbându-se la bucăţica de teren peste care trecuse Peters ultima dată înainte de a cădea în gol, îşi apucă staţia de emisie-recepţie de la brâu şi apăsă butonul de pornire. Strigând pentru a se face auzit, din cauza şuieratului continuu al vântului, raportă dispecerei din Challis cele întâmplate şi descrise stânca pe care stătea.
— Nu sunt sigur că mă pot întoarce jos, încheie el. Aşa ca o să continui să urc.
În cele din urmă, se întoarse şi porni îndârjit, să se caţere pe faţa stâncii la a cărei bază stătea. Deasupra lui, cel de-al doilea ogar lătra excitat. Ţony îşi înzeci eforturile de a se căţăra pe piatra alunecoasă şi ajunse, în sfârşit, la tăpşanul care forma un îngust intrând pe o distanţă de o sută de metri de-a latul versantului neted ca-n palmă. În acea clipă, glasul câinelui îşi schimbă tonul. Moleno îşi înteţi mersul şi îşi scoase arma din toc. Mai avea, însă, încă zece metri până la animal, când ogarul dispăru într-o crăpătură dintre roci. O clipă mai târziu, acesta scoase acelaşi urlet scurt de durere pe care Moleno îl auzise cu puţin timp în urmă.
Şeriful îşi încetini ritmul şi se deplasă cu atenţie, până ce ajunse la numai un metru de tăietura profundă care străpungea stânca. Ghemuindu-se, apucă o piatră şi o aruncă prin gura crăpăturii. Ciuli urechile pentru a auzi reacţia individului pe care îl ştia ascuns înăuntru.
Nu se întâmplă nimic.
Atunci, Moleno se apropie şi mai mult, ţinându-şi, inconştient, respiraţia, apoi ţâşni spre mijlocul deschizăturii, cu arma ţinută de ambele mâini şi cu degetul gata să apese pe trăgaci în clipa în care descoperea ţinta.
Văzu imediat cum vine ceva spre el. Trase înainte de a-şi concentra atenţia asupra ţintei.
Lupoaica urlă de durere când plumbul îi sfâşie carnea de pe coaste. Scheunând, animalul dădu înapoi.
Uluit de neaşteptatul atac al lupului, Tony avu o clipă în care uită să se concentreze. Acea clipă se dovedi fatală.
Omul de pe munte ieşi din scobitura îngustă în care se înghesuise, sări de pe pietroiul pe care se sprijinise cu picioarele şi căzu peste Tony Moleno. Unghiile sale, ca nişte gheare lungi, de la mâna stângă se înfundară în orbitele ochilor şerifului, iar antebraţul drept, musculos şi puternic, îi înconjură gâtul. Cu o răsucire scurtă, individul rupse gâtul lui Moleno, apoi ridică trupul inert şi îl azvârli de pe tăpşan. Cadavrul se izbi de stâncă, se rostogoli dezarticulat în aer, apoi se izbi din nou şi începu să alunece către buza meterezului de piatră.
În clipa când trecu de marginea prăpastiei, braţele şi picioarele corpului lui Moleno se desfăcură larg, dând căzăturii finale către rocile de dedesubt aparenţa unui salt cu paraşuta.
Un salt care se terminase îngrozitor de prost. Un salt executat în tăcerea morţii.

* * *

— Rick? Rick, trezeşte-te!
Gillie Martin trase uşor de umărul soţului ei, apoi îl scutură mai tare. Rick gemu, se întoarse, apoi se deşteptă încet şi clipi din ochi.
— Ce naiba te-a apucat? se răţoi el.
Se simţea încă epuizat după ce fusese toată noaptea în picioare şi era convins, în ceaţa somnului în care încă se găsea, că nu se trântise pe pat decât de un minut sau două.
— Abia apuc şi eu să dorm...
— Zaci de trei ore, i-o reteză nevastă-sa. Te-aş fi lăsat să dormi dar s-a ivit o problemă.
Tonul vocii ei îl aduse instantaneu la realitate.
— Ascultam staţia, reluă ea, şi l-am auzit pe Tony Moleno chemând dispecera din Challis.
Ezită o clipă, apoi continuă, dându-şi seama că nu avea altă opţiune decât de a-l pune brutal la curent cu veştile.
— Frank Peters a murit, Rick. Şi-a pierdut echilibrul sus pe munte, iar Tony nu l-a putut ajuta.
Cuvintele soţiei lui risipiră ultimii aburi de somnolenţă din mintea şerifului.
— Oh, Isuse! Unde-i Tony? A păţit ceva?
— Eh, asta e cealaltă problemă, răspunse Gillie cu voce sumbră. Crede că l-a încolţit pe ăla care locuieşte în coliba descoperită de tine de dimineaţă şi s-a dus după el.
— Ce?? exclamă Rick.
Se ridică în capul oaselor şi îşi azvârJi picioarele afară din pat.
— De unul singur? E nebun!
— Spunea că nu crede că se mai poate întoarce. Se apropie o furtună şi...
Rick n-o mai asculta, însă. Smulse receptorul telefonului şi formă numărul de la ghişeul dispecerei.
— Debbie? Aici e Rick Martin. Pune-mi la aparat înregistrarea ultimului apel al lui Tony.
— I-am spus să coboare, Rick; dar...
— Tu dă drumul la aparat, Debbie! i-o reteză Rick.
Ascultă cu atenţie vocea lui Tony, care se auzea cu greu din pricina furtunii şi a paraziţilor. "Bine că şi-a amintit măcar să-i comunice lui Debbie unde se află," îşi zise Rick. Deşi locul precis în care se găsea putea să nu însemne nimic pentru dispeceră, Rick avea o imagine exactă asupra zonei.
— Mă duc acolo, o anunţă el pe Gillie, întinzându-se după haina uniformei. O să ajung foarte aproape de el dacă o iau pe la campingul Coyote Creek şi apoi sus pe lângă stăvilarul contra focului.
— Ai înnebunit? se repezi Gillie. Priveşte ce-i afară, omule! E un frig de-ţi îngheaţă oasele, plouă, iar radioul anunţă că în mai puţin de o oră va ninge în Stanley. Asta înseamnă că o să se pună pe nins şi aici, iar sus, în munţi, cu siguranţă a început deja.
— Atunci ar fi mai bine să plec imediat, se încăpăţână Rick, nesocotind vorbele ei.
Îşi încălţă o pereche de ciorapi groşi de lână şi îşi trase o pereche de cizme în locul pantofilor lui obişnuiţi.
— Cât e ceasul?
— Puţin peste unu şi jumătate. Abia ai dormit câteva ore...
— Mă simt bine, o întrerupse Rick. Mult mai bine decât Frank Peters şi să fiu blestemat dacă o să-l las pe Tony să încerce să coboare de unul singur de pe muntele ăla.
Se îndreptă spre garaj, găsi o frânghie de nylon de vreo sută de metri lungime, câteva pitoane şi un cârlig de asalt. Gillie îl urmă la maşină, protestând în timp ce el îngrămădea echipamentul pe bancheta din spate.
— Nu-ţi face griji, o linişti el. N-o să mi se-ntâmple nimic.
Douăzeci de minute mai târziu, traversă campingul în care îşi găsise sfârşitul Glen Foster şi o apucă în sus pe panta abruptă a stavilarului. Comută jeepul de tracţiune integrală şi băgă maneta de viteze în treapta a doua. Motorul tură ca bezmetic iar transmisia scrâşni, dar vehicolul începu să urce pe panta desfundată. De sub cauciucuri zburau pietricele în toate părţile iar maşina aluneca şi derapa pe noroiul înmuiat de ploaie.
După ce parcurse aşa o milă, Rick coti pe un vechi drum forestier, acum aproape complet acoperit cu bălării, şi trecu maneta de viteză în treapta cea mai de jos, accelerând în acelaşi timp cât de tare putea pentru a-şi croi drum. Când drumeagul deveni, în cele din urmă, de nestrăbătut, blocat de un copac căzut, Rick îşi trase o manta de plastic peste uniformă şi se năpusti în furtună.
Din ceea ce spusese Tony, n-avea de parcurs mai mult de o jumătate de milă până în locul în care căzuse Frank Peters.
Înghesuind pitoanele în buzunarele hainei de ploaie, îşi azvârli frânghia peste umăr şi apucă cârligul, apoi se caţără peste arborele căzut şi începu să-şi facă loc prin pădurea de copăcei care blocase drumul părăsit.
Merse aşa un sfert de oră până ce ajunse la piciorul stâncii de pe care se prăbuşise Frank Peters. Zece minute mai târziu îi găsi cadavrul.
La câţiva metri distanţă de Peters îl descoperi şi pe Tony Moleno.
Partenerul lui zăcea întins pe spate, cu capul răsucit gro-l tesc pe umărul stâng.
Îi veni să vomite când se uită la faţa lui Moleno, unde în locul ochilor rămăseseră două găvane pline de sânge. Se îndoi de mijloc şi începu să verse.
În timp ce Martin rămase aplecat la baza stâncii, aşteptând să-i treacă starea de rău, omul de pe munte se furişă printre copacii aflaţi la un kilometru mai încolo.
Coborând din ascunzişul lui de pe faţa netedă a muntelui Sugarloaf, individul se îndreptă încă o dată spre sălbăticie. Forţa furtunii îl îndemna înainte iar instinctele feroce din el ieşiseră la suprafaţă, alimentate de atacul asupra lui Tony Moleno până la a ajunge din nou la nivelul acelei dorinţe furibunde de sânge.

* * *

Mary Anne Carpenter aruncă o privire prin mansarda-magazie de sub acoperişul înclinat al casei, căutând o cutie, un cufăr, orice obiect de acest gen în care să nu se fi uitat încă. Căuta date, informaţii sau însemnări despre bărbatul cu care se întâlnea Audrey înainte de a-l fi cunoscut pe Ted Wilkenson. Nu găsise nimic. Deschisese toate cutiile şi toate valizele dar nu descoperise încă nici un indiciu despre obiectul cercetărilor ei.
Cu excepţia unei poze.
O unică poză din albumul de fotografii de la parter, în care era Audrey în mijlocul unui grup de oameni pe care Mary Anne nu-i recunoscuse.
Instantaneul era îngălbenit de trecerea anilor, dar în el se mai vedea încă cum Audrey stătea lângă un individ înalt, spătos, cu trăsături greoaie, al cărui braţ era petrecut în jurul umerilor ei de o manieră ce însemna fie o simplă prietenie întâmplătoare, fie ceva de o cu totul altă natură.
Datorită acestei fotografii, Mary Anne continuase să caute şi să cotrobăiască printre hârtii după un jurnal sau un pachet de fotografii pe care Audrey le-ar fi ascuns în dorinţa de a nu fi văzute de Ted. Căuta, de fapt, orice lucru care ar fi pus-o pe pista bună în ceea ce privea identitatea tatălui adevărat al lui Joey. Nu descoperise nimic. Îşi trecu mâneca hainei peste ochi într-un efort inutil de a se şterge de praful care se ridicase în jurul ei în ultimele trei ore, părăsi mansarda şi se întoarse la biroul din bibliotecă. Ştia că o nouă cercetare a sertarelor acesteia s-ar fi dovedit zadarnică, aşa că luă telefonul şi formă din nou numărul Oliviei Sherbourne. Prima dată când sunase, îi răspunse robotul. Dădu şi acum peste aceeaşi maşinărie.
— Sună-mă imediat ce auzi mesajul ăsta, rosti ea în aparat, repetând în esenţă acelaşi mesaj pe care îl mai lăsase. Olivia, mi-a venit o idee ciudată despre identitatea omului de pe munte, dar nu-mi amintesc numele! Dacă individul e, într-adevăr, cine cred eu că e, atunci i se putea năzări că are motive să-l ucidă pe Ted, şi poate şi pe Audrey! Ştiu că pare o tâmpenie, şi aşa şi sper că e, dar sună-mă, te rog, imediat ce ai să poţi!
Închise telefonul şi se uită la ceasul ei. Era trei fără câteva minute. Se făcuse ora când trebuia să-şi ia copiii de la şcoală. Avea să-l ia şi pe Joey cu ea, de vreme ce se hotărâse să nu-l mai lase singur până ce n-avea să afle exact pe cine vânau poliţiştii.
— Joey! strigă ea. S-a făcut ora să mergem să-i luăm pe Logan şi pe Alison!
Dinspre etaj nu sosi nici un răspuns. O cuprinse o prevestire rea. Fugi pe scări în sus înspre camera băiatului şi deschise fără a bate măcar în ea.
Camera era pustie!
Imediat se uită spre fereastră. Închisă. Simţi o uşurare bizară. Cel puţin dacă ieşise afară nu se strecurase pe fereastră, sărind de pe acoperişul verandei.
Dar unde se află?
Se duse până la geam şi privi afară. Abia atunci îşi dădu seama că se pornise ploaia. Venea dinspre cer valuri-valuri şi arăta ca şi cum ar fi fost o pânză ţesută cu fulgi de zăpadă şi picături mari de apă.
Zăpadă? Dar era abia începutul lui septembrie. Îşi aminti atunci vorbele lui Bill Sikes, rostite de acesta cu nu-l mai două zile în urmă:
"O să vină devreme iarna... nu fiţi surprinsă c-o să avem zăpadă pân'la sfârşitul săptămânii."
Ploaia varga sticla geamului iar norii grei diminuau lumina zilei într-atât încât afară părea că sosise seara. Mary Anne deschise fereastra pentru a obţine o privelişte mai clară a curţii şi a pajiştei. O rafală de vânt îngheţat o izbi cu violenţă. Închise repede fereastra şi se grăbi să coboare la parter. Fugi înspre uşa din spate, de la bucătărie dar se opri brusc în drum. Pe masă se odihnea un bilet, sub solniţă. Încruntându-se, îl culese de acolo.
"Sunt în şopron", citi ea cuvintele scrise cu litere îngrijite. "Caii trebuie hrăniţi şi grajdurile trebuie curăţate, iar eu nu vreau să te deranjez."
Era semnat: "Joey", iar dedesubt era scrijelit un P.S.: "Nu-ţi face griji!. Sunt bine!"
Simţi cum îşi slăbeşte strânsoarea frica ce o cuprinsese în menghina ei când îşi dăduse seama că Joey nu se mai află în casă. Se lăsă să cadă pe unul din scaunele de la bucătărie şi izbucni într-un hohot de râs când înţelese cât de aproape de panică fusese. După ce i se calmară nervii, se duse în debaraua din spatele scărilor şi îşi scoase din cuier jacheta îmblănită, foi încheie toţi nasturii, până la gât, pescui şi o căciulă tricotată de pe raftul de deasupra hainelor, şi-o puse pe cap, îşi răsuci gulerul jachetei în sus şi o porni înapoi prin bucătărie spre uşa din spate a casei. Când o deschise, aceasta ameninţă să-i scape din mână din pricina furtunii, dar Mary Anne reuşi s-o închidă, apoi porni să traverseze curtea spre şopron Iegănându-se pe picioare din pricina vântului şi ţinându-şi braţul ridicat streaşină ca să se apere de ploaie. Uşa şopronului era deschisă şi proptită. Intră în clădire şi trase uşa după ea iar vântul i-o trânti cu putere, închizând-o.
— Joey? strigă ea prin întuneric. Unde eşti?
Nu auzi decât uşorul fornăit al unuia din cai. Se grăbi să traverseze toată lungimea construcţiei pentru a aprinde lumina de la comutator şi clipi, orbită de strălucirea corpurilor de iluminat.
— Joey? Eşti aici?
Doi dintre cai se aflau la locurile lor cu căpăţânile spânzurând liber deasupra porţilor de acces închise. Cel de-al treilea loc, al iepei, era gol Simţind cum i se accelerează pulsul, Mary Anne se apropie de aceasta şi se zgâi înăuntru.
Cu toate că Sheika nu era acolo, ieslea ei era plină cu mâncare iar podeaua grajdului era acoperită cu paie proaspete. Oare plecase Joey cu ea să călărească pe o vreme ca asta?
Mary Anne se îndreptă spre camera anexă şi cercetă harnaşamentele. Toate şeile erau la locul lor.
Din ce în ce mai îngrijorată, părăsi încăperea şi o apucă înapoi spre uşa şopronului. Când mai avea trei metri de parcurs, o văzu că începe să se mişte de la sine, întredeschizându-se, apoi trântindu-se cu putere la loc din pricina vântului. Auzi, cu greu, afară, vocea lui Joey acoperind furtuna:
— Înapoi, Sheika! Hai! înapoi! Bravo, fato. Bună fetiţă!
Uşa şopronului se deschise din nou, dar se trânti violent încă o dată. Mary Anne fugi înspre ea.
— Du-o înapoi! strigă ea, şi se propti cu toată greutatea în uşă, încercând s-o împingă contra vântului.
— O să împing până o deschid! anunţă ea.
— Bine! se auzi ţipând Joey.
Femeia se forţă încă o dată, prinzându-se de uşă cu braţele, şi reuşi să o deschidă. Imediat, prin deschizătură trecu Joey, călare fără şa pe iapă. Atât calul cât şi băiatul erau uzi leoarcă, dar Joey zâmbea cu toată gura.
— Ar fi trebuit s-o vezi pe Sheika! trâmbiţă el. I-a plăcut la nebunie!
Mary Anne se uită nedumerită la Joey.
— I-a plăcut ce? Ce-ai făcut? Unde-ai fost?
— Am scos-o s-o călăresc. A fost excelent. N-am mai călărit-o niciodată fără şa.
— În ploaie? se miră Mary Anne. Joey, afară toarnă cu găleata!
— Nu ploua când am plecat. Era ca un fel de bură. Ar fi trebuit, însă, s-o vezi! Când a început să toarne de-adevăratelea şi când a început să sufle vântul dinspre munţi, şi-a luat zborul. Ar fi trebuit să ne vezi traversând câmpul! Ţinea coada sus şi se zbenguia pe cinste!
Bătu calul uşor cu palma pe gât, apoi îşi petrecu cu supleţe piciorul peste corpul ei şi alunecă la podea. O apucă imediat de căpăstru şi porni s-o ducă la locul ei.
— Ţi-a plăcut, nu-i aşa? îi vorbi el în timp ce calul îi atinse gâtul cu botul. N-a fost grozav?
Iapa necheză, dădu din cap şi aproape că smulse cureaua din mâna lui Joey.
— Mă rog, acum vino în casă, îi zise Mary Anne băiatului Trebuie să te usuci şi să-ţi pui haine curate, apoi trebuie să coborâm până la şcoală ca să-i luăm pe Alison şi pe Logan.
— Nu pot, replică Joey, aranjând-o pe Sheika în grajdul curăţat şi dând drumul curelelor de la căpăstru. Trebuie s-o şterg şi să pun o pătură pe ea, altfel răceşte.
— Ei nu zău? îl ironiza Mary Anne. Dar tu ce crezi că o să păţeşti? Şi aşa doctorul Corcoran zicea că ai un pic de febră.
— Mă simt bine, i-o întoarse Joey. Imediat ce termin cu Sheika mă duc să mă schimb.
Femeia începu să protesteze, dar îşi dădu seama că n-a-vea nici timpul şi nici dorinţa de a se certa cu băiatul. În afa-ră de asta, n-avea să fie plecată mai mult de o jumătate de! oră, iar până acum era posibil ca poliţia să-l fi prins pe individul de pe munte sau să-l fi alungat din zonă.
— Bine, oftă ea. Promite-mi, însă, că o să stai în casă şi n-o să pleci nicăieri.
Joey ezită. Ochii i se înceţoşară o clipă, după care, însă, încuviinţă.
— Promit.
Pe buze îi apăru din nou zâmbetul.
— Ar fi bine să te grăbeşti, însă. Afară a început să ningă. Hei! Poate o să fim înzăpeziţi! Poate că nu se va mai ţine şcoală mâine! N-ar fi o chestie mişto?
Mary Anne zâmbi cu amărăciune. O să audă exact aceleaşi cuvinte de la Logan din clipa în care îl va lua acasă. "Bine măcar că Joey e la fel cu ceilalţi copii când e vorba de zăpadă", îşi zise ea în timp ce se urca la volanul Range Roverului. Porni motorul. "Cu atât mai bine", îşi continuă ea şirul gândurilor. "Dacă se închide şcoala, va fi o vacanţă norocoasă!"
Băgă maneta în viteză, întoarse maşina şi porni pe şosea.
Observând-o cum pleacă, Joey simţi că zâmbetul, pe care se forţase să şi-l menţină pe faţă, începe să se estompeze.
Adânc în sufletul lui avea din nou acea senzaţie de început de agitaţie nervoasă care îl copleşise cu o noapte înainte şi îl condusese, împotriva voinţei lui, afară, în bezna nopţii.
Când o călărise pe Sheika, cu numai câteva clipe înainte, gonind de-a latul câmpului prin ploaia rece, se simţise minunat, plin de o exuberanţă ce-l făcea să sară în sus cu cea mai firească bucurie. În clipa în care intrase în şopron, însă, bucuria îl părăsise iar în capul pieptului începuse să i se formeze acel ghem nervos dat de senzaţia că e prins într-o capcană.
Simţi acum, în timp ce ştergea calul, acea manifestare cunoscută de el a nervilor lui. Simţi şuieratul naturii făcându-i semn şi sălbăticia munţilor chemându-l.
Încercă să ignore senzaţia aceasta, încercă să pretindă că era numai o închipuire. În timp ce continua s-o frece pe Sheika cu cârpa, însă, dorinţa dinăuntrul lui deveni arzătoare.
Sesizând schimbarea din băiat, iapa începu să fornăie nervoasă, izbind cu copita în podea şi ridicându-şi capul pentru a se elibera de curelele care o ţineau în ham.

22

Până când ajunsese Mary Anne la şcoală, ploaia se transformase complet în ninsoare. În timp ce Logan şi Alison fugiră pe scări şi traversară în goană mica pajişte, Mary Anne se uită îngrijorată la cerul cenuşiu. Nu avusese niciodată experienţa unor astfel de furtuni care veneau, devastatoare, dinspre Arctica în acest anotimp. Norii întunecaţi o făceau să tremure chiar şi în interiorul călduros al maşinii. Îşi strânse jacheta îmblănită mai tare în jurul gâtului.
— Nu-i mişto? se repezi Logan, căţărându-se pe locul din faţă şi trântind portiera în spatele lui. Pun pariu că nu va fi şcoală mâine! Pariez că o să ne înzăpezim!
Mary Anne îi zâmbi.
— Eu nu mi-aş face prea mari speranţe în locul tău. Nici nu suntem măcar la jumătatea lui septembrie, aşa că ninsoarea asta nu va rezista. Probabil că până mâine se va topi toată.
— Nu se va topi! o contrazise Logan. Mike Stiffle zice că o să aibă doi metri şi jumătate şi n-o să putem nici măcar să ieşim din casă! Mai spune că...
— Mie mi se pare că a exagerat un pic, îl întrerupse maică-sa.
Părăsi parcarea şi porni ştergătoarele pentru a îndepărta stratul de omăt de pe parbriz.
— Michael şi Andrea Stiffle sunt nişte ticăloşi, declară brusc Alison de pe locul din spate.
Mary Anne o privi prin oglinda retrovizoare.
— Oh? Cum de-ai ajuns la concluzia asta?
Fata se aşeză, morocănoasă, într-o rână pe locul ei.
— Eh, pur şi simplu nu-mi plac, asta-i tot.
— Discutau despre Joey, interveni Logan cu o notă de mânie în voce. Au spus că...
Înainte de a-şi termina propoziţia, observă că Joey nu se afla în maşină.
— Unde e? întrebă el.
Mânia faţa de gemenii Stiffle făcuse loc preocupării faţă de soarta băiatului pe care îl privea deja ca fiind un frate mai mare.
— Doar nu l-a trimis doctorul la spital, nu-i aşa?
Îşi amintea perfect cât de înspăimântat fusese Joey la ideea că ar fi trebuit să fie internat într-un spital, deşi pentru Logan nu era clar despre ce spital ar fi putut fi vorba.
— E bine sănătos, îl asigură Mary Anne. E acasă şi are grijă de Sheika.
Domolit, Logan schimbă imediat subiectul.
— Aş fi vrut să stau eu acasă azi şi să am grijă de cai.
— Nu zău? rosti Mary Anne cu vocea tărăgănată. Ei bine, ia să vedem: n-ai fi avut de făcut decât să cureţi grajdurile, apoi să scoţi nişte fin din hambar, apoi să-i hrăneşti pe toţi trei. După asta te puteai ocupa de ţesălatul lor. În plus, mereu se găseşte câte ceva de trebăluit prin anexă. Şeile trebuie lustruite, şi...
— Dar el nu trebuia să facă toate astea, o întrerupse Logan, dându-şi, într-un târziu, seama că era luat peste picior.
— Ce a zis doctorul? întrebă Alison de pe locul ei din spate. Chiar e ceva în neregulă cu Joey?
Mary Anne ezită, gândindu-se la cât de mult le putea dezvălui celor doi copii din cele spuse de doctorul Corcoran de dimineaţă. Ajunseseră la marginea orăşelului. În faţa lor, asfaltul era deja acoperit de un strat, în continuă creştere, de nea. Cu fiecare minut care trecea părea că ninge tot mai tare. Apucând mai strâns de volan, femeia zise:
— Are probleme legate de adaptarea la realitatea morţii părinţilor lui. Doctorul crede că nu este ceva extrem de serios, dar Joey poate să aibă unele momente în care să fie foarte furios din cauza celor întâmplate.
— Ei, şi de ce n-ar fi? exclamă Alison.
Frica pe care o simţise faţă de Joey cu două nopţi în urmă făcuse loc unui val de simpatie.
— Nu-i drept, continuă ea. Amândoi părinţii sunt morţi iar acum toţi copiii şuşotesc că e vina lui! E îngrozitor, ma-mi! Dacă i-ai asculta pe unii, ai crede că Joey e un fel de monstru sau aşa ceva!
Mary Anne simţi un junghi străbătând-o, din pricina vinovăţiei, când îşi aminti că numai de dimineaţă chiar ea îi pusese lui Clark Corcoran o întrebare care putea fi, în mod cert, interpretată la fel. Îşi aduse cu exactitate aminte de momentul de panică prin care trecuse cu mai puţin de o oră înainte, când coborâse din mansardă şi descoperise că Joey nu se afla în casă. Dacă începea şi ea să se întrebe dacă nu cumva problemele băiatului erau mult mai profunde decât durerea, atunci la ce să se aştepte de la altcineva care...
Sesiză brusc că maşina îşi pierduse direcţia luând o curbă. Apăsă automat pe frână, apoi îşi aminti că asta era cea mai mare prostie pe care o putea face, aşa că luă iute piciorul de pe pedală şi manevră volanul în derapaj controlat. După o secundă cât o veşnicie cauciucurile prinseră din nou sol tare sub ele. Mary Anne încetini şi scoase un suspin de uşurare.
— Ai grijă, mami, se plânse Logan. Aproape că ai ieşit de pe drum. Tati spunea mereu că femeile nu ştiu să conducă pe zăpadă!
— Tatăl tău nu e aici să conducă el, nu? i-o tăie Mary Anne cu vocea mai supărată decât merita comentariul lui Logan. Îmi pare rău, se scuză ea imediat. În definitiv, n-am ieşit de pe şosea, nu?
Logan se cufundă într-o tăcere îmbufnată iar Mary Anne se concentra asupra şofatului. Câteva minute mai târziu, ajunseră în curtea din faţa casei, deja acoperită cu un strat de câţiva centimetri de zăpadă. Mary Anne manevră Roverul până lângă uşa din spate. Se dădură toţi trei jos şi se grăbiră să intre în bucătărie. Afară ninsoarea continua să se înteţească. Rafalele de vânt dinspre munţi o viscoleau peste câmp. Lângă magaziile din spatele şopronului se formaseră deja dune mici de omăt.
— Mi se face frig numai dnd mă uit, zise Mary Anne. Alison ce-ar fi să încropeşti un foc în living? Eu o să prepari o cacao fierbinte. Tu, Logan, cheamă-l pe jos Joey, da?
Tocmai pusese laptele pentru cacao la încălzit, când Logan se întoarse.
— Nu e sus, raportă copilul. De fapt, nu e nicăieri.
Forţându-se să nu-şi dezvăluie panica bruscă în faţa fiului ei, Mary Anne îşi puse iute pe ea jacheta îmblănită şi căciula tricotată apoi adăugă şi un fular în jurul gâtului şi a părţii de jos a feţei. În cele din urmă deschise uşa din spate şi fugi către şopron. Deschise uşa doar atât cât să se strecoare înăuntru. Sheika se afla la locul ei, dar nu se vedea nici urmă de Joey.
— Joey? strigă femeia, înfricoşată.
Doar nu plecase... pur şi simplu nu putuse pleca! Promisese să stea acasă!
— Joey?
Auzi o mişcare dinspre podul şopronului. Scrută zadarnic întunericul de deasupra.
— Joey? Eşti acolo sus?
— Cobor imediat, anunţă băiatul.
Instantaneu panica ei se domoli. Rămase cu gura căscată, însă, o clipă mai târziu când îşi întoarse faţa spre ea în timp ce cobora scara.
Faţa băiatului, ca şi partea de sus a hainelor, dealtfel, erau acoperite de zăpadă.
— Joey? Ce Dumnezeu...
Băiatul se îndreptă spre ea, cu paşi mici, aproape nesiguri. 
— Observam zăpada, declară el cu voce atât de coborâtă încât femeia abia îl auzi. Am deschis trapa de sus. De acolo se vede tot muntele.
Băiatul se încruntă, ca şi cum ceva l-ar fi nedumerit. Cu voce îngrijorată, rosti:
— Doar am stat acolo, mătuşă Mary Anne. Nu făceam nimic.
Tonul vocii i se schimbă din nou, dându-i femeii impresia că era înspăimântat:
— Zău că n-am făcut nimic rău!
"Îi e frică", îşi zise Mary Anne. "Se teme de mine!"
Se duse lângă el şi-l îmbrăţişa.
— Bineînţeles că n-ai făcut! Ia uită-te, însă, la tine. Eşti tot plin de zăpadă. Cred că eşti îngheţat!
II simţi cum tremură în braţele ei.
— Hai înăuntru. O să facem un foc şi o să bem o ciocolată fierbinte, iar apoi o să faci o baie bună şi fierbinte. Ce zici de asta?
Tăcut, neîndrăznind nici măcar să vorbească din pricina senzaţiei cumplite de panică care se lăsă din nou asupra lui, Joey dădu din cap şi o lăsă pe Mary Anne să-l conducă înapoi spre casă. Cu toate astea, când ieşiră din şopron şi femeia îşi strânse mai bine hainele în jurul ei, Joey simţi că se destinde.
Îşi dădu seama că nu-i era frig. În ciuda valurilor de ninsoare şi a temperaturii negative, nu-i era deloc frig.

