WALTER SCOTT
TALISMANUL

CAPITOLUL I
— Spre deşertul sălbatic. Ei s-au retras, dar cu arme.
Paradisul regăsit

Soarele arzător al Siriei nu atinsese încă zenitul; un cavaler din ordinul Crucii Roşii, care îşi părăsise îndepărtata ţară de la miazănoapte ca să intre în ostile cruciaţilor rătăcitori din Palestina, străbătea agale pustiul nisipos ce se întindea în preajma Mării Moarte, numită în acelaşi timp şi lacul Asfaltit, mare închisă, în care se varsă apele Iordanului, dar ea însăşi neavând nici o scurgere. Războinicul pelerin străbătuse anevoie, în cele dintâi ceasuri ale zilei, cărările râpoase care şerpuiau printre stânci; ieşind în cele din urmă din îngustimile primejdioase, ajunse în largul câmpiei, unde cetăţile blestemate chemaseră asupră-le cândva crunta răzbunare a Celui Atotputernic. Oboseala, setea, primejdia care pândea la fiece pas, toate fură uitate în clipa când călătorul îşi aminti de cumplita întâmplare care prefăcuse într-un jalnic pustiu mănoasa vale a Sodomei, odinioară udată de ape zburdalnice, ca şi grădina Domnului – acum un deşert uscat şi pârjolit, sortit să rămână sterp pe vecie.
Văzând mohorâta întindere de apă, atât de deosebită în privinţa limpezimii şi a nestatorniciei, de toate celelalte, călătorul se cutremură şi se închină creştineşte; îşi aminti că sub undele domoale zăceau leşurile şi ruinele măreţelor cetăţi de odinioară, care stăpâniseră largul câmpiilor; trăsnetele cerului sau neastâmpărul măruntaielor pământului le săpaseră mormântul, şi dărâmăturile lor se scufundaseră în adâncul acestei mări care nu răbda la sânu-i nici o vieţuitoare, nu îngăduia ca vreo luntre să-i tulbure suprafaţa, şi, ca şi cum propriile-i străfunduri ar fi însemnat cel mai nimerit lăcaş pentru apele-i posomorâte, nu-şi trimitea, ca oricare altă mare, tributul în nemărginirea oceanului. Întreg ţinutul înconjurător, ca şi pe vremea lui Moise, era numai pucioasă şi sare; ierburile n-aveau cum să răsară şi floarea nu lega rod; nici urmă de lăstar nicăieri. Pământul, ca şi apele lacului, avea de ce să se numească „Tărâmul Morţii”, deoarece nu se înveşmânta în verdeaţă ca oricare altă câmpie; până şi văzduhul era văduvit de locuitorii lui înaripaţi; aceştia o luau razna, pesemne ca să scape de duhoarea catranului şi a pucioasei, pe care văpaia soarelui o împrăştia de pe suprafaţa apei, învolburarea de aburi preschimbându-se uneori în vârtejuri pustiitoare. Lespezi de spumă vâscoasă, care se cheamă naft, pluteau deasupra apelor domoale şi întunecate, sporind volburile de aburi, ca şi cum ar fi vrut să adeverească pe deplin înfricoşătoarea poveste a lui Moise.
Soarele strălucea falnic, aproape de neînchipuit în cuprinsul acestei privelişti a deznădejdii, şi întreaga fire însufleţită parcă se ferea de înverşunarea razelor sale, în afară de pelerinul singuratic care răscolea anevoie nisipul mişcător al deşertului, părând singura făptură vie pe tot întinsul câmpiei. Îmbrăcămintea călăreţului şi echipamentul calului erau ciudat de nepotrivite pentru ţinutul pe care îl străbăteau. În afară de zalele cu mâneci lungi, în afară de mănuşile bătute în plăcuţe de oţel şi de platoşa din acelaşi metal, mai avea un scut în trei colţuri atârnat de grumaz, un coif de oţel cu vizieră şi un fel de glugă împletită din sârmă, ce umplea golul dintre pieptar şi marginile coifului. Picioarele îi erau apărate de armuri mlădii, ce-i acopereau coapsele şi genunchii, în timp ce tălpile îi erau vârâte în încălţări acoperite cu plăci de oţel, ca şi apărătoarele braţelor. O spadă lungă şi lată, cu prăsele zdravene, lucrate în chip de cruce, pe care o purta pe un şold, părea pereche cu un pumnal mare, atârnat pe celălalt şold. Călăreţul strângea la oblâncul şeii, cu capătul rezemat în scară, lancea lungă cu vârful oţelit, arma lui de căpetenie care, la fiece mişcare a calului, se lăsa către spate, în timp ce flamura flutura în adierea domoală, răsucindu-se în vârfuri. La toată această îmbrăcăminte greoaie se cade să adăugăm un fel de pelerină de postav brodat, ieşită de soare şi de întrebuinţare, veşmânt ce părea foarte folositor, deoarece împiedica razele de foc ale soarelui să cadă de-a dreptul peste armură, care altfel ar fi devenit cu desăvârşire nesuferită călăreţului. Armele nobilului cruciat închipuiau în felurite locuri, cusut pe stofă, dar ieşit de soare şi de vechime, un leopard culcat, cu însemnarea: „Dorm, nu mă treziţi!" Se mai puteau desluşi pe scut armele aceluiaşi blazon, aproape şters de numeroase lovituri. Coiful uriaş, rotund, n-avea nici un fel de podoabă. Păstrând aceeaşi greoaie îmbrăcăminte de oţel, cu care se puteau apăra la nevoie, cruciaţii din miazănoapte păreau că înfruntă cu tot dinadinsul clima şi ţinutul în care veneau să se războiască. Îmbrăcămintea calului nu era mai puţin greoaie şi mai puţin nesuferită decât aceea a călăreţului. Dobitocul purta o şa groasă, bătută cu plăci de oţel, iar în dreptul grumazului, sub coamă, un fel de platoşă; altă îmbrăcăminte, ţesută din fire de oţel, îi apăra crupa şi coapsele. Călăreţul purta de asemenea, la oblâncul şeii, un baltag ca un ciocan de oţel, şi acesta o armă de căpetenie. Frâul şi hamurile erau împletite cu lanţuri, iar capul dobitocului era apărat de o glugă de zale, care avea deschizături în dreptul ochilor şi al nărilor, iar în mijlocul frunţii purta un corn, care, ivit parcă din ţeasta calului, îi da întrucâtva înfăţişarea inorogului din poveste.
O îndelungată folosinţă îi obişnuise însă, atât pe călăreţ cât şi pe neobositul lui fugar, cu toată această panoplie de arme. Într-adevăr, mulţi războinici, rătăcind din apus spre meleagurile Palestinei, piereau mai înainte de a se fi obişnuit cu asprimea climei arzătoare; pentru mulţi însă, acea căldură nu era prea greu de îndurat, obişnuindu-se într-o oarecare măsură cu ea, printre aceştia aflându-se şi călăreţul singuratic care străbătea în clipa aceea ţărmurile pustii ale Mării Moarte.
Firea îl înzestrase desigur cu o putere puţin obişnuită, dacă purta cămaşa de zale cu uşurinţa cu care ar fi purtat o îmbrăcăminte ţesută din fire de păianjen. În afară de aceasta, era un om îndelung răbdător; sănătatea lui putea să înfrunte orice fel de climat, ca şi oboseala şi lipsurile, oricât ar fi fost de nemiloase. Pornirile lui erau în strânsă legătură cu vânjoşia trupească; se simţea pururi cuprins de neastâmpăr, în cele mai vitrege împrejurări şi, sub înfăţişarea sa liniştită şi rece, se frământa o nepotolită sete de avânt şi de faimă, înnăscută în firea vestitelor vlăstare ale seminţiei normande, ceea ce le făcea să cucerească lauri în toate ungherele Europei. Totuşi, nu oricui îi era dat să primească din partea norocului o răsplată strălucită, şi aceea pe care o dobândise singuraticul nostru călător timp de doi ani cât cutreierase ca un războire aprig Palestina, se putea socoti o faimă trecătoare şi, pe deasupra, câteva indulgenţe papale. În acest timp, puţinii bani pe care îi avusese în pungă se topiseră cu atât mai grabnic cu cât nu se folosise de nici unul din mijloacele prin care cruciaţii binevoiau să-şi reîntregească veniturile ştirbite, pe spinarea localnicilor palestinieni. Nu căuta să stoarcă nici un fel de dar din partea nefericiţilor locuitori ai ţinutului, în schimbul făgăduielii că nu se va atinge de avutul lor în timpul războaielor cu sarazinii, şi nici nu avusese prilejul să se îmbogăţească prin vreo răscumpărare a cine ştie cărui prins mai de vază. Mica suită, ce-l însoţise dincolo de hotarul ţării în care se născuse, se răzleţise, pe măsură ce i se micşorau şi mijloacele de întreţinere, şi singurul scutier ce-i mai rămăsese era bolnav la pat, şi deci în neputinţă de a-şi urma stăpânul. Aşadar, călătorea singur, fără tovarăşi, după cum am arătat mai sus. Aceasta nu-l supăra însă câtuşi de puţin pe cruciatul nostru, obişnuit să-şi privească spada drept cel mai credincios tovarăş şi gândurile cucernice drept cei mai buni însoţitori. Omul, însă, nu se poate lipsi îndelungă vreme de hrană şi de odihnă, chiar când are o făptură de fier şi o fire răbdătoare ca cea a cavalerului cu blazonul leopardului adormit. Pentru aceasta, după ce lăsă Marea Moartă la oarecare depărtare în urmă-i, spre dreapta, salută cu bucurie pâlcul de doi sau trei palmieri ce se zăreau în depărtări, dovadă că în apropierea lor se afla izvorul în preajma căruia avea să-şi facă popasul de amiază. De asemenea, calul, care îndura îndeajuns goana, luând pildă răbdarea şi resemnarea stăpânului începu să-şi înalţe capul, fremătând din nări şi iuţind pasul, ca cum ar fi simţit de departe mirosul şi răcoarea apei lângă care avea să se odihnească şi să se adape. Dar, mai înainte de a fi ajuns la locul dorit, cal şi călăreţ erau sortiţi altor osteneli şi altor primejdii.
În timp ce cavalerul Leopardului îşi aţintea privirea asupra mănunchiului de palmieri aflat încă îndeajuns de departe, i se păru că, între trunchiurile lor înlănţuite, se mişcă ceva. Curând, această îndepărtată nălucire se desprinse dintre copacii care îi ascunseseră întrucâtva mişcările, şi porni în goană spre călăreţ; abia atunci putu acesta să-şi dea seama că spre el venea un războinic călare; în cele din urmă, după turban, suliţa lungă şi burnusul verde, recunoscu numaidecât în el un călăreţ sarazin. „În pustiu, nimeni nu întâlneşte un prieten”, zice un proverb oriental. Totuşi, cruciatului îi păsa prea puţin că păgânul, care înainta întru întâmpinarea lui, pe agerul fugar din Barbaria, ca şi cum ar fi fost purtat pe aripi de şoim, venea ca prieten sau ca vrăjmaş; poate că, apărător dârz al crucii, l-ar fi vrut mai degrabă duşman. Pentru orice împrejurare, îşi desprinse lancea din scară, o apucă cu mâna dreaptă, aşezând-o pe spinarea calului, cu vârful înainte, înfăşură dârlogii pe braţul stâng, şi înviorând cu pintenii agerimea fugarului, se pregăti să înfrunte pe străin cu liniştea şi încrederea în sine a războinicului obişnuit să învingă. La rându-i, sarazinul porni în goana calului, aşa cum fac de obicei călăreţii arabi; îşi strunea fugarul mai degrabă cu ajutorul picioarelor şi cu mişcările trupului, decât cu ajutorul frâului, pe care îl ţinea fără întrebuinţare în mâna stingă; astfel că nimic nu-l împiedica să se slujească de pavăza rotundă, îmbrăcată în piele de rinocer şi bătută în cuie de argint, pe care o purta pe braţ, jucând-o încoace şi încolo, ca şi cum ar fi avut de gând să înfrunte cu talgerul acela şubred năprasnicele lovituri ale unei lănci apusene. Nu-şi pregătea suliţa, aşa cum făcuse vrăjmaşul; o apucă totuşi cu mâna dreaptă de mijlocul lemnului şi în cele din urmă începu s-o învârtească pe deasupra capului. Înaintând drept spre duşman, cu toată iuţeala, aştepta parcă să-1 vadă pe acesta făcând acelaşi lucru, pornind în goană în întâmpinarea lui; dar cavalerul creştin, obişnuit cu felul de a lupta al războinicilor din Orient, nu înţelegea să-şi obosească fugarul într-o goană zadarnică. Dimpotrivă, se opri, dându-şi seama că, dacă ar fi trebuit să primească lovitura duşmanului, greutatea armelor şi cea a calului îi dădeau putinţa de a lovi el însuşi fulgerător. Prevăzător şi temându-se poate de aceleaşi urmări, călăreţul sarazin, când ajunse la două aruncături de suliţă, de creştin, îşi struni calul spre stânga, c-o dibăcie de neasemuit şi făcu de două ori înconjurul cavalerului; acesta însă, învârtindu-se pe loc, astfel încât să-şi înfrunte mereu potrivnicul din faţă, zădărnicea oarecum gândul acestuia de a-l lovi pe neaşteptate, astfel că sarazinul se văzu silit să dea pinteni calului şi să se tragă înapoi c-o sută de paşi. A doua oară, asemenea hultanului ce se năpusteşte asupra şoimului, maurul porni în goană şi din nou se văzu silit să fugă înapoi, fără să fi putut da o singură lovitură. În cele din urmă, pentru a treia oară, se năpusti în acelaşi chip; dar cavalerul creştin, dornic să sfârşească această luptă ciudată, în care neastâmpărul obositor al vrăjmaşului ar fi putut să-i istovească şi lui puterile, apucă dintr-o dată baltagul greu pe care-l purta atârnat la oblânc şi, cu braţul său sigur, călăuzit de o privire ageră, îl aruncă drept în capul emirului – căci vrăjmaşul nu părea să fie din neam de rând. Sarazinul zări la timp uriaşa armă ce venea în zbor şi ridică uşoara-i pavăză între cap şi baltag; puterea cu care fusese zvârlit baltagul, împinse însă pavăza până în dreptul turbanului şi, cu toate că lovitura nu-şi nimerise ţinta de-a dreptul, fu de ajuns ca să-l azvârle jos din şa. Mai înainte ca creştinul să fi avut vremea să se folosească de căderea lui, vrăjmaşul se ridică sprinten în picioare şi, chemându-şi calul, care se apropie îndată, sări în şa fără să fi atins scările, şi dobândi iar poziţia prielnică din care voise să-l doboare cavalerul Leopardului. Dar cruciatul îşi ridicase şi el baltagul de pe pământ şi războinicul răsăritean, care nu uita cu câtă putere şi îndemânare se folosise de el, părea că se fereşte acum cu luare aminte de atingerea năprasnicei arme a cărei tărie o simţise puţin mai înainte, pregătindu-se în acelaşi timp să urmeze lupta, cu alte arme, ce puteau fi aruncate de departe. Într-adevăr, îşi împlântă suliţa în nisip, la oarecare depărtare de vrăjmaş, şi desprinse din curele arcul scurt, pe care îl purta în spate; apoi, dând pinteni calului, mai făcu de două sau de trei ori înconjurul cruciatului, de astă dată ceva mai departe; cât dăinui goana aceasta, zvârli şase săgeţi asupra creştinului, cu o mână atât de sigură, încât numai trainicele zale ale acestuia fură în stare să-l apere, ca să nu fie rănit în şase locuri. A şaptea săgeată păru însă c-a nimerit într-un loc mai puţin ferit, deoarece creştinul se rostogoli numaidecât de pe cal.
Dar, care nu fu uimirea sarazinului când, descălecând din goană ca să vadă în ce stare se găsea vrăjmaşul pe care îl socotea învins, se simţi deodată înşfăcat de grumaz; cavalerul se prefăcuse înadins că e rănit, ca să-şi ademenească potrivnicul; totuşi, şi în această luptă, iscusinţa şi vitejia războinicului din Orient îl scăpară din mâna duşmanului. Scoase de pe umăr cureaua de care se încleştase cu străşnicie cavalerul Leopardului şi, desprinzându-se astfel din strânsoare, sări numaidecât în şa, pe spatele calului care, urmărindu-i parcă toate mişcările cu o înţelepciune într-adevăr omenească, o luă la goană în aceeaşi clipă. Dar sarazinul îşi pierduse sabia şi tolba, legată de cureaua pe care fusese silit s-o lepede; de asemenea, îşi pierduse şi turbanul în luptă. Această întâmplare îl hotărî parcă să caute o împăcare... Se apropie de creştin, cu mâna dreaptă întinsă, dar fără ameninţare.