* * *

Joey privi ţintă cada de baie din care ieşeau aburi. Se dezbrăcase la piele în camera lui, care i se păruse înăbuşitor de caldă, iar acum, holbându-se la cada plină cu apă fierbinte, nu simţea nici o dorinţă de a-şi cufunda trupul în ea. Mica încăpere îl făcea să transpire din abundenţă. Simţi o ciudată fierbinţeală în oase în timp ce se pregătea să intre în cadă.
Era un soi de fierbinţeală care n-avea nimic de-a face cu căldura camerei deoarece nu simţise frigul nici măcar atunci când stătuse în pragul trapei deschise a podului, înfruntând direct bătaia vântului dinspre versanţii stâncoşi.
Avusese acolo senzaţia calmului dat de vânt şi zăpadă, calm care îndepărta orice urmă din teribila nervozitate ce-l cuprinsese înainte. Vântul care îi răsfira pletele şi fulgii de nea care îl ciupeau de faţă făcuseră ca acea senzaţie de gol sec din abdomen, acea nevoie bizară şi furibundă de a eva-da — nu numai din casă sau de la fermă, ci şi din el însuşi -şi acea senzaţie indescriptibilă de dorinţă de a ieşi din propria piele să se potolească brusc. Avusese clar sentimentul că natura de afară îl chema, că pădurea îi făcea semn ian munţii îi şopteau în urechi.âşi aminti acum de toate acestea. Fiecare detaliu i se încrustase pe scoarţa creierului. Fusese ca şi cum ar fi trăit un vis în care îşi închipuise că e capabil să audă sunete pe care le ştia că sunt imposibil de auzit. În realitate, vântul puternic nu i-ar fi putut permite să audă paşii unei căprioare prin lăstărişul de pe marginea pârâului şi nici furişatul tiptil al unui şobolan pe podeaua şopronului la patru metri sub el.
Cu toate astea avusese senzaţia clară că auzul lui înregistrase toate aceste zgomote. Mai mult, nici măcar nu fusese surprins de apariţia Roverului în curte, căci auzise dinainte zgomotul motorului silenţios amestecat cu şuieratul vântului.
Îşi imaginase chiar că poate urmări fiecare fulg de nea în parte. Alegea câte unul purtat de vânt, îl observa în dansul lui îndrăcit executat alături de fraţii lui, apoi îl pierdea când acesta atingea, în sfârşit, solul şi se topea în ţesătura albă a păturii ce învelea curtea.
Până şi nasul lui simţea miresme de care nu fusese conştient înainte. Erau mirosuri vagi ale creaturilor pădurii, ca nişte şuviţe firave purtate pe undele de asalt ale vântului, fiecare dintre ele distinctă, fiecare dintre ele determinând apariţia unui fior adânc în interiorul corpului lui.
N-avusese senzaţia de frig nici măcar atunci când răspunsese chemării mătuşii sale, după ce se despărţise cu greu de euforia dată de natura de afară. Aflat acum în cada de baie, fierbinţeala apei care-i ataca pielea se combina cu acea căldură specifică care radia de undeva din adâncul fiinţei lui, aducându-l aproape la o stare de leşin.
De pe frunte îi curgeau picături de sudoare iar gura i se umplea de salivă.
Aplecându-se în faţă pentru a deschide robinetul de apă rece, îşi făcu palmele căuş sub şuvoiul îngheţat care ieşea de pe ţeava, îşi turnă apa pe cap, apoi culese săpunul şi începu să-şi spele părul.
În timp ce se săpunea, îşi dădu seama că se întâmplase ceva cu părul lui. Simţea cu degetele o asprime de care nu fusese conştient înainte. Mirat, alunecă pe spate, îşi ţinu respiraţia şi se scufundă sub suprafaţa apei, petrecându-şi degetele prin păr pentru a se spăla de săpun. Ieşi din nou la suprafaţă abia după ce simţi cum îl dor plămânii. Aerul reţinut ieşi printre buze ca o explozie când îşi relaxa diafragma. Apucă din nou săpunul şi începu să se frece pe braţe şi pe piept. Senzaţia stranie de furnicătură se accentua. Fără nici un a-vertisment prealabil, îl apucă un val de claustrofobie.
Cada i se păru brusc extrem de mică iar pereţii încăperii păreau că se închid peste el. Se ridică în picioare, scuturându-şi cu violenţă capul şi împrăştiind picături de apă ca o ploaie prin cameră. Se îneca din pricina căldurii înăbuşitoare. Ridică fereastra de deasupra căzii de baie şi inspiră adânc aerul rece care venea de afară. Simţindu-se mai bine, ieşi din cadă, luă un prosop de pe grătarul prins în perete şi începu să se şteargă. Zări cu coada ochiului o imagine ceţoasă a corpului lui în oglinda de deasupra chiuvetei, aşa că se întinse şi şterse cu mâna aburul de pe geam.
Se holbă la imaginea din oglindă.
Nu era aceeaşi imagine cu cea reflectată de acelaşi obiect de dimineaţă.
Ochii păreau a i se fi îngustat puţin.
Partea de jos a obrajilor părea să se fi întunecat, ca şi cum ar fi fost umbra unei bărbi.
Îşi trecu degetele prin părul lui umed şi ciufulit şi simţi încă o dată ciudata asprime a acestuia. Aplecându-se înainte, îşi examina capul cu atenţie sporită.
Din piele îi răsăriseră peri subţiri, ca nişte tuleie, abia vizibile cu ochiul liber.
Şi totuşi erau acolo.
Înghiţi în sec, privindu-se în oglindă.
Ce se întâmpla cu el?
Fu cuprins de panică. În ciuda ferestrei deschise, camera, casa şi tot ce-l înconjura părură brusc că se închid din nou peste el.

* * *

Rick Martin se trânti la pământ, adăpostindu-se sub umbrela protectoare pricăjită a unui copac căzut. Stratul de zăpadă creştea rapid, iar vântul care cobora pe panta muntelui începuse să construiască troiene, culegând cristalele de gheaţă imediat ce ele atingeau solul şi îngrămădindu-le la loc în aer alături de fulgii grei şi pufoşi care păreau să fie cernuţi de un cer invizibil. Ar fi trebuit să se înapoieze la jeep cu o jumătate de oră în urmă, dar greşise undeva drumul şi acum se rătăcise. Viscolul reducea vizibilitatea la numai câţiva metri.
Trebuia să continue cercetările pentru a găsi jeepul?
Dacă ar fi făcut-o şi nu l-ar fi descoperit, ar fi putut sfârşi pierdut în pădure, fără nici un mijloc de a se proteja contra furtunii. Dacă s-ar fi întâmplat aşa ceva, ştia ce avea să se petreacă cu el până la sfârşitul zilei.
Ar fi putut să se rotească în cerc ore întregi, spunându-şi că se apropia din ce în ce mai mult de siguranţa oferită de maşină, existând însă şansa să n-o găsească niciodată.
În cele din urmă, probabil frigul ar fi început să-l afecteze. Mai devreme sau mai târziu, probabil până să se lase întunericul, s-ar fi aşezat pentru a se odihni. Cu energia terminată, luptându-se cu panica, cu epuizarea şi cu foamea, ar fi simţit nevoia imperioasă de a adormi.
Nu pentru multă vreme; doar pentru câteva minute.
Acele câteva minute s-ar fi transformat în veşnicie.
Abandonând gândul de a căuta jeepul, luă în considerare varianta de a se urca şi mai sus în speranţa de a da peste o peşteră, sau cel puţin peste o crăpătură în stâncă suficient de adâncă pentru a se adăposti până la trecerea viscolului. Dacă era protejat contra vântului, blocându-se în interior cu un perete de zăpadă, ar fi avut o şansă extremă de a supravieţui nopţii care venea. Dimineaţa, după ce furtuna va fi trecut, va putea să recunoască zona în care se afla şi va fi capabil, fie să se întoarcă la jeep, fie să-şi croiască drum pe versantul muntos până în vale.
Cealaltă variantă era de a încerca să ajungă la vale acum.
Îşi fâcu o hartă în minte, încereând să-şi Imagineze ruta pe care o urmase de când dăduse peste cadavrele de la baza meterezului. Cât de departe ajunsese? Jumătate de milă? Două mile? Indiferent în ce direcţie s-ar fi uitat, totul părea la fel.
Totul era acoperit cu o pătură albă. Vârtejele de zăpadă roiau printre copaci, iar vântul se tânguia trisl printre ramuri.
Nimic nu i se părea familiar. Ştia că era normal să fie aşa câtă vreme furtuna va continua. Zăpada transforma totul.
Contururile munţilor.
Aspectul pădurii.
Nu se mai putea încrede nici măcar în urmele lăsate de piciorul lui în spate. Pe măsură ce creştea, straiul de omăt a-coperea roci şi umplea despicături de stânea, transformând întreg versantul muntos într-o imensă capcana prin care trebuia să-şi facă loc cu mare atenţie, încereând terenul la fiecare pas înainte de a-şi transfera greutatea de pe un picior pe altul.
Era mai bine să se întoarcă şi să încerce sa găsească un adăpost.
Se ridică, îşi scutură zăpada de pe cizme, apoi porni, cu capul aplecat, să urce înapoi dealul. Se deplasa in ritm constant. În zona în care se afla, panta era relaliv blânda iar lăstărişul nu într-atât de des încât să nu-şi croiască drum prin el cu relativă uşurinţă.
Sesiză piciorul stâncii înainte de a ajunge propriu-zis la el, căci vântul începu să se domolească şi, ca atare, fu capabil să stea drept fără ca zăpada să-i vină direct în ochi şi în nas.
Se opri o clipă, întinzându-şi muşchii Spatelui, apoi porni din nou la drum. În cele din urmă, din zăpada răsări treptat un perete stâncos negru. Simţi un fior de speranţă care-i dădu aripi şi-i permise să se forţeze înainte până ce fu capabil să se sprijine cu spatele de suprafaţa verticala. La piciorul peretelui zăpada avea deja mai mult de treizeci de centimetri adâncime şi cădea încontinuu, aşezându-se în această porţiune, cu blândeţe pe pământ, din cauza lipsei de vânt. Cu toate că se auzea vuietul, el era estompat de omăt. Părea că vine de la mare distanţă. Aproape că uită cum se simţea cu numai câteva minute înainte, când fulgii îl izbeau cu forţa a o mie de ace, rănindu-i faţa de fiecare dată când şi-o ridicai pentru a-şi aranja echipamentul de pe el.
Dar unde se afla?
Căută cu ochiul minţii să-şi amintească de o stâncă asemănătoare cu aceea, dar curajul îi pieri când îşi dădu seama că muntele Sugarloaf, ca şi ceilalţi mulţi, dealtfel, era presărat cu roci netede identice cu cea la baza căreia se găsea acum.
Putea fi oriunde.
Porni de-a lungul stâncii, deplasându-se prudent peste amestecul de pietre şi pământ desprins din rocă. Pe acolo pe undeva trebuia să existe o crăpătură, o streaşină adâncă, ceva care să-i ofere adăpost. Într-un târziu, găsi ceva asemănător. Nu era mai mare ca o spărtură într-o suprafaţă, dar era suficient de bună pentru a oferi protecţie în caz că vântul îşi schimba direcţia.
Îngenunchie şi începu să construiască un perete de zăpadă tasată, apoi bâjbâi prin jur după ramuri de copac căzute. Scutură zăpada de pe câteva şi le înfipse în spaţiul dintre stâncă şi zidul construit. Dacă ar fi avut şansa să găsească şi ceva lemn uscat pentru a face un foc cu ajutorul chibritelor pe care le purta întotdeauna la el, ar fi avut toate condiţiile ca să supravieţuiască viscolului.
Începu să caute din ce în ce mai departe de adăpostul încropit rudimentar. Dintr-odată vârful cizmei drepte atinse ceva.
Ceva care ceda uşor.
Îngenunchie şi mătură omătul care acoperea obiectul.
Se trezi că se uită la orbitele goale ale ochilor lui Tony Moleno.
Înjură încetişor. Făcuse toate eforturile acelea pentru a descoperi că mersese în cerc şi se înapoiase la locul din care plecase... de câtă vreme?
O oră?
Două ore?
O groază de timp irosit.
Simultan cu disperarea care-l cuprinsese, însă, îi reveni speranţa. Cel puţin acum ştia unde se află.
Trase emiţătorul radio din centură, îi dădu drumul şi începu imediat să vorbească cu dispecera din Challis. Spera ca Gillie să-l audă şi ea de acasă.
— Se pare că o să-mi petrec noaptea pe munte, rosti el, forţându-se ca vocea să-i sune lipsită de îngrijorare. Stratul de zăpadă creşte vertiginos, dar am găsit o scobitură care mă protejează şi o să-mi fac şi un foc. Sun-o pe Gillie în caz că nu mă ascultă acum şi spune-i că sunt bine, dar că nu vreau să risc să cobor în mijlocul viscolului. Gillie, dacă mă auzi acum, nu-ţi face griji pentru mine şi nu încerca să faci vreo prostie. Stai liniştită şi relaxează-te. O să ne vedem în cursul dimineţii.
Ezită o clipă, dar îşi dădu seama că n-avea cum să desconspire faptul că se învârtise în cerc.
— Mă îndoiesc că o să pot folosi jeepul de dimineaţă, dar cred că mâine va fi o vreme excelentă pentru snowmobil, aşa că, dacă vrea careva să vină sus cu o sanie, mă găseşte la baza stâncii Castle.
O clipă nu se auzi nici un răspuns, apoi la el sosi vocea mirată a dispecerei.
— Acolo i-ai găsit pe Moleno şi pe Peters, nu-i aşa?
— Aşa e, oftă Martin, trist că i se descoperise secretul. Îţi spun, însă, dacă face cineva gălăgie că m-am rătăcit, o să se trezească cu o buză învineţită din pricina scandalului pe care îl va provoca. Vorbim mâine dimineaţă.
"Dacă mai trăiesc încă mâine dimineaţă", îşi zise el, închizând aparatul.
Se gândi că avea cam jumătate-jumătate şanse să reuşească. Ştia că şansele se vor micşora dacă se înteţeşte viscolul.

23

Mary Anne aruncă încă un lemn în foc. Mormanul de jar îşi schimbă poziţia. Din el se înălţară flăcări care începură imediat să lingă combustibilul proaspăt. Mary Anne îşi întinse mâinile pentru a şi le încălzi.
— Nu-i prea rău, nu-i aşa? întrebă ea.
Afară ningea atât de tare încât fulgii păreau că îmbracă locuinţa cu un linţoliu alb. Cu toate că pusese întrebarea pe un ton încurajator, Mary Anne se întrebă dacă nu rostise acele cuvinte mai mult pentru a se linişti pe ea decât pe copii.
— E răcoare, replică Logan. Acasă n-a nins niciodată aşa! Pariez c-o să rămânem înzăpeziţi o săptămână. N-ar fi mişto?
"Nu şi dacă n-am suficientă mâncare în casă" îşi zise Mary Anne. "Şi dacă se întrerupe curentul electric? Dacă îngheaţă ţevile? Dacă se întâmplă ceva şi nu putem ieşi din casă?"
Întrebările acestea nu şi le pusese niciodată în New Jersey, unde şi în mijlocul celei mai rele furtuni străzile erau curăţate în cel mult câteva ore, iar la numai un bloc distanţă dispunea de un magazin de alimente. Penele de curent rareori durau mai mult de o oră sau două iar dacă îngheţau ţevile, n-avea nimic altceva de făcut decât să cheme un instalator. Aici, însă...
Oare aveau să deszăpezească drumul, măcar până la poarta fermei? Trebuiau s-o facă; era o şosea districtuală. În plus, doar nu se aşteptau să facă ea treaba asta, nu? Dar aleea pietruită? Pe aceasta cine avea s-o cureţe?
Se gândi la tractorul adăpostit în spatele şopronului. Oare trecuse numai o zi de când promisese Olivia Sherbourne s-o înveţe cum să-l conducă? Se hotărâse s-o facă! peste o săptămână. Acum, însă, Mary Anne îşi dori s-o fa făcut numaidecât atunci. Cu toate astea, dacă nevoia avea să se dovedească presantă, bănuia că ar fi fost în stare să-l pornească şi să-l conducă destul de bine cât să dea zăpada la o parte de pe calea de acces spre casă.
"N-o să se ajungă aici", se liniştea singură. "Urgia va ţine o oră sau două, după care se va potoli." Se forţă să se calmeze, spunându-şi că nervozitatea resimţită i se datora, în principal, fricii faţă de omul din munte.
"Nu intra în panică din pricina acestei idei tâmpite", îşi comandă ea. O clipă mai târziu, gândurile îi fură întreruptei de Storm, care veni fuga în birou, scheunând încet în timp ce lovi cu laba piciorul femeii, apoi plecă înapoi în trap. Dintr-o dată, animalul latră ascuţit, aducându-i din nou frica în suflet.
Era ceva afară? De aceea lătra Storm? Dădu să se ridice; pentru a se duce după câine, dar Logan fusese mai iute.
— Îl scot afară! trâmbiţă el, luând-o la goană pe urmele animalului.
— Nu! ţipă Mary Anne, înfricoşată. Logan...
Ajunse în bucătărie tocmai la timp ca să-şi vadă băiatul îmbrăcându-şi jacheta. Îl prinse de braţ când el atinse clanţa uşii. Ghemuit lângă uşă, Storm scâncea şi zgâria cu labele lemnul vopsit.
— Logan, nu ieşi afară! porunci ea. E ger şi o să faci pneumonie!
— N-o să fac! o contrazise băiatul.
Trase de uşă cât să se strecoare animalul, dar când fu rândul lui, maică-sa i-o închise în nas.
— Of, mami, n-apuc niciodată să mă distrez şi eu! se tângui Logan.
În acea clipă începu să sune telefonul. Mary Anne se uită urât la fiul ei.
— Dacă deschizi uşa aia o să-ţi petreci restul după-a-miezii în camera ta! Ai înţeles?
Logan îşi îngustă ochii, furios, dar nu cuteză să încerce a mai ieşi afară. Se duse până la fereastră, de unde putea urmări câinele, cum stătea acum în curte, la câţiva metri de casă, cu capul sus şi cu o labă ridicată în timp ce adulmeca aerul. O clipă mai târziu izbucni într-un lătrat puternic şi alergă spre colţul casei, pe după care se făcu nevăzut.
— Alo... rosti Mary Anne tulburată, ridicând receptorul în timp ce-l supraveghea pe Logan cu coada ochiului.
— Mary Anne? întrebă Olivia Sherbourne cu voce neliniştită. Ce se întâmplă acolo sus? Aveai un ton îngrozit când ai lăsat mesajele acelea.
— Olivia! ţipă Mary Anne. Slavă Domnului! Spune-mi, ce ştii despre...
Ezită pentru că îl observă pe Logan urmărind-o şi ascultând fiecare silabă din ceea ce spunea ea. Îl expedie înapoi în bibliotecă şi se apucă să-i explice Oliviei ideea ei ciudată abia după ce dispăru el din raza ei vizuală.
— Olivia. Joey nu s-a născut prematur. Aşadar, Ted nu poate fi tatăl lui!
La celălalt capăt al firului se lăsă tăcerea. O clipă, Mary Anne se întrebă dacă nu se întrerupsese legătura. Când vorbi, Olivia avea vocea cavernoasă:
— Numele lui era Slater. Shane Slater. Ăsta-i numele după care îl cunoşteam noi, însă.
Mary Anne simţi că-i îngheaţă sângele în vine.
— Ce spui tu acolo, Olivia?
O altă scurtă tăcere. Apoi:
— Era un bărbat ciudat, Mary Anne. A apărut în Valea Soarelui în primăvara acelui an. Le-a spus tuturor că se numea Randy Durrell. Toată lumea l-a plăcut, iar Audrey a înnebunit după el. Vreau să spun că a înnebunit cu adevărat după el. Într-o zi, tipul a dispărut.
— Cum aşa, a dispărut? se miră Mary Anne.
— Am descoperit motivul a doua zi, continuă Olivia. În zonă şi-au făcut apariţia doi agenţi F.B.I. căutându-l pe un oarecare Shane Slater. Aveau la ei şi fotografii de-ale lui; după care nu se putea face nici o eroare. Era acelaşi tip cu care se vedea Audrey.
— Sfinte Sisoie! şopti Mary Anne. Ce făcuse?
— Nu ştiu. Nu ne-au spus. Ne-au informat doar că trebuie considerat foarte periculos, ceea ce m-a făcut să bănuiesc mereu că trebuie să fi ucis pe cineva.
Se lăsă tăcerea. În cele din urmă, ea fu spartă de Mary Anne.
— Nu l-au prins niciodată, nu-i aşa?
— Dacă ar fi făcut-o, am fi auzit şi noi. Chestia asta s-a întâmplat, însă, acum paisprezece ani, Mary Anne. N-ar putea fi acelaşi individ! Ar...
— De ce nu? interveni Mary Anne. Dacă s-a ascuns în munţi şi a locuit acolo de atunci? Dacă ştia că Audrey e însărcinată? Dacă ştie acum că Joey e fiul lui?
— Calmează-te, Mary Anne, o întrerupse Olivia, când vocea celeilalte femei căpătase o notă de isterie. Nu sunt decât nişte speculaţii. N-ai de unde să ştii...
— Eu ştiu că Ted n-a fost tatăl lui Joey şi mai ştiu că l-a maltratat! i-o întoarse Mary Anne. Ştiu că toţi de aici îl evită şi ştiu acum şi de ce! Ted a fost un om bogat! Atât de bogat încât niciunul nu sufla în faţa lui. Dar dacă tatăl adevărat al copilului trăia sus în munţi şi ştia ce-i făcea Ted lui Joey? Cum s-ar fi comportat el, Olivia? Cum te-ai fi comportat tu?
Izbucnirea femeii întâlni la celălalt capăt o lungă pasivitate. Când, în sfârşit, vorbi, Olivia avea un ton sobru.
— Bănuiesc că I-aş fi ucis pe Ted. Aş fi putut chiar s-o ucid şi pe Audrey pentru că i-a dat voie lui Ted să-l maltrateze pe fiul meu.
— Exact la asta mă gândesc şi eu, rosti Mary Anne cu voce tremurătoare.
Simţind aproape fizic frica celeilalte femei, Olivia reluă:
— Mary Anne, până nu ştim cu exactitate ce se petrece în munţii ăia, cred că ar fi mai bine să le faci bagajele copiilor şi să-i aduci aici. Afară începe să arate ca un adevărat viscol, iar mie nu-mi place ideea de a vă înzăpezi acolo. Chiar dacă ai judecat greşit, şi trebuie să mărturisesc că după mine, ăsta-i adevărul, o să fii îngrozită dacă rămâi blocată acolo.
Mary Anne privi afară, în curtea peste care se lăsă întunericul. Ninsoarea era din ce în ce mai deasă. Putea zări deja troienele mari de lângă zidul şopronului.
— Mă întreb dacă o să reuşesc, rosti ea. Mi se pare că are deja vreo treizeci de centimetri.
— Dacă pleci acum n-o să ai nici un necaz, o asigură Olivia. Range Roverul e construit special pentru o vreme ca asta. Eu am suficiente camere, şi...
— Mami! strigă Alison din bibliotecă. Curge prin acoperiş!
— Oh, Doamne! se vaită Mary Anne. Olivia, te sun eu peste câteva minute. Alison zice că s-a spart acoperişul!
Olivia oftă şi ea.
— Vrei să vin să te ajut?
— Te sun eu, repetă Mary Anne.
Lăsă receptorul în furcă şi îşi urmă fiica în bibliotecă. Când ajunse acolo, amândoi copiii se holbau la tavan, pe care o pată umedă se împrăştia cu repeziciune peste scândurile de cedru iar apa începuse să pice pe podea.
— Alison, du-te şi ia un lighean pentru a strânge apa, îi comandă Mary Anne fiicei sale. Eu mă duc să văd dacă descopăr de unde provine pata.
Încercând să-şi schiţeze în minte un plan al casei pentru a-şi da seama ce cameră se afla deasupra încăperii afectate, Mary Anne o luă la fugă în sus pe scări. Brusc îşi dădu seama.
Baia copiilor!
Cu toate că uşa camerei era închisă, văzu o pată întunecată de apă împrăştiindu-se pe covor, în faţa uşii. Alergă înspre baie, strigându-şi finul pe nume.
— Joey?Joey?
Nu primi aici un răspuns. Ciocăni mai tare în uşă.
— Joey? Ce se întâmplă acolo!
Încercă să răsucească clanţa, descoperi că era blocată şi bătu cu putere din nou în uşă.
— Joey? Răspunde-mi?
Auzea acum apa curgând, ca un curent constant care clipocea în cadă, peste care era evident că se revărsa.
De ce nu-i răspunde Joey?
Brusc avu o vedenie, cu el întins în cadă, cu capul sub apă şi cu pielea colorată într-un oribil cenuşiu al morţii.
Oare, alunecase? îşi pierduse controlul şi se izbise cu capul de marginea dură de porţelan a căzii în timp ce cădea?
Dar ar fi strigat, nu? L-ar fi auzit cu siguranţă, cu tot vuietul furtunii de afară.
Mary Anne avu brusc o altă imagine cu el. Era aşa cum îl descoperise de dimineaţă, învelit cu blana de urs, ghemuit pe buza crestei de pe care picase Audrey.
Cu braţele înconjurându-şi picioarele, privind sumbru hăul de parcă şi-ar fi dorit...
Oh, Doamne! Nu!
— Alison! ţipă ea. Logan, veniţi să mă ajutaţi!
Încercă din nou să răsucească de clanţă, dorindu-şi cu disperare ca aceasta să i se învârtească sub palmă, dar ea opuse imediat rezistenţă. Auzindu-şi copiii bocănind pe scări ca răspuns la apelul ei, împinse cu toată greutatea trupului în uşă. Lemnul cadrului scârţâi, dar nu cedă.
— Mami? Ce sa întâmplat? întrebă Alison din fugă.
— Uşa e-ncuiată, ţipă maică-sa din nou, cu o voce care atingea pragul isteriei. Joey s-a-nchis pe dinăuntru, cada a dat pe afară, el nu-mi răspunde şi...
— Mă duc să iau toporul! strigă Logan.
Coborâ în goană scările şi se întoarse o clipă mai târziu cu un mic baltag care se odihnea pe cămin, gata de a fi folosit pentru tăiat surcele. Deşi ezita să distrugă uşa, frica pentru soarta lui Joey o făcu pe Mary Anne să smulgă unealta din mâinile lui Logan şi s-o izbească în uşă. Lama se înfipse adânc într-un canat al uşii. Mary Anne răsuci de ea, o eliberă, apoi lovi din nou. La a treia lovitură canatul se frânse în două, apoi se rupse. Mary Anne îşi trecu mâna prin golul ivit în seândură, bâjbâi o clipă, apoi găsi clanţa interioară şi o răsuci iute. Broasca clincăni şi uşa se deschise larg, lăsând să iasă un val de aer îngheţat pe coridor.
Cu Alison şi Logan înghesuindu-se în spatele ei, Mary Anne se grăbi să se uite la cada de baie.
Joey nu era înăuntru. Nu era înăuntru!
Simţi un val de uşurare care-i dădu energie. Se aplecă şi închise robinetele, tăind astfel sursa de apă, apoi îşi introduse mâna în apa rece şi trase de dopul de la valva de scurgere.
Apă rece?
De ce să fi făcut el...
N-apucă să-şi termine gândul, căci se uită în sus la fereastra deschisă şi o apucă tremuratul când văzu cum intrau valurile de fulgi purtaţi de vânt.
— Camera lui, Alison, comandă ea. Vezi dacă-i acolo! Acum!
În timp ce fata se răsuci pe călcâie pentru a se topi înspre camera lui Joey, Mary Anne se aplecă peste cadă şi se forţă să închidă fereastra. Însă poziţia ei incomodă o deranja îngrozitor, aşa că fereastra se deschise iar. În clipa aceea, se întoarse Alison.
— Nu-i acolo, mamă! Hainele îi sunt îngrămădite pe podea, dar el a dispărut.
Mary Anne simţi cum o cuprinde din nou panica. În timp ce arunca priviri disperate de jur-împrejurul camerei mici, ochii i se opriră asupra halatului de baie al lui Joey, atârnat încă de cuiul din spatele uşii.
Nu!
Era imposibil! Doar nu se căţărase pe fereastră gol puşcă, cu viscolul urlând afară?! Era nebun? în timp ce apa continua să se reverse peste marginea căzii, Mary Anne se aplecă din nou înspre fereastră, deşi ştia că era zadarnică orice încercare de a zări ceva prin furtuna orbitoare. Dacă plecase de atâta vreme încât cada dăduse pe afară, atunci, probabil că se găsea acum undeva unde nu ar mai fi putut fi văzut.
Coborând scările în fugă, Mary Anne alergă la uşa din faţă, o deschise şi păşi pe verandă.
— Joey! strigă ea forţându-se ca vocea să depăşească urletul vântului. Joey, unde eşti? Vino înapoi!
Tocmai când plecase de pe verandă, pentru a-l căuta pe băiat prin furtună, Alison o strigă din hol.
— Mami! Ce faci?
Distrasă de la intenţia ei, Mary Anne se întoarse spre fiica el Cu toate că se afla numai la câţiva metri de verandă, abia o vedea pe Alison.
— Mami, vino înapoi! o rugă fata. O să te rătăceşti afa-ră! O să îngheţi şi o să mori!
Mary Anne ezită, sfâşiată în două de nevoia de a se duce după băiat şi conştiinţa faptului că Alison avea dreptate. Dacă mai făcea câţiva metri numai, casa ar fi fost înghiţită de valul de ninsoare şi s-ar fi putut învârti ore întregi pe loc căutând-o şi nemaigăsind-o.
O apucă disperarea. Înăbuşindu-şi un suspin, se înapoie pe verandă.
— Ce nu e-n regulă cu Joey, mamă? o întrebă Alison când intră înapoi în casă, închizând uşa după ea.
Vocea îi tremura de frică când o întrebă din nou:
— Au dreptate, cumva, copiii de la şcoală? E nebun?
Mary Anne se sprijini de uşă. Încercă să-şi adune forţele şi să se gândească la ce avea de făcut Poliţia! Trebuia să anunţe poliţia!
Ignorând întrebările fetei, alergă înspre bibliotecă, ridică receptorul şi apăsă cele trei taste ale numărului de urgenţe.
Abia când termină de format, îşi dădu seama că nu avea nici un fel de ton.
Joey dispăruse, iar telefonul era mort.