—  Pogoare pacea între neamurile noastre – rosti el în limba franceză, ce slujea de obicei ca mijloc de înţelegere între cruciaţi şi vrăjmaşii lor... Pentru ce ne-am război? Hai să facem pace.
— Nu mă împotrivesc – răspunse cavalerul Leopardului – dar ce mă poate încredinţa că n-ai să-ţi schimbi hotărârea?
— Cuvântul unui propovăduitor al înţelepciunii Profetului n-a fost călcat nicicând, şi numai ţie, vrednice nazarinean, s-ar cuveni să-ţi cer un cuvânt de întărire a celor hotărâte, dacă n-aş şti că mişelia se leagă rareori de vitejie.
În faţa nobilei încrederi a mahomedanului, cruciatul se simţi ruşinat de îndoielile ce-l încercaseră.
— Pe crucea spadei mele – zise el, cu mâna încleştată pe prăsele – voi fi pentru tine un tovarăş credincios, viteaz sarazin, atâta vreme cât soarta va hotărî să fim împreună!
— Pe Mahomed, profet al lui Dumnezeu, şi pe Allah, Dumnezeul profetului! răspunse fostul potrivnic – faţă de tine n-a rămas nici urmă de vrăjmăşie în inima mea. Şi-acum, să ne apropiem de unda izvorului, căci acesta-i ceasul odihnei şi buzele mele de-abia atinseseră şipotul înviorător în clipa când apropierea ta mi-a adus aminte de luptă.
Cavalerul Leopardului se grăbi să primească cu toată bunăvoinţa această propunere, şi cei doi războinici, duşmani cu câteva clipe mai înainte, călărind în pace alături, se îndreptară spre mănunchiul de palmieri, fără ca în privirea lor să fi rămas vreo urmă de vrăjmăşie, fără ca prin vreo mişcate, să dea dovadă de neîncredere.

CAPITOLUL II

În vreme de război şi de primejdie, au fost întotdeauna şi zile paşnice, liniştite; şi aceasta cu atât mai mult în timpurile feudale, în care meşteşugul războiului era principala îndeletnicire a omenirii, ceea ce făcea ca răstimpurile de pace, sau mai curând de încetare a focului, să fie mult preţuite de războinicii care le gustau atât de rar şi care le iubeau cu atât mai mult cu cât erau mai trecătoare.
Nu e nevoie să nutreşti mereu o vrăjmăşie faţă de un duşman cu care te-ai războit azi şi cu care poate ai să te mai înfrunţi mâine. Împrejurările şi stările de lucruri erau atât de prielnice dezlănţuirilor de patimi înverşunate, încât potrivnicii, atât timp cât nu pândeau faţă-n faţă în luptă, sau nu erau aţâţaţi de gândul un răfuieli neîmplinite, în scurtele răstimpuri de pace se bucurau unii de tovărăşia celorlalţi.
Deosebirile de credinţă şi zelul fanatic care-i însufleţea atât pe apărătorii crucii cât şi pe cei ai semilunei, erau îmblânzite un simţământ firesc unor nobili războinici, cultivat de spiritul, mentalitatea cavalerilor. Acest impuls a fost transmis în întregime din lagărul creştin spre cel al vrăjmaşilor de moarte, sarazinii, atât cei din Spania, cât şi cei din Palestina. Aceştia din urmă nu mai semănau cu barbarii fanatici, care năvăliseră din pustiurile Arabiei centrale, cu sabia într-o mână şi cu Coranul în cealaltă, gata impună moartea sau credinţa în Mahomed, ori, în cel mai bun caz, robia şi jugul, tuturor celor care îndrăzneau să se împotrivească învăţăturii profetului din Mecca. Într-adevăr, aceste alternative fuseseră impuse paşnicelor popoare ale Greciei şi Siriei. Venind însă în contact cu popoarele creştine din Apus, însufleţite de un elan tot atât de puternic, de un curaj de neînvins, de dibăcie şi izbânzi pe câmpul de luptă, sarazinii se lăsară încetul cu încetul înrâuriţi de obiceiurile acestora şi mai ales de regulile cavalereşti menite să făurească un popor de oameni mândri şi viteji. Începură să cultive turnirele şi întrecerile cavalereşti; îşi învestiră chiar cavalerii lor, sau cel puţin alcătuiră ranguri asemănătoare; dar mai cu seamă, observau legile onoarei cu o grijă care putea să ruşineze de multe ori pe cei ce se socoteau adepţii unei religii superioare, întreruperea luptei, fie că se petrecea între popoare sau indivizi, era respectată cu sfinţenie.
Sub înrâurirea unor atari simţăminte paşnice, cruciatul şi sarazinul nostru, care cu câteva clipe mai înainte se străduiseră din răsputeri să se răpună unul pe altul, înaintau acum, în pasul domol al cailor, către izvorul dintre palmieri, spre care se îndrepta cavalierul Leopardului în clipa în care fusese oprit de sprintenul şi primejdiosul său potrivnic.
În scurtul răstimp al drumului lor până la oază, amândoi păreau adânciţi în lumea lor de gânduri, căutând să-şi potolească bătăile inimii după o luptă care fusese cât pe ce să aducă pieirea unuia sau a altuia, dacă nu chiar a amândurora. Caii lor vânjoşi nu păreau să se bucure mai puţin decât stăpânii de acel răgaz. Al sarazinului totuşi, deşi fusese silit să alerge cu înverşunare, nu părea atât de obosit ca fugarul cavalerului european. Picioarele şi coapsele acestuia din urmă erau încă ude de năduşeală, pe câtă vreme trupul nobilului armăsar arab se uscă pe de-a-ntregul după ce merse liniştit un timp, şi numai câţiva stropi de spumă se mai zăreau pe zăbale şi pe colţul năframei ce-i acoperea frâul. Nisipul mişcător în care se afunda piciorul calului războinicului creştin, din pricina poverii armelor, în afară că-l purta în spate şi pe călăreţ, îi sporea într-atât oboseala, încât cavalerul Leopardului, care băgă de seamă acest lucru, sări numaidecât din şa, hotărând să-şi ducă dobitocul de hăţuri. Îşi uşura astfel credinciosul tovarăş luând asupră-şi o parte din oboseală; căci îmbrăcat cum era numai în plăci de oţel, se afunda la fiecare pas în nisip, iar încălţările de fier aproape că nici nu i se mai vedeau.
— Bine ai făcut – zise sarazinul, şi acesta era cel dinţii cuvânt pe care îl rostea din clipa când fusese încheiată pacea – fugarul tău e vrednic de-o îngrijire mai stăruitoare; dar ce-ai să faci, în pustiu, cu un dobitoc care se afundă până la genunchi în nisip, la fiece pas, ca şi cum ar prinde rădăcini mai puternice decât ale palmierului în brazda înţelenită?
— Adevărat grăieşti, sarazinule – răspunse europeanul, prea puţin măgulit de chipul cum necredinciosul îi ponegrea calul, la care ţinea nespus de mult – ...grăieşti precum ai văzut şi precum ai apucat; dar calul acesta m-a purtat adeseori prin ţara mea, de la un capăt la celălalt al unui lac tot atât de întins cât e acel ce se zăreşte în urma noastră, fără ca un singur fir de păr din coamă să-i fi rămas ud după o astfel de ispravă.
Sarazinul îşi privi tovarăşul cu o mirare pe care încerca, din cuviinţă, să şi-o ascundă, în vreme ce o umbră de zâmbet dispreţuitor îi ridică pe nesimţite mustaţa groasă ce-i acoperea buza de sus.
—  Mare dreptate a avut cine-a spus – adăugă el, dobândindu-şi iară seninătatea obişnuită: „dacă vrei să asculţi poveşti, pleacă-ţi urechea la vorba unui franc!"
—  Nu-mi pari câtuşi de puţin îndatoritor, necredinciosule răspunse cruciatul – atunci când spui unui cavaler că te îndoi de cuvântul lui, şi dacă n-aş şti că vorbeşti mai mult din necunoştinţă decât din răutate, pacea dintre noi ar fi luat sfârşit chiar în clipa aceasta. Crezi oare că-ţi spun o poveste atunci când mărturisesc că eu, împreună cu cinci sute de călăreţi înarmaţi până în dinţi, am străbătut călare, mile întregi, ape mai închegate decât cleştarul si de zece ori mai vârtoase decât acesta?