* * *

Omul se deplasa prin viscol cu instinctul unui animal. Era atât de familiarizat cu pădurea şi atât de obişnuit să meargă prin beznă, încât nici furtuna nu reuşea să-i împiedice înaintarea. Lăsase lupoaica rănită în adăpostul crăpăturii de stâncă, convins că aceasta ar fi supravieţuit chiar dacă el nu s-ar mai fi întors. Rana nu i se infectase. În mai puţin de o zi avea să fie din nou pe picioarele ei, şchiopătând din greu, dar capabilă să-şi găsească singură hrana. Satisfăcut că o lăsase în siguranţă, plecase înspre vale, îndreptându-se spre pârâu peste coasta muntelui. După ce ajunsese lângă apă, drumul i se uşurase. N-avusese de făcut nimic altceva decât să-i urmeze cursul. Era o rută pe care adeseori o făcuse în anii în care obişnuia să cerceteze acel teritoriu pe care, inconştient, şi-l însuşise.
Folosise acelaşi itinerar în noaptea în care murise excursionistul. Luna plină îl făcuse atunci să simtă o dorinţă irezistibilă de a ataca. Încercase să-i reziste, încercase să nu intre în camping, dar nu putuse să nu se furişeze în umbră, pe cât putea de departe faţă de lumina focului, şi să nu le urmărească pe cele două fiinţe cuibărite lângă focul lor.
Se cuibăriseră şi se băgaseră una într-alta într-un fel care avea o vagă rezonanţă în memoria lui, aducând la lumină nişte amintiri pe care învăţase de mult că e mai bine să le ţină încuiate într-un seif al sufletului. Era un singuratic şi trebuia să rămână singur tot restul vieţii.
Singur.
Singur, cu un lup drept unică companie.
Cum de-l cunoscuse animalul? Cum îl recunoscuse cu atât de mulţi ani în urmă, când nici el nu pricepea ce se petrece cu el?
Oare emana deja de atunci mirosul?
Oare mirosul de fiară — acea putoare de bestie care devenise încă de atunci puternică — începuse deja să răzbată prin porii pielii lui?
Ăsta fusese motivul pentru care lupoaica ştiuse că n-avea de ce să se teamă de el?
În noaptea aceea se ghemuise lângă el, în camping, şi pândise în tăcere alături de el. Împărtăşise din lupta lui cu el însuşi când încercase să se forţeze pentru a se înapoia în pădure şi pentru a-i lăsa în pace pe acel bărbat şi pe acea femeie, să se bucure unul de altul.
Nu reuşise pentru că nevoia de a vâna fusese mai puternică.
Atât de puternică încât fusese irezistibilă.
În cele din urmă, cedând în faţa acelei nevoi, lovise.
Cortul se rupsese în mâinile lui ca o hârtie, iar el însuşi...
Alungă imaginea din minte, dorind să-şi şteargă din memorie amintirea faptei sale. Ştia, însă, că aşa ceva nu era cu putinţă.
Imaginea îl va chinui, îl va tortura, până va muri.
Nu mai avea mult până atunci.
Dar nici nu sosise încă momentul.
Cel puţin nu până ce nu va vorbi încă o dată cu Joey.
Traversă ca o umbră campingul şi continuă să coboare pe firul apei până ce aceasta se revărsa pe solul văii, încetinindu-şi viteza când începea să şerpuiască.
Era minunat pârâul acesta în lumina cenuşie a după-a-miezii, ca o tăietură argintie printre movilele de zăpadă viscolită, peste care se aplecau ramurile copacilor de pe maluri, încărcate cu cristale scânteietoare de gheaţă.
În omătul proaspăt căzut, nu se vedea nici o cărare. Până şi creaturile pădurii se ascunseseră de violenţa furtunii. După ce aceasta se va potoli şi atmosfera va fi iarăşi calmă, vor ieşi toate de prin găurile lor şi o vor lua la fugă peste suprafaţa albă şi pufoasă, lăsând în spatele lor urme adânci şi poteci atât de clare, încât orice prădător le va putea vâna cu uşurinţă.
Părăsi, în sfârşit, cursul apei şi se strecură printre copaci către casă. Deşi se afla la numai patruzeci de metri depărtare de clădire, era complet mascat de vârtejurile de zăpadă.
Mai avea încă vreo douăzeci de metri de mers când auzi ţipătul, venind dinspre locuinţă:
"Joey! Joey, unde eşti? Vino înapoi!"
Acceleră ritmul înspre sunet. În cele din urmă zări conturul clădirii, văzu luminile aprinse prin ferestre şi observă uşa deschisă.
Se opri, ascuns încă privirii de roiurile de fulgi. Nu dorea să se apropie mai mult, pentru a nu risca să se expună vederii.
Privi cum Mary Anne Carpenter se întoarce la adăpostul casei, neajutorată contra forţei furtunii. În timp ce uşa se închidea în spatele ei, înţelese ce se petrecuse acolo.
În acea după-amiază întunecată, Joey plecase de acasă şi se afla acum pe undeva, căutându-l.
Omul se ghemui cu simţurile în alertă şi cu tot corpul tensionat, încercând să găsească vreun indiciu al locului în care se putea afla băiatul. Într-un târziu, începu să meargă din nou. Dădu încet ocol casei, stând suficient de departe pentru a nu fi zărit de cineva care s-ar fi uitat pe fereastră dinăuntru. În cele din urmă, ajunse în curtea dintre casă şi câmp. În faţa ochilor lui răsări şopronul.
Avea una dintre uşi întredeschisă şi ţinută aşa de zăpada troienită.
Aflând acum unde se găsea Joey, omul traversă curtea cu graţia unui animal şi se furişă prin spaţiul dat de uşa întredeschisă.
Ochii i se adaptară imediat la lumina chioară dinăuntru, în grajdurile lor, cei trei cai se dădură imediat înapoi din faţa uşiţelor ce-i separau de culoarul din mijlocul şopronului, dorind instinctiv să se distanţeze de fiinţa care le invadase domeniul. Buck şi Fritz nechezară nervoşi, iar Sheika se ridică pe picioarele din spate, fornăind şi izgonind cu copitele din faţă pericolul descoperit de nările ei.
Bărbatul nu-i luă în seamă. Nasul lui dăduse de urma unui miros care cobora din podul cu fân.
Joey.
Înainta tăcut, potrivi scara şi fu, o clipă mai târziu, sus în pod. Ghemuit lângă uşile de la capătul podului, Joey se cuibărise în fân. Ţinea genunchii la piept, iar picioarele şi le înconjurase cu braţele. Când bărbatul se apropie de el, băiatul ridică privirea şi dădu din cap cu o expresie de frică în ochi.
Bărbatul se aşeză lângă el. Îşi întinse palma sa noduroasă şi atinse obrazul băiatului, întocmai cum procedase de dimineaţă, când Joey venise la el în pădurea din apropierea colibei.
— Să nu te temi, Joey, rosti el cu voce coborâtă. N-o să-ţi fac nici un rău. N-aş putea să-ţi fac vreun rău.
Joey se uită la el şi ochii i se făcură mari când privi faţa schimonosită a bărbatului. Îi tremura tot corpul, deşi nu era înfricoşat din pricina omului care se ghemuise în faţa lui şi nici nu-i era frig. Tremuratul se datora altei cauze. Îi era frică de senzaţiile din interiorul lui, senzaţii care-i erau acum răscolite de acea prezenţă insolită din şopron.
— C-ce e în neregulă cu mine? şopti el. De ce sunt aşa?
Bărbatul nu zise nimic. Se lupta cu dorinţa de a curma pentru totdeauna, în acea clipă, suferinţa băiatului.
N-o putea face, însă, chiar dacă era convins că asta era cea mai bună cale de urmat.
— E vina mea, murmură el într-un târziu.
Cuvintele i se înecau în gât.
— E numai vina mea, Joey. N-am ştiut însă. Îţi jur că n-am ştiut.
— N-ai ştiut ce? se miră Joey.
La ce se referea, oare?
— Am încercat să le spun, reluă bărbatul. Am coborât să discut cu ei, ca ei să te ajute. Ar fi trebuit să fie totul în ordine în acea zi, Joey. Luna nu se ridicase pe cer iar eu mă simţeam bine. Extraordinar de bine. Când am intrat în şopron, calul s-a speriat...
Joey înţelese brusc.
— Tatăl meu. Tu mi-ai ucis tatăl!
Porni să se ridice, dar degetele puternice ale bărbatului i se aşezaseră pe umărul lui gol, forţându-l să rămână pe loc.
— Voiam doar să vorbesc cu el, Joey. Voiam să-i arăt ce se va petrece cu tine. Voiam să-l opresc de a-ţi mai face rău şi să fac să înceteze chestiile alea pe care ţi le făcea.
Vocea îi tremură, apoi se frânse.
— Am crezut că, dacă va afla, va putea să te ajute.
— Mă ura, şopti Joey. Dintotdeauna m-a urât.
Cu răsuflarea întretăiată dădu drumul, pentru prima oară, cuvintelor pe care nu le mai rostise în faţa nimănui:
— M-am bucurat când a murit!
Bărbatul îl forţă pe Joey să-l privească direct în ochi.
— Eu l-am ucis pe omul din camping, Joey. Tot eu l-am ucis şi pe Bill Sikes. De asta mă aflu aici. Trebuie să-ţi spun ce ţi se va întâmpla, Joey. De acum, o să înceapă, dacă nu a şi început deja. Simţi deja ceva, nu-i aşa, Joey? Golul din burtă şi mâncărimea pielii? Nu le simţi, Joey? Nu le simţi chiar acum?
Puştiul făcu ochii mari de uimire când îl auzi pe acest individ ciudat rostind pe dinafară toate cele câte i se întâmplaseră lui. Dădu din cap, aproape involuntar.
— Va fi şi mai rău, Joey, continuă bărbatul.
Vocea abia i se auzea, dar avea o intensitate care-i încrusta băiatului în minte fiecare silabă.
— Curând o să fii ca mine. O să trebuiască să te ascunzi în pădure, Joey. Oricine te va zări, va dori să te omoare. Va fi şi mai rău când vei îmbătrâni. O să vânezi, Joey. N-o să alergi, însă, după animale. Vei vâna oameni.
— N-nuu... murmură Joey.
Individul continuă să vorbească, desconspirându-i băiatului la ureche, fără oprire, viitorul.
— O să începi să-i urăşti, Joey. Pe toţi. O să hoinăreşti noaptea, o să te zgâieşti în casele lor, o să-i priveşti. Apoi o să începi să-i ucizi.
Joey căscă gura, dar individul nu-l slăbi, continuând să peroreze, mai mult pentru el decât pentru băiatul îngrozit.
— N-o să vrei să faci asta. O să încerci să n-o faci, dar n-o să te poţi controla. Totul e în sângele tău, Joey, aşa cum e şi în al meu. O să începi în curând să te schimbi. Unghiile ţi se vor preface în gheare, iar părul îţi va creşte pe tot corpul. O să arăţi ca mine, Joey. Ca mine! Priveşte!
Dându-i drumul băiatului, se ridică şi îşi sfâşie cămaşa, aruncând-o pe duşumeaua podului.
Joey se holbă înspăimântat la pieptul puternic al omului, la muşchii care-i jucau sub părul cârlionţat care-i acoperea toată pielea.
— Atinge-l, şopti bărbatul. Nu e păr uman, Joey... e altceva. E ceva îngrozitor, Joey.
Ca şi cum vorbele l-ar fi hipnotizat, Joey întinse mâna. Perie cu degetele ţesătura păroasă densă ce-i acoperea pielea omului.
Blană.
Se simţea ca o blană! Dacă îşi închidea ochii, îşi putea imagina că-l mângâie pe Storm, într-atât era părul acela de dens şi de moale.
— Asta ţi se va întâmpla şi ţie, îl auzi pe individ.
Îşi aminti de perii ciudaţi care-i creşteau pe cap şi de umbra întunecată ce se formase la baza feţei.
— De ce? gemu el.
Cuvântul îi fu înecat imediat de un suspin.
Bărbatul îl înconjură cu braţele, trăgându-l aproape de el.
— Pentru că eu sunt tatăl tău, Joey, şopti el. Numele meu e Shane Slater şi eu sunt tatăl tău.

* * *

Creierul îi luă foc. Simţea acea stare de nebunie ridicându-se ca un val în el. Ar fi fost atât de uşor să-l calmeze pentru vecie pe Joey acum... I-ar fi fost extrem de simplu să-şi pună degetele în jurul gâtului lui. O mângâiere, apoi o smucitură scurtă cu care i-ar fi sfărâmat oasele, şi totul s-ar fi terminat.
Atât de uşor...
Simţi cum i se strâng degetele involuntar şi simţi cum băiatul înţepeneşte în timp ce creştea presiunea asupra lui.
Nu trebuia decât să-şi mute mâinile şi să-şi alunece palmele peste gâtul lui Joey, în sus.
Într-o clipită ar fi fost gata.
— Nuuuuu!
Un urlet chinuit. Îl împinse pe Joey, se bălăbăni până la uşa podului şi o deschise larg.
O clipă mai târziu, se făcu nevăzut, dispărând în furtună atât de iute încât părea că n-a fost niciodată în acel loc.
Cuvintele lui rămăseseră suspendate în aer, întipărite în memoria lui Joey, răsunându-i ca un ecou în minte.
"...tatăl tău, Joey. Numele meu e Shane Slater şi sunt tatăl tău..."
În adâncul sufletului, Joey ştia că ăsta era adevărul.

24

Logan se uită în sus la maică-sa. Faţa îi era palidă şi avea ochii mari de frică.
— Ce o să facem, mami?
Mary Anne stătea şi tremura lângă biroul din bibliotecă. Ţinea încă receptorul mort în mână. Simţea că un val de iste-l rie ameninţă s-o copleşească. Simţea cum îşi pierde controlul şi cum îi vine să urle de neputinţă şi de spaimă. Nu se mai putea descurca şi nu mai putea rezista! Unde putuse Joey să plece? Din ce cauză să fi ieşit afară prin fereastra aia şi să fugă prin furtună, gol? Cât ar fi putut supravieţui în astfel de condiţii? întrebările se răsuceau precum şerpii în mintea ei şi, cu fiecare secundă care trecea, confuzia în care se găsea se adâncea. Nu se putea gândi decât că o păştea o criză de plâns şi îşi dorea cu disperare să se prăbuşească pe canapea şi să uite totul.
Ochii începură să o înţepe din pricina lacrimilor ameninţătoare. Era conştientă, însă, că trebuia să lase nervii la o parte. Trebuia să meargă mai departe şi să pară că ţine şituaţia sub control, şi asta măcar de dragul celor doi copii ai ei, dacă nu pentru propria-i sănătate. Şi Alison, şi Logan o priveau aşteptând. Logan se uita la ea cu încrederea dată de cei zece ani ai lui. Alison întrevedea clar, însă, panica din sufletul ei.
Mary Anne trase adânc aer în piept şi puse receptorul la loc în furcă. Îşi odihni o clipă mâna acolo, convinsă că i-ar fi tremurat din clipa în care şi-ar fi ridicat-o de pe aparatul care o trădase în loc să o ajute.
Căută să spună ceva sau să facă ceva care să le ocupe gândurile şi să-i distragă de la faptul că Joey nu se mai afla în casă. Auzi un plescăit când o picătură de apă căzu de pe tavan în ligheanul pus de Alison pe podea.
— Baia, rosti ea, agăţându-se de ceva — de orice! — de care să se preocupe până ce aveau să i se limpezească gândurile. Adu nişte cârpe din cămară, Logan.
Părăsi biblioteca abia mişcându-şi picioarele şi traversă livingul, intrând în hol. În faţa ei, se întindeau treptele scării. O clipă, se întrebă dacă le va putea urca. Auzi vocea lui Alison în spatele ei, încercând s-o liniştească.
— Nu-i vina ta, marni! O să-l găsim! Ştiu c-aşa va fi! Dând aprobator din cap, fără a scoate vreo vorbă, Mary
Anne reuşi să urce până sus.
În timp ce mama şi sora lui urcau la etaj, Logan trecu prin sufragerie în bucătărie. Când era pe punctul de a intra în cămară, avu senzaţia că aude ceva la uşă.
Un sunet ca un zgâriat!
Storm! Sau poate chiar Joey!
Fără să-şi mai cheme mama, se îndreptă spre uşa din spate şi trase de ea s-o deschidă, convins că Storm sau Joey se vor strecura înăuntru.
Nimic.
Încruntându-se, Logan încercă să vadă ceva prin viscol. O clipă nu zări nimic altceva decât vârtejurile de zăpadă. Imediat observă, însă, ceva, abia vizibil, deplasându-se prin furtună.
— Joey? şopti el.
Însă în clipa în care cuvântul îi fugi de pe buze, fantoma dispăru.
Dar o văzuse!
Ştia că aşa e!
Era chiar acolo, afară! Fără nici o ezitare ieşi pe mica verandă din spate şi îşi făcu mâinile pâlnie în jurul gurii.
— Joey! Hei, Joey! Tu eşti?
Cuvintele fură luate de vânt. Ezită, întrebându-se dacă era cazul să iasă mai mult — numai un metru sau doi — şi să strige din nou, sau să se întoarcă în casă. Cel care decise pentru el fu vântul, care îl izbi, îi băgă zăpadă în ochi şi-l orbi pentru o secundă. Logan se răsuci pe călcâie şi fu pe punctul de a intra înapoi, clătinându-se, în bucătărie, când direcţia vântului se modifică brusc, creând un scurt moment de vacuum în interiorul casei. Ca atare, uşa se trânti singură în nasul băiatului.
Logan apucă de clanţă şi încercă s-o răsucească.
Încuiată!
De ce n-o verificase înainte de a ieşi afară?
— Mami! strigă el, începând să bată în uşă. Mami, am rămas încuiat pe dinafară! Dă-mi drumul înăuntru!
Încă o dată, vorbele dispărură luate de vânt imediat ce ieşiră dintre buzele lui. Băiatul fu cuprins de un fior de spaimă când îşi dădu seama că baia se afla în cealaltă parte a casei. Dacă nu coborau scara, n-aveau cum să-l audă strigând.
Fereastra! Poate că ar trebui să spargă geamul de la uşă.
Dar mama l-ar omorâ pentru asta! Aproape că o auzea răţoindu-se la el:
"Pentru numele lui Dumnezeu, Logan, nu te gândeşti înainte de a face ceva?"
Ar putea să dea un ocol casei, stând lipit de ea. Să nu se piardă în furtună, şi să încerce toate ferestrele. Iar dacă ar fi găsit una neîncuiată până ce ar fi ajuns pe cealaltă parte, ar fi putut striga chiar de sub camera de baie. Atunci trebuiau să-l audă! Trebuiau!
Începu să tremure de frig. Vântul pătrundea prin puloverul pe care îl îmbrăcase mai devreme, când mai avea încă speranţa că va putea să iasă şi să se joace în zăpadă. Îşi dori acum să-şi fi îmbrăcat măcar jacheta înainte de a ieşi pe verandă. Cine se gândise însă că uşa aia tâmpită se va închide de la sine?
Cocoşându-şi umerii pentru a se putea proteja de rafale, părăsi veranda şi porni către partea din faţă a casei, încercând fiecare fereastră pe măsură ce ajungea la ea.
Erau toate zăvorite.
Tocmai dădea colţul faţadei casei când zări din nou o mişcare cu coada ochiului. Se întoarse într-acolo, mijind ochii pentru a vedea mai bine. De această dată, fantoma nu se mai făcuse nevăzută în pătura albă de nea.
O siluetă masivă venea spre el, răsărind din zăpadă ca un demon oribil dintr-un coşmar. Holbându-se la faţa groaznică, încadrată de o barbă lungă, ca o coamă de păr negru împletit cu fire albe de nea şi fluturând sălbatic în vânt, a omului de pe munte, băiatului îi pieri graiul. Se întoarse s-o ia la goană. Uitase de casă şi de pericolul viscolului. În minte nu mai avea în clipa aceea decât trăsăturile contorsionate ale îngrozitoarei apariţii. Începu să alerge cât îl ţineau puterile, luptându-se cu vârtejurile de ninsoare. Se avântă astfel tot mai departe prin curte. Curând ajunse la punctul de unde, dacă s-ar fi întors, n-ar mai fi fost capabil să zărească locuinţa aflată la numai zece metri depărtare.
Alunecă şi căzu cu faţa în jos pe stratul de omăt. Atunci simţi mâinile lui pe corp.
Erau nişte mâini puternice, cu unghii atât de lungi şi de ascuţite că le simţea chiar şi prin pulover.
Îşi regăsi vocea şi scoase un urlet de groază, dar era prea târziu.
Se simţi ridicat în aer şi imobilizat de braţele individului.
— Nuu! urlă el din nou. Dă-mi drumul! Ajutor! Mami! Mami!
— Ssst, ssst, zise Shane Slater, luptându-se cu băiatul care se zbătea. Trebuie să te duc...
Înainte de a mai putea spune ceva, însă, se auzi un urlet subit de câine furios, şi o mişcare străpunse perdeaua de fulgi când Storm se năpusti din viscol, atacându-l pe Shane Slater, cu botul deschis şi cu ochii scăpărându-i de mânie fixaţi pe omul acela atât de urât, al cărui miros fusese singur capabil să-l îngrozească.
În mintea animalului nu era loc acum decât pentru ameninţarea faţă de băieţel. Instinctul de a păzi copilul depăşi frica de individul acela. Cu ochi strălucitori, se aruncă în aer, năpustindu-se către gâtlejul omului ale cărui braţe îl înconjurau pe Logan Carpenter.
Pe moment, uluit de atacul brusc al câinelui, Shane Slater reacţionă instinctiv şi îşi ridică braţele pentru a-şi proteja gâtul de colţii animalului.
Îşi ridică braţele cu care îl ţinea încă strâns pe băiat.
Încercă prea târziu să se întoarcă şi să se protejeze, pe el şi pe băiat, de fălcile dogului german.
Storm se răsuci în aer când victima sa încercă să se ghemuiască, şi fălcile sale imense se închiseră ca un cleşte când intrară în contact cu carnea omenească.
Carnea lui Logan Carpenter.
Caninii câinelui se afundară în gâtul băiatului, secţionându-i artera jugulară. În aceeaşi clipă, Shane Slater se trânti la pământ pentru a lăsa copilul, apoi prinse dinele, îi strânse botul cu o mână şi gâtul cu cealaltă. Cu o scurtă răsudre, reuşi să slăbească strânsoarea fălcilor animalului. Storm lăsă să-i scape un ţipăt de agonie când mandibula i se făcu fărâme sub forţa mâinii lui Slater.
Lăsând dinele să zacă unde căzuse zgârcindu-se în zăpadă, Slater îl ridică pe Logan, îl apropie de pieptul lui lat şi se aplecă peste el pentru a-l proteja de vântul îngheţat
Din rana de la gâtul copilului, sângele curgea în valuri peste barba deasă a bărbatului, încâlcind firele cârlionţate de păr care-i acopereau tot restul corpului.
— Nu, şopti Slater cu o voce pe care o auzea chiar şi el greu şi pe un ton dudat care aducea cu intonarea unui cântec. Nu muri... te rog, nu muri... trebuie să înceteze... n-o pot opri... n-am vrut... niciodată n-am vrut... nu mai vreau... te rog, nu mai vreau... fă-o să se oprească...
Începu să se balanseze, ghemuit aproape de pământ, cu corpul mulându-se protector în jurul muribundului. Vocea i se stinse într-un uşor suspin.
În cele din urmă, când sângele încetă să mai curgă din gâtul băiatului iar corpul rămase moale şi fără viaţă în braţele lui, Shane Slater îl aşeză cu blândeţe în zăpada pufoasă, după care se ridică.
Ştia ce avea să se întâmple când va fi găsit băiatul. Vor da vina pe el, fiindcă nu vor înţelege în ruptul capului că el încercase doar să-l protejeze şi să-l salveze de la moartea prin îngheţ.
Se îndepărtă, clătinându-se, prin ninsoare. Buzele i se mişcau fără ca să mai iasă vreun sunet printre ele, deoarece mintea începea să-l lase, fărâmiţându-se în mii de bucăţele.
Începu încă o dată să facă un tur al casei. Se zgâi prin ferestre, văzu focul dansând vesel în cămin, văzu mobila care dădea un sentiment de confort, bucătăria luminată strălucitor, plină de tot felul de mmcăruri pe care nu le mai gustase de aproape paisprezece ani.
Trecuseră paisprezece ani de când fusese ultima oară într-o casă ca aceasta, paisprezece ani de când zărise oamenii aceia venind spre oraş după el. Atunci se hotărâse să dispară în munţi. Era mult mai bine să facă aşa decât să le dea voie să-l ia cu ei şi să-l închidă din nou.
În seara aceasta, înainte de a muri, va mai cunoaşte o dată căldura unei case.
Căldura unei case adevărate.
A acelei case.

25

Olivia Sherbourne se mişca nervoasă prin micul living al casei ei, aflată mai jos de ferma El Monte. La fiecare câteva secunde, se ducea la fereastră pentru a se uita la uraganul de afară.
Oare era numai o proiecţie a dorinţei ei, sau vântul începuse, într-adevăr, să slăbească un pic?
"Probabil că imaginaţia îmi joacă feste", îşi zise ea. Zăpada se aşeza după modele clare, fiindcă vântul sufla dinspre nord, coborând de pe pantele munţilor de-a latul văii, astfel încât, deşi faţada era acoperită până la pervazurile ferestrelor cu troiene, mica peluză îngrădită, ce se întindea din spatele casei până la îngusta lizieră de foioase care mărgineau pârâul Coyote în drumul lui pe lângă graniţa proprietăţii, era relativ curată.
Încercă să vadă şoseaua cu ochiul minţii, aşa cum urca ea drept pe firul văii. Cea mai mare porţiune a ei trebuia să fie practicabilă încă. Banda dinspre nord trebuie să fi rămas relativ curată, chiar dacă cea dinspre sud ar fi fost troienită.
Ridicase de două ori receptorul telefonului s-o sune din nou pe Mary Anne, dar în amândouă cazurile linia prezentase ocupat.
Încercă acum şi a treia oară, dar telefonul era mort. Îşi dădu seama ce trebuie să se fi întâmplat.
Aparatul Mary Annei nu fusese deloc ocupat, ci ieşise, pur şi simplu, din funcţiune mai devreme ca al ei.
Dar dacă i se defectase, de ce nu-i luase Mary Anne pe copii cu maşina să coboare până la ea? Olivia crezu că a găsit răspunsul în timp ce mai privi o dată pe fereastră. Gu siguranţă Mary Anne preferase să stea în casă decât să rişte să rămână înţepenită în zăpadă cu maşina şi cu cei trei copii în ea.
Mai ales dacă se gândise că Shane Slater ar fi putut fi pe undeva prin vecinătate, căutându-l, probabil, pe Joey.
Era oare cu putinţă? Ideea părea atât de neverosimilă.
Şi totuşi, amintindu-şi de vremurile din urmă cu paisprezece ani - oare chiar trecuse atât de mult? - Olivia începu să aibă îndoieli.
Nu o entuziasmase niciodată acel Slater, chiar sub pseudonimul de: "Randy Durell". Încă de când l-a întâlnit pentru prima oară, n-a putut în ruptul capului să asocieze numele lui cu persoana. I se păruse întotdeauna că "Randy" este un nume de băiat care sugerează căldura şi masculinitatea. Randy Durrell, însă, nu se potrivea deloc cu această imagine. Încă de la început; zărise ceva în ochii lui — o stranie strălucire dură — care o făcuse să se întrebe dacă el n-avea cumva vreo doagă sărită.
Era un tip mare şi tăcut, dar nu de genul care aducea calmul şi siguranţa. Mai degrabă avea o tensiune în interiorul lui, ca şi cum ar fi existat un resort interior care se întindea din ce în ce mai mult, apropiindu-se pe zi ce trecea de momentul în care se va rupe.
Audrey făcuse, însă, o pasiune nebună pentru el şi se prăbuşise, pur şi simplu, când a aflat că el era vânat de F.B.I.
Oare a ştiut încă de atunci că era însărcinată?
Mai important: ştiuse oare şi Shane Slater?
Chiar şi aşa, fără să ştie că Audrey îi poartă copilul în pântece, el putea fi genul de om căruia îi place să dispară în munţi şi să depindă numai de el, dându-le cu tifla celor care încercau să-l găsească.
Era genul de individ care ar fi considerat asta ca pe provocare.
Iar o provocare şi mai mare ar fi fost să rămână în zonă şi s-o urmărească pe Audrey.
S-o urmărească şi să devină obsedat de ea?
Poate chiar să se întoarcă la ea când ar fi încetat vânătoarea după capul lui?
Dacă aşa stăteau lucrurile, atunci presupunerea Mary Annei nu mai era atât de neverosimilă. Când îşi dădu seama de asta, Olivia simţi cum îngrijorarea pentru Mary Anne şi pentru copiii ei se transformă în frică.
Chiar dacă ar fi stat în acea noapte cu toate uşile încuiate, problemele aveau să se ivească de dimineaţă. Presupunând că viscolul şi-ar fi epuizat energia până în zorii zilei. următoare, Olivia calculă că plugul pentru curăţat zăpada ar fi ajuns în dreptul casei ei pe la opt sau opt şi jumătate. Ferma El Monte ar fi fost, fără nici o îndoială, complet ignorată. Ted şi Audrey îşi asumau de obicei singuri responsabilitatea curăţirii ultimei mile de şosea, ataşând un plug de fier la tractor şi croind un drum în jumătate de oră.
Mary Anne nu ştia însă nici măcar cum să opereze cu tractorul, darămite să mai ataşeze şi plugul. Asta însemna că va trebui să-şi croiască drumul pe jos cu toţii.
Era mai bine dacă s-ar fi dus cu camioneta acolo chiar acum pentru a-i aduce chiar ea jos. Hârbul ei vechi de cinci ani se dovedise tare cu ocazia unor viscole mai puternice ca acesta.
Îşi aduse cea mai groasă haină din dulapul de sus. Era o jachetă din lână netoarsă matlasată cu puf de gâscă, pe care de obicei nu o folosea prea des până în decembrie. Îşi puse mănuşile, apoi îşi înfăşură capul şi gâtul cu un fular gros. Camioneta era parcată în spatele casei, la adăpost de urgie, şi era acoperită de numai câţiva centimetri de zăpadă. Sub stratul de nea, Olivia descoperi însă o peliculă de gheaţă. Porni motorul, ţinând piciorul apăsat pe acceleraţie pentru a grăbi procesul de încălzire al motorului, apoi acţiona cu putere? decongelatorul. Peste parbrizul îngheţat începu să sufle aer rece, care se încălzi repede. Aşteptând să se topească gheaţa, Olivia apucă telefonul celular din maşină şi chemă oficiul şerifului din Sugarloaf. Când văzu că nu-i răspunde nimeni, formă numărul de acasă al lui Rick Martin.
Gillie răspunse de la primul apel. Acest fapt, ca şi vocea înspăimântată a femeii, îi spuseră din start multe Oliviei.
— Aici e Olivia Sherbourne, Gillie. Ce s-a întâmplat?
— Oh, Doamne, Olivia... e groaznic! Frank Peters e mort, Tony Moleno e mort şi...
Vocea i se stinse într-un suspin.
— Unde-i Rick? se interesă Olivia.
— Sus în munţi. S-a dus să-l ajute pe Tony, dar până să ajungă acolo...
Un alt suspin îi tăie vorba. Trecură câteva secunde până ce reuşi să-şi recâştige controlul de sine.
— Se întâmplă ceva cumplit acolo sus, Olivia! Am încercat să sun la tine acum câteva minute, dar toate telefoanele au amuţit! Am încercat să sun ţa toţi din vale să le spun să vină în oraş. Acolo sus nu mai e nimic sigur, Olivia. Dacă...
— Ascultă, Gillie! o întrerupse Olivia. Mary Anne Carpenter şi cu mine credem că ştim cine ar putea fi. Dacă nu ne înşelăm numele lui e Shane Slater şi trăieşte acolo sus, în munţi, de ani de zile. Acum paisprezece ani îl căuta F.B.I.-ul în Valea Soarelui.
— Ce!! exclamă cealaltă femeie. Ce spui tu acolo, Olivia? Acum paisprezece ani?
— Ascultă, tu pune-l doar pe şerif la curent, bine? Numele individului e Shane Slater, repetă Olivia. S-ar putea să greşim, dar dacă avem dreptate atunci şeriful va şti, cel puţin, pe cine să caute. Eu plec spre El Monte chiar acum. Pe drum o să mă opresc la Stiffle şi o să-i avertizez să plece.
— Eşti sigură că o să reuşeşti? întrebă Gillie. Dacă te înzăpezeşti...
— N-o să mă înzăpezesc, replică Olivia. Şi chiar dacă se întâmplă aşa, n-o să păţesc nimic. Am telefonul cu mine şi o să-ţi dau de veste ce fac
În urechea Oliviei se auzi croncănitul sec al semnalului care anunţa epuizarea energiei.
— Te mai sun eu, Gillie! strigă ea în microfonul aparatului, introdus în spaţiul de deasupra oglinzii retrovizoare.
Dădu drumul ştergătoarelor de parbriz şi privi cum stratul subţire de gheaţă înmuiată e spart în fragmente şi îndepărtat, încă de la prima oscilaţie completă a instrumentelor. Când era pe punctul de a introduce maneta în viteză, cuvintele Gilliei îi reveniră brusc în memorie.
"Acolo sus se întâmplă ceva cumplit." Imediat, în minte îi apăru imaginea ochilor stranii, strălucitori, ai lui Shane Slater.
Tăie contactul motorului, scoase cheile din locaş şi introduse una dintre ele în broasca compartimentului pentru! mănuşi. Uşiţa se deschise cu un zgomot sec. Căută înăuntru şi scoase o cutie cu cartuşe de carabină, apoi folosi o altă cheie pentru a descuia rastelul de arme care traversa spaţiul din spatele scaunelor mari ale camionetei. Îşi scoase de acolo carabina, încarcă atentă magazia, verifică siguranţa, ap puse arma la loc în rastel.
Se opri la timp să nu încuie la loc rastelul, aşa cum instinctiv pornise s-o facă. Dacă avea să aibă nevoie de puşcă în seara aceea, atunci era de aşteptat să nu aibă prea mult timp la dispoziţie pentru a folosi o cheie. Porni din nou motorul, trecu într-o treaptă inferioară de viteză, făcu o întoarcere în U şi o luă pe alee către şosea. De îndată ce părăsi adăpostul casei, zăpada se adinei. O clipă Olivia se întrebă dacă nu er cazul să se oprească pentru a monta lanţurile la cauciucuri.
Nu mai avea timp pentru asta.
Acţiona maneta de trecere a transmisiei pe toate cele patru roţi. Maşina se năpusti ca un tanc înainte, croindu-şi drum prin troienele de pe alee. Ajungând pe şosea, Olivia observă cu satisfacţie că avusese dreptate. Banda folosită de ea era aproape curată, cu toate că surata ei fusese mascată de nămeţi care pe alocuri aveau un metru înălţime.
Crescu puţin viteza, dar păstră maneta în treaptă inferioară. Chiar dacă maşina beneficia acum de tracţiune integrală, Olivia simţea cum se luptau cauciucurile pentru a se menţine. Fiecare răbufnire de vânt abătea camioneta din calea ei. Drumul până la ferma El Monte, care în mod normal se făcea doar în câteva minute, avea să dureze mult mai mult în acea după-amiază.