— Ce-ai dori să mă faci să cred? Marea pe care o avem înaintea noastră, are o singură ciudăţenie, aceea că din pricina blestemelor stăruitoare ale dumnezeirii, nimic nu poate cădea în apele ei fără să fie ridicat din nou deasupra şi azvârlit la mal. Dar nici Marea Moartă, nici vreunul dintre cele şapte oceane ce înconjur pământul, nu va îngădui greutatea unui picior omenesc deasupra valurilor, după cum nici Marea Roşie n-a îngăduit trecerea lui Faraon şi a oştirilor sale.
— Grăieşti adevărul după cele ce ştii, sarazinule, şi, cu toate acestea, crede-mă că eu nu spun neadevăruri. Căldura încinge pământul din aceste locuri, făcându-l mai nestatornic decât apa; pe câtă vreme în ţara mea, frigul schimbă adeseori până şi apa, întrucât amintirea atâtor privelişti pe care le aduce înaintea ochilor o iarnă geroasă, făcând din întinderea lacului albastru cea mai limped-oglindă, în care se răsfrânge lumina lunii şi pulberea scânteietoare a stelelor, îmi sporeşte parcă şi mai mult teama de acest deşert înflăcărat, în care chiar şi aerul pe care îl sorbim în piept e asemenea văpăilor ce ţâşnesc pe gura unui cuptor de şapte ori încins
Sarazinul îl cercetă din nou cu luare aminte, ca şi cum ar vrut să pătrundă înţelesul cuvintelor sale, în care rămânea cu încredinţarea că se ascunde cine ştie ce taină sau cine ştie ce hulire... În cele din urmă, păru c-ar fi luat o hotărâre asupra chipului cum trebuiau primite cuvintele noului său tovarăş.
— Te tragi dintr-un neam căruia îi place să glumească şi nu te dai în lături să râzi de alţii povestindu-le lucruri de necrezut fapte ce nu se pot întâmpla aievea nicicând. Pari să fii unul dintre cavalerii gasconi, care se veselesc sau îşi pierd vremea râzând unii de alţii, aşa cum spun chiar ei, lăudându-se cu isprăvi ce sunt mai presus de închipuirea omenească. Cu toate acestea, nu mă socotesc prin nimic îndreptăţit să mă împotrivesc spuselor tale, de vreme ce ţi se pare firesc să te lauzi mai degrabă decât să mărturiseşti adevărul.
— Eu nu sunt din ţara lor şi nu le-am împrumutat obiceiurile – răspunse cavalerul – care nu sunt altele, după cum ai spus foarte bine, decât să râdă unii de alţii, împăunându-se cu ceea ce nu vor putea nicicând săvârşi sau, chiar dac-au făcut-o, n-au fost în stare să ducă lucrurile la bun sfârşit. Dar într-o oarecare măsură, am luat ca pildă nebunia lor, viteazule sarazin; căci, vorbindu-ţi de lucruri pe care nu le poţi înţelege, m-am arătat în ochii tăi drept un flecar. De aceea, rogu-te, nu pune preţ pe cuvintele mele!
În clipa aceea ajunseră în preajma mănunchiului de palmieri la umbra cărora susura un izvor cu apă multă şi limpede. Priveliştea acestui loc înecat de verdeaţă, în mijlocul pustiului sterp, nu era mai puţin îmbietoare pentru călători decât fusese pacea pentru războinici. Era un colţ al firii, care în orice parte a lumii ar fi rămas prea puţin băgat în seamă; ca un ochi răzleţ, pierdut în inima unei întinderi nemărginite, scăldat în umbră şi răcoare, cu unda apei sprintene şi limpezi (comori trecute cu vederea acolo unde se găsesc din belşug), izvorul şi întreaga lui vecinătate păreau un mic rai. Cine ştie ce mână milostivă, nu mult înainte de năruirea Palestinei, îl înconjurase cu un zid şi ridicase deasupră-i o boltă ca să-1 împiedice de-a se scurge în nisip ori de-a fi astupat de norii plutitori de praf pe care cea mai mică adiere îi învolbura deasupra pustiului. Bolta se năruise, se surpase în parte; totuşi, se arcuise încă atât cât să ferească apele de văpaia soarelui, în clipa când totul în jurul lor părea o mare de flăcări, dându-i astfel călătorului putinţa de a se odihni la umbră, în cea mai desăvârşită linişte, odihnind în acelaşi timp ochiul şi mintea. Scăpate din stăvilare, apele cădeau la început într-un havuz de marmură, e drept, năruit aproape cu desăvârşire, dar care încă mai putea să bucure privirea la gândul că mâna omului trecuse pe-acolo, că el se îngrijise de nevoile aproapelui său. Călătorul, însetat şi istovit de drum, îşi amintea, în faţa acestor semne, că şi alţii poposiseră în acelaşi loc, şi, fără îndoială, că ajunseseră mai apoi în ţinuturi mult mai îmbelşugate. Firul de apă abia zărit, care se scurgea din havuzul de marmură, adăpa mănunchiul de copaci din preajma izvorului şi-acolo unde intra în pământ, ca să piară cu totul, îşi făcea simţită fiinţa printr-un covor catifelat de verdeaţă.
În acest loc plin de taină făcură popas cei doi călători; şi unul şi altul se îngrijiră să zvârle poverile grele din spatele cailor, să le scoată zăbalele din gură, lăsându-i să se adape din havuz, mai înainte ca vreunul din ei să se fi gândit să-şi răcorească buzele îi unda izvorului. După aceea îşi lăsară caii în voia lor, încredinţaţi că atât nevoile, cât şi tovărăşia strânsă dintre oameni şi dobitoace aveau să le oprească pe cele din urmă să se îndepărteze de apa cristalină şi de iarba fragedă. Creştinul şi sarazinul se întinseră în cele din urmă pe iarbă şi fiecare îşi scoase din desagă puţinele merinde pe care le luase la drum. Dar mai înainte de-a începe să se ospăteze, se cercetară în linişte, cu luare aminte şi cu un fel de curiozitate. Fiecare dorea să-şi facă o anumită părere despre firea şi obiceiurile unui potrivnic atât de temut, şi fiecare trebui să-şi mărturisească, fără înconjur, că dac-ar fi căzut în luptă, loviturile ar fi fost date de o mână nobilă.
Cei doi războinici erau cu totul deosebiţi la chip şi înfăţişări şi fiecare părea întruchiparea desăvârşită a seminţiei din care îşi trăgea obârşia. Francul era voinic, având trăsăturile dârze ale vechilor chipuri gotice. Scoţându-şi coiful, îşi descoperi bogăţia părului castaniu-deschis, des şi inelat. Arşiţa de pe acele meleagul dăduse obrazului său o culoare mai închisă decât aceea a gâtului, care părea mai potrivită cu adâncul ochilor mari, albaştri şi cu culoarea părului. O mustaţă groasă îi umbrea buza de sus, în timp ce bărbia era rasă de curând, după obiceiul de la miazănoapte. Nasul avea atrăgătoarea croială greacă; gura, poate cam mare, ascundea două şiruri de dinţi puternici şi regulaţi, de o albeaţă scânteietoare. Capul mic, rotund, se odihnea pe grumaz cu mult farmec. Nu părea să aibă mai mult de treizeci de ani; şi, ţinând seama de oboseala pricinuită de climă, s-ar fi putut să aibă cu trei sa patru ani mai puţin. Era înalt şi vânjos... Avea înfăţişarea unui om care, îngrăşându-se o dată cu vârsta, putea să se ofilească, deşi în clipele acelea părea îndeajuns de sprinten şi de neobosit. Îşi scoase mănuşile, dezgolindu-şi mâinile albe, cu degete lungi şi subţiri. Oasele de la încheietura mâinilor erau ciudat de mari şi de puternice, braţele zdravene şi bine făcute. Un aer dârz, deschis, nestânjenit, îi însoţea mişcările şi vorba. Glasul lui era al unui bărbat deprins mai mult să poruncească decât să se supună, obişnuit să-şi spună părerea cu îndrăzneală, fără şovăire.
În această privinţă, emirul sarazin se deosebea cu totul de cruciatul apusean. Deşi întrecea înălţimea mijlocie, acesta era cu trei palme mai scund decât europeanul, a cărui statură părea aproape a unui uriaş. Picioarele subţiri, braţele şi mâinile lungi şi slabe, deşi în armonie cu toată alcătuirea lui trupească, la întâia aruncătură de ochi nu păreau câtuşi de puţin să-ţi dezvăluie tăria şi vioiciunea de care dăduse dovadă cu câteva clipe mai înainte. Dar, cercetându-i înfăţişarea cu mai multă luare aminte, toate părţile trupului care puteau fi lesne văzute, păreau cu desăvârşire lipsite de orice adaos de grăsime şi tocmai din această pricină sprintene; trupul lui, alcătuit numai din oase, muşchi şi nervi, părea croit pentru trudă şi strădanii, mai curând decât acela al unui luptător trupeş, a cărui putere şi vânjoşie sunt îngreunate de sforţările mişcărilor, care îl istovesc.
Chipul sarazinului păstra trăsăturile seminţiei al cărei fiu era, dar se deosebea într-o măsură oarecare de icoanele neadevărate sub care cântăreţii timpului aveau obiceiul să-i înfăţişeze pe războinicii necredincioşi. Avea obrazul mic şi gingaş, dar înnegrit peste măsură de văpaia soarelui din Orient; ovalul figurii se pierdea sub barba lungă, fluturătoare, adusă în faţă, ce părea îngrijită cu luare aminte. Nasul îi era drept şi regulat; ochii adânciţi în orbite, negri, pătrunzători, şi plini de foc, iar dinţii, asemenea unui şirag de fildeş. Într-un cuvânt, întreaga înfăţişare a sarazinului, care în clipa aceea stătea întins pe iarbă alături de puternicul lui potrivnic, se deosebea într-atât de celălalt, pe cât se deosebea scânteietorul lui iatagan, în chip de semilună, cu o minunată pală de Damasc, îngustă şi uşoară, dar netedă şi tăioasă, de spada lungă şi grea, lucrată în stil gotic, zvârlită în iarbă, alături de a sa.
Emirul era un bărbat în floarea vârstei şi putea fi socotit de o frumuseţe impunătoare, dacă n-ar fi avut fruntea prea strâmtă şi obrazul cam prea îngust şi ascuţit, cel puţin pentru gustul european în ceea ce priveşte frumuseţea.
Manierele războinicului răsăritean erau grave, curtenitoare şi cumpănite, vădind uneori stăpânirea pe care un om cu fire iute, aprinsă, şi-o impune ca să-şi strunească pornirile, şi totodată arăta simţământul propriei demnităţi ce-i poruncea să se comporte într-un anumit fel. Tovarăşul său din Europa nu era poate nici el lipsit de această încredere în sine, care dezvăluie în manierele cuiva o mândrie intimă; efectul era însă cu totul deosebit; acelaşi simţământ care dădea mişcărilor cavalerului creştin o înfăţişare îndrăzneaţă, semeaţă, nepăsătoare, ca şi cum ar fi fost prea mult pătruns de însemnătatea persoanei sale, ca să se mai sinchisească de preţuirea celorlalţi, părea să se traducă în firea sarazinului printr-un fel de purtare curtenitoare, rece, ceremonioasă. Amândoi erau prevenitori, dar în timp ce curtoazia creştinului părea să pornească din condescendenţă, cea a musulmanului era izvorâtă dintr-o înaltă conştiinţă a îndatoririlor sale.
Merindele pe care le luaseră la drum erau puţine. Sarazinul se ospăta cu multă cumpătare. Un pumn de curmale, o bucată de pâine de orz, aproape necoaptă, îi fură de ajuns ca să-şi potolească foamea. Se obişnuise din copilărie cu lipsurile deşertului, cu toate că, de la cucerirea Siriei de către musulmani, simplitatea vieţii arabe era deseori înlocuită în multe ţinuturi cu huzurul şi risipa cea mai nesăbuită. După ce se ospătă, sorbi de câteva ori din unda proaspătă a izvorului alături de care se odihneau. Ospăţul creştinului, deşi destul de simplu, era mai atrăgător. O bucată de slănină de porc, sărată, lucru nesuferit în ochii musulmanilor, alcătuia temeiul gustării, iar setea şi-o potoli sorbind de câteva o din burduful aninat la şold, în care se afla pesemne o băutură mai plăcută decât unda limpede a izvorului. Mâncă cu o poftă şi bău cu o sete, pe care sarazinul nu le socoti potrivite cu potolirea un nevoi pur trupeşti, şi de bună seamă, dispreţul tăinuit pe care îl simţeau unul pentru altul, fiecare socotindu-l pe celălalt adeptul unei religii neadevărate, spori şi mai mult prin contrastul vădit dintre felul de viaţă şi apucăturile fiecăruia, deşi şi unul şi celălalt simţiseră puterea braţului potrivnic, şi respectul reciproc pe care îl stârnise acea luptă vitejească, îi făcea să nu mai ţină seamă şi alte porniri.
Oricum, sarazinul nu-şi putu ascunde sila pe care i-o pricinuiseră purtarea şi gesturile creştinului; şi, după ce se uită liniştit la cavalerul care se ospăta mereu cu nespusă poftă, îi vorbi astfel:
— Vajnic nazarinean, se cade oare ca acela ce luptă ca un om să se îndoape ca un câine sau ca un lup? Jidovul păgân, el însuşi ar simţi scârbă văzând ce bucăţi sfâşii în dinţi ca şi cum ar fi roada paradisului.
— Viteaz sarazin – răspunse creştinul, privindu-l, în urma unei atât de neaşteptate mustrări, cu oarecare uimire – află că religia mea îmi îngăduie să mănânc bucatele oprite jidovilor care se cred şi astăzi călăuziţi de vechile legi ale lui Moise... în ce ne priveşte, nu te îndoi, nobile sarazin, că ştim cum trebuie să ne purtăm în toate faptele noastre. Ave Maria! Slavă cerului! Şi, ca şi cum ar fi vrut să arate că nu e de aceeaşi părere cu tovarăşul său, îşi încheie scurta rugă latină trăgând cu sete o duşcă zdravănă din burduf.
— Şi asta spui că ţi-o îngăduie credinţa creştină? întrebă sarazinul; ai mâncat cu pofta unei vieţuitoare necuvântătoare şi te-ai coborât mult mai prejos de ea, bând o licoare otrăvită pe care nici ele n-ar bea-o.
— Află iarăşi, neştiutorule sarazin – stărui creştinul fără şovăire – că blestemi darurile lui Dumnezeu prin cuvintele rostite cândva de însuşi străbunul tău. Sucul ciorchinilor a fost dăruit aceluia care îl foloseşte cu cumpătare, ca să-şi veselească inima după oboseală, să se întărească atunci când e bolnav şi să se mângâie în tristeţe. Omul care ştie să se bucure în acest chip, trebuie să-i mulţumească lui Dumnezeu pentru băutură, ca pentru pâinea cea de toate zilele, iar cel ce se înfruptă mai mult decât se cuvine din darurile cerului, nu poate fi mai necugetat în beţia lui decât eşti tu în trudnica şi neînţeleasa-ţi cumpătare.
Ochiul mare al sarazinului se aprinse de mânie la auzul acestei jigniri, şi mâna lui căută prăselele hangerului, dar totul nu fu decât o pornire trecătoare, care se risipi la amintirea puterii potrivnicului şi a luptei ce-l istovise cu desăvârşire. Şi el se mulţumi să vorbească mai departe, socotind acest lucru mai înţelept:
— Spusele tale, nazarineanule, ar putea dezlănţui mânia, dacă neştiinţa ta n-ar stârni îngăduinţa. Muritor mai orb decât toţi cei ce cerşesc pomană la uşile moscheilor, nu vezi că îngăduinţa cu care te lauzi e străină de tot ce poate fi mai de preţ în fericirea omului, în viaţa lui de fiece zi? Într-adevăr, legea ta te leagă prin căsătorie de o singură tovarăşă, fie că e teafără sau şubredă, stearpă sau născătoare de prunci, fie că-ţi aduce mângâiere şi bucurie sau amărăciune şi deznădejde la masă şi în pat. Iată, nazarineanule, ce numesc eu robie. Pe câtă vreme, profetul îngăduie credincioşilor săi mângâierea patriarhală a lui Abraham şi a lui Solomon, cel mai înţelept dintre oameni: aici, pe pământ, alegerea oricărei frumuseţi după îndemnul dorinţelor noastre, iar dincolo de mormânt raiul plin de hurii cu ochii ageri.
— În numele aceluia pe care-l preamăresc mai mult în ceruri! în numele celui care rămâne ţinta credinţelor mele pe pământ! nu eşti altceva decât un necredincios căzut pradă rătăcirilor. Inelul încheiat într-un singur adamant pe care îl porţi în deget, îl socoteşti de bună seamă podoaba cea mai de preţ, nu?
— Bassra şi Bagdadul n-ar putea dărui un altul mai de preţ. Dar ce legătură e între una şi alta?
— Una dintre cele mai vrednice de ţinut în seamă, după cum vei vedea: ia baltagul meu şi sfarmă piatra în douăzeci de bucăţi. Va mai avea fiecare din aceste fărâme acelaşi preţ ca piatra din care au fost desprinse, sau adunate toate la un loc vor face doar a zecea parte din preţul de la început?