* * *

— Logan? Unde sunt cârpele alea?
Mary Anne stătea nervoasă în capătul scărilor strigându-şi fiul. Trecuseră mai mult de zece minute de când ea şi Alison se urcaseră la etaj. Prosoapele din baie erau deja îmbibate, dar apa continua să băltească pe podea, iar covorul din hol mustea sub paşii ei.
Lupta contra inundaţiei din baie îi dăduse suficient timp pentru a-şi linişti nervii. Se hotărâse deja că n-are altă variantă decât de a se duce după Joey prin viscol. Dacă băiatul nu se rătăcise prin ninsoare, singurul loc în care se putea afla era şopronul, acolo unde ea îl mai găsise de două ori până acum. Ştia în ce direcţie trebuia s-o ia şi clădirea nu se găsea la mai mult de treizeci de metri depărtare de casă. Era aproape convinsă că putea parcurge distanţa aceea fără a se rătăci.
— Logan, mă auzi? strigă din nou.
Neîndoindu-se că băiatul ei se ţinea de şotii, flecare secundă care trecea o irita şi mai mult. Cum nu-i răspundea nimeni de jos, inspiră adânc, forţându-se să nu explodeze, şi coborâ în grabă scările. Traversă iute sufrageria. Când mai avea puţin până la cămară, se opri brusc şi se holbă la podeaua din faţa uşii.
O grămăjoară de zăpadă se transforma rapid într-o băltoacă de apă.
Pe nepusă masă fu cuprinsă din nou de panica pe care abia reuşise să şi-o înfrângă. Zbură la uşă şi trase de ea s-o deschidă.
— Logan! ţipă ea. Logan, vino înapoi aici! în clipa asta!
O rafală de vânt o împinse în casă şi trânti uşa în urma ei. Mary Anne o auzi pe Alison bocănind pe scări.
— Adu-mi haina, Alison! strigă ea. Repede!
Câteva secunde mai târziu, fata apăru în bucătărie cu jacheta îmblănită în braţe.
— Logan a dispărut! anunţă Mary Anne, apucând haina şi îmbrăcând-o.
— Cum a putut face o asemenea tâmpenie? se întrebă ea.
Fără a mai aştepta vreo replică, trase încă o dată de uşă şi ieşi, clătinându-se, afară.
Rămasă în bucătărie, Alison alergă spre uşa deschisă, strigând după maică-sa:
— Mami, nu! Nu mă lăsa singură!
Era, însă, prea târziu. Mary Anne era pe punctul de a fi absorbită de roiurile de fulgi. Se întoarse o clipă şi ţipă prin viscol:
— Stai înăuntru, Alison! Nu părăsi casa!
Cuvintele ajunseră la fată slab, dar ajunseră. O clipă mai târziu, când maică-sa dispăru definitiv în norul alb, ea se retrase neajutorată în bucătărie şi închise uşa după ea.
Casa care îi păruse cu numai puţin timp înainte a fi caldă şi tihnită îi păru acum, dintr-o dată, extrem de mare.
Extrem de mare şi teribil de pustie.

* * *

Mary Anne mergea împleticit prin zăpadă, aproape orbită de pudra albă şi nesigură de direcţia în care se deplasa.
— Logan! strigă ea. Dragule, unde eşti? Dacă mă auzi, ţipă! Te găsesc eu, Logan.
Se opri o clipă, dar nu auzi nimic. Privi în jurul ei şi îşi dădu seama că nu se mai zăreau nici casa şi nici şopronul.
Unde se afla?
Disperată, încercă să-şi amintească în ce direcţie apucase de când părăsise mica verandă din spatele casei.
O pornise către şopron dar se răsucise pe călcâie când o strigase Alison.
Ce prostie!
Acţionase, însă, instinctiv, tot aşa cum urmase şi imperativul de a ieşi în viscol pentru a-şi găsi fiul.
Remarcă prea târziu că nu-şi adusese nimic cu ea. Nu avea cu ea nici lanternă şi nici puşca din bibliotecă.
Îşi aminti brusc de ghemul imens de sfoară din nailon ce se odihnea în sertarul de jos al biroului lui Audrey. Nu trebuia decât să lege capătul lui de clanţa uşii.
Respinse gândul cât putu de repede, pentru a nu mai pierde timpul condamnându-se pentru propria idioţenie. Dacă nu-l găsea pe Logan în curând...
Încotro?
Încotro se afla casa?
Şopronul?
Încotro s-o ia?
Tentaculele spaimei se strângeau în jurul ei. Simţi cum i se comprimă plămânii, ca şi cum pieptul îi era strâns de bare de metal. Făcu un pas înainte, apoi se răzgândi şi porni în altă direcţie. Qţiva paşi mai încolo se opri, ezitând, apoi o coti spre stânga. De data aceasta, frica teribilă de a nu se îndepărta, mergând astfel, şi mai mult de casă o opri după numai trei paşi.
"Gândeşte!" îşi comandă sieşi.
Vântul!
Din ce direcţie bătea?
Rămase nemişcată. Se concentra puternic, apoi îşi aminti de uşa de la bucătărie şi de faptul că vântul o împingea înapoi de fiecare dată când încerca s-o deschidă.
Sufla dinspre nord!
Cobora versantul muntos dinspre nord şi bătea cu putere dinspre pajişte.
Dacă se deplasa contra vântului, mai devreme sau mai târziu avea să ajungă la gardul din jurul pajiştei, de unde, mergând în lungul lui, putea ajunge la zidul şopronului. În inimă i se cuibări un licăr de speranţă, căci, cu puţin noroc, i-ar fi putut găsi acolo şi pe Joey şi pe Logan!
Panica începu s-o slăbească. Se întoarse încet până ce vântul îi suflă direct în faţă. Protejându-şi ochii cu mâneca jachetei, porni să înfrunte pieptiş rafalele bezmetice, cu obrajii înţepaţi de cristalele arzătoare de gheaţă şi cu ochii lăcrimându-i de frig.
După ce fâcu cinci paşi, piciorul ei stâng se izbi de ceva.
Ceva moale.
Se lăsă în genunchi, îndepărtă zăpada de pe obiectul care zăcea acolo şi scoase un ţipăt când atinse cu degetele blana lui Storm.
Întrebările se porniră şuvoi în mintea ei în timp ce degetele îndepărtau toată zăpada de pe corpul lipsit de viaţă al animalului. Oare, ăsta fusese motivul pentru care ieşise Logan afară? Venise dinele până la uşa din spate, zgâriase lemnul şi apoi fugise când Logan deschisese?
Dădu la o parte şi ultimele fire de nea, şi se trezi în faţa făldi rupte a câineluâ, dislocată de la locul ei şi atârnând deschisă. Limba roz spânzura printre dinţi.
Nu era roz...
Roşie!
Mary Anne văzu petele roşii de pe zăpada care înconjura capul animalului şi simţi că-i vine să verse. Ce se întâmplase aid? Storm trebuia să fi atacat ceva sau pe cineva.
Ceva care îl atacase la rându-i şi-l ucisese.
Îl auzise, oare, Logan pe Storm lătrând, sau auzise chiar ultimul lui urlet de moarte înainte de a fi ucis de acel ceva care-l atacase?
— Logan? strigă ea încă o dată. Oh, Doamne! Logan!
Cauza morţii lui Storm trebuia să fie încă prin preajmă. Corpul câinelui nu se rădse încă, iar sângele din gură era încă proaspăt Nu putea să fie mort de mai mult de dteva minute!
Din ochi îi curgeau acum şuvoaie de lacrimi, în parte din cauza viscolului, în parte de pe urma groazei la gândul a ce se putea afla acolo, poate chiar la numai dţiva metri depărtare de ea. Poate acel ceva o mirosise deja şi era pe urmele ei acum. Mary Anne începu să dea înapoi, cu aceeaşi intenţie, însă, de a ajunge la gard şi apoi la siguranţa relativă a şopronului.
Se opri încă o dată. De data aceasta, printre lacrimi, zări obiectul care îi bara drumul înainte de a se lovi de el.
Din nou un strigăt îi ieşi printre buze, dar acum nu făcu nici un efort să şi-l mai oprească.
Un alt ţipăt ţâşni din ea dnd căzu în genunchi pentru a strânge la piept trupul neînsufleţit al fiului ei. Ţipătul i se transformă într-o tânguire de disperare când capul băiatului căzu pe spate, dezvăluind privirii maică-sii groaznica rană de lagât.
Strângând trupul fiului ei în braţe, Mary Anne începu să suspine. Durerea din suflet ameninţă s-o facă să-şi piardă minţile. Începu să se mişte pe loc înainte şi înapoi, legănându-l pe Logan în braţe, aşa cum proceda cu el când era numai un bebeluş.
Viscolul vuia în jurul ei, îmbrăcând-o cu linţoliu alb, dar Mary Anne nu mai era conştientă de nimic în afară de cumplita agonie de a-şi ţine în braţe copilul mort.
Era o agonie din care ea simţea că nu-şi va mai reveni.

* * *

Olivia Sherbourne îşi croia drum pe lângă banda şoselei şi încetinise până aproape de oprire, pregătindu-se s-o cotească pe aleea îngustă de acces către familia Stiffle, când le văzu maşina, o mică limuzină Subaru, făcându-şi, cu dificultate, loc către şosea. Opri camioneta şi aşteptă până ce Mark Stiffle ajunse în faţa ei, apoi coborâ geamul portierei, cât să poată vorbi cu el.
— Ne îndreptăm spre oraş, anunţă Mark, ridicându-şi vocea pentru a fi auzit.
— Tocmai veneam să văd ce faceţi! replică Olivia. O să vă descurcaţi cu maşina asta?
Mark dădu din cap.
— Am lanţuri la toate roţile!
— Bun! Atunci mă duc sus la El Monte s-o iau pe Mary Anne şi pe copii. O să ne adăpostim la mine acasă dacă n-apucăm să ajungem până în oraş!
Mark se uită în oglinda retrovizoare peste capul gemenilor, care se hlizeau emoţionaţi de perspectiva petrecerii unei nopţi cu prietenii în oraş, către şoseaua acoperită de zăpadă ce ducea spre ferma El Monte.
— Eşti sigură că o să reuşeşti? întrebă el îngrijorat.
Olivia încuviinţă.
— Eu o să mă descurc. Mary Anne, însă, e speriată de moarte şi telefonul i-a amuţit.
Ochii i se îngustară.
— Ai auzit de Frank Peters şi Tony Moleno?
Margaret Stiffle se aplecă peste bărbatu-său să audă mai bine. Olivia se uită la copiii de pe canapeaua din spate a micii limuzine. Când vorbi din nou, îşi coborâ cu o notă tonul vocii.
— Gillie spune că au murit. Iar Rick e prins în munţi.
— Iisuse! exclamă Mark. Ce dracu se întâmplă p'aici?
— Pun pariu că e Joey, ţâşni Michael Stiffle din spate. Pariez că mintea i-a luat-o complet razna!
Margaret se încruntă la fiul ei, dar Olivia preferă să nu ia în seamă acuzaţia băiatului.
— Nu cred că va descoperi cineva dintre noi ceva până ce nu se potoleşte viscolul. Aveţi grijă şi dacă vă lasă maşina rămâneţi în ea! Bine?
— Nu-ţi face griji în privinţa noastră, rosti Margaret. Ai grijă de tine!
Olivia dădu din cap, închise geamul şi le făcu semn cu mina gemenilor de pe bancheta din spate în timp ce Mark puse încet maşina în mişcare, ghidându-se după urmele lăsate de autovehicolul Oliviei. Introducând iarăşi maneta în viteză, doctoriţa porni din nou pe drum în sus. Constată că zăpada se adâncea pe măsură ce urca spre fermă.
Băgă maneta în treapta cea mai coborâtă de viteză. Motorul vui iar vehicolul începu să înainteze din nou ca un tanc. Mai avea încă un sfert de milă până la intrarea în fermă, mergând mai mult ghidată de serpentinele drumului, dedt de vreo posibilitate de a zări asfaltul dinainte, când simţi brusc cum roata din faţă, dreapta, iese în decor.
Îşi trecu instantaneu pidorul de pe pedala de acceleraţie pe cea de frână şi apăsă tare pe ea înainte de a reacţiona deprinderea de a şofa iarna.
Frânele blocară roţile. În consednţă, ele îşi pierdură aderenţa pe gheaţa formată sub stratul de zăpadă. Mişdndu-se lin, camioneta pivotă în jurul axului ei şi patină până ce ieşi complet de pe şosea.
Olivia îşi încleşta mâinile pe volan în timp ce maşina se mclină abrupt pe dreapta dnd ambele roţi de pe acea parte alunecară în şanţul adânc care urma paralel cursul drumului.
Vehicolul se opri brusc, aruncând-o pe Olivia peste volan. O clipă ea rămase nemişcată, înjurându-se printre dinţi pentru că fusese suficient de cretină să acţioneze frânele pe o ninsoare ca asta. Se decise, într-un târziu, că n-avea rost să mai piardă timp autoflagelându-se. Introduse maneta de viteze în treapta de mers înapoi şi încercă să urce terasamentul cu spatele, răsucind de volan spre stânga astfel ca botul maşinii să muşte din pământ şi să forţeze roata din dreapta să urce.
O clipă mai târziu, în şanţ se aflau trei din cele patra roţi ale camionetei. Furioasă, Olivia izbi cu pumnul bordul maşinii.
Ieşi din vehicol, se deplasă în faţa lui pentru a vedea cât de rău se împotmolise şi îşi dădu imediat seama că nu avea nici o şansă de a scoate camioneta de acolo fără ajutorul unui camion. Oftând dezgustată, se caţără înapoi în cabină şi apucă telefonul.
Ecranul nu avea nici o linie afişată pe el, ci numai două cuvinte: "Nu funcţionează", care îi dădură o senzaţie de chin insuportabil. La ce era bun lucrul ăla blestemat dacă nu funcţiona când avea nevoie de el?
Stătu aşa două minute, întrebându-se dacă era cazul să rămână în camionetă sau să meargă pe jos până la fermă.
Bunul-simţ îi spunea să rămână acolo, să dea drumul la motor cât să păstreze cabina încălzită şi să se asigure că nu se depune zăpadă sub ţeava de eşapament ca s-o blocheze. Ar fi fost culmea ca şoferul de pe plugul de deszăpezit s-o descopere moartă în propria ei maşină a doua zi.
Doar că se afla la numai un sfert de milă depărtare de El Monte. În plus, în decursul anilor urcase acel drum la pas de mii de ori. N-avea decât să urmeze asfaltul până ce ajungea la poartă. De acolo era uşor. Aleea de acces fusese tăiată prin pădure. Ca atare nu exista posibilitatea de a te rătăci.
În acelaşi timp, însă, o voce slabă dinăuntrul ei o avertiza că sute de oameni îşi pierduseră viaţa înainte în astfel de furtuni, procedând exact aşa cum avea ea de gând. Fuseseră chiar situaţii în care persoanele îngheţaseră până muriseră la jumătatea drumului dintre casă şi şopron.
Olivia era convinsă, însă, că vântul începea, în sfârşit, să se domolească. Chiar dacă s-ar fi dovedit că nu era aşa, zona aceasta nu era o întindere nesfârşită ca în câmpie, unde să nu găseşti pe o rază de sute de mile nici un copac pe care să-l foloseşti drept reper. Aici era Idaho, şi pădure exista pretutindeni. N-avea decât să meargă pe lângă ea şi ştia al naibii de bine că ar fi ajuns astfel şi legată la ochi până la fermă dac ar fi fost nevoie.
Hotărându-se, scoase o lanternă din compartimentul pentru mănuşi şi extrase carabina de la locul ei. Lăsă cheile în contact, îşi îmbrăcă mănuşile îmblănite, îşi strânse fularul în jurul capului şi al gâtului şi ieşi.
Porni la drum, cercetând fiecare pas pe care îl făcea cu piciorul şi dând zăpada la o parte pentru a se asigura că se afla încă pe asfalt.
Când se răsuci pe călcâie, văzu că era în mijlocul viscolului. Deşi nu putea fi la mai mult de cincisprezece metri depărtare, camioneta dispăruse în norul de fulgi de zăpadă.
Olivia Sherbourne avu senzaţia unei singurătăţi totale.

26

Vântul îngheţat care antrena zăpada începu în cele din urmă să pătrundă prin jacheta groasă, îmblănită, singura protecţie pe care o avea Mary Anne Carpenter împotriva viscolului. Când se simţi rebegită de frig, femeia reuşi, în sfârşit, să iasă din carapacea în care se retrăsese. Se uită la chipul lui Logan şi avu ciudata senzaţie că vede faţa unui străin.
Acolo nu era fiul ei. Nu putea să fie fiul ei! Era altcineva, altcineva care semăna numai cu Logan. Băiatul ei trăia încă. Trebuia să fie încă în viaţă. Iar ea îl va găsi.
Îl va duce pe copilul acesta — acest străin pe care ea refuza să-l recunoască ca fiind carne din carnea şi sângele ei — în şopron, iar apoi va continua să-l caute pe Logan.
Se ridică anevoie, împleticindu-se în timp ce se lupta să ţină cu braţele trupul acela cât mai aproape de pieptul ei Ceva dinăuntrul ei îi aminti să meargă contra vântului. Câteva momente mai târziu ajunse la gard. Se opri şi se sprijini de el o clipă, în timp ce corpul îi fu cutremurat de un imens suspin. O cuprinse un fior şi genunchii îi slăbiră. Se temu o secundă să nu se prăbuşească sub povara pe care o purta în braţe.
Şi de ce nu, în definitiv?
De ce să nu se abandoneze impulsului de a se întinde pe jos în zăpadă - care brusc i se păru a fi moale şi atrăgătoare ca o pătură călduroasă -, şi să nu doarmă? Nu pentru mult timp. Doar pentru puţină vreme, câteva minute. Să-şi acorde un răgaz până...
Până ce?
Până ce va muri!
Cuvintele o înfiorară, căci ştia categoric că ele exprimau adevărul.
Avea să moară dacă se întindea pe jos, chiar şi pentru o clipă.
Iar Alison va rămâne singură. Singură în casă, singură cu acel cineva care hălăduia pe afară, ascuns, undeva, în viscol.
Dar cine era? Cine bântuia pe afară, mascat de albeaţa orbitoare şi lovind cu sălbăticie, aşa cum îl omorâse pe fiul ei?
Un oarecare Shane Slater? Un om al cărui nume nu-l ştiuse până acum câteva minute?
Trebuie că ea se înşeală! Probabil că se agăţase de orice pai şi inventase o poveste pentru a se potrivi faptelor, dar mascând în acelaşi timp adevărul.
Joey?
Era, oare, posibil ca propriul ei fin să fi făcut asta?
Încercă să-şi imagineze scena, dar mintea refuză să o ajute.
Şi totuşi...
Joey fusese afară în noaptea în care murise omul din camping.
Fusese afară şi în noaptea în care pierise Bill Sikes!
În plus, avea toate motivele să-şi fi urât tatăl.
În minte îi apărură câteva instantanee, câteva amintiri crude: Joey privind-o chiorâş, explodând brusc de parcă ar fi luat foc, cu o expresie întunecată şi înfricoşătoare în ochi.
Nu! Nu putea crede aşa ceva. Nu putea fi posibil! Era numai un băieţel! Cu toate astea, deşi încercă să-l respingă, gândul rămase acolo, refuzând s-o părăsească.
Dar trebuia să fie altcineva! Bărbatul din colibă... chiar dacă întreaga ei ipoteză era greşită, acolo sus, în munţi, era cineva, pe care Frank Peters şi Tony Moleno îl urmăriseră toată ziua!
Dar dacă nu era vorba despre nici un om? Dacă nu exista nimeni?
În fond, nu-i spusese nimeni nimic despre asta; nici măcar şeriful!
Dacă Joey fusese cel care descoperise coliba cu ani în urmă şi-l dusese pe Rick Martin acolo pentru a se proteja?
Era el, oare, capabil de aşa ceva?
N-avea de unde să ştie cu precizie. Nu putea şti de ce anume era Joey capabil şi nici măcar la ce se gândea el. Nu-l cunoştea, de fapt, absolut deloc!
Dar dacă era Joey, care era următoarea victimă?
Alison?
Ea însăşi?
El se putea găsi oriunde. Poate era deja pe urmele ei, dându-i târcoale în timp ce ea se sprijinea de gard cu putere, de parcă lemnul singur era în stare s-o protejeze. Autoîncurajându-se, se sili să elimine spaima din ea. Simţi un fior de energie străbătându-i corpul. Gata!
Indiferent dacă afară se afla Joey sau altcineva, ea nu se va lăsa pradă atât de uşor. Va supravieţui.
Şi ea, şi Alison vor supravieţui!
Porni repede la drum, cu pasul mai ferm, ghidându-se după gard, înspre şopron. Ajunse curând acolo. Strânse cu putere corpul lui Logan şi se luptă cu zăvorul uşii. Degetele îi degeraseră aproape de pe urma frigului.
"Înăuntru", îşi zise ea. "Trebuie să-l duc înăuntru. Nu pot să-l las aici. Nu pot să-l părăsesc ca să-l îngroape furtuna în zăpadă!"
Zăvorul cedă, în sfârşit. Mary Anne trase cu putere de uşă, obligând-o să se deschidă, în ciuda nămeţilor, atât cât să se strecoare înăuntru.
Înconjură cu privirea spaţiul întunecat al şopronului. Auzi unul din cai fornăind uşor. Ducând cadavrul lui Logan cu ea, trecu grăbită pe lângă boxele ocupate de cai şi deschise zăvorul de la al patrulea. În acel loc îl descoperise pe Joey cu câteva nopţi înainte dormind pe un pat de paie. Lăsă, acum, cu blândeţe trupul lui Logan pe podea şi îngenunche lângă el. Îşi puse mina pe obrazul lui rece şi se uită fix la chipul lui. Dacă n-ar fi existat rana cumplită din gât, aproape că-şi putea închipui că băiatul doarme şi se poate trezi în orice clipă.
Dintr-o dată, caii începură să se agite iar Buck, în grajdul alăturat, necheză puternic. O clipă mai târziu, Mary Anne auzi un sunet în spatele ei. Răsucindu-se, zări cum se mişcă zăvorul din fier forjat al uşii care făcea legătura directă dintre şopron şi pajişte. Îşi dădu seama atunci care era motivul spaimei cailor.
Afară era cineva care încerca să intre!
Joey!
Trebuia să fie Joey!
Nu! Cailor nu le fusese niciodată frică de Joey.
Creatura de afară slobozi un urlet îngrozitor. Inima femeii începu să bată cu putere. O cuprinse din nou panica. De data aceasta nu mai avu puterea s-o stăvilească şi să-şi recâştige controlul de sine. Ieşi în fugă din grajd. Picioarele tropăiră în goană pe duşumeaua de lemn a şopronului, în drumul lor spre uşă. Ajunsă acolo, Mary Anne se opinti s-o deschidă contra vântului care o închisese, apoi zbură afară, nesimţitoare la furtună şi la zăpadă, cu unicul scop de a ajunge la securitatea casei.

* * *

Urletul nepământesc se ridică peste vuietul vântului suflând printre copaci, apoi se stinse, redus la tăcere de vârtejurile de zăpadă. Olivia Sherbourne se opri pe loc Un fior violent îi scutură corpul şi pielea i se zbârli toată, de spaimă, în timp ce ţipătul se pierdea în viscol.
Nu era un ţipăt omenesc, dar nu semăna cu vreunul de animal auzit de ea.
Nici măcar pisica sălbatică, care se auzea din când în când, nu scotea sunetul ăsta cumplit, ce răsuna de-a latul văii, acea notă stranie de durere, pe care Olivia o descoperise într-un singur ţipăt scurt.
Durere şi furie.
Fusese ca şi cum fiinţa care emisese sunetul se încărcase într-atâta de emoţii încât le redusese în final la un singur urlet comprimat de frică, confuzie şi mânie.
Brusc, Olivia avu revelaţia momentului în care mai auzise un strigăt identic.
Se întâmplase cu multă vreme în urmă, cu mult înainte de a se fi stabilit în vest. Închinase un apartament lângă un spital de boli mintale, atrasă fiind de chiria ieftină. Nu i-a trebuit mult ca să descopere de ce era chiria atât de coborâtă. La nici o săptămână după ce s-a mutat, a început să audă ţipetele venind din instituţia alăturată. Privind pe fereastră a văzut o terasă cu o balustradă înaltă la etajul patru. Deşi era mijlocul iernii şi temperatura era apropiată de zero grade Celsius, pe terasă se afla o femeie.
Cu părul despletit, purtând numai un balonzaid peste cămaşa de noapte, femeia strângea cu degetele metalul rece al balustradei, ca un animal în cuşcă. Buzele îi erau strâmbate într-o grimasă de durere iar din plămâni îi ieşea un plânset chinuit, care-i exploda pe buze cu acelaşi amestec de teroare şi de frică pe care Olivia îl auzise purtat de furtună în valea Sugarloaf.
Un ţipăt inuman şi totuşi scos de ceea ce era, sau fusese odată, o fiinţă umană.
În minte, îi răsună încă o dată avertismentul lui Gillie Martin: "Acolo sus se petrece ceva îngrozitor."
Ceva care ucisese cel puţin patru persoane.
Acei ceva nu se mai ascundea în sălbăticia munţilor, ci coborâse în vale.
Olivia aruncă o privire în jurul ei. Deşi simţea cum vântul începuse, în sfârşit, să slăbească, ningea încă abundent iar pulberea albă spulberată de pe sol se amesteca cu fulgii proaspeţi cernuţi din cer pentru a-i reduce ei vizibilitatea la numai câţiva metri. Simţi un junghi de spaimă când avu senzaţia că tot acel univers alb se închidea în jurul ei.
Dacă fiinţa aceea chinuită îi prinsese deja mirosul şi se apropia de ea, căutând-o?
Lăsă, hotărâtă, frica la o parte. Acel ceva care se afla prin zonă nu putea fi mai conştient de prezenţa ei decât fusese ea de cealaltă prezenţă cu numai câteva secunde înainte.
Se întrebă, în timp ce urletul îi răsună încă o dată în minte, dacă acela care îl scosese putea fi conştient de altceva decât de gratiile propriului creier sau dacă nu cumva acea fiinţă era, după cum îi răsunase ţipătul, prinsă în capcana unui iad din care nu mai putea ieşi în vecii vecilor.
O rafală de vânt o izbi din plin. Olivia porni din nou la drum şi ajunse, în sfârşit, la coloanele de piatră care marcau intrarea în ferma El Monte. Imediat ce trecu pe sub portalul de vite, însă, frica o cuprinse din nou, căci aleea pietruită îngustă, de acces spre casă, şerpuia printre copaci înalţi ale căror trunchiuri erau înconjurate de lăstăriş des, ce putea adăposti oricând acea fiinţă ce ţipase aşa de straniu cu numai câteva minute înainte.
În aceste condiţii, ea nu avea la dipoziţie decât o secundă sau două pentru a se pregăti de apărare în faţa unui atac prezumtiv.
În consecinţă, îşi luă arma de pe umăr, dădu siguranţa la o parte şi introduse cartuş pe ţeava.
Ţinând arma cu ambele mâini, continuă să înainteze încet pe alee, trudind din greu împotriva furtunii, cu senzaţia că pădurea se închidea peste ea ca o cuşcă imensă.
Nu făcuse mai mult de trei paşi când auzi ceva mişcându-se în pădure, undeva la stânga ei. Se răsuci şi ridică arma, dar nu-i apăru nimic în raza vizuală.
Nimic altceva în afara cortinei albe, groase, învârtejindu-se în faţa ochilor ei, aproape orbind-o în timp ce ea mijise ochii ca să vadă cauza acelui zgomot.
Când îl auzi din nou, mai aproape de această dată, dar nu fu capabilă nici acum să vadă sursa, se întoarse şi plonjă în pădure. Hotărârea de a nu părăsi aleea se evaporase în faţa creaturii nevăzute.
Până când căprioara, care fusese deranjată de trecerea femeii, ieşi pe alee şi se îndreptă spre şosea cu o serie de sărituri arcuite şi graţioase prin zăpadă, Olivia dispăru în viscol, deja rătăcită.