—  Întrebare copilărească! Fărâmele unei astfel de pietre, alcătuite din nou, nu vor mai avea nici a suta parte din preţul nestematei întregi.
—  Sarazinule, dragostea pe care o dăruieşte un cavaler unei singure frumoase, gingaşe şi credincioase, e adamantul întreg. Dragostea pe care o împarţi între soţiile tale roabe, sau între roabele din care ai făcut soţii, e lipsită de preţ, ca şi scânteietoarele fărâme ale adamantului spart.
— Pe sfânta Kaaba! strigă emirul – eşti un nebun care ţine lanţul lui de fier, ca şi cum ar fi de aur. Priveşte mai de aproape inelul: acesta şi-ar pierde jumătate din frumuseţe, dacă piatra din mijloc, care  face legătura, n-ar fi înconjurată de celelalte pietre preţioase, mai mici, care îi sporesc strălucirea. Adamantul din loc se poate asemui cu omul tare şi hotărât, care îşi împrăştie strălucirea împrejur, iar celelalte pietricele sunt cadânele asupra cărora se răsfrânge o parte din această strălucire, oricând şi oricum îi plac. Dacă smulgi din inel diamantul din mijloc, el îşi va păstra întreaga frumuseţe, pe câtă vreme celelalte pietre mai mici şi-o vor pierde neînchipuit pe a lor. Aceasta e adevărata faţă a lucrurilor; căci după cum spune poetul: „Numai mângâierea bărbatului dă femeii frumuseţe şi farmec, după cum undele râului încetează de a mai avea strălucire atunci când apune soarele!”
— Vrednic sarazin, vorbeşti ca şi cum n-ai fi întâlnit niciodată o femeie vrednică de dragostea unui războinic. Crede-mă, dac-ai putea cunoaşte femeile din Europa, cărora, noi, cavalerii, după Dumnezeu, le aducem închinăciunea noastră, cinstindu-le prin credinţă, n-ai mai simţi decât dispreţ şi nemulţumire faţă de toate roabele din haremul tău, care nu-ţi pot dărui decât mângâieri trupeşti. Vraja frumuseţilor noastre ne ascute vârful suliţelor şi tăişul săbiilor; cuvântul lor e legea noastră, şi un cavaler care nu are o doamnă a gândurilor sale, nu străluceşte în mânuirea armelor mai mult ca opaiţul pe care în zadar l-ai aprins dacă nu e în stare să împrăştie lumina.
— Am auzit vorbindu-se de această patimă răspândită printre războinicii apuseni, şi-am privit-o totdeauna ca pe una dintre pornirile nebuniei care vă aduce aici ca să puneţi stăpânire pe un mormânt gol. Totuşi, francii întâlniţi de mine mi-au lăudat într-atât frumuseţea femeilor lor, încât mi-ar face plăcere, cred, să văd cu ochii mei aceste fiinţe fermecătoare care au puterea să schimbe atâţi viteji războinici într-un fel de unelte ale voinţei lor.
— Vrednice sarazin – răspunse cavalerul – dacă n-aş face un sfânt pelerinaj, aş fi mândru să te călăuzesc, punându-mă chezaş pentru tine ca să nu ţi se întâmple vreun rău în tabăra lui Richard
al Angliei, care ştie ca nimeni altul să cinstească pe un nobil vrăjmaş; şi, cu toate că sunt sărac şi lipsit de tovarăşi, mă bucur îndeajuns de cinste, ca să te încredinţez nu numai că nu ţi se va întâmpla nimic, dar că vei fi primit cu cinste. Acolo ar fi cu putinţă să vezi câteva dintre cele mai ispititoare frumuseţi ale Franţei şi Angliei, a căror strălucire o întrece de zece mii de ori pe aceea a adamantelor.
—  Pe piatra Kaaba! Ţi-aş primi poftirea din inimă, precum mi-ai făcut-o, dacă ai hotărî să nu-ţi mai duci la capăt hagialâcul. Şi, crede-mă, viteaz nazarinean, ar fi mult mai înţelept să îndrepţi fruntea calului spre tabăra fraţilor tăi, căci ţi-ai pune viaţa în primejdie mergând la Ierusalim fără îngăduinţa cuvenită.
—  Am o hârtie de trecere – răspunse cavalerul, arătând un pergament, iscălit de mâna lui Saladdin şi pecetluit cu armele sale.
Sarazinul îşi plecă fruntea până la pământ, cunoscând pecetea şi iscălitura vestitului sultan al Eghipetului şi al Siriei, şi sărutând pergamentul cu nemărginită cinstire, îl duse la frunte şi-1 întinse
creştinului, zicând:
— Cutezător creştin, ai păcătuit împotriva sângelui tău ori împotriva sângelui meu, nearătându-mi pergamentul din cea dintâi clipă a întâlnirii noastre.
— Te-ai repezit cu suliţa asupră-mi – răspunse cavalerul; dac-ar fi dat năvală în acelaşi chip o armie de sarazini, cinstea m-ar fi îndemnat să le arăt hârtia de trecere, dar aceasta n-aş fi făcut-o în faţa unui singur om.
— Şi totuşi, un singur om a fost în stare să-ţi întrerupă călătoria – spuse sarazinul cu trufie.
— Adevărat, viteaz musulman, dar ca tine nu mai sunt mulţi. Şoimii nu zboară în stoluri, sau când o fac, nu tabără cu toţii asupra unuia singur.
— N-ai grăit decât adevărul – răspunse sarazinul, măgulit acum de prietenie, pe cât fusese mai înainte jignit de dispreţul ce se străvedea în cuvintele lăudăroase ale europeanului. Din partea noastră nimeni n-o să-ţi facă vreun rău. Mă bucur că n-am putut să te ucid de vreme ce purtai la sân porunca de trecere a regelui regilor. De bună seamă, ştreangul ori sabia ţi-ar fi răzbunat moartea.
—  Îmi pare bine să aflu că cuvântul lui e atât de puternic, întrucât am auzit spunându-se că în drum se aţin triburi pornite pe jaf, pe care nimic nu le opreşte când se iveşte prilejul să-şi despoaie aproapele.
— Ţi s-a spus numai adevărul, vrednic creştin, dar îţi jur pe turbanul Profetului, că dacă s-ar întâmpla să cazi pe mâna acestor jefuitori şi să te pască vreo nenorocire, eu însumi aş porni, să te răzbun în fruntea unei oştiri de cinci mii de călăreţi, i-aş ucide pe toţi, până la cel din urmă, şi le-aş trimite cadânele în robie, în ţinuturile cele mai îndepărtate, astfel încât nimeni n-ar mai auzi de numele lor la cinci sute de mile depărtare de Damasc. Aş împrăştia sare pe dărâmăturile satelor lor şi nici o făptură omenească n-ar mai rămâne în viaţă acolo.
—  Aş dori ca osteneala pe care vrei s-o iei asupră-ţi, să fie vrednică de un războinic mai de seamă decât mine, nobile emir dar cartea vieţii mele e scrisă în cer, şi pentru bine, şi pentru rău. Ţi-aş rămâne îndatorat dacă mi-ai arăta calea spre locul unde trebui să-mi petrec noaptea.
— Aceasta trebuie să se întâmple la umbra cortului părintelui meu.
— Noaptea aceasta mi-o voi petrece, din porunca ursitei, în rugăciuni şi pocăinţă, alături de un om cucernic, Teodoric din Engaddi, care sălăşluieşte în mijlocul acestor pustiuri şi care şi-a închinat viaţa Domnului.
— Ca să nu ţi se întâmple vreun rău, te voi călăuzi până acolo.
— Ar fi o tovărăşie plăcută pentru mine, dar s-ar putea întâmpla să tulbure liniştea bunului părinte, căci mâna crudă a seminţiei tale s-a înroşit în sângele slujitorilor lui Dumnezeu, şi pentru aceasta venim aici, înarmaţi până-n dinţi, cu scuturi şi săbii, ca să deschidem calea spre Sfântul Mormânt şi să-i ocrotim pe binecredincioşii anahoreţi şi pe sfinţii aleşi care sălăşluiesc în acest ţinut al făgăduinţei şi al minunilor.
— În această privinţă, nazarinene, grecii şi sirienii ne-au ponegrit peste măsură, întrucât ne-am mulţumit să urmăm cuvântul lui Abulekr-al-Vakil, urmaşul Profetului, şi după el întâiul călăuzitor al adevăraţilor credincioşi. „Du-te – i-a spus el lui Yezed ben Safian, în clipa când l-a trimis pe marele cârmuitor de oşti la luptă ca să cucerească Siria de la ghiauri – fă-ţi datoria pe deplin în luptă, dar cruţă bătrânii, nevolnicii, femeile şi copiii. Nu răscoli pământul, nu căuta să culci la pământ holdele îmbelşugate, nici să culegi roadele; acestea sunt darurile lui Allah. Dac-ai făcut vreun legământ, păstrează-ţi credinţa, chiar atunci când ar fi spre paguba ta. Dacă vei întâlni oameni cucernici trudind cu mâinile lor şi slujindu-l pe Dumnezeu în pustiu, nu le face nici un rău şi nu le surpa sălaşele. Dar dacă vei întâlni alţii, raşi în creştet, să ştii că fac parte din biserica lui Satan: loveşte-i cu sabia, căsăpeşte-i, chinuieşte-i până când vor îmbrăţişa credinţa sau îşi vor plăti dajdia. Aşa precum ne-a învăţat califul, însoţitorul Profetului, aşa am şi făcut, şi-acei care au fost loviţi de dreptatea noastră, nu sunt decât preoţi ai lui Satan; dar în ceea ce-i priveşte pe oamenii de bine, care fără să învrăjbească neamurile între ele, slujesc din innimă învăţăturile lui Issa ben Miriam, noi le suntem pururi umbră şi scut; şi-acel pe care îl cauţi, dacă face parte dintre aceştia, deşi nu înţelege să fie călăuzit de lumina Profetului, nu va întâmpina din parte-mi decât bunăvoinţă, laudă şi cinstire.
—  Sihastrul pe care îl caut nu e preot, după cum am auzit dar dacă ar face parte din rândurile sfinţilor, vrednici de cinstire aş fi gata să ridic suliţa împotriva oricărui necredincios.
— Să nu ne înfruntăm unul pe celălalt, frate; şi unul şi altul vom întâlni destui vrăjmaşi împotriva cărora va trebui să ridicat suliţa sau sabia. Acest Teodoric e apărat şi de turci, şi de arabi; şi, cu toate că se poartă uneori într-un chip ciudat, viaţa pe care o trăieşte e atât de pilduitoare după învăţăturile profetului său, încât e vrednic de ocrotirea celui ce a fost trimis...
— Pe sfânta Fecioară! Sarazinule, dacă mai cutezi să pui numele călăuzitorului de cămile din Mecca, alături de...
Nobilul sarazin tresări, aprins deodată de mânie, dar această tulburare nu fu decât trecătoare, şi răspunsul lui sună în linişte plin de judecată şi vrednicie:
— Nu-l necinsti – zise el – pe cel pe care nu-l cunoşti! Noi ne închinăm ziditorului credinţei tale, osândind numai învăţătura pe care preoţii voştri i-au aruncat-o în seamă. Te voi călăuzi 1a peştera sihastrului pe care, fără ajutorul meu, cu mare greutăţi l-ai putea găsi; pe drum, să lăsăm credinţele noastre în seama monahilor, a călugărilor şi să ne îngrijim de ceea ce se cuvine să-i atragă pe nişte tineri războinici. Să vorbim despre fapte de arme, despre frumoase pline de farmec, despre săbii oţelite şi armuri scânteietoare.

CAPITOLUL III

Cei doi războinici se pregăteau să părăsească locul în care se ospătaseră la repezeală şi se odihniseră alături câteva clipe. Se ajutară unul pe altul, cu toată bunăvoinţa, ca să prindă cataramele pe care le slăbiseră vremelnic de la chingile credincioşilor şi sprintenilor fugari. Amândoi păreau să fie obişnuiţi cu o atare îndeletnicire, care, pe vremea aceea, era uneori de cel mai mare folos. De asemenea, amândoi, atât cât putea să îngăduie deosebirea dintre dobitoc şi o făptură cu judecată, păreau să iubească şi să aibă încredere în credincioşii lor tovarăşi de călătorii şi lupte. În ceea ce îl privea pe sarazin, această mare apropiere făcea parte dintre cele dintâi deprinderi ale lui; căci în corturile triburilor de războinici din Orient, calul venea la rând, în dragostea stăpânului, îndată după nevastă şi copil, cărora nicicând nu putea să le stea mai prejos ca însemnătate; în ceea ce-l privea pe european, împrejurările şi nevoia făceau din calul său de luptă aproape un frate de arme. Vajnicii fugari se lipsiră prin urmare de verdeaţă şi libertate, şi începură să necheze, dovedindu-şi astfel dragostea faţă de stăpânii care le strângeau chingile ca să-i ducă spre noi oboseli. Ajutându-se, cei doi războinici îşi priveau cu luare aminte echipamentul, observând ceea ce părea neobişnuit în felul în care fiecare se pregătea de drum. Mai înainte de a sări în şa, cavalerul creştin sorbi din unda izvorului, vârându-şi amândouă mâinile în apa răcoritoare; apoi spuse tovarăşului său:
— Aş vrea să cunosc numele acestui izvor, ca să-i pot păstra o amintire plină de recunoştinţă, fiindcă nici o altă apă nu mi-a potolit setea vreodată cu mai multă dărnicie.
—  Numele lui în limba arabă – răspunse sarazinul – înseamnă „Adamantul pustiului".
— E vrednic de acest nume. Văile din ţara mea sunt străbătute de mii de izvoare, dar de nici unul nu-mi voi aminti cândva cu mai multă plăcere, ca de izvorul acesta singuratic, care îşi împrăştie comorile de apă acolo unde sunt nu numai îmbietoare, dar de neînlocuit.
—  Adevăr grăieşti – răspunse sarazinul – pentru că dăinuie încă blestemul asupra mării celei moarte şi nici o vietate, fie om sau dobitoc, nu-şi poate potoli setea în valurile ei sau în undele râului care o hrăneşte venind de la capătul acestui pustiu vrăjmaş.
Încălecară şi porniră la drum printre valurile de nisip. Căldura soarelui de amiază trecuse şi acum adia o suflare uşoară de vânt, care mai domolea văpaia înflăcărată, deşi ridica pretutindeni nori de praf şi valuri de dogoare. Sarazinul părea că nici nu ia în seamă toate acestea; dar tovarăşul său, împovărat de armele grele, se simţea atât de stânjenit, încât se văzu silit să-şi atârne coiful la oblâncul şeii, aşezându-şi pe creştetul capului o tichie uşoară de drum, numită în limba vremii „mortier”. Îşi urmară calea câtăva vreme în linişte. Sarazinul îndeplinea, cu cea mai mare agerime, sarcina de călăuză şi de cercetaş, fără a pierde din ochi înfăţişarea steiurilor îndepărtate de şirul cărora se apropiau tot mai mult. În scurtă vreme păru atât de adâncit în această îndeletnicire, încât arăta ca un pilot ce cârmuieşte un vas printre două şiruri de stânci; dar nu făcuseră nici o jumătate de leghe, când se dovedi pe deplin sigur de drumul străbătut şi păru hotărât să înfiripe o nouă convorbire mult mai deschisă decât o fac în astfel de împrejurări oamenii din seminţia lui.
— M-ai întrebat – spuse el – care e numele unui izvor ce ar avea întrucâtva înfăţişarea, dar nu e într-adevăr o fiinţă vie. Iartă-mă dacă te întreb, la rându-mi, cum se numeşte războinicul cu care mi-am măsurat puterile şi alături de care m-am odihnit; e un nume pe care nu-l pot crede necunoscut, fie chiar şi în pustiurile Palestinei.
— Nu e vrednic încă să fie cunoscut – răspunse creştinul. Află totuşi că, printre cavalerii crucii, mă numesc Kenneth, cavalerul Leopardului. În ţara mea, mă bucur de mai multe numiri care sunt greoaie pentru urechea unui răsăritean. Îngăduie-mi să te întreb acum, nobile sarazin, din ce neam arab te tragi şi care e numele tău.
— Sir Kenneth, mă bucur că ai un nume pe care îl pot rosti cu uşurinţă. În ceea ce mă priveşte, nu sunt arab, deşi îmi trag obârşia dintr-o seminţie nu mai puţin aprigă şi nici mai puţin războinică. Află, vrednic cavaler al Leopardului, că eu sunt Sheerkohf, Leul Munţilor, şi că în întregul Kurdistan, de unde am pornit, nu-i neam mai de frunte decât acela al lui Seljook.