* * *

Mary Anne dădu buzna prin uşa din spate, o închise trântind-o în spatele ei şi începu să se lupte cu închizătoarea cu degetele ei amorţite. Tremurând toată, se răsuci şi puse lanţul, apoi se zgâi afară, prin albeaţa orbitoare.
Se mişcase ceva acolo?
Fusese vreo mişcare afară, la limita razei vizuale, care dispăruse înapoi, în ascunzişul ninsorii înainte de a apuca ea s-o distingă clar?
— Ce e, mami? întrebă Alison cu voce tremurătoare. Unde-i Logan? Ce a fost sunetul ăla?
Mary Anne simţi cum i se umplu ochii de lacrimi când Alison menţiona numele fratelui ei. Refuză, însă, să le dea drumul. Refuză să accepte acea clipă ca fiind cea potrivită pentru a încerca să-i explice fetei că fratele ei era mort.
— Nu ştiu, rosti ea, punându-şi braţele pe piept şi sprijinindu-se o clipă de uşă pentru a se reculege. Afară e ceva, Alison. Am crezut că tocmai am zărit acea fiinţă.
Îşi aminti brusc de sângele care-i pătase hainele şi pe care Alison l-ar fi zărit imediat ce s-ar fi întors cu faţa spre ea.
— L-a ucis pe Storm, Alison. Zace acolo, în curte. Eu... Vocea i se stinse. Se răsuci, în sfârşit, înspre fie-sa. Alison se holbă o clipă la ea. Mary Anne înţelese că, în ciuda vorbelor şi a hotărârii de a nu-i dezvălui fetei ce i se întâmplase lui Logan, tragedia i se citea limpede pe faţă.
Ochii fetei se umplură de lacrimi. Clătină din cap, ca şi cum i-ar fi fost imposibil să accepte adevărul înscris pe trăsăturile mamei ei. Mary Anne se îndreptă spre Alison, o înconjură cu braţele şi o strânse la piept.
— Nu spune nimic, şopti ea. Nu acum. Dacă spui ceva mă voi prăbuşi. Nu mai putem face nimic pentru el, iubito. Absolut nimic.
— Oh, mami, gemu Alison.
Simţea un nod imens în gât.
— Ce se petrece? Ce o să facem?
— Nu ştiu, oftă Mary Anne.
Sesiză brusc cu coada ochiului o mişcare fulgerătoare. Cind se întoarse să privească mai bine, zări ceva licărind la fereastra de deasupra chiuvetei.
O faţă...
De fapt nu o faţă... În orice caz nu o faţă asemănătoare cu cele văzute de ea în viaţa ei.
Vedenia dispăru înainte ca ea să conştientizeze ce văzuse. În memorie îi rămase, însă, imaginea unei perechi de ochi, chiar dacă se uita acum la o fereastră goală.
O pereche de ochi înguşti, feroci şi strălucitori, reflectând lumina din bucătărie.
— Ajută-mă, rosti Mary Anne, pe un ton care exprima o urgenţă. O împinse pe Alison de lângă ea.
— Nu pune nici o întrebare şi fă ce-ţi spun eu.
Trase de scaunele de la masa masivă din stejar, apoi împinse tăblia din lemn către uşă.
— Ajută-mă!, strigă ea.
Vocea ei ascuţită străpunse frica şi durerea care o paralizaseră pe Alison şi o readuse pe fată la viaţă. Se duse lângă maică-sa şi o ajută să ridice masa, ca un scut, în faţă uşii.
— Ce e, mamă?, se tângui Alison. Ce e afară?
— Nu ştiu, răspunse Mary Anne cu voce tremurătoare. Am văzut... Ceva ne privea pe fereastră, Alison. Abia l-am zărit, dar...
Se scutură ca de un fior de frig, amintindu-şi acele două tăieturi îngrozitoare care ţineau loc de ochi, aţintind-o.
— Oh, Doamne! N-o să ţină!
Gândi cu febrilitate, încercând să găsească ceva, orice, care să poată împiedica fiinţa de afară să intre în casă. Erau prea multe uşi, însă, şi prea multe ferestre.
Arma!
— Haide! ţipă ea.
Se întoarse şi zbură din bucătărie. Alergă prin sufragerie şi living, ajunse în bibliotecă. Se încurcă puţin cu uşa de la rastelul armei, apoi îşi aminti că acesta era încuiat.
Cheia!
Unde era cheia?
Se duse ca o nălucă la birou şi smulse sertarul din mijloc cu suficientă forţă ca acesta să iasă complet din locaş. Dintr-o dată, conţinutul lui se revărsă pe podea. În jurul picioarelor ei se revărsă o întreagă mulţime de stilouri, creioane, agrafe de birou şi alte mărunţişuri, care fuseseră colecţionate în decursul timpului în sertar. Căzu în genunchi, răscoli prin harababura aceea cu degete tremurătoare şi găsi, în sfârşit, ceea ce căuta.
— Deschide-l! ţipă ea către Alison, aruncându-i cheia. Trase cu febrilitate de celelalte sertare, căutând cutia cu cartuşe pe care o pusese bine după ce Olivia îi predase lecţia de tir.
Găsi cutia şi o deschise. Făcu ochii mari când văzu că rămăseseră numai două cartuşe. Le culese dinăuntru, aruncă cutia goală şi se grăbi să i se alăture fetei. Smulse arma din rastel de îndată ce fata reuşi să deschidă uşa.
— Ce-o să se-ntâmple, mami? întrebă Alison în timp ce Mary Anne se chinuia cu arma.
Din minte îi dispăruseră instrucţiunile Oliviei referitoare la modul de încărcare al carabinei.
— E-n regulă, încercă Mary Anne s-o liniştească, deşi vocea îi tremura. O să fie bine!
O clipă mai târziu degetele ei găsiră siguranţa care deschidea magazia. Strecură cele două cartuşe înăuntru, închise magazia şi armă carabina.
— Mai pune nişte lemne pe foc, Alison, rosti ea, cu toate că era conştientă că dinţii îi clănţăneau şi corpul îi era scuturat de fiori, mai mult de pe urma fricii decât a frigului.
Alison porni spre cămin dar încremeni. Culoarea din obraji îi dispăru subit când se holbă la fereastră.
Mary Anne urmări privirea fetei şi îngheţă.
Zgâindu-se înăuntru, acei ochi, văzuţi de ea cu câteva minute înainte în bucătărie, o urmăreau pe ea şi pe Alison cu atenţie. Acum era vizibil clar şi restul feţei.
Trăsături grosolane, ochi înfundaţi adânc în orbite, strălucind ca şi cum ar fi fost iluminaţi din interior de o sursă de energie.
Masa încâlcită de păr, glazurată acum de zăpadă.
Omul avea pieptul gol. Mary Anne îi putea vedea muşchii încordaţi ai braţelor şi umerii puternici.
Dintr-o dată pricepu.
Nu Storm îl ucisese pe Logan.
Copilul ei trecuse în nefiinţă din pricina acelei creaturi diavoleşti care stătea afară, în faţa ferestrei, indiferent la furtună şi uitându-se chiorâş la ea cu ochii plini de o furie dementă ce-i îngheţa ei sufletul.
Ridică arma, îşi înfipse ferm patul ei în umăr, apoi apăsă, cu arătătorul mânii drepte, butonul ce declanşa luneta cu laser.
Faţa dispăru de la fereastră cu o clipă înainte ca lumina roşie să pornească şi fascicolul ei să străpungă furtuna de afară.
— Cine e? se tângui Alison, dându-se înapoi pentru a se chirci lângă peretele opus ferestrei. Ce vrea?
Mary Anne nu-i răspunse. Ţinu în continuare carabina cu ţeava aţintită spre fereastră, dar într-un târziu, cum acel chip nu reapăru, lăsă arma în jos.
— Nu ştiu, şopti ea. Nu ştiu.
Se îndreptă istovită spre cămin, luă un buştean din coşul cu lemne şi-l aruncă pe grătarul cu jar scânteietor.
Flăcările ţâşniră imediat în sus, înconjurând lemnul proaspăt care începu să pârâie.
O clipă mai târziu se auzi o bocănitură în uşa din faţă. Alison făcu ochii mari. Veni lângă maică-sa şi se lipi de ea.
Bocănitură se repetă, apoi urmă o lungă tăcere. Mary Anne simţi că pulsul i-o ia la goană şi crezu că-şi aude tunetul bătăilor inimii. Tocmai era pe punctul de a face un pas către uşa livingului când se auzi un troznet îngrozitor, urmat de un zgomot de sticlă sfărâmată.
— A spart uşa! strigă Alison. E în casă!
— Nu te mişca! îi comandă Mary Anne. Stai locului nemişcată.
Ridică din nou carabina, o îndreptă către uşa dinspre living şi apăsă butonul lunetei cu laser.
Pe peretele îndepărtat al livingului apăru o mică pată roşie strălucitoare, cu marginile tăiate parcă de un diamant, şi asta în ciuda luminii din cameră.
Se auzi un foşnet, apoi un mormăit.
Pe podeaua încăperii apăru o umbră. Mary Anne se concentra asupra ei, observând-o cum îşi schimba forma pe măsură ce omul care o arunca se deplasa uşor spre uşa de la bibliotecă.
Privirea ei surprinse o mişcare în spatele uşii. Mută arma spre dreapta, atingând în acelaşi timp trăgaciul.
Carabina bubui. În peretele ce separa biblioteca de living apăru o gaură. În acelaşi timp, de dincolo se auzi un urlet de durere. Imediat după aceea, în cadrul uşii îşi făcu apariţia individul.
Pieptul îi era acoperit cu sânge, iar în mâna stângă strângea zona din abdomen în care se înfipsese glonţul ce traversase zidul. Omul porni către ele, clătinându-se, cu mâna dreaptă întinsă înainte şi cu unghiile ca nişte gheare despicând aerul.
În ciuda panicii pe care o simţea, Mary Anne introduse al doilea cartuş pe ţeava, ridică arma şi apăsă încă o dată pe comutatorul de pornire a laserului. Razele roşii ţâşniră imediat şi se centrară pe stomacul bărbatului.
Ţinându-şi respiraţia, Mary Anne apăsă din nou trăgaciul.
Bubuitul carabinei umplu încă o dată încăperea. Femeia simţi cum patul armei o izbeşte în umăr datorită reculului, dar reuşi să-şi păstreze echilibrul.
Făcu ochii mari când încărcătura mortală, nestânjenită de peretele bibliotecii, pătrunse în stomacul lui, dându-l de-a berbeleacul pe spate. Din rană, sângele izbucni în cascadă, dar omul păru să nu ia în seamă asta. Se sprijini de cadrul uşii. Răscoli camera cu privirea, de parcă ar fi căutat ceva, apoi începu să alunece către podea.
Picioarele îi cedară. Căzu brusc, rostogolindu-se pe spate.
Mâna dreaptă, care, numai o secundă mai înainte, o căuta pe Mary Anne, se îndreptă acum spre rana din abdomen, mişcându-se spasmodic, ca şi cum ar fi încercat să-şi bage la loc, prin pielea sfâşiată, intestinele ieşite afară.
Apoi ochii i se închiseră, trupul lui masiv se mai scutură o dată şi omul rămase nemişcat.
Mary Anne şi Alison se holbară şocate la acel trup, din care curgea încă sânge, şi care bloca acum accesul spre living. Nici una dintre ele nu se mişca şi nici una nu îndrăzni să respire.
Timpul încremenise pe loc.
Afară vuietul viscolului se estompase. Treptat, treptat, se stinse.
O cumplită tăcere invada casa.

27

— C-cine e? murmură Alison.
Tremura din tot corpul în timp ce se uita îngrozită la bărbatul întins pe jos care bloca uşa dinspre living.
Mary Anne deschise gura să zică ceva, dar nu putu scoate nici un sunet.
Simţi cum îi slăbesc genunchii. Inima îi bătea încă nebuneşte, dar reuşi, încet-încet, să revină cu respiraţia la normal.
O făcuse.
Ucisese, cu adevărat, un om.
Stomacul i se revoltă, dar ea refuză să vomite.
"Nu e om", îşi spuse ea.
"Chiar dacă are un nume, fie şi Shane Slater, asta tot nu-l face om, ci un monstru."
Era un monstru mânjit cu sângele fiului ei.
Ăsta îl ucisese pe Logan. Această... această creatură, al cărei cadavru zăcea împrăştiat pe podea, îi omorâse copilul.
Înţelese acum totul.
Pe monstrul ăsta trebuia să-l fi zărit Logan.
Oare de câtă vreme stătea afară, bântuind în jurul casei sub acoperirea viscolului?
Asta fusese prima dată când venise acolo?
Ştia, însă, prea bine care era răspunsul.
Acest... lucru fusese cel care îngrozise caii în şopron şi care îl pusese pe Bill Sikes să caute prin noapte sursa spaimei lor.
O scutură un fior de groază când se gândi la cât de des hălăduise el, probabil, prin curte, ascuns de bezna nopţii, zgâindu-se prin ferestre şi observându-i.
Spionându-i.
Oare fuseseră ei vreodată la adăpost de privirea iscoditoare a acelor ochi cât timp stăteau în bibliotecă sau în bucătărie?
Şi ce căuta el oare?
În subconştient, Mary Anne ştia însă de ce se afla el acolo. Uitându-se cu atenţie la el, deveni sigură de identitatea lui.
Era bărbatul a cărui fotografie o găsise de dimineaţă albumul cu fotografii al lui Audrey.
Recunoscu acum, fiindcă-l vedea în carne şi oase, asemănarea lui cu Joey Wilkenson, în ciuda deformărilor aduse chipului lui de viaţă şi de moarte.
Aceeaşi frunte bombată şi aceeaşi gură severă.
Urechile alipite de cap, deşi cele ale lui Shane Slater erau mari, chiar nefiresc de mari.
Ştia de ce venise el. Îl urmărea pe Joey.
Îşi urmărea fiul.
Dar ce dorise în noaptea asta?
Oare venise să le omoare şi pe ele şi să-l ia pe Joey cu el? Sau fusese altceva, ceva pe care ea nu-l va ghici niciodată?
Făcu un pas către el şi se uită fix încă o dată la chipul lui contorsionat. Ochii lui păreau că o aţintesc de parcă el ar mai fi trăit încă.
Nebun!
Arăta ca un nebun. Mary Anne ştia că aşa trebuie să fi fost ca să trăiască sus în munţi an după an, supravieţuind ca să-şi vadă copilul cum creşte ca fiu al altui bărbat.
Reuşi în sfârşit să-şi regăsească glasul.
— E omul din colibă, răspunse ea abia acum întrebării fetei.
Vocea îi răsună cu putere în tăcerea cavernoasă care se lăsase peste locuinţă o dată cu încetarea vântului. Trebuia s-o informeze pe Alison, oare, că el era şi tatăl lui Joey?
Nu.
Cel puţin nu acum.
— Probabil că l-au gonit până aici, zise ea evitând restul întrebării fetei.
Cu un efort, Mary Anne reuşi să-şi relaxeze mâna care ţinea arma. Degetele strânse o dureau de pe urma forţei cu care strânsese cauciucul dur al patului puştii.
— Trebuie să-l scoatem de aici.
Alison căscă ochii de frică, dar nu zise nimic. Gura i se uscase brusc la ideea de a fi nevoită să atingă acea chestie oribilă, care sângera, de pe podea.
Mary Anne sprijini puşca de căminul de piatră şi făcu, eătând, un pas către corpul mătăhălos al lui Shane Slater, apoi se opri.
Dacă nu murise?
Înconjură încăperea cu privirea, căutând o altă armă decât carabina goală. În cele din urmă zări vătraiul de aţâţat focul, o tijă masivă şi neagră din fier forjat, al cărei capăt era îndoit în unghi drept. Vârful acestui capăt fusese strunjit până la dimensiunile unui vârf de cui. Cu mâna tremurândă, se întinse şi luă obiectul din cârligul lui de sub poliţa masivă a căminului.
— Ajută-mă, Alison, şopti ea, pornind din nou spre trupul căzut al lui Slater.
Îşi simţea picioarele cântărind tone, ameninţând să cedeze la fiece pas.
— Pentru numele lui Domnului, Alison, nu pot face asta singură!
— Mami, eu...
— Ajută-mă!!! ridică tonul Mary Anne.
Nota ascuţită din vocea maică-sii pătrunse prin ceaţa care se strânsese în jurul creierului fetei.
Încet, forţându-se la fiecare pas, Alison se îndepărtă de cămin şi porni spre maică-sa.
— C-ce o să facem cu el?
— Îl ducem afară, răspunse Mary Anne. Suntem înzăpezite aici, Alison. N-o să putem ieşi până nu vine cineva după noi şi nu putem sta aici cu...
Ezită, căutând un cuvânt mai bun, dar nu găsi nimic.
— ... cu asta! Trebuie să mă ajuţi să-l scoatem afară!
Alison dădu, tăcută, din cap. Se duse lângă maică-sa, rămânând cât putea de departe de pata de sânge care continua să se întindă pe podea.
— C-cum? întrebă ea. Cum o să-l mutăm din loc?
— Trebuie să-l tragem, replică Mary Anne. Dacă luăm fiecare de un braţ...
O trecu un fior la gândul de a se atinge de cadavrul însângerat. Ce alternativă avea, însă? Dacă l-ar fi lăsat acolo, chiar dacă l-ar fi acoperit, n-ar fi putut rezista nopţii lungi care o aştepta. Când ar fi găsit-o ceilalţi, probabil că ar fi descoperit-o chircită pe podea, bolborosind tot felul de cuvinte fără sens, cu mintea plecată de mult în altă lume. Chiar şi aşa, simţea acum că începe pe undeva să cedeze şi dorea cu disperare să se abandoneze impulsului de a urla după ajutor.
Să urle, deşi ştia că nu o poate ajuta nimeni.
Erau singure, complet singure, iar afară zăpada continua să cadă din ceruri, înălţându-se tot mai mult cu fiecare minut care trecea.
Cit mai avea să treacă până ce le va putea veni cineva în ajutor ca să părăsească pentru totdeauna acest loc groaznic?
Nu putea şti.
Era conştientă numai de faptul că-şi va pierde minţile dacă nu scotea din casă acel corp al omului care-i ucisese fiul.
— Acum! îi porunci ea lui Alison cu voce spartă. Hai s-o facem şi să scăpăm o dată!
Se aplecă şi apucă de una din încheieturile mâinii lui Slater. Încă nesigură că va fi în stare să atingă ceea ce rămăsese din acel individ, Alison se forţă să se întindă spre cealaltă încheietură.
Degetele fetei mai aveau câţiva centimetri până la braţul bărbatului când acesta îşi înălţă, brusc, braţul şi unghiile sale ca nişte gheare se strânseră în jurul încheieturilor ei.
Alison ţipă, iar Mary Anne îşi dădu seama că se adeveriseră cele mai negre temeri ale ei. Slater nu murise. Ochii săi erau larg deschişi acum. Degetele se strânseră ca o menghină pe braţul fetei, unghiile intrară adânc în carnea ei, capul i se întorsese şi gura începu să i se mişte.
Mary Anne dădu drumul încheieturii pe care o ţinea şi se ridică. Simţi cum o cuprinde furia uitându-se fioros la chipul muribundului pe care-l crezuse mort deja. Imobilizată, Alison se holbă şi ea la faţa lui. Buzele lui se mişcau spasmodic, luptându-se să vorbească. Mary Anne strânse cu putere vătraiul. Îl ridică sus deasupra capului, cu capătul ascuţit ţintind direct fruntea bărbatului.
În timp ce vătraiul îşi începu traiectoria sa mortală, individul reuşi, în sfârşit, să articuleze câteva cuvinte:
— Îmi... pare rău, şopti el. Încercat să ... salvez... pe el...
Fură ultimele vorbe rostite de el. În timp ce le scotea, Mary Anne izbi din toate puterile ei. Înfipse vătraiul în ţeasta lui şi-i făcu creierul bucăţi.
Mâna lui îi dădu drumul fetei. Alison se uită în sus la maică-sa. Faţa îi era pământie.
— L-ai auzit? şopti ea, cu voce întretăiată de emoţie. Ai auzit ce-a spus?
Mary Anne lăsă vătraiul să cadă pe podea şi nu scoase nici o vorbă, dar clătină din cap când Alison repetă ultimele cuvinte ale mortului.
— Nu putea spune asta, rosti ea. L-a ucis pe Logan, Alison. El l-a ucis! Acum hai să-l scoatem de aici!
Convinsă că murise, Mary Anne se aplecă şi luă ambele braţe ale lui Slater, apoi începu să-l târască prin living şi sufragerie.
Alison găsi tăria să se ridice şi să-şi ajute mama abia când o auzi pe aceasta trăgând de masa care baricada uşa de la bucătărie. Cu toate astea, în timp ce cărau amândouă cadavrul afară, trăgându-l prin curte pentru a-l pune în afara vederii în spatele şopronului, Alison continua să audă în minte ultimele cuvinte ale omului.
El trebuie că l-a ucis pe Logan! Trebuia să fi fost el!
Numai că, undeva, afară se găsea şi Joey!
Vorbele lui Shane Slater fură înlocuite în mintea ei de cuvintele auzite de dimineaţă la şcoală.
"Pariez că Joey a făcut-o, rostise Andrea Stiffle. E nebun şi pun pariu că el a făcut-o!"
Dacă Andrea avea dreptate? Dacă Joey îi omorâse fratele, şi nu acest individ?
Un fior de groază o scutură când îşi dădu seama că ziua nu se sfârşise încă.

* * *

Joey Wilkenson îşi reveni încet din sumbra reverie în care căzuse după ce omul din colibă sărise din podul cu fân în curtea de dedesubt, dispărând brusc în viscolul şuierător. În urechi îi răsunară pocnetele armei de foc, dar, pe măsură ce se trezea, nu fu capabil să spună dacă ele fuseseră reale sau numai o plăsmuire a imaginaţiei lui.
În cele din urmă, pentru prima oară frigul muşcător al după-amiezii îl pătrunse. Începu să tremure şi atunci se îngropa în căldura relativă a stratului gros de fân de pe duşumeaua podului.
Se îngropa ca un animal care caută adăpost în faţa vitregiei naturii.
O clipă mai târziu, auzi un uşor ţipăt, apoi vântul începu să se domolească şi o voce din adâncul lui îi şopti că se întâmplase ceva.
Ceva îngrozitor.
Ieşi parţial de sub plapuma finului, dar rămase la distanţă de uşa deschisă a podului, căci instinctul îi dicta să rămână ascuns. Îşi apăsă ochiul pe o gaură din scândurile groase ale şopronului.
O clipă nu zări nimic. Pe măsură ce zăpada stârnită de vânt se reaşeza pe pământ, însă, casa începu să capete din nou contur. În timp ce privea, uşa din spate se deschise şi o siluetă ieşi afară.
Imediat, ea fu însoţită de alta.
Două siluete, ieşind cu spatele şi cărând ceva.
Un corp!
Corpul unui om care fusese în pod alături de el, care îi vorbise şi care îl atinsese.
Un om care prelinsese căe tatăl Iul
Oare putea fi adevărat?
N-avea cum să ştie cu exactitate, însă. În timp ce le privea pe Alison şi pe Mary Arme cum cărau cadavrul prin curtea înzăpezită, fiecare trăgând de unul din braţe, simţi cum o furie sinistră se ridică în el.
Îl uciseseră. Îl împuşcaseră de parcă n-ar fi fost decât un animal sălbatic al pădurii!
În timp ce mama şi fiica dădeau colţul şopronului, dispărând din raza sa vizuală, Joey se strecură complet afară de sub fin şi se îndreptă spre scară. O secundă mai târziu ajunse jos şi se furişă tăcut în camera anexă.
Găsi acolo haine. Era o îmbrăcăminte pe care maică-sa nu o mai considerase bună pentru şcoală şi o aruncase în şopron ca să aibă Joey ce să poarte când îşi îndeplinea treburile, până ce îi devenea prea mică sau până ce avea să se ponosească prea tare. Scormonind într-un cufăr dădu peste o pereche de blugi uzaţi, o flanelă pătată şi un pulover gros, ros la manşete.
Le îmbrăcă, apoi încălţă o pereche de pantofi cu o jumătate de număr mai mici decât purta el.
După ce termină de îmbrăcat, părăsi încăperea, şi se îndreptă tăcut către fundul şopronului, unde se afla o uşiţă care permitea ieşirea afară. Se opri lângă ea şi ascultă dar nu auzi nimic. În cele din urmă crăpă uşa şi se zgâi afară, în lumina palidă a după-amiezii.
În zăpadă, zăcea trupul inert al omului de pe munte, aproape de acoperişul sub care era depozitat tractorul.
Joey părăsi şopronul şi se deplasă încet, în tăcerea fulgilor care cădeau lin acum, către locul în care era întins Shane Slater.
Ajuns lângă el căzu în genunchi pentru a-i privi chipul.
Tatăl Iul
Încercă să nege. Încercă să-şi spună că nu putea fi adevărat.
Şi totuşi... Undeva în adâncul sufletului ştia că era adevărat. Ştiuse asta chiar înainte ca acel bărbat să i-o spună.
Shane Slater.
Numele rămăsese întipărit în memoria băiatului, deşi nu-l auzise pronunţat decât o singură dată.
De câtă vreme se urcase, oare taică-su în munţi?
Oare stătuse acolo toată viaţa, observându-l pe el?
Aşa făcuse.
Joey simţea că aşa era. O simţea în acel loc ascuns din adâncul lui unde se păstraseră zăvorite toate senzaţiile intime avute de-a lungul anilor.
Acum ştia de ce nu-i fusese niciodată frică de pădure şi de ce nu se temuse niciodată să hălăduiască singur prin munţi.
Tatăl lui, adevăratul lui tată, era şi el acolo, deşi Joey n-o conştientizase niciodată, asta.
Ştia acum şi de ce nu-şi făcuse niciodată prieteni şi nu se potrivise cu restul copiilor din Sugarloaf.
El era altfel!
De asta îşi petrecea atât de multă vreme singur sau cu animalele de la fermă.
Nu fusese de vină numai felul în care îl tratase tati. A fost dintotdeauna ceva dinăuntrul lui. Numai animalele nu-l evitaseră niciodată şi nu se comportaseră de parcă ar fi fost ceva în neregulă cu el. Ele nu-l obligaseră niciodată la tăcere, precum făcuseră copiii de la şcoală.
În plus, din câte îşi amintea, munţii îl chemaseră la sânul lor dintotdeauna. Îi stârniseră mereu o coardă sensibilă şi-i şoptiseră că ei erau cei cărora le aparţinea el de drept
Acum înţelese şi motivul.
Munţii erau locul în care se găsea tatăl lui cel adevărat, cel care stătuse acolo tot timpul şi-l supraveghease. Aşa îngenunchiat în zăpadă cum era acum, Joey începu să rememoreze momentele în care se sprijinea de fereastră, simţind o prezenţă stranie şi nevăzută cum ajunge la el şi încercând să reziste dorinţei nebune de a ieşi afară în noapte.
Acum ştia că acel bărbat se afla în acele momente acolo, pe lângă casă, ascuns în întuneric, atât de apropiat de el încât Joey mai că-l simţea fizic.
Fusese acolo tot timpul, priveghindu-l, iar la sfârşit, când soţul maică-sii începuse să-l bată, protejându-l. Iubindu-l.
Joey simţea şi acum atingerea mâinii acelui om pe obrazul lui şi iubirea care-l încălzise când se ghemuise lângă el.
Iubirea acelui om care îi era tată şi pe care el îl trădase.
Căci în acea zi îi arătase lui Rick Martin unde locuia tatăl lui şi îl condusese pe versantul muntos, permiţându-le lor să înceapă astfel vânătoarea lui spre vale.
Dar tatăl lui îl iertase.
Chiar după ce fusese vânat toată ziua, împins să plece de sub protecţia muntelui, el îl iertase.
Taică-su ştia că o să moară. Îi spusese, doar, că avea să moară chiar în ziua aceea.
Cu toate astea, el îl iertase.
Îl iertase şi îl iubise.
Întinzându-se să mângâie obrazul lui Slater, aşa cum acesta îl mângâiase mai devreme pe al lui, Joey deschise gura şi scoase un urlet sinistru de durere.
De durere şi furie oarbă.
Până la urmă, Joey devenise în totalitate fiul tatălui său.

* * *

Olivia Sherbourne auzi urletul spărgând liniştea ninsorii, îi auzi ecoul răsunând de-a latul văii, nemaifiind estompat de viscol. Brusc, sunetul încetă.
Era acelaşi gen de urlet pe care îl auzise şi înainte, aceeaşi eliberare inumană de durere şi chin, acelaşi plânset sfâşietor care făcea să-i îngheţe sângele în vene.
Oare trecuseră numai câteva minute de când îl mai auzise?
I se părea că trecuseră ore, nesfârşite ore, pe care şi le petrecuse prin zăpadă, căutând disperată vreun semn pe care să-l recunoască.
În orice caz, acum, că zăpada spulberată înainte de vânt începuse să se aşeze la loc, din albeaţa înconjurătoare se ivi ceva familiar.
La douăzeci de metri mai încolo se afla un pin cu coaja albă, unul dintre acei copaci bizari care nu semănau deloc cu arborii înalţi ce împădureau flancurile munţilor. Ramurile lui contorsionate se ramificau dintr-un trunchi noduros, iar mănunchiurile ciudate de ace, care semănau cu nişte frunze, strânseseră pe ele cantităţi mari de omăt, astfel încât copacul arăta de parcă ar fi fost acoperit în întregime cu smocuri mari de bumbac.
Recunoscu acest arbore. Îl văzuse de fiecare dată când urcase la fermă. Forma lui singulară îi atrăsese mereu atenţia când ieşea din aleea îngustă în luminişul larg dominat de casă.
În această după amiază, însă, se apropia de el dintr-o altă direcţie. Înţelese brusc ce se întâmplase. O luase spre nord, prin pădure, în loc s-o ia către vest, aşa că, în loc să meargă paralel cu sinuozităţile aleii, apucasede-a latul văii. Ştia de acum că şopronul şi construcţiile anexă se aflau chiar în spatele copacului, deşi nu le putea vedea încă.
Nu vedea, însă, nici creatura care emisese acel urlet, ale cărui ecouri se prelingeau încă de-a lungul văii. Îşi luă arma de pe umăr, verifică magazia ca să fie sigură că avea cartuş pe ţeavă şi porni spre construcţiile anexă ale femei. Când îşi dădu seama că nu se mai putea considera rătăcită, simţi că un val de energie o inundă. Pierise pericolul de a muri în furtuna de zăpadă. Ţinând carabina în poziţie de tragere, Olivia îşi croi drum printre nămeţi, deplasându-se cât de repede putea.

* * *

Îngenunchind lângă cadavrul tatălui său, Joey Wilkenson prinse din zbor un zgomot vag de zăpadă crănţănind sub paşi. Corpul i se tensiona. Adulmecă inconştient aerul, încercând să descopere ce fel de fiinţă se apropia de el.
Din gât îi ieşi un mârâit. Se ridică şi dispăru pe după colţul şopronului. Se ghemui la adăpostul unei mici magazii. Se puse pe observat şi pe aşteptat, cu toate simţurile în alertă.