— Am auzit vorbindu-se că măritul vostru sultan şi-a înnobilat sângele din acelaşi izvor.
—  Slăvit fie Profetul care a vrut să ne cinstească munţii făcându-l să răsară din sânul lor pe acela al cărui cuvânt e o izbindă. Eu nu sunt decât un vierme în faţa regelui Eghipetului şi al Siriei şi totuşi, în ţara mea, numele mi se bucură de cea mai caldă primire. Străinule, câţi oameni ai luat cu tine în această călătorie războinică?
—  Pe legea mea, cu sprijinul prietenilor şi al rudelor mele n-am putut strânge laolaltă decât zece suliţi îndrăzneţe, şi cincizeci şi ceva de oameni, printre care se numără arcaşii şi slugile. Mulţi dintre ei au părăsit flamura mea nenorocoasă, alţii căzut pe câmpul de luptă, alţii, iarăşi, s-au stins din pricina rănilor, iar un credincios scutier, pentru însănătoşirea căruia am întreprins acest pelerinaj, zace acum pe patul de suferinţă.
— Creştine, am cinci săgeţi in tolbă, fiecare însemnată c-o pană din aripa unui vultur. Dacă aş trimite acum, în zbor, una din aceste săgeţi spre cortul meu, o mie de războinici ar încăleca într-o clipită. Dac-aş trimite-o pe cea de-a doua, tot pe-atâţia ar porni numaidecât la drum. Dac-ar vedea cele cinci săgeţi, cinci mii de oameni s-ar grăbi să-mi asculte poruncile; şi dacă, în sfârşit, mi-aş trimite arcul, zece mii de călăreţi s-ar împrăştia prin tot pustiul. Şi tu numai cu cincizeci de călăreţi ai venit să cucereşti o ţară asupra căreia sunt unul dintre cei mai vajnici stăpânitori?
— Pe sfânta cruce! sarazinule, ar trebui să ştii, mai înainte de a te făli astfel, că o mănuşă de fier poate să zdrobească un întreg roi de bondari.
— Da, dar mai întâi trebuie să-i prinzi în palmă – răspunse sarazinul, cu un zâmbet care arăta că e gata să strice pacea dintre ei, dacă n-ar fi schimbat numaidecât vorba, adăugind: vitejia, prin urmare, e atât de preţuită printre beii creştini, încât tu, lipsit cum eşti de oameni şi mijloace, poţi să-mi slujeşti de ocrotitor şi călăuză în tabăra fraţilor tăi?
—  De vreme ce vorbeşti astfel, află sarazinule, că rangul de cavaler şi un sânge nobil dau celui care le are, dreptul de a fi deopotrivă cu cei mai vestiţi dintre monarhi, în afară de ceea ce e strâns legat de autoritatea şi puterea regească. Dacă însuşi Richard al Angliei ar nesocoti cinstea unui nobil, chiar aşa sărac cum sunt eu, după legile cavalerismului, el nu va putea să se împotrivească în clipa când i s-ar cere să lupte...
— Mult mi-ar plăcea să văd un lucru atât de ciudat, să privesc cum pintenii şi sabia pot să-l aşeze pe sărman alături de puternic!
— La aceasta trebuie să adaugi un sânge nobil şi o inimă vitează. Numai atunci vei spune adevărul despre demnitatea cavalerilor.
—  Şi vă este îngăduit să vă apropiaţi de femeile din neamul principilor şi al căpeteniilor voastre?
—  Să ferească Dumnezeu ca cel mai sărac cavaler al creştinătăţii să nu fie liber ca oricând şi cu cea mai mare cinste, să-şi pună braţul şi spada, faima faptelor lui şi credinţa în slujba celei mai nobile prinţese, a cărei frunte a fost totdeauna împodobită de o coroană.
—  Mai adineauri zugrăveai dragostea ca pe-o comoară de preţ, cea mai nobilă pe care-o poate tăinui inima. De bună seamă pe-a ta ţi-ai dăruit-o unei înalte şi nobile femei?
— Străine – răspunse creştinul, învăpăindu-se la obraz – noi nu suntem atât de grăbiţi să mărturisim unde ne-am tăinuit comorile cele mai de preţ; îţi va fi de ajuns dacă vei afla că dragostea mea, după cum spuneai adineauri, a fost dăruită unei nobile şi ilustre odrasle, dacă nu cea mai nobilă şi cea mai ilustră. Dar, dacă-ţi place s-auzi povestindu-se întâmplări de dragoste şi isprăvi războinice, du-te în tabăra creştinilor; acolo vor avea ce să-ţi audă urechile şi îţi vei simţi braţul încordându-se.
— Aii – strigă războinicul din Orient, ridicându-se în scări învârtind suliţa pe deasupra capului – socot că anevoie aş putea găsi, printre cei ce poartă crucea pe umăr, un războinic care să se poată lua la întrecere cu mine când e vorba de a lovi la ţintă.
— La asta n-aş putea să-ţi răspund, cu toate că se găsesc tabără câţiva spanioli cărora nu le lipseşte îndemânarea de a arunc suliţa c-o dibăcie într-adevăr răsăriteană.
— Câini şi urmaşi de câini! Ce vrăjmăşie îi îndeamnă pe aceşti spanioli s-ajungă pân-aici şi să lupte cu adevăraţii credincioşi care în ţara lor le sunt stăpâni şi căpetenii? N-aş vrea să mă amestec cu ei în nici un joc războinic.
— Ia seama să nu te-audă vorbind astfel cavalerii din Leon şi din Asturia! rosti cavalerul Leopardului. Dar – adăugă el cu zâmbet, întrucât amintirea luptei din ziua aceea îi stăruia încă minte – dacă în locul unei săgeţi eşti hotărât să înfrunţi lovitura unei suliţi, vei găsi războinici europeni care să-ţi împlinească dorinţa.
— Pe barba părintelui meu, vrednice cavaler – rosti sarazinul silindu-se să zâmbească – nu totdeauna găseşti vreme de pierdut. Eu nu mă feresc nicicând de luptă; dar capul meu – adăugă trecându-şi mâna pe frunte – nu înţelege să înfrunte primejdia numai din plăcere.
—  O, de-ai cunoaşte baltagul regelui Richard! Acela care atârnă la oblâncul şeii mele nu-i decât un fulg pe lângă al său.
— Se vorbeşte mult despre acest stăpânitor insular; eşti cumva unul dintre supuşii lui?
— Slujesc sub flamura lui în războiul acesta, ceea ce-mi face cinste; dar nu îi sunt supus, deşi m-am născut în insula peste care domneşte.
— Ce vrei să spui? în acea biată insulă sunt doi stăpânitori?
—  Aşa e, precum spui – răspunse scoţianul (căci patria lui Kenneth era Scoţia) – chiar aşa e, şi cu toate că locuitorii celor două ţărmuri ale acestei insule se războiesc necontenit, asta nu-i împiedică să strângă la nevoie, după cum prea bine vezi, o armată de războinici, destul de numeroasă ca să clatine puterea cu care stăpânul tău domneşte peste cetăţile cucerite ale Sionului.
— Pe barba lui Saladdin, nazarinene, dacă aceasta nu-i o faptă copilărească şi vrednică de un copil! Să râd ar trebui de un gând atât de copilăresc al marelui vostru sultan care vine pe meleagurile acestea să cucerească pustiuri şi stânci, înfruntând stăpânitori care au oştiri de douăzeci de ori mai mari, în vreme ce-şi lasă sub alt sceptru o parte din neîncăpătoarea insulă în care s-a născut cu drepturi de stăpân. Într-adevăr, sir Kenneth, tu şi alţi războinici din ţara ta, ar fi trebuit să vă socotiţi slujitorii acestui rege Richard mai înainte de-a fi părăsit ţara în care v-aţi născut, împărţită aşa cum e între hotarele ei, ca să vă războiţi atât de departe.
— Nu – răspunse cu mândrie cavalerul; nu, pe scânteietoarea lumină a cerului! Dacă regele Angliei n-ar fi pornit în cruciadă pe temeiul că nu e suveran al Scoţiei, ar fi însemnat că eu şi oricare alt credincios scoţian îngăduiam semilunei să strălucească pentru totdeauna deasupra zidurilor Sionului.
Dar numaidecât, venindu-şi parcă în fire, îngână:
— Mea culpa! Mea culpa! Ce am eu, soldat al crucii, cu luptele dintre neamurile creştine?
Acest val de simţăminte strunite de glasul îndatoririlor nu putea să-i scape musulmanului care, fără să-şi fi înţeles pe deplin tovarăşul de drum, îi ghicea îndeajuns gândurile