* * *

Adăpostul tractorului era vizibil acum. Olivia îşi dublă eforturile. Ţelul ei final se zărea în sfârşit cu claritate. În spatele adăpostului, se afla şopronul, iar în spatele acestuia se putea vedea un colţ din casă. Mai avea de parcurs numai câţiva metri.
Se opri locului şi ochii i se făcură mari când văzu perechea de picioare care se ivea de după colţul adăpostului.
Era o pereche de picioare goale. Tălpile erau îngroşate de bătături iar încheieturile răsucite şi îndoite, terminate cu unghii încovoiate care semănau cu nişte gheare.
Pulsul Oliviei se acceleră pe nesimţite. Femeia schimbă drumul şi o coti către perechea aceea de picioare. O clipă mai târziu, se trezi în faţa unui cadavru.
Un cadavru care zăcuse în zăpadă şi din a cărui rană, imensă şi căscată, de la abdomen mustea încă sângele.
Doi ochi se uitau fix la ea, privind-o lipsiţi de viaţă din găvanele înfundate.
O altă rană profundă se căsca în fruntea omului, de parcă cineva îi înfipsese o ţepuşă în ţeastă după care o scosese, cu bucăţi de creier cu tot.
Olivia se uită ca atrasă de magnet la chipul omului. O cuprinse frica când acele trăsături contorsionate i se părură vag familiare.
Cu siguranţă, însă, că nu-l mai văzuse pe bărbatul acela. Altfel nu l-ar fi uitat niciodată, căci faţa avea un aer fioros, un amestec bizar de om şi de animal.
Un mârâit ameninţător îi întrerupse subit gândurile. Femeia încremeni. Fiecare muşchi al corpului i se încorda brusc. Se răsuci iute pe călcâie, ridicând în acelaşi timp carabina la umăr, ţinând cu stânga de magazie şi apăsând cu arătătorul drept pe trăgaci.
O secundă mai târziu, peste ea năvăli Joey Wilkenson, de la celălalt capăt al adăpostului tractorului. Corpul lui o izbi în spate cu suficientă forţă ca s-o arunce la pământ.
Carabina îşi slobozi singură încărcătura. Femeia îşi simţi umărul drept dislocat din articulaţie când patul armei o izbi în piept. Durerea năucitoare o făcu să ţipe. Încercă să se rostogolească şi să se elibereze de greutatea creaturii care o atacase.
Când încercă să se mişte, însă, simţi un braţ strecurându-se ca un şarpe în jurul gâtului ei. Presiunea exercitată de acesta îi tăie răsuflarea.
Trebuia să se mişte. Trebuia să facă ceva — orice! — pentru a se descotorosi de atacator. Se luptă. Braţul liber bâjbâi prin zăpadă. Din gât îi ţâşni un ţipăt ascuţit de durere şi teroare. Era prea târziu, însă. Durerea umărului drept îi epuiza deja energia, iar braţul drept devenise inutil în încercarea ei de a se apăra.
Nici nu mai fu conştientă de noua durere care-i asaltă corpul când Joey Wilkenson îşi înfipse dinţii în ceafa ei. Mintea ei începuse deja acea inevitabilă retragere în bezna moale şi lipsită de chin a inconştienţei.
Când îşi lichidă oribila muncă începută, şi când simţi că Olivia rămăsese nemişcată sub el, Joey se ridică.
Pe pulovărul lui licărea sângele proaspăt. Îşi şterse restul de sânge de pe gură cu mâneca.
Gâfâia. Privind cadavrul femeii pe care o cunoştea de mic, acel trup inert pe care tocmai îl răpusese, prin corp îi trecu un fior de căldură.
Se simţi puternic şi tare, energizat de omor. Nările i se dilatară când inhalară aroma de halucinogen a sângelui proaspăt. Înţelese acum, în sfârşit, cine şi ce era el.
Părăsind cadavrul femeii îşi croi drum prin nămeţii de zăpadă către gardul care separa curtea de câmp şi de pădurea din spate.
Sări peste gard cu o singură mişcare expertă şi se topi înspre pădure. Paşii săi iuţi îl purtau cu uşurinţă peste pajişte, curăţată practic de zăpadă de către vânt. Se opri să se uite înapoi abia când ajunse la marginea pădurii.
Casa era încă vizibilă prin ninsoare. Se uită fix la ea pentru o clipă, apoi se făcu nevăzut
Acea casă nu mai era căminul lui şi nici n-avea să mai fie.
De-acum înainte, casa lui va fi muntele, unde va trăi aşa cum trăise taică-său, ascunzându-se ziua de inamicii care locuiau în valea de dedesubt şi ieşind afară numai noaptea.
Ieşind să vâneze în întuneric.

28

Mary Anne se trezi încet. Ochii îi clipiră, orbiţi de lumina strălucitoare a soarelui care inunda livingul prin ferestrele dinspre est. Câteva clipe refuză cu obstinaţie să se deştepte fiindcă, o dată cu revenirea la realitate, îi revenea şi frica paralizantă care o imobilizase toată seara şi toată noaptea ce precedaseră această bizară dimineaţă însorită.
N-ar fi trebuit să fie plină de soare această dimineaţă. Ar fi trebuit să plouă pe rupte, dată fiind ninsoarea din ziua precedentă. Ar fi trebuit să plouă mărunt, cu picături mici care să cadă din nori plumburii, bătând darabana, ca un bocet trist, pe acoperişul casei.
O bucată de vreme, Mary Anne nu se mişcă din loc, ba chiar îşi închise pleoapele ochilor pentru a se proteja de lumina strălucitoare, ca şi cum prin simplul act de a refuza realitatea zilei dinainte şi-ar fi putut pretinde ei însăşi, pentru încă vreo câteva minute, că nu se întâmplase nimic în realitate şi că totul nu fusese decât un coşmar care refuza să-i părăsească mintea pe măsură ce ea revenea la realitatea în care adevărul era că Logan dormea în camera lui de sus, ca şi Joey.
Poate că şi Bill Sikes era pe punctul de a coborâ din cabana lui, tropăind prin zăpada scânteietoare pentru a se apuca de treburile lui.
Şi Olivia... poate că ar trebui s-o sune pe Olivia şi să o roage să vină la o cafea ca să-i povestească de visul cumplit pe care îl avusese în acea noapte.
Un vis în care se întorsese în casă cu Alison şi se cuibărise alături de fata ei în bucătărie, gândindu-se cu febrilitate la ce avea de făcut.
Auzise apoi un urlet înălţându-se de undeva din spatele şopronului. Sângele îi îngheţase în vene când se gândise că Shane Slater — pe care îl împuşcase, apoi îl ucisese cu vătraiul — reuşise cumva să învie. Se agăţase de Alison, strângându-şi protector fiica adolescentă de parcă ar fi fost încă un bebeluş, şi se uitase prin fereastră către furtuna de afară, cu groaza în suflet, în timp ce-l aştepta pe Slater să apară, cu abdomenul sfâşiat şi sângerând, cu pieptul mustind de sângele lui Logan şi cu o gaură, din care i se scurgea creierul, în frunte.
Ca un mort, şi totuşi încă în viaţă, venind inexorabil înapoi către casă.
Către ea. Către Alison.
Ştiuse că data viitoare când îşi va face el apariţia, ea nu se va putea apăra, nici pe sine şi nici pe fiica ei, deoarece curajul o părăsise, iar corpul, ca şi mintea, îi erau epuizate.
El nu venise, însă.
O tăcere cumplită urmase acelui urlet bestial de ură sălbatică. O tăcere care părea că se perpetuează la nesfârşit. Se auzise apoi o împuşcătură.
O singură bubuitură a unei carabine, al cărei ecou mugise din stâncă în stâncă sus deasupra munţilor, urmat la numai câteva clipe de un ţipăt de groază şi durere.
Ţipătul unei femei.
Ţipătul Oliviei Sherbourne.
Din clipa în care îl auzise, Mary Anne ştiuse de cine fusese el scos şi pricepuse, când ecourile lui se stinseră, că Olivia Sherbourne murise. O strânsese mai tare pe Alison, care-şi îngropase faţa la pieptul ei, dar nu scosese nici o vorbă. Continuase să privească fix afară, aşteptând să vadă ce avea să urmeze.
Îl zărise apoi pe Joey.
Apăruse de undeva din spatele şopronului, alergând peste câmp cu graţia unui animal tânăr. Mary Anne înţelesese că el fusese autorul uciderii Oliviei încă înainte ca el să se oprească la marginea pădurii şi să se întoarcă cu faţa spre casă.
În acea clipă, când el îşi lua rămas bun de la fostul lui cămin, petele roşii sclipitoare de pe pulovărul alb pe care îl purta îi confirmaseră adevărul amar. II observase tăcută cum se uita ţintă la casă, apoi cum se răsuceşte pe călcâie şi dispare în pădure.
După asta, Mary Anne pierduse noţiunea timpului. N-a-vea nici cea mai vagă idee cât mai stătuse în bucătărie, legănând-o cu blândeţe pe Alison şi aşteptând să-i treacă fetei groaza şocului şi ei propria frică paralizantă.
Cândva, la un moment dat se mutaseră în living. Prinseseră o pătură peste fereastra făcută bucăţi, prin care pătrunsese intrusul în casă, şi împrăştiaseră alte pături pe podea pentru a acoperi petele de sânge închegat care se întunecau la culoare şi se uscau repede.
Făcuse un foc în căminul imens de piatră din living. Se aşezară amândouă în tăcere pe canapea, Mary Anne în capul oaselor, iar fata ghemuită lângă ea, cu capul în poala ei. Nici una nu scosese vreo vorbă.
Priviseră amândouă fix flăcările pâlpâitoare.
Fiecare rumegase cele întâmplate în felul propriu.
Mary Anne nu era categorică în privinţa momentului când adormiseră şi nu putea spune dacă se lăsase sau nu noaptea când minţile şi trupurile lor istovite se abandonaseră inconştienţei.
Deschizând acum ochii şi renunţând la dorinţa de a se retrage în mrejele fierbinţi ale uitării din somn, deveni conştientă că nimic nu fusese un coşmar. Totul se întâmplase aievea.
Se întinse, cu muşchii protestând, apoi se eliberă de sub greutatea capului fetei, strecură uşurel o pernă sub obrazul lui Alison şi întinse o pătură peste corpul ei încolăcit. Jarul scânteia încă în cămin. După ce verifică telefonul, care continua să fie mort, Mary Anne puse trei buşteni pe foc, apoi folosi un burduf de piele tocită pentru a readuce flăcările lai viaţă, dându-le aer. În timp ce ele reveniră jucăuşe în sus, dansând printre buşteni, ea se duse la fereastră şi se zgâi afară în lumina limpede a dimineţii.
Ninsoarea nu contenise, probabil, toată noaptea, căci acum curtea era acoperită de o pătură de nea de aproape şaizeci de centimetri înălţime. Acoperişurile şopronului şi ale celorlalte construcţii erau şi ele învelite cu omăt. Zăpada se depusese în strat mare până şi pe marginea de sus a gardului. Suprafaţa orbitor de albă, licărind de pe urma cristalelor de gheaţă, era întreruptă într-un singur loc, de urme de căprioară. Ramurile copacilor care străjuiau pârâul gemeau sub încărcătura grea, căci frunzele lor, care abia începuseră să-şi schimbe culoarea, agăţaseră mult mai mulţi fulgi decât ar fi putut-o face ramurile goale.
Peste noapte, valea trecuse de la o toamnă timpurie la miez de iarnă. Mary Anne fu scuturată de un fior în timp ce admira feeria monocromatică. Îşi dădu seama brusc, însă, că acel fior provenea de la conştiinţa cumplitului adevăr care zăcea sub cortina de nea şi nu de la frigul de dincolo de fereastră.
— Mami? rosti Alison cu voce somnoroasă.
Mary Anne se întoarse să-şi privească fiica, care părea în acea dimineaţă, mult mai mică decât cei treisprezece ani ai ei.
— S-a întâmplat totul cu adevărat, nu-i aşa? continuă fata cu ochii plini de teamă şi cu faţa albă.
Mary Anne nu putu decât să dea din cap, incapabilă de a scoate vreun sunet.
— Ce-o să facem? întrebă fata. Mergem acasă? Ne înapoiem la tati?
Mami... tati...
Ieri dimineaţă, Alison o mai chema încă "mamă", cât despre taică-su trecuseră ani de zile de când îi spunea numai "tată". După teribila dramă din ziua precedentă, revenise la termenii din copilărie. Plină de afecţiune şi de milă pentru fata care era acum unica ei comoară rămasă, Mary Anne se întoarse la canapea, se aşeză şi îşi petrecu braţele în jurul ei.
— Nu ştiu ce vom face, iubito, zise ea moale. Nu ştiu decât că acum nu putem face nimic. Suntem înzăpezite iar telefonul nu funcţionează încă. Trebuie să aşteptăm să vină cineva să ne ajute.
— Şi dacă nu vine nimeni?
— O să vină, n-avea grijă. Va veni cineva să ne ajute de îndată ce se va putea.
Porni spre bucătărie. Ştia că trebuie să facă ceva, orice, înainte ca groaza nopţii trecute s-o cuprindă iar cu tentaculele ei.
Pregăti un ibric cu cafea şi se uită pe fereastră, peste câmp, către locul unde se făcuse nevăzut Joey în pădure.
Îi trecu un gând prin minte.
Dacă se va întoarce Joey?
Dacă se va întoarce băiatul şi nimeni nu va sosi în ajutorul lor?

* * *

Sus pe munte, Rick Martin se agită, apoi, încet-încet, se deşteptă. Toate oasele îi erau înţepenite de frig, dar reuşise să supravieţuiască nopţii. Focul mic, pe care îl înjghebase, se stinsese de mult. Îşi introduse mâna în buzunar şi căută cutia de plastic dur ce conţinea rezerva lui sărăcăcioasă de chibrituri. O găsi într-un târziu, o scoase şi îşi dădu seama că degetele îi erau prea amorţite pentru a deşuruba capul micului cilindru cenuşiu. Începu să şi le maseze, apoi îşi trase fermoarul jachetei şi-şi strecură mâinile înăuntru, cuibărindu-le la căldura subţiorilor. În timp ce degetele începură, încet, să se dezmorţească, iar mâncărimea cauzată de degerături să se potolească, privirea iscodi împrejurimile după ceva ce putea fi pus peste tăciunii negri care constituiau rămăşiţele stinse ale focului de peste noapte. Cu degetele chircite de durere începu, o clipă mai târziu, să rupă una din ramurile de copac pe care o folosise la înjghebarea unui pat. Strânse cu atenţie bucăţile la un loc, pentru a permite aerului să circule cât mai lejer printre acele umede de pin. Abia după ce se declară satisfăcut catadicsi să aprindă primul chibrit. Îl ţinu în centrul micii grămăjoare. Băţul arse până la capăt rapid. Câteva ace sfârâiră, începură să ardă, dar se stinseră când din chibrit nu rămăsese nimic altceva decât un ciot fumegând.
Focul reuşi să se înfiripe abia la penultimul chibrit. Îşi făcu mâinile pâlnie în jurul flăcării mici şi suflă peste ea uşor ca să se întindă printre ace. Riscă să mai adauge câteva lemne abia când focul începu să ardă zdravăn. Flacăra nu se stinse. Curând, Martin simţi căldura pătrunzându-i prin haine. Rupse restul ramurilor care-l ajutaseră, atât ca să-şi facă o pernă pentru a se proteja de solul tare, cât şi să-l izoleze faţă de zăpada care căzuse noaptea. Le puse pe toate pe foc până ce căldura deveni atât de intensă încât îl obligă să se ridice în picioare şi să facă un pas-doi înapoi. În cele din urmă se întoarse de tot cu spatele la el şi începu să dărâme bariera de zăpadă pe care o înălţase pentru a se proteja de vântul turbat din ziua precedentă. Zidul era mult mai gros acum decât cel construit iniţial. Cât timp suflase vântul, troienise toată zăpada. Baza zidului avea peste un metru grosime şi începea chiar de deasupra solului, însă omătul era moale. Ca atare, în câteva secunde Martin străpunse peretele eliberându-se astfel din mica peşteră în care înfruntase furtuna. Cercetă valea cu privirea şi văzu că era acoperită toată cu o pătură groasă albă. Singure colţurile de granit ale stâncilor rămăseseră golaşe. La mare distanţă sub el, abia vizibil, se afla orăşelul care arăta ca un cătun micuţ băgat într-un presse-papier de cristal, cu acoperişurile îngropate pe vecie sub un strat alb şi cu luminări strălucind întotdeauna în micuţe ferestre vopsite.
Îşi scoase emiţătorul din centură şi-i dădu drumul. În acea dimineaţă, lipsind viscolul generator de paraziţi, o auzea pe dispecera din Challis la fel de clar ca şi când ar fi vorbit cu ea la telefon.
— Gillie m-a sunat toată noaptea, îl informă aceasta. Dacă nu i te dau imediat cred că vine şi mă omoară, chiar dacă ar trebui să deszăpezească singură drumul. Isuse, Rick, tu crezi c-ar face aşa ceva?
— Mă rog, aici unde sunt eu zăpada are aproape un metru grosime. Cât de curând îmi poţi trimite un elicopter să mă ridice de aici?
— M-apuc de treabă imediat, promise femeia. Avem o posibilă identificare a omului pe care-l cauţi. Un oarecare Shane Slater care a evadat de aproape cincisprezece ani.
Înainte ca Rick să dea vreo replică, prin eter auzi vocea nevestei sale. I se sesiza de la o poştă uşurarea din suflet.
— Rick? Doamne, chiar n-ai păţit nimic?
— Cam nimic dacă nu te gândeşti că n-am mâncat, că am pierdut meciul de fotbal şi că am cam îmbătrânit ca să mai dorm pe un simplu pat de ramuri. Sunt în viaţă, însă, aşa că nu prea mă pot plânge, nu? Tu cum ai petrecut noaptea?
— Acum e bine, răspunse Gillie, numai că n-am dormit deloc. Sunt îngrijorată în privinţa Oliviei şi a Mary Annei Carpenter. Telefoanele lor s-au întrerupt şi singurul lucru pe care l-am aflat a fost acela că familia Stiffle s-a întâlnit cu Olivia în drumul lor spre oraş, ieri după-amiază. Ea le-a spus că se duce să-i ia pe Mary Anne şi pe copii ca să-i aducă acasă la ea.
— Atunci probabil că acolo sunt acum, o linişti Rick. Olivia ştie întotdeauna ce face.
Gillie ezită, întrebându-se dacă era cazul să-i povestească soţului ei depre celălalt amănunt care o îngrijora. Înainte de a se decide, subiectul fu atacat chiar de el.
— Te-ai uitat pe fereastra din spate? De acolo se vede coşul ei.
— Am făcut-o, răspunse Gillie. Nu e nici un fuior de fum. În plus, o ştii pe Olivia — nu s-ar eschiva să facă focul dacă are cu ce. Dacă ar fi fost în casă ar fi ţinut focul aprins toată noaptea.
Rick cercetă din nou valea şi văzu ceva care semăna cu o vagă şuviţă de fum înălţându-se din zona în care se afla casa Wilkenson.
— Cred că s-au adăpostit cu toţii în El Monte, anunţă el în radio.
În acel moment interveni dispecera.
— Rick, se pare că nu vom putea trimite un elicopter până la tine în mai puţin de două ore. Avem peste tot oameni -aflaţi la anaghie şi majoritatea lor au nevoie de ajutor medical. Poţi să mai stai liniştit o vreme acolo?
— Pot face mai mult decât atât, replică Rick cu voce aspră. Dacă m-am băgat aici în mijlocul unui viscol, atunci o să pot să ies naibii de aici şi singur, acum că s-a terminat.
— Rick, rămâi unde eşti! interveni Gillie cu un ton ridicat. Eşti norocos că eşti încă în viaţă, şi o ştii prea bine! Stai acolo până vine careva şi te culege.
Martin clătină din cap, în ciuda faptului că nu-l vedea nimeni.
— Nici o şansă! E mai bine să plec pe jos decât să atârn de o frânghie pe sub burta păsărilor ălora cu elice. Probabil că m-ar târâ printre copaci şi ar reuşi ei să mă omoare. Vorbim puţin mai târziu.
Închise emiţătorul înainte ca Gillie să mai zică ceva. Aruncă câţiva pumni de zăpadă peste focul muribund şi porni la drum. Îşi croi drum printre nămeţi până ajunse la marginea pădurii. Acolo deplasarea deveni mult mai uşoară de vreme ce o mare parte a zăpezii fusese prinsă de frunzişul des al copacilor de deasupra capului lui. În cea mai mare parte, solul era aici neacoperit. O luă înapoi pe drumul pe care venise, făcându-şi loc printre arbuştii de pe sol, până ce ajunse în locul în care îşi lăsase jeepul.
Dădu ocol vehicolului acoperit de zăpadă. Evalua situaţia şi ajunse în final la concluzia că avea cea mai mare şansă de a apuca pe calea pe care venise dacă putea să întoarcă automobilul. Îndepărtă omătul din dreptul ţevii de eşapament şi al portbagajului, şi-l ridică pe acesta din urmă. Găsi înăuntru, pe jumătate îngropat în mulţimea de obiecte diverse ce păreau că au o predilecţie de a se aduna acolo, setul de lanţuri, pe care îl ţinea tot timpul în spate, chiar şi când demonta jeepul pentru a-l curăţa, şi o lopată, pe care o căra special pentru situaţii ca aceasta. Partea cea mai dură avea să fie îndepărtarea unei cantităţi suficiente de zăpadă pentru a putea pune lanţuri la toate cele patru roţi. O dată ce acestea erau montate, restul era floare la ureche.
O oră mai târziu, după ce înjurase mai mult decât o făcuse în ultimele douăsprezece luni luate la un loc, cu pielea julită de pe cel puţin jumătate din degete, lanţurile erau fixate la locul lor. După ce mai dădu şi o parte din zăpada care înconjura maşina, Rick intră în ea şi încercă motorul.
Acesta se înecă de câteva ori, tuşi, apoi prinse să se învârtă împiedicat. Martin îl trată cu atenţie. Apăsă de câteva ori pe pedala de acceleraţie pentru a-l încălzi treptat. Poticnelile se transformară încet într-un tors constant. Dădu la maximum butonul de aer cald, apoi ţinu palmele în faţa ventilatoarelor până ce le simţi cum se dezgheaţă din nou. În cele din urmă verifică transmisia şi puse maneta de viteze pe mers înapoi. Jeepul începu să se deplaseze. Rick auzi crăntănitul rămurelelor sfărâmându-se în timp ce puntea din spate a maşinii părăsi drumul şi se afundă în lăstărişul dens. Când automobilul nu mai putu da înapoi, schimbă maneta pe mers înainte, răsuci de volan şi intră cu botul în tufişurile de pe cealaltă parte a îngustei alei.
După trei manevre de acest gen, Rick reuşi, în sfârşit, să întoarcă jeep-ul. Introduse maneta de viteze în treapta cea mai coborâtă. Ambala motorul şi vehicolul începu să-şi croiască drum prin zăpadă.
Treizeci de minute mai târziu, ajunse înapoi în camping, iar douăzeci de minute după aceea renunţă la jeep căci drumul părăsise umbrela protectoare a pădurii iar zăpada viscolită cu o zi înainte formase troiene de un metru şi jumătate înălţime. Întoarse maşina şi urcă înapoi pe drum până ce socoti că se afla în punctul cel mai apropiat de casa de la ferma El Monte. Tăie contactul şi abandonă maşina, căci oricum nu mai conta. Se afla acum în teritoriu cunoscut, la numai un sfert de milă de fermă. Dădu drumul emiţătorului, raportă poziţia lui şi o rugă pe dispeceră s-o anunţe pe Gillie din partea lui.
— Mi-ar place să-i comunic eu însumi, dar mă îndoiesc că ar vrea să vorbească acum cu mine. Te mai caut după ce aflu care e situaţia pe aici.
Îşi croi drum pe panta blândă către pârâu, deplasându-se cu repeziciune prin pădure. Găsi un vad să traverseze cursul de apă abia la o sută de metri în lateral faţă de direcţia pe care o urma. Ieşi, în sfârşit, din pădure şi se uită fix la casa ce se înălţa la mai puţin de patruzeci de metri depărtare.
Acoperit de zăpadă, Range Roverul era încă parcat în curte, iar din coş se ridica un fuior cenuşiu de fum.
Abia când privirea îi căzu pe pătura ce spânzura dincolo de fereastra spartă, în interior, îşi dădu seama că se întâmplase ceva rău, deşi casa arăta paşnică acum.
Opintindu-se prin zăpadă, ajunse în cele din urmă pe veranda din faţă şi ciocăni tare în uşă.
Neauzind nici un răspuns, bătu din nou. Tocmai era pe punctul de a părăsi veranda pentru a se duce spre uşa de la bucătărie când se auzi vocea Mary Annei Carpenter, tremurând clar, cu toată estomparea dată de uşa grea de lemn.
— C-cine e?
— Rick Martin, doamnă Carpenter! strigă şeriful. Aţi păţit ceva?
Uşa se întredeschise. Mary Anne se zgâi suspicioasă la el o clipă, apoi deschise uşa larg când îl recunoscu. După expresia de groază din ochii ei şi după faţa de un alb cadaveric, Rick intui că se întâmplase, cu adevărat, ceva tragic.
— Sunt morţi, rosti Mary Anne cu voce indiferentă.
Pe faţa palidă începură să-i curgă lacrimile şiroaie când îşi dădu seama că se putea abandona, în sfârşit, în siguranţă şocului prin care trecuse.
— Au murit toţi. Logan... Olivia... Slater... toţi sunt morţi. Toţi sunt morţi...
Rick intră în casă. O conduse cu blândeţe pe Mary Anne către bucătărie. Pe drum, îşi scoase din nou emiţătorul de la brâu.
— Sunt la El Monte, anunţă el. Am nevoie de ajutor. De ajutor mult. Trimite un plug până aici sus. Acum! S-ar putea să fie trei morţi.
Când ajunseră în bucătărie, Rick o văzu pe Alison. Fata avea faţa la fel de palidă ca şi maică-sa. Stătea la masă, cu un pahar neatins de suc de portocale în faţa ei. Rick aruncă o privire de jur-împrejurul camerei, apoi se întoarse spre Mary Anne.
— Unde-i Joey? se interesă el.
Mary Anne se uită o clipă la şerif, apoi se răsuci spre fereastră şi spre vârfurile munţilor care se înălţau, undeva, sus de tot deasupra văii.
— S-a dus, şopti ea. Individul ăla... se numea Shane Slater şi era tatăl lui Joey. Acum Joey a dispărut.
Fixând cu privirea meterezele de granit, Mary Anne schimbă tonul.
— Exact ca taică-său. A plecat în munţi, exact cum a făcut taică-său.

* * *

Joey deschise brusc ochii. Simţurile îi intrară toate odată în alertă. Se afla în colibă — coliba tatălui său — şi dormise din nou în patul tatălui său, încovrigat sub un munte de piei de animale.
Nu mai era sigur.
Simţea o prezenţă undeva în apropierea colibei, cu toate că nu auzea nici un sunet şi nu vedea nimic mişcându-se prin cadrul ferestrelor sau prin uşa deschisă.
Şi totuşi era convins că se afla cineva acolo. Se strecură de sub blănile grele. Era îmbrăcat încă cu hainele găsite cu o după-amiază în urmă în camera anexă a şopronului. Picioarele goale nu scoaseră nici un sunet cât timp se îndreptă către uşă. În cele din urmă, Joey păşi afară, pe verandă.
Stratul de zăpadă era mare. Dispăruseră până şi urmele paşilor săi lăsate în timp ce se căţărase până la colibă. Aerul era nemişcat, dimineaţa liniştită, iar toate zgomotele erau camuflate de pătura de nea căzută peste noapte. Cu toate astea, Joey continua să simtă acea prezenţă invizibilă bântuind prin apropiere.
Se apucă să fluiere moale o singură notă joasă. O clipă mai târziu auzi un zgomot vag, ca un scâncet abia perceptibil, după care văzu o mişcare în tufişurile de la marginea luminişului.
În timp ce observa, dintre arbuştii deşi apăru lupoaica, cu capul plecat, cu coada între picioare şi cu trupul hărtănit al unui iepure între fălci. Se uită ţintă la Joey. Ochii îi scânteiau în lumina soarelui. După câteva secunde, Joey se ghemui pe vine şi îşi întinse rnâna către ea.
— Vino-ncoace, fetiţo, rosti el. E-n regulă... vino-ncoace.
Lupoaica ezită o clipă, după care înainta, şchiopătând, pe cele trei picioare valide, ţinâtid laba dreaptă din spate ridicată deasupra solului. Când mai avea doi metri până la băiat se opri scurt, scheună din nou, apoi se prăbuşi în zăpadă, întinzându-se cât era de lunga, având grijă, însă, să-şi protejeze piciorul rănit, pe care şi-l încovrigă la piept.
— Ce e? întrebă Joey, aplecându-se spre ea. Te-au rănit? Şi totuşi, acum e-n ordine. Eşti în siguranţă acum şi eu o să am grijă de tine.
Continuă să-i vorbească cu voce joasă animalului, se apropie şi se ghemui din nou când ajunse lângă ea. fei întinse mâna, trecându-i degetele pe la nas pentru a-i fi adulmecate, apoi vru s-o mângâie pe cap. Lupoaica tremură sub atingerea lui dar nu făcu nici o mişcare pentru a o respinge. După asta, Joey o mângâie pe corpul viguros. Văzând că lupoaica nu are nici o intenţie de a-l muşca sau de a fugi, Joey se apucă din nou să-i vorbească. În cele din urmă se ridică în picioare şi porni spre colibă. Îi făcu semn şi ei să vină. Animalul se forţă să revină pe picioare şi se luă, şchiopătând, după el. Căzu la podea imediat ce păşi înăuntrul colibei.
În timp ce se rostogolea pe partea stângă, Joey îi văzu blana năclăită de sânge din jurul găurii făcute de glonţul tras de Tony Moleno.
Se duse la sobă şi mai puse nişte lemne pe focul pe care îl făcuse în noaptea ce trecuse. Luă, apoi, o tigaie turtită, o duse afară şi o umplu cu zăpadă. Cât timp zăpada se topi pe sobă, el continuă să-i vorbească lupoaicei, aşezându-se lângă ea şi mângâindu-i blana cu gingăşie. În cele din urmă, când apa deveni suficient de caldă, găsi o cârpă şi începu să cureţe rana.
Tremurând sub atingerea lui, animalul păru să înţeleagă că el o ajuta, aşa că nu făcu nici un gest de a se trage de sub mâna lui şi nu scoase nici un mârâit ameninţător.
Într-un târziu, rana rămase curată. Joey descoperi că glonţul străbătuse în întregime piciorul, lăsând în urmă câte o rană de fiecare parte. Găsi alte cârpe, pe care îe făcu fâşii subţiri, apoi începu să panseze rana. După ce termină, lupoaica se ridică, protejându-şi partea dreaptă, şi-l linse pe mână.
— Bravo, fato, zise el.
Dându-şi seama că îi era foame, Joey studie încăperea cu privirea, căutând ceva de mâncare. Îşi aminti de iepurele adus de lupoaică. Părăsi coliba şi văzu la capătul luminişului, un şoim care se aşezase pe corpul rozătoarei şi-i scotea ochii. Joey alergă către el, strigând şi dând din mâini. Pasărea ţipă, brusc furioasă, şi începu să dea, apărându-se, din aripi. Cu toate astea, când Joey se apropie mai mult, şoimul se lansă în aer, strângând în gheare cadavrul iepurelui. Dădu drumul rozătoarei abia când băiatul ajunse la numai câţiva paşi. Instinctul de conservare fusese mai puternic decât dorinţa de a păstra prada. Se ridică, fâlfâind din aripi, şi dispăru de lângă Joey. Smulgând iepurele din zăpadă, băiatul se înapoie în grabă spre colibă.
Găsi înăuntru un cuţit şi începu să jupoaie, neîndemânatic, animalul. În cele din urmă, renunţă la unealtă şi îşi folosi degetele pentru a separa pielea de carnea de dedesubt. Răsuci un picior pentru a-l scoate din articulaţie, rupse tendoanele de pe os şi începu să sfâşie carnea crudă cu dinţii. Când se satură, aruncă rămăşiţele micii creaturi către lupoaică, care îşi înfipse dintr-o dată colţii în ele şi începu să înfulece bucăţi mari fără a se mai obosi să le mestece.
În timp ce lupoaica se sătura şi ea, Joey duse pielea afară pentru a o îngropa în zăpadă. La urechi îi ajunse un sunet prevestitor de rele, reflectat de stâncile de deasupra lui. Lăsă blana iepurelui din mână şi scrută cu privirea valea de dedesubt.
O clipă mai târziu descoperi sursa zgomotului.
Un elicopter trecea în lungul văii. Joey îl urmări, apoi văzu cum rămâne nemişcat în aer pentru o clipă, după care începu să coboare.
Către pajiştea de la ferma El Monte.
Joey se impacientă. Curând vor porni în căutarea lui. Ştia de pe acum încotro se vor îndrepta mai întâi.
Vor veni în coliba către care îl condusese pe Rick Martin cu o zi în urmă.
Ochii i se îndreptară spre coş. Văzu fuiorul de fum ce răsărea din el.
Acel fum se vedea destul de clar din vale, căci nu exista nici cea mai mică adiere de vânt ca să-l disperseze.
Se înapoie în colibă şi începu să caute obiecte pe care să le ia cu el, lucruri pe care să le folosească în timp ce va căuta un loc în care să se stabilească.
Găsi un cuţit, nişte frânghie şi o capcană pentru animale.
Existau, însă, şi alte obiecte, pe care le putea folosi dar pe care nu le putea căra cu el.
Va trebui să revină!
Să se întoarcă altădată, noaptea, când n-o să-l vadă nimeni.
Acum însă trebuia să plece.
Îşi umplu buzunarele cu ce găsi la îndemână, se înveli cu o blană de urs de pe pat şi fluieră încet către lupoaică.
O clipă mai târziu, Joey se făcea nevăzut. Începu să se caţere după instinct, mai sus pe munte, cu lupul şchiopătând pe urmele lui.
Trebuia să urce mai sus, acolo unde terenul era şi mai dur şi unde orice adiere de vânt, apărută pe măsură ce soarele urca pe cer, putea şterge toate urmele lăsate de el în zăpadă.
Trebuia să urce mai sus, unde existau caverne în stânci, peşteri în care se va putea ascunde până ce avea să înveţe cum trăise taică-său.
Ca şi tatăl lui mai înainte, Joey avea să dispară în munţi, fără a lăsa vreun indiciu în urma lui.

29

Târziu în acea după-amiază, în biroul său din Boise, Hank Henry se holbă, nevenindu-i să-şi creadă ochilor, la raportul procurorului de pe biroul lui. Uitându-se la fax, creierul lui respinse cuvintele scrise de doctorul din Challis.
Cauza morţii lui Shane Slater, individul identificat cu precizie după amprente în mai puţin de o oră de la sosirea cadavrului la morga districtului Custer, fusese simplă şi clară: un cartuş tras de o carabină calibrul doisprezece îi penetrase abdomenul, distrugând rinichii, ficatul, stomacul şi intestinele. Chiar şi fără rana din centrul frunţii, care îl ucisese instantaneu, omul ar fi murit în câteva minute, poate chiar în câteva secunde. Slater se afla deja pe moarte în clipa în care Mary Anne Carpenter izbise cu vătraiul, un obiect care, alături de carabină, fusese adus la biroul şerifului odată cu transportarea cadavrului la medicul legist. Într-adevăr, cele două răni produse de cartuşe ar fi trebuit să facă imposibil ultimul lui act înainte de a muri, anume strângerea braţului fetei.
Erau multe lucruri în privinţa lui Shane Slater care păreau a fi imposibile.
Descrierea cadavrului, neînsoţită de alte amănunte, n-a-vea sens.
Medicul făcuse multe însemnări. Studiindu-le, Hank Henry deveni tot mai neîncrezător.
Unghii precum ghearele, de două ori mai groase ca ale unei fiinţe umane, dar mult mai înguste.
Incisivii, dezvoltaţi mult mai mult decât în cazul unei danturi normale, mult mai lungi decât dinţii care îi flancau şi terminaţi într-un colţ ascuţit.
Colţii care erau ideali pentru a sfâşia carnea.
Şi gura lui Slater era diferită. Obrazul era proeminent iar arcul dentar deformat până la o ciudată formă de pană.
Existau anomalii şi la ochi şi la urechi. Nici unele nu corespundeau cu normele umane.
Analiza conţinutului stomacului arăta că meniul lui consta, parţial măcar, din carne crudă.
Conţinutul de grăsimi al corpului era extrem de coborât, iar muşchii lui erau într-o stare de dezvoltare mult mai bună decât se presupunea normal pentru un om la vârsta lui. Hank Henry era dispus, însă, să nu ţină cont de această observaţie. Individul trăise singur în munţi ani de zile. În atare condiţii, muşchii lui trebuiau să fie bine dezvoltaţi.
Cel mai mult îl puneau în încurcătură mostrele de păr şi de sânge, care fuseseră trimise la laboratorul din Boise, alături de raportul preliminar al autopsiei.
Medicul din Challis descrisese mostrele de păr ca fiind "păr de pe corp incompatibil cu mostrele de păr uman disponibile", iar mostrele de sânge ca "insensibile la testele laboratorului local".
Pentru Hank Henry fusese extrem de uşor să găsească o potrivire pentru mostra de păr. Pur şi simplu o trimisese jos, la propriul laborator, unde se observase imediat identitatea cu una din mostrele culese de sub unghiile Tamarei Reynolds.
Măcar acum obţinuse dovada identităţii criminalului din cazul Glen Foster. Henry bănuia că se va stabili aceeaşi legătură şi cu cazul Bill Sikes, când aveau să se termine analizele asupra probelor recoltate de la locul morţii sale.
Ce dracu' voia să spună acea concluzie? "păr de pe corp incompatibil cu mostrele de păr uman disponibile"? Sânge care era "insensibil la testele laboratorului local"? După el, raportul legistului nu era decât o şmecherie birocratică, pentru a spune că părerea lui era că Slater nu avea nimic uman în el, şi asta ca să evite o concluzie clară scrisă pe hârtie, pentru care ar fi putut fi tras la răspundere.
Nu că i-ar fi învinovăţit. În definitiv, şi el trimisese mostrele de păr, pe care propriul laborator nu le putuse identifica, celor de la laboratorul federal la câteva minute după ce citise raportul. În plus, în urechi îi răsuna încă dispreţul din vocea lui Rick Martin când şeriful din Sugarloaf îl sunase pentru a-i discuta raportul. Ce mai putea să aibă el de zis despre raportul legistului în aceste condiţii?
Oftând se întoarse la computerul lui şi tipări instrucţiunile de cerere a dosarului lui Shane Slater, apoi aşteptă cât programul se puse pe lucru, conspectând prin fişierele diverselor baze de date din ţară. Câteva secunde mai târziu apăru şi raportul. Hank Henry începu să-l citească.
Nu conţinea nimic de mare importanţă. Omul fusese arestat cu aproape douăzeci de ani înainte, pe baza unei acuzaţii emise cu zece ani mai devreme. Fusese implicat în diverse mişcări pacifiste pe timpul primilor ani ai războiului din Vietnam. În cele din urmă, pe numele lui se emisese un mandat, după ce el luase parte la o mică răscoală într-un oficiu de recrutare. Nimeni nu fusese rănit, dar oficiul fusese distrus. Povestea standard cu studenţii radicali care ieşiseră de sub control. Slater dispăruse, dar, după ce se dăduse la fund câţiva ani, se predase singur, în aparenţă datorită oboselii de a mai fi un fugar.
Condamnat la închisoare cincisprezece ani, fusese un prizonier model, dar se întâmplase ceva straniu.
În conformitate cu dosarul lui de pe monitorul computerului, el ucisese două surori în timpul unei evadări din spitalul unei închisori, iar de atunci devenise un fugar.
Henry se încruntă, apoi apucă telefonul şi chemă închisoarea federală în care fusese deţinut Slater până la evadarea sa de acum paisprezece ani. După ce fu plimbat de colo-colo de trei ori, ajunse în sfârşit să discute cu directorul.
Hank Henry se prezentă, apoi anunţă motivul apelului său.
-— Am un cadavru aici pe care l-am identificat ca fiind un fost prizonier de-al dumneavoastră. Numele lui e Slater Shane.
Directorul nu-i replică imediat. Când vorbi, vocea sa avea o nuanţă de precauţie.
— Nu sunt sigur că numele lui îmi spune ceva. Aici au fost închişi o groază de oameni de-a lungul anilor...
— Câţi dintre ei au fost prizonieri model înainte de a intra în spital, a ucide două infirmiere şi a evada apoi? îl întrerupse Henry.
— Dar ştiu că v-aţi făcut temele, comentă directorul.
— Întrebarea mea e aceasta: de ce a fost Slater băgat în spital? Ce a avut?
Directorul adoptă un ton sever.
— Mă tem că nu vă pot răspunde la asta. Toate informaţiile despre Slater, făcute publice, se află în raportul pe care bănuiesc că-l aveţi acum în faţa ochilor. Toate celelalte informaţii sunt clasate.
Hank Henry traduse imediat înţelesul vorbelor directorului: guvernul urmărea ceva şi nu se dorea să afle cineva despre asta.
Interpretarea lui fu confirmată o clipă mai târziu, când ecranul computerului se şterse brusc. Încercând să reapeleze fişierul la care se uitase cu numai câteva secunde înainte, pe ecran apăru o singură linie:
Toate băncile de date cercetate — nici un dosar găsit.
Shane Slater tocmai dispăruse din dosarele guvernului Statelor Unite.

* * *

Ce se va întâmpla cu caii?
Gândul poposi în mintea Mary Annei Carpenter din neant. Ea şi Alison erau pe punctul de a părăsi casa. Cele câteva lucruri personale aduse cu ele cu două săptămâni în urmă fuseseră deja împachetate în valize.
Era mijlocul după-amiezii. Toată ziua, casa fusese plină de oameni. Pe unii, Mary Anne îi cunoştea, pe majoritatea, însă nu. Charley Hawkins îşi făcuse apariţia la scurt timp după ce plugul îndepărtase zăpada de pe şosea, urmând îndeaproape dricul şi ambulanţa care sosiseră pentru a lua corpurile lui Logan şi Oliviei Sherbourne. Cadavrul lui Shane Slater fusese ridicat de acolo cu elicopterul şi dus imediat în Challis pentru autopsie. Ca din senin apăruseră diverşi indivizi, care începuseră să scormonească casa şi curtea, fotografiind totul, luând mostre de sânge de pe podeaua bibliotecii şi a livingului şi culegând în săculeţe de plastic chiar şi fragmente din geamul spart al ferestrei prin care intrase Slater în casă.
Chiar şi trupul lui Storm fusese scos de sub zăpadă şi împachetat într-un sac de plastic.
Mary Anne nu văzuse nimic din toate acestea, incapabilă de a se aduna pentru a ieşi afară măcar până la şopron, atunci când îl scoseseră pe Logan din grajdul în care îl lăsase ea, pentru a-l pune în dric.
— N-o pot face, îi spusese ea lui Margaret Stiffle, care sosise la câteva minute după Charley Hawkins. Ştiu cum ţi se pare această atitudine, dar n-o pot face!
— Nu mi se pare în nici un fel, insistase Margaret. În locul tău nici eu n-aş putea să mă duc acolo. După toate prin câte-ai trecut sunt uimită că mai poţi judeca.
Numai că ea nu mai judeca. Nu făcea decât să se ţină pe picioare şi să-şi facă de lucru cu tot ce-i cădea în mână, convinsă că, dacă ar fi încetat să se mişte şi ar fi căzut pe gânduri, mintea ei ar lua-o razna.
La ora zece a dimineţei, telefonul fusese, în sfârşit, pus în funcţiune. Din acea clipă, ştiuse că nu mai putea amâna inevitabilul.
Îl sunase pe Alan şi-şi dăduse toată silinţa să-i explice ce se petrecuse.
— E mort, a şoptit ea. Logan a murit!
Se lăsase un moment de tăcere la celălalt capăt al liniei, apoi vocea lui Alan s-a făcut auzită. Furia din voce îi mascase orice urmă de durere pe care ar fi simţit-o.
— Cum mama dracu' ai permis să se întâmple aşa ceva? a tunat el. Vin acolo cu primul avion şi-mi iau fata acasă! .
Uluită, Mary Anne crezuse o clipă că nu-l auzise bine. Apoi îşi dăduse seama, însă, că nu se putea aştepta la altă reacţie din partea lui.
Orice nu mergea, orice se întâmpla, trebuia să fie din vina ei. În acea clipă, orice urmă de sentiment pentru el se topise.
— Nu te obosi, a oftat ea, gândurile limpezindu-i-se pentru prima oară în acea zi. N-o să fim aici, Alan. Eu şi Alison plecăm.
Nedorind să-l mai asculte, ştiind că el nu-i va arunca decât acuzaţii, Mary Anne închisese tăcută telefonul.
După asta începu să împacheteze, nesigură, încă, asupra destinaţiei către care aveau să se îndrepte, dar liniştită că-i povestise adevărul lui Alan. Până seara, ea şi Alison aveau să fie plecate de la fermă, iar după funeraliile lui Logan aveau să dispară şi din Sugarloaf.
Aveau să plece pentru totdeauna.
Se târâse până sus, scosese valizele din dulap şi începuse să-şi împăturească hainele. Terminase treaba într-un timp mult mai scurt decât şi-ar fi imaginat. Şi totuşi, aducându-şi atât de puţine haine cu ea, cum putuse să-şi închipuie că actul pregătirii unui bagaj i-ar fi putut lua mai mult de câteva minute?
După aceea, se dusese către camera lui Logan, intenţionând să împacheteze şi hainele lui, dar nu fusese capabilă nici măcar să deschidă uşa, darămite să-i privească îmbrăcămintea.
— O să aranjez să ţi se trimită hainele lui, o liniştise Charley Hawkins când o descoperise în faţa uşii de la camera lui Logan, tremurând din tot corpul.
Mary Anne dăduse din cap dar nu rostise nimic. Se lupta cu emoţiile. Îi spusese avocatului să nu-i trimită hainele abia când ajunsese din nou jos şi încercase să mănânce un castron cu supă pregătită de Margaret Stiffle.
— N-o să pot nici măcar să deschid cutia, a zis ea. În plus, trebuie să existe cineva aici care să le folosească. Numai...
Vocea i se stinse din nou, dar Charles încuviinţă.
— Nu-ţi face nici o grijă. O să mă ocup eu de tot.
Ezitase o clipă, apoi reluase:
— V-am luat deja ţie şi lui Alison un apartament la motel. Le-am spus că nu ştiu cât veţi sta, dar puteţi rămâne acolo cât veţi dori.
S-a uitat la el oarbă.
— Nu pot să rămân în Sugarloaf. Pur şi simplu nu pot.
Avocatul îi zâmbise cu înţelegere.
— Bineînţeles că nu. Presupun, însă, că o să vrei să iei parte la înmormântarea Oliviei. M-am gândit să-l comemorăm în aceeaşi zi şi pe Bill Sikes.
— Şi pe Logan, gândi Mary Anne cu voce tare. Aş vrea ca tot atunci să fie şi înmormântarea lui Logan.
Deşi n-avea nici cea mai mică idee de ce rostise acele cuvinte, când le scosese înţelese că era cel mai bun lucru care se putea face. Cu toate că venise de puţin timp acolo, Logan se îndrăgostise de fermă. Mary Anne îşi dăduse seama că el aparţinea acestui loc, în ciuda faptului că îşi petrecuse majoritatea vieţii în Canaan, New Jersey.
Acum era, în sfârşit, gata de plecare. Valizele se aflau în spatele Range Roverului iar ea şi Alison stăteau pe verandă.
Se răsuci către Charles Hawkins şi Margaret Stiffle, care o acompaniaseră afară din casă.
— O să trebuiască să aranjăm ca să aibă cineva grijă de cai, îi zise ea lui Charley. Ai pe cineva în minte care să vină până aici ca să-i hrănească şi să cureţe grajdurile? Poate cineva care se va ocupa şi de îngrijirea...
— O s-o facă Michael, interveni Margaret. Stăm aproape, pe şosea, şi el iubeşte caii.
— Crezi că vrea? întrebă, neliniştită, Mary Anne. După ce s-a întâmplat...
Vocea i se stinse şi un fior îi străbătu corpul.
— O să vrea, o asigură Margaret.
— Bineînţeles că o să-l plătesc..., începu Mary Anne, dar cealaltă femeie ridică mâna într-un gest de protest.
— N-o să faci aşa ceva! Dă-i voie să-i călărească, şi el o să-ţi plătească pentru privilegiu! Doamne, pentru ce există vecini dacă nu pot da o mână de ajutor?
Cu toate astea, Mary Anne ezită. Ceva îi spunea să refuze oferta şi să insiste ca Charley Hawkins să găsească pe cineva care să se mute în cabana lui Bill Sikes, sau chiar în casa mare. Şi totuşi, cine ar vrea să locuiască aici după carnagiul la care fusese martoră această clădire?
— Bine, acceptă ea într-un târziu, urmând calea minimei rezistenţe. Spune-i că-i poate călări oricând va voi şi mai spune-i să-l cheme pe domnul Hawkins dacă are nevoie de ceva. Oricum, sunt sigură că nu va trebui s-o facă multă vreme.
Privi casa, care părea atât de caldă şi de primitoare cu numai două săptămâni în urmă. Acum avea un aer prevestitor de rele.
— Cred că vom vinde ferma de îndată ce o să se poată, nu-i aşa, Charley?
— Eu cred că o să mai discutăm pe tema asta, replică avocatul.
Nu era nevoie să-i reamintească femeii că, deocamdată, nu se putea întreprinde nimic în acest sens, căci ferma nu era a ei.
Îi era lăsată în custodie pentru Joey. Până ce nu era găsit băiatul sau cadavrul lui, nu se putea dispune de absolut nimic timp de şapte ani.
Şapte ani, după care Joey Wilkenson putea fi declarat mort în mod legal.
— O să aranjăm totul după ce se vor mai linişti lucrurile, continuă el. Eşti sigură că nu vrei să te duc cu maşina în oraş?
Mary Anne clătină din cap.
— Mă descurc. În plus, cred că Alison şi cu mine avem nevoie să rămânem singure o vreme.
Se urcă la volanul Range Roverului. Alison se aşeză pe scaunul pasagerului din dreapta. Maşina era deja încălzită.
Mary Anne introduse maneta în viteză şi întoarse vehicolul pentru a porni pe aleea îngustă, convinsă că n-avea să se mai întoarcă vreodată.
Părăsind casa pentru totdeauna, nici ea şi nici Alison nu se uitară înapoi. Îşi doreau amândouă să uite cât mai repede evenimentele terifiante petrecute acolo.

* * *

Rick Martin se holba la hamul care se bălăngănea de scripetele montat în exteriorul elicopterului. Se aşteptau ei cu adevărat ca el să iasă din cabină, să se bage în acel ham şi să se lase coborât pe solul aflat la cincisprezece metri mai jos? Probabil că erau nebuni! Se uită la pilot, care zâmbea maliţios, apoi îi auzi vocea în căştile petrecute după urechi.
— Arată mult mai rău decât e! încearcă. O să-ţi placă!
— Tu ai încercat vreodată! urlă Rick în microfonul suspendat deasupra gurii.
— Pe naiba, nu! cârâi pilotul. Mă tem ca dracu' de înălţimi!
Uitându-se sumbru la pilot, Rick îşi desfăcu centura de siguranţă, îşi scoase căştile şi îşi puse o căciulă groasă împletită, apoi trase de uşă în lateral, s-o deschidă. În cabină pătrunse brusc o pală de aer îngheţat, adusă de rotorul cu elice. Instinctele îi comandau să trântească uşa la loc şi să-i poruncească pilotului să-l ducă înapoi în vale, unde puteau aşeza maşinăria pe teren ferm. Dacă ar fi făcut asta, însă, el şi cei doi oameni din spate ar fi trebuit s-o ia pe jos şi, după câtă zăpadă căzuse în noaptea precedentă, expediţia către coliba lui Shane Slater, de pe versantul muntos, le-ar fi luat cea mai mare parte a zilei, asta, bineînţeles, în condiţiile în care ar fi putut ajunge la destinaţie. Resemnat în faţa inevitabilului, Rick inspiră adânc apoi întinse mâna şi înşfacă hamul. Îl trase aproape de scaun şi îşi transferă corpul în el, având grijă să-şi asigure tot harnaşamentul de pe el. Îşi dădu drumul afară. Pilotul începu să-l coboare spre sol. Câteva secunde mai târziu, când picioarele i se înfundară în zăpada moale şi tălpile atinseră terenul dur, Martin îşi dădu seama că pilotul avusese dreptate. Realitatea nu era chiar atât de rea precum fusese anticiparea. Se eliberă de ham, ridică degetul mare pentru a-i indica pilotului să ridice frânghia sus, apoi îşi croi drum prin zăpadă către coliba aflată la douăzeci de metri mai încolo.
Începuse deja cercetarea colibei când cei doi poliţişti din Challis i se alăturară. Joey Wilkenson fusese acolo. Lăsase urme prin zăpadă când abandonase adăpostul.
Din aer, ele erau perfect vizibile. Pilotul le urmărise cât putuse de departe, până ce se apropiaseră de crestele munţilor şi începuseră să simtă efectele vântului care bătea dinspre vest. În acelaşi timp în care elicopterul începuse să se balanseze periculos, urmele pe zăpadă începuseră şi ele să dispară.
— Zăpada dispare de acolo, anunţase pilotul în cască. N-are sens să urmăm urmele mai departe, iar dacă urcăm mai sus nu garantez că vom mai cobori!
O clipă mai târziu se răsuciseră pe loc şi se întoarseră pentru a rămâne suspendaţi deasupra construcţiei în care se afla acum Rick Martin.
Se minună din nou că putuse cineva supravieţui în cocioaba aia iarna. Era evident, însă, că Shane Slater reuşise. Deşi focul fusese stins, soba era caldă şi câţiva tăciuni scânteiau încă înăuntru. Rick îi readuse la viaţă, adăugind lemne până ce focul începu din nou să danseze vesel. Nu că ar fi fost de mare folos, chiar dacă ar fi închis cu ceva spaţiile libere din uşă şi ferestre, treabă pe care el oricum n-avea de gând s-o facă atâta vreme cât acestea erau unicele surse de lumină.
— Isuse Christoase, se minună Tom Singlefeather păşind înăuntru. Arată ca o cocină bună pentru izolarea nebunilor! De ce naiba a locuit cineva aici?
— Tocmai asta o să descoperim, îl informă Martin.
Aruncă o privire în jurul încăperii. O cercetase cu numai douăzeci şi patru de ore în urmă, dar acum era hotărât să găsească ceva, orice, ce i-ar fi putut scăpa cu o zi în urmă.
— Dacă va fi nevoie, desfacem totul în bucăţi. Trebuie să existe ceva aici despre care cei de la federală nu ne-au spus nimic!
Trase valiza, descoperită în ziua precedentă, de sub pat, o deschise şi începu să răscolească din nou conţinutul.
— La naiba, murmură el când văzu că nu descoperă nimic nou. Trebuie să fie ceva...
— Ce zici de asta? ţâşni Tom Singlefeather.
Era îngenuncheat pe podea şi ridicase de o scândură din duşumea.
Acea scândură îi scăpase complet lui Martin. Obiectul fu dat la o parte şi Singlefeather îşi băgă mâinile şi capul în gaura ivită. Începu să bâjbâie prin spaţiul de sub casă. O clipă mai târziu, scoase afară o cutie metalică maro, cu vopseaua scorojită şi cu partea de jos ruginită. Semăna cu o mică mapă. La un capăt avea un mâner de sârmă, de care se putea ţine în mers. Broasca din faţă era încuiată, dar Martin o sparse uşor cu vârful îndoit al unui cuţit pe care Singlefeather îl descoperi pe poliţa care-i servea lui Slater de bucătărie.
În interiorul cutiei, Rick găsi o cărticică cu îmbrăcămintea de piele tocită şi cu paginile începând să putrezească de pe urma anilor petrecuţi în spaţiul închis de sub casă. Martin deschise coperta sfărâmicioasă şi îşi dădu seama că acea carte era jurnalul lui Shane Slater.
Avu nevoie doar să citească prima pagină ca să înţeleagă că găsise ceea ce căutase, căci primele cuvinte explicau totul: "Am făcut un târg. Se testează un nou program medical în spital şi se caută voluntari. Trebuie să fie periculos căci ei promit o eliberare timpurie oricăruia dintre noi pe care îl fraieresc, şi ne fac pe noi, fraierii, să semnăm un fel de declaraţii pe care le vor folosi numai dacă îşi vor închipui că-i putem da în judecată. Dar ce dracu' — în cel mai bun caz aflu ce pune la cale guvernul, iar în cel mai rău, mor. Aşa că nu e mare scofală. Oricum, o să scriu totul, pentru orice eventualitate."
Rick răsfoi cu atenţie până la ultima pagină. Scrisul individului se schimbase. Nu mai erau acele litere uşor lizibile de prima dată ci o scrijelitură abia descifrabilă.

"Mă tot schimb, e tot mai rău. Acum nu mi se modifică numai corpul, ci şi mintea. Sunt gata să mor — uneori vreau să mor — dar nu pot. Nu încă. Trebuie să-l avertizez pe Joey, trebuie să-i explic ce i se va întâmpla. Trebuie să-i spun că-mi pare rău. De ce mi-au făcut asta? De ce s-au comportat aşa? Şi de ce m-am lăsat cuprins de dragostea pentru Audrey? E prea târziu, însă, — nu mai pot schimba nimic şi ştiu că n-o să fiu în stare să-l omor pe Joey, chiar dacă ştiu că ar trebui s-o fac. Nu mă mai pot opri. Nu mai sunt o fiinţă umană. Când vine noaptea şi mă las pradă instinctelor, trebuie să vânez. Să vânez ca un lup. Să-mi ucid prada ca un lup. Bănuiesc că o să şi mor ca un lup. Odată, cineva mă va vâna şi atunci se va sfârşi. Se va sfârşi pentru mine în orice caz. Ce se va întâmpla, însă, cu Joey? Ce se va întâmpla cu fiul meu?"

La fundul cutiei mai era un plic, continând o copie a documentului semnat de Shane Slater cu mai mult de cincisprezece ani înainte, prin care se declara de acord să participe la experimentul din spitalul închisorii.
Acceptase să i se injecteze un ser continând ADN-ul unei "specii non-umane", sperându-se ca acest ADN să se amestece cu al său propriu şi să-i întărească rezistenţa la anumite boli.
Acelaşi ser putea, însă - şi documentul sublinia, cu litere de un alt caracter, cuvântul "putea" - altera pentru totdeauna structura propriilor sale gene.
În cazul lui Shane Slater, "specia non-umană" era canis lupus.
Lupul cenuşiu.

30

Clark Corcoran se uita la documentele de pe birou şi nu-i venea să-şi creadă ochilor. Cu toate astea, nu exista nici o îndoială cu privire la validitatea testelor făcute pe ţesuturile prelevate din diferite părţi ale corpului lui Shane Slater. Testele făcute fuseseră trecute prin două laboratoare iar mostrele fuseseră nu numai din sângele, ci şi din sperma lui.
În ultimele două zile Corcoran rulase, suplimentar, pe calculator testele lui proprii, teste pe care nici nu-i dăduse prin minte să le facă în anii în care Joey Wilkenson fusese în grija sa. Fiecare rezultat pe care îl citise clarifica şi mai mult evidenţa. Faptele nu puteau fi negate, indiferent dacă mintea refuza sau nu să le accepte.
Oftă şi se sprijini de spătarul scaunului. Cercetă feţele celor trei oameni adunaţi în jurul biroului lui, apoi îşi scoase ochelarii pentru a le şterge lentilele, dându-şi seama că gestul era mai mult un mod de a-şi mai acorda câteva momente pentru a-şi ordona gândurile.
Mary Anne Carpenter şedea între Charley Hawkins şi Rick Martin. Faţa îi era palidă şi degetele ei răsuceau o batistă pe care o mototolea deja în mână când intrase în birou, cu zece minute în urmă, însoţită de Hawkins.
Avocatul, cu faţa suptă, făcea tot ce-i stătea în puteri pentru a-şi menţine un aer de impasibilitate judiciară. Corcoran se întreba însă, ce gânduri treceau prin mintea lui Hawkins în acea dimineaţă. Era evident că omul nu prea dormise în noaptea care trecuse. Bănuia, de fapt, că nimeni din Sugarloaf nu dormise prea bine în noaptea aceea. Se adeverise de dimineaţă că în tot cursul zilei precedente, ca şi în cursul nopţii, dealtfel, circulaseră tot felul de zvonuri.
Omul lup din Sugarloaf.
Corcoran auzise termenul pentru prima oară când dăduse drumul la radio de dimineaţă şi-i auzise pe Sam Gilman vorbind despre evenimentele de la ferma El Monte. Deşi disc-jockeiul prezentase faptele incomplet, nu-i fusese deloc greu lui "Sugarloaf Sam" — o poreclă care îl deranja întotdeauna vag pe Clark Corcoran — să umfle povestea până la dimensiunile unui basm de asemenea proporţii încât fiecare ar fi trebuit să se considere norocos că supravieţuise. Dacă l-ai fi ascultat pe Gilman cum istoriseşte, ai fi crezut că Shane Slater bântuise prin oraş în flecare noapte, de ani de zile, căutând victime pentru a-şi satisface "pofta de sânge". Nimeni nu părea să fi observat că nu existase nici o victimă până acum o săptămână. În cele din urmă, Corcoran îl sunase, îngreţoşat, pe Gilman la studio şi-i sugerase să-şi schimbe porecla în "Vampirul din Sugarloaf. Neinteresat să discute cu cineva care nu întreţinea focul bârfei sale, Gilman îl redusese prompt pe Corcoran la tăcere. Drept răzbunare, doctorul închisese radioul, ceea ce nu însemna mai mult decât o victorie la Pyrus, de vreme ce, indiferent dacă l-ar fi ascultat sau nu, zvonurile continuau să circule. Situaţia avea să se înrăutăţească în mod clar când rapoartele de pe biroul lui aveau să fie făcute publice, ceea ce trebuia să se întâmple curând.
Va fi mult mai rău.
Cu ochii înroşiţi de nesomn, Rick Martin se agită, într-un târziu, în scaunul lui.
— Ei bine? întrebă el. Care-i verdictul?
Corcoran îşi drese glasul, apoi se aplecă înainte, alegându-şi cuvintele cu grijă.
— Nu ştiu sigur ceea ce trebuia să vă spun, începu el, deşi ştia că nu se putea evita adevărul. Aş vrea să vă spun altceva, dar nu e nici o îndoială că Mary Anne a avut dreptate. Shane Slater a fost tatăl biologic al lui Joey Wilkenson.
Mary Anne dădu, întunecată, din cap.
— De la Olivia ştiu că Audrey s-a simţit tare jenată în legătură cu toată afacerea asta. Se pare că n-a avut nici o informaţie despre "Randy Durrell". Nici măcar nu i-a cunoscut adevăratul lui nume, dar era înnebunită după el, după cele spuse de Olivia.
— Numai că s-a dovedit că Slater era cel care era nebun, interveni Martin.
Nimeni din încăpere nu chicoti.
— Bănuiesc că de asta s-a îndrăgostit atât de repede de Ted, continuă Mary Anne. Era la pământ, şi, cel puţin, ştia exact cine era Ted. Am crezut atunci că face o greşeală îngrozitoare, dar...
— A făcut-o, punctă Clark Corcoran. Era deja însărcinată cu Shane Slater.
Privirea femeii se ridică încet din poza ştearsă în care erau Audrey şi bărbatul care îşi spunea Randy Durrell.
— Ai menţionat, însă că Joey n-are nimic, şopti ea. Ai spus...
— Am greşit, recunoscu Corcoran, oprindu-şi privirea pe dosarul deschis de pe birou. Din câte am văzut, nu există nici o posibilitate ca Joey să n-aibă nimic. Când au făcut experimentul pe Shane Slater au reuşit să-i altereze structura genetică. Genele sale nu mai au o structură umană, Mary Anne. O mare parte dintre ele au rămas umane, însă există şi diferenţe. Anumite porţiuni din ADN-ul lui nu se potrivesc cu ADN-ul uman.
Răsfoi o pagină a dosarului, apoi alta.
— Acelaşi ADN se regăseşte în spermă. Toate rapoartele sunt aici şi nu lasă loc de întors. Aproape sigur au trecut câteva din...
Corcoran ezită, căutând cuvântul potrivit, nedorind să-l folosească pe cel care-i venise brusc pe buze.
Un om cu educaţia lui nu putea folosi cuvântul "omul-lup".
— ...şi-a trecut câteva din mutaţiile sale genetice fiului său, completă el propoziţia.
Mary Anne strânse din buze dar nu scoase nici o vorbă.
— Care anume? se amestecă Charley Hawkins. Vrei să spui că trebuie să-l considerăm la fel de periculos pe cât a fost Shane Slater?
— Pentru numele lui Dumnezeu, Charley, dar ştim deja că a ucis-o pe Olivia Sherbourne! izbucni Rick Martin.
— Dar Clark zicea că..., începu să se apere avocatul, cu un ton de disperare în voce.
— Eu ştiu ce am să fac, îl întrerupse Martin, ridicându-se în picioare.
Privirea i se îndreptă spre fereastră. Sprâncenele i se încruntară când văzu că stratul gros de zăpadă nu dădea încă nici un semn că ar fi vrut să se topească.
— Imediat ce se mai dezgheaţă îmi strâng o echipă, declară poliţistul. O să răscolim munţii ăia până îl găsim, şi când o să-l prindem...
Se opri la timp, dându-şi seama că, dacă ar fi continuat, ceea ce i-ar fi zburat printre buze n-ar fi sunat ca o replică dintr-un film de dragoste şi, în plus, l-ar fi şi incriminat.
Ştia, doar, că un ofiţer al legii nu poate să vâneze un copil de treisprezece ani cu sânge rece şi să-l omoare.
Numai că exact asta era intenţia lui.
Se putea întâmpla mai curând decât şi-ar fi închipuit oricine, dacă se adeverea bănuiala care-i încolţise în minte de dimineaţă.
Când întâlnirea din biroul doctorului luă sfârşit, Rick Martin se urcă în jeep şi porni spre ferma El Monte.
Era aproape sigur că Joey avea să se întoarcă acolo.
O fi fost el fiul lui Shane Slater, dar nu ajunsese ca taică-său încă.
Nu ştia cum să trăiască în pădure şi n-avea nici cea mai mică idee cum să aibă grijă de el în sălbăticie.
Aşa că trebuia să se întoarcă la fermă.
Dacă nu pentru altceva, măcar că i se va face foame.
Iar până în acea clipă se scursese suficientă vreme ca să fie îngrozitor de înfometat.

* * *

Michael Stiffle cercetă zăpada adâncă ce masca poteca care începea la marginea pajiştii sale şi şerpuia prin pădure pentru a da în aleea către ferma El Monte.
Folosise cărarea aceea toată viaţa lui şi ştia fiecare curbă atât de bine că nu se simţea niciodată pierdut, nici măcar în noaptea aceea în care el şi Andrea se duseseră să-l sperie pe Joey Wilkenson.
Acum nu zăpada era cea care îl reţinea de la a urma poteca. De fapt se gândise toată dimineaţa cât de distractiv ar fi fost să ia snowmobilul şi să facă o cursă prin pădure, apoi să se zbenguie pe pajiştea imensă de la El Monte, făcând opturi mari în neaua proaspătă şi albă care rămăsese nestrăbătută chiar şi de căprioare. De fiecare dată când medita la asta, însă, îşi amintea în acelaşi timp de silueta neclară pe care el şi Andrea o zăriseră la fermă cu câteva nopţi înainte.
Oare fusese Shane Slater?
Michael era scuturat de un fior de emoţie de fiecare dată când se gândea la asta. Abia aştepta să înceapă din nou şcoala pentru a povesti tuturor ceea ce văzuse.
În plus, fusese singurul care văzuse omul-lup, chiar dacă Andrea ar fi susţinut altceva. Îşi amintea perfect totul. Ea stătuse lipită de casă, prea înfricoşată fie şi numai pentru a ieşi şi a arunca câteva pietre în fereastra lui Joey! Era posibil să fi zărit şi ea ceva — poate o umbră, sau ceva asemănător — dar el fusese singurul care văzuse clar monstrul care-l ucisese pe Logan — şi poate şi pe doctoriţa Sherbourne — cu proprii săi ochi!
Auzise, bineînţeles, că Joey fusese cel care o omorâse pe doctoriţă, dar nu credea în ruptul capului chestia asta. Joey era nebun, dar nu era suficient de puternic pentru a ucide pe cineva cu mâinile goale. Ca atare, faptul că Shane Slater murise ar fi trebuit să facă mai puţin înfricoşătoare poteca aceea dintre copaci.
Cu toate astea, când fu, în sfârşit, gata să plece spre ferma El Monte pentru a hrăni caii — şi pentru a găsi, ca să-şi satisfacă amorul propriu, locul din spatele şopronului unde fuseseră găsiţi Shane Slater şi doctoriţa Sherbourne —, nu simţi deloc tentaţia de a merge pe cărarea aceea, cu sau fără snowmobil. De fapt n-ar fi trebuit să se ducă acolo de vreme ce ai lui îl făcuseră să le promită c-o să-i aştepte până ce se vor întoarce din oraş. Taică-său avea să-l ducă cu maşina acolo şi trebuia să-l aştepte până ce-şi va termina treaba.
Să aştepte, de parcă ar mai fi fost un puşti de zece ani care nu-şi putea purta singur de grijă.
Mai mult, ştia că tatăl lui nu-l va lăsa în ruptul capului să se apropie de locul unde fuseseră descoperite cadavrele. Ai lui însă, n-aveau să se întoarcă din oraş mai devreme de o oră iar el avea destul timp să urce până acolo, să cerceteze locul, să hrănească animalele şi să se şi întoarcă.
Porni la drum, mişcându-se iute de-a lungul aleii către şosea, apoi o coti la dreapta spre El Monte. Drumul fusese curăţat şi asfaltul se vedea limpede în urma traficului de maşini care existase până atunci. Ajunse la calea de acces către fermă în mai puţin de zece minute.
Începu să dea semne de nervozitate abia la jumătatea aleii, când pădurea păru că începe să se închidă în jurul lui din ambele părţi. Omătul gros de pe copaci şi de pe pământ părea că înveleşte pădurea cu o tăcere nefirească. Dintr-o dată, Michael simţi că e urmărit. Părul de pe ceafă i se zbârli şi simţi cum i se face pielea de găină, chiar dacă era îmbrăcat cu un pulover gros şi cu o jachetă. Privind în jurul lui, aşteptându-se cumva s-o zărească pe Andrea ascunzându-se pe după un copac, gata de a se arunca asupra lui, Michael iscodi pădurea pe ambele părţi ale aleii, dar nu văzu nimic. În cele din urmă, când fu convins că nu se află nimeni acolo să-l observe cum îi cedează nervii, o luă la fugă şi alergă restul drumului până la fermă. Nu se opri decât când ajunse în curtea mare.
Ajuns acolo, îşi trase răsuflarea, apoi aruncă o privire în jurul lui. Dincolo de adăpostul din spatele şopronului zări panglicile, galben strălucitoare, de plastic, ce marcau zona unde zăcuseră cele două cadavre. Michel porni imediat într-acolo să cerceteze locul şi se simţi vag dezamăgit când descoperi că nu era cine ştie ce de văzut. Zăpada din jurul adăpostului fusese bătătorită de paşi, aşa că acum nici măcar nu mai putea fi sigur unde stătuseră corpurile. Singurul lucru remarcabil era că unele porţiuni de zăpadă erau pătate de ceva pe care Michael îl bănuia a fi sânge. Uitându-se la acele pete roşii îl trecu un frison. În cele din urmă se întoarse şi porni către şopron.
În timp ce se apropia, însă, de acea construcţie enormă şi ameninţătoare, începu să se întrebe dacă n-ar fi fost mai bine să-şi aştepte părinţii acasă. Cu toate că soarele strălucea, iar cerul era limpede, acel şopron părea cumva a prevesti numai rele.
Atunci îşi aminti.
Înăuntrul şopronului găsiseră corpul lui Logan Carpenter, cu gâtul sfâsiat şi cu hainele îmbibate de sânge.
Cu inima bătându-i să-i spargă pieptul, Michael se deplasă încet în jurul clădirii până ce ajunse în faţa celor două porţi uriaşe.
Poate că n-ar trebui să intre. Poate că ar trebui să se ducă acasă şi să vină mai târziu cu taică-său.
"Laşule!" îşi spuse el. "Eşti un laş! înăuntru nu sunt decât nişte cai şi poate, câţiva şobolani!"
Lăsând frica la o parte, băiatul ridică, hotărât, zăvorul şi trase de uşă s-o deschidă.
Balamalele scârţâiră. Caii dinăuntru începură să fornăie şi să izbească, neliniştiţi, cu copita în podeaua grajdurilor lor.
— E-n regulă, rosti Michael cu glas tare, mai mult pentru a-şi calma proprii săi nervi. Eu sunt. O să vă dau de mâncare!
Însă nu făcu nici o mişcare de a intra înăuntru. Rămase în uşă gata să-şi ia imediat zborul dacă ar fi auzit ceva ce nu i-ar fi sunat bine.
În afară de cai, nu auzi nimic. În cele din urmă se strecură în şopron, lăsând uşa deschisă.
Zece minute.
Doar zece minute până ce va termina şi se va putea duce înapoi acasă. Apoi, mâine, la şcoală, va putea povesti tuturor ce ispravă făcuse el şi ce văzuse.
Şi le va mai spune că nu-i fusese deloc frică.

* * *

Joey se mişca tăcut prin pădure, strecurându-se din copac în copac şi furişându-se peste spaţiile deschise doar când era sigur că nu-l vedea nici un ochi de om. De mai mult de o oră dădea târcoale fermei. Începuse de la capătul potecii care se deschidea în pajişte, chiar vizavi de uşa bucătăriei. Chiar şi când coborâse pe cărare fusese atent să evite micul luminiş care se învecina cu pajiştea, rămânând la câţiva paşi înapoi, sub adăpostul pădurii, ghemuindu-se jos de tot în timp ce supraveghea casa, insensibil la umezeala rece care pătrunsese prin haine. Într-un târziu îşi schimbase poziţia, deplasându-se spre vest, până ce găsise un punct de observaţie din care putea să ţină sub control atât spatele casei cât şi faţada dinspre vest. După ce nu remarcase nici un semn că ar fi fost cineva acolo, plecase din nou croindu-şi drum prin pădure, rămânând ascuns privirii, examinând cu răbdare casa din toate unghiurile, satisfăcut că aceasta era, într-adevăr, pustie.
Se înapoie acum pe urmele paşilor săi până ce ajunse din nou în spatele casei. Clădirea din bârne îl ascundea privirilor dinspre gura aleii şi şopron. Se ghemui la baza unui pin alb, găsindu-şi un adăpost invizibil între ramurile lui răsucite.
Adulmecă aerul, căutând orice vag miros ce ar fi trădat prezenţa cuiva care s-ar fi ascuns în casă, şi ascultă ca să audă vreun sunet făcut de cel care l-ar fi aşteptat.
Nimic.
Muşchii i se încordară. Făcu, în sfârşit, şi ultima mişcare. Ieşi de sub ascunzişul copacului şi sprintă peste curtea acoperită de nea. Se făcu mic la umbra casei. Stătu acolo o clipă, apoi se strecură în jurul laturii de vest şi se furişă prin fereastra spartă prin care pătrunsese taică-său în casă cu două zile în urmă.
Două zile.
Şi mai mult de o zi de când părăsise coliba, căţărindu-se sus pe munte până ce găsise o peşteră în care să se cuibărească. Se ghemuise în ea, observând nevăzut cum elicopterul zburase deasupra lui, căutându-l, apoi îşi făcu culcuş în blana de urs pe care o adusese cu el din colibă şi dormise iepureşte toată noaptea.
De dimineaţă, însă, se sculase înfometat. Stomacul ghiorăia şi un junghi rece şi dureros îl săgeta în abdomen.
Mâncase deja nişte zăpadă, dar foamea nu-i fusese domolită, îşi potolise, doar, setea. În timpul dimineţii începuse să se gândească la mâncarea din casă.
Se găsea mai multă hrană decât era necesar.
În plus, nimeni nu avea să mai fie acolo.
Nu după cele întâmplate.
Părăsind lupoaica invalidă, pornise în jos pe munte. La fiecare pas foamea îi creştea, dar n-ajunsese în nici un moment atât de puternică încât să-l facă să iasă din limitele prudenţei.
Acum ajunsese acolo şi casa era pustie aşa cum bănuise!
Doar că fereastra spartă fusese acoperită de cineva cu o foaie de placaj. Se întinse, îşi strecură degetele sub marginea placajului şi trase de el. Acesta rezistă o clipă, apoi unul dintre cuie cedă şi o secundă mai târziu se ivi în placaj o spărtură destul de mare ca să-şi furişeze ambele mâini prin ea. Trase din nou şi unul dintre colţuri se eliberă, apoi cedară toate cele patru cuie de la baza plăcii şi Joey putu să îndepărteze lemnul suficient de mult cât să treacă peste pervaz şi să sară pe podeaua dinăuntru.
Ca un animal prudent, se ghemui din nou, ascultând.
Casa era tăcută.
Se ridică în picioare şi se duse iute în bucătărie, unde deschise frigiderul.
Pe raftul de jos se aflau încă cele cinci fripturi, învelite în plastic, pe aceeaşi farfurie pe care le lăsase Mary Anne. Sfâşie plasticul uneia dintre ele şi începu să rupă bucăţi de carne crudă pe care le introduse în gură şi le înghiţi aproape fără să le mestece.
Durerea din stomac i se mai potoli, apoi dispăru cu totul când termină prima halcă de carne şi trecu la a doua.
După ce-şi astâmpără foamea, lăsă frigiderul în pace, deschis, şi se duse în sufragerie, apoi la piciorul scărilor. Porni să urce treptele încet. Nările i se umplură de mirosuri familiare, ce-i stârneau emoţii.
Ajunse la uşa camerei lui, dar trecu pe lângă ea, îndreptându-se spre altă uşă.
O uşă întredeschisă.
În cameră, aroma fostului ocupant al ei încă puternică. O inspiră adânc şi o căldură ciudată i se împrăştie în tot corpul.
Alison.
Alison, care fusese întotdeauna bună cu el, chiar şi după ce o atacase.
Se duse la uşa dulapului şi o deschise.
Dulapul era gol. Toate hainele ei dispăruseră. Înconjură camera cu privirea şi văzu o eşarfă care spânzura de piciorul patului.
Eşarfa pe care i-o alesese el.
O smulse de acolo, o duse la nas şi-i inspiră mireasma. În cele din urmă îşi înfăşură ţesătura în jurul gâtului, consolat de mirosul fetei care-i fusese singurul lui prieten din viaţă.
Un minut mai târziu se afla din nou la parter. Încarcă cât putu mai mult cu mâncare un sac mare de plastic. După ce umplu sacul, se strecură prin uşa din spate. Când era pe punctul de a porni spre pârâu şi spre siguranţa muntelui, văzu uşa şopronului parţial deschisă.
Ezită, se răsuci un pic pe călcâie, apoi adulmecă aerul.
Din direcţia şopronului venea o adiere de vânt. Joey simţi mirosul cailor. Mirosul lor familiar răscoli amintiri ale unor zile ce păreau trecute de o veşnicie, când petrecea nesfârşite ore alături de ei, hrănindu-i şi ţesălându-i, antrenându-i şi călărindu-i.
Acele zile apuseseră pentru totdeauna.
Inspiră adânc mireasma liniştitoare. Dorea să şi-o întipărească în memorie. Brusc, muşchii i se încordară. Dinspre şopron mai venea un miros.
Un miros de care nu fusese pe deplin conştient dinainte, dar care îi provoca acum o furie oarbă.
Michael Stiffle.
În şopron se afla Michael Stiffle, iar mirosul lui, neplăcut cum era, trezea alte amintiri în mintea lui Joey.
Amintiri ale momentelor când Michael îl chinuia, când îi spunea că e nebun, când şuşotea despre el crezând că el nu-l ascultă.
Din subconştient se iviră şi alte amintiri. Subit Michael Stiffle păru să întruchipeze toate mojiciile şi insultele pe care le suferise dintotdeauna din partea colegilor săi. Înnebunit de ură, Joey dădu drumul sacului cu mâncare şi pomi către uşa deschisă a şopronului.

* * *

Michael Stiffle îi turna mâncarea iepei în iesle când Sheika fornăi, îşi clătină capul şi începu să dea înapoi, cu copitele bocănind pe duşumeaua de lemn şi cu ochii larg deschişi.
— Ce e? întrebă Michael, ridicându-şi privirea din iesle pentru a se uita nedumerit la iapă. Cu o clipă înainte animalul îşi pusese botul pe gâtul lui, încercând să-l dea la o parte în efortul de a ajunge la hrana proaspătă. Acum el părea îngrozit. Când Michael se întinse s-o bată uşurel pe gât, ea se dădu într-o parte cu un nechezat puternic. Continuă să se dea înapoi şi se opri când lovi cu crupa marginea boxei. Se ridică pe picioarele dindărăt şi izbi aerul cu copitele din faţă, forţându-l pe Michael să se tupileze rapid.
— Isuse! izbucni băiatul, mergând de-a buşilea către uşa boxei. Ce naiba ţi s-a întâmplat?
Continuând să se uite la Sheika, Michael bâjjbâi în spatele lui după zăvor şi îl dădu la o parte când îl găsi. În timp ce poarta se deschise larg el se strecură pe coridorul din faţa boxei şi trânti la loc jumătatea de jos a uşii, deşi iapa, care se afla încă în fundul boxei, nu făcu nici o mişcare pentru a-l împiedica.
Michael îşi dădu seama că nu numai Sheika era speriată. Buck şi Fritz izbeau şi ei nervoşi din copite. Dintr-o dată, Fritz se ridică şi el pe picioarele din spate iar copitele din faţă începură să lovească bârnele care-i îngrădeau boxa. O clipă mai târziu intră şi Buck în horă, apoi li se alătură şi Sheika.
— Ce dracu se petrece aici? întrebă Michael cu glas tare.
Află imediat răspunsul, căci brusc simţi aceeaşi senzaţie de a fi urmărit, pe care o mai simţise cu câteva minute înainte în pădure.
Numai că acum ea era mai puternică.
Mult mai puternică.
Pielea corpului i se făcu de găină şi un fior teribil îl cuprinse.
Sesiza o prezenţă care nu era nici om, nici animal.
Auzi apoi un sunet — un singur pas —, care în loc de a-l face să sară din loc, îl paraliza.
Privi rapid în jur, căutând ceva pe care să-l folosească ca o armă.
O furcă.
Se afla la numai doi paşi, pe partea cealaltă a coridorului.
Adunându-şi curajul la un loc, Michael Stiffie se forţă să depăşească frica paralizantă ce-l cuprinsese, apoi traversă coridorul şi înhaţă furca.
În timp ce mâinile i se încleştară pe mâner, auzi un alt sunet, mult mai apropiat de această dată, chiar în spatele lui. Se răsuci pe călcâie, cu coarnele ascuţite ale furcii întinse în faţă, şi se trezi că-l priveşte pe Joey Wilkenson.
Celălalt băiat se uita la el cu ochi îngustaţi care scânteiau ameninţători. Văzându-l, Michael avu o vedenie.
Imaginea unui lup.
O clipă, care dură cât o veşnicie, nici unul nu scoase nici o vorbă.
În cele din urmă, Michael Stiffie rupse tăcerea.
— C-ce vrei?
Vocea îi tremura.
Joey se uită chiorâş la băiatul care îl chinuise toată viaţa.
— Sunt nebun, şopti el. În sfirşit e adevărat, Michael. Toate lucrurile pe care le-ai spus pe seama mea sunt, în sfârşit, adevărate.
— L-lasă-mă-n pace, murmură Michael. Nu te-am rănit niciodată. Nu ţi-am făcut niciodată nimic!
— Ba da, replică Joey. Şi n-ai făcut-o numai tu, Michael. A făcut-o şi soră-ta, şi toţi prietenii tăi.
Joey îşi înfipse privirea în ochii celuilalt. Michael simţi că nu avea putere să-l evite.
— Ştii ce ţi se va întâmpla, Michael?
În timp ce genunchii începuseră să-l lase, Michael încercă să vorbească, dar descoperi că rămăsese fără glas. Se holbă mut la Joey.
— O să te ucid, Michael, şopti Joey. Într-o noapte, când o să te simţi în siguranţă în camera ta, o să vin şi o să te ucid.
Michael Stiffle se uită uluit la Joey. Cuvintele celuilalt îi răsunau în minte.
"O să vin şi o să te ucid, Michael. O să vin şi o să te ucid."
— N-nuuu! izbucni Michael, găsindu-şi vocea, în sfârşit.
Se repezi spre Joey, cu coarnele furcii îndreptate direct spre pieptul lui. În ultima clipită, Joey păşi lateral şi prinse furca cu ambele mâini în timp ce trecea pe lângă el.
O fracţiune de secundă mai târziu, Joey smulse arma din mâinile lui Michael. Cind îşi dădu seama ce se înlâmplă, acesta se întoarse să fugă.
Ajunse în apropiere de camera anexă, când Joey azvârli furca cu o forţă atât de mare încât coarnele se înfipscră adânc în lemnul uşii prin care voia să treacă Michael.
Două dintre coarne încălecară gâtul băiatului, prinzându-i capul de uşă.
Al treilea, cel dintre ele, pătrunse în gâtul lui, rată milimetric şira spinării şi străpunse artera carotidă.
Michael dădu să ţipe, dar strigătul muri aproape imediat înecat într-un geamăt bolborositor când gâtlejul i se umplu cu sânge care-i curgea în valuri din gură şi din nas.
Pe moarte, auzi ultimele cuvinte ale lui Joey Wilkenson:
— Ăsta-i numai începutul, Michael. Ăsta-i numai începutul.
După ce Michael muri, Joey slobozi, din adâncul sufletului lui, un hohot sinistru. Ieşi din şopron la lumina strălucitoare a soarelui de afară. O luă la fugă către casă când urechile sesizară zgomotul unei maşini urcând aleea. Apucă sacul cu mâncare şi porni către adăpostul copacilor.
Rick Martin sosi la mai puţin de un minut după aceea. În timp ce parca în curtea din faţa casei, îl văzu pe Joey pe câmp, la numai câţiva metri de pădure. Pulsul i se acceleră şi frână brusc.
— Joey! strigă el, dându-se jos de pe scaun şi scoţându-şi arma de la centură. Joey Wilkenson!
Băiatul se opri şi se întoarse în timp ce Rick îl ţintea.
Şeriful trase prea repede şi glonţul se pierdu.
Până să fie gata din nou să tragă, Joey dispăruse.
Se făcuse din nou nevăzut în munţi, iar ecoul râsului lui răsuna încă printre meterezele colţuroase de deasupra.

EPILOG

"Încă o oră", îşi zise Mary Anne. "Încă o oră, şi o să putem pleca pentru totdeauna din locul ăsta."
Ceremonia funebră se încheiase. Reuşise să treacă prin ea, deşi nu prea ştia cum. Aflată acum în Cadillacul lui Charley Hawkins, cu Alison alături de ea, îşi putea permite, în sfirşit, să reflecteze asupra înmormântării.
Fusese ceva supranatural cu coşciugele înmormântate în acea dimineaţă în cimitir. În tot timpul slujbei şi al actului de îngropăciune, care se sfârşise cu câteva minute în urmă, ea avusese senzaţia că era pe punctul de a se deştepta şi de a se scula din acest coşmar cumplit, pentru a se regăsi acasă, în Canaan.
Şi totuşi, se întâmplaseră toate, iar amintirile îi vor rămâne întipărite în subconştient mulţi ani de acum încolo.
În noaptea care trecuse, ca şi în cea dinainte, ea se trezise în mijlocul unui coşmar real, în care se rătăcise în viscol cărând cu ea trupul lui Logan prin vârtejurile de zăpadă.
Numai că, în vis, Logan nu murise.
Era viu, sângele îi şiroia din rana cumplită de la gât şi o implora să-l ajute şi să nu-l lase să moară.
Ţinându-l în braţe, ea continuase să meargă prin viscol, dar, indiferent în ce direcţie ar fi apucat, era acelaşi lucru.
Zăpadă. Zăpadă nesfârşită, izbind-o în faţă ori încotro s-ar fi întors. În braţe, Logan, murind mereu.
În ambele nopţi se deşteptase ţipând. În ambele nopţi Alison se strecurase în pat lângă ea şi o luase în braţe în timp ce ea era scuturată de amintirea cumplită a visului.
Stătea acum pe locurile din spate ale limuzinei lui Charley Hawkins şi Alison era lângă ea, împletindu-şi degetele mâinii cu ale ei. În câteva minute vor ajunge la han, unde se va ţine o mică ceremonie funebră. După asta, totul se va termina. Ea şi Alison vor putea pleca din Sugarloaf.
Se vor mai întoarce, oare, vreodată? Vor mai fi capabile de a reveni aici, fie şi numai pentru a se reculege la mormântul lui Logan?
În acest moment ea ar fi spus că nu. Şi totuşi, în fundul sufletului ştia că, mai devreme sau mai târziu, amorţeala le va părăsi, iar amintirile celor petrecute acolo se vor estompa, pierzându-şi limpezimea.
Unde se vor duce, însă?
Nu se hotărâseră încă, deşi Mary Anne ştia deja că Alison nu dorea, nici măcar cât ea, să se întoarcă în Canaan şi să încerce să-şi reia existenţa mizeră de acolo. Amintirile despre Logan ar fi prea puternice, căci orice ar atinge sau vedea, oricare dintre ele, le-ar aminti de băiat şi le-ar reânnoi durerea pierderii lui.
— Ce facem atunci cu taică-tău? o întrebase Mary Anne în toiul discuţiei din noaptea trecută. Nu vrei să-l vezi?
— Nu vine nici măcar la înmormântarea lui Logan, nu-i aşa? răspunse Alison cu amărăciune.
— Nu-şi poate permite, îi amintise maică-sa.
Fata rămăsese, însă, neînduplecată.
— Ar fi făcut rost de bani dacă ar fi vrut cu adevărat, replicase ea, zâmbind fără bucurie. Cred că-mi dau seama acum de ce nu ţi-l doreşti înapoi.
Discuţia se oprise în acest punct. Ştiau amândouă de ce nu voiau să se întoarcă în Canaan, dar nici una nu ştia încotro s-o apuce.
În maşină, Alison întrebă:
— Mamă? Unde o să plecăm?
Ca şi cum fata i-ar fi ghicit gândurile. Ieşind din reveria ei, Mary Anne se răsuci să-şi privească fiica, care o susţinuse pe timpul slujbei, mână în mână cu ea. Dintr-o dată Alison părea mai în vârstă. Ochii i se schimbaseră. Îşi pierduseră inocenţa copilărească şi se întunecaseră de pe urma unei bruşte maturităţi. "Nu şi-a pierdut numai fratele", îşi zise Mary Anne. "S-a dus şi copilăria ei".
— Nu m-am gândit încă, răspunse ea cu glas tare.
— Ei bine, eu m-am gândit. Îţi aminteşti că Logan voia să meargă în California? Mai ţii minte cum vorbea el mereu de Disneyland şi de învăţatul suriului, şi de toate celelalte?
Mary Anne simţi o nouă săgeată în inimă când se gândi la toate lucrurile pe care Logan le aştepta cu nerăbdare şi pe care n-avea cum să le mai experimenteze vreodată. Neîncrezătoare în propria voce, îşi permitea doar să dea mut din cap.
— Hai s-o facem pentru el, mamă, continuă fata. Hai să mergem în California şi să facem toate chestiile alea pe care şi le dorea Logan.
Maşina se opri dar Mary Anne nu făcu nici un gest de a se da jos. Rămase tăcută pe loc, meditând la cele spuse de Alison.
O putem face, oare?
Puteau pleca singure, numai ele două, ca să-şi construiască o întreagă viaţă numai pentru ele?
De pe locul şoferului, Charley Hawkins zise:
— Poţi să pleci chiar acum, Mary Anne. Nici nu trebuie să mai eziţi. Nu ai decât să-ţi faci bagajele, să le pui în Range Rover şi să decolezi.
Mary Anne se simţi brusc dezorientată.
— Dar nu pot. T-trebuie să mă mai gândesc. Nu pot face aşa ceva, pur şi simplu cum ai bate din palme.
— Ba poţi, o contrazise Charley, privind-o prin oglinda retrovizoare. Exact aşa cum au făcut Ted şi Audrey. S-au întâlnit, şi-au dat seama că sunt făcuţi unul pentru altul, şi asta a fost tot. Nici unul nu a regretat vreo clipă ce a făcut, în ciuda sfârşitului. Chiar dacă ar fi ştiut ce avea să se întâmple, ar fi procedat tot aşa.
— Ai dreptate, acceptă Mary Anne. Aveţi amândoi dreptate. Hai s-o facem.
Se dădu jos din maşină. Greutatea de pe piept îi mai dispăruse. Zece minute mai târziu, ea şi Alison terminară de împachetat. Punându-şi bagajele în automobil, se aşezară pe locurile din faţă.
— Eşti sigură că nu vrei să-ţi iei rămas bun de la cineva? o întrebă Mary Anne pe Alison.
Fata clătină din cap.
— Mi-am luat rămas bun de la Logan în cimitir. Cred că e timpul să plecăm.
Mary Anne introduse maneta în viteză şi demară. Părăsind pentru totdeauna orăşelul Sugarloaf, nici una nu se uită în spate.
Dacă ar fi făcut-o, l-ar fi putut zări pe Joey Wilkenson, care le observa maşina de pe munte până când aceasta dispăru din vedere.
Abia după aceea catadicsi şi ci să se întoarcă în siguranţa ţinutului de munte, alături de lupoaica pe care o numise Lobo, şi care şchiopăta lângă el.
— Nu-ţi face griji, zise el încet, lăsându-şi o mână pe capul animalului în timp ce cu degetele celeilalte mângâie eşarfa lui Alison, ce-i înconjura încă gâtul. O s-o regăsim. Oriunde se duc, o s-o regăsim cumva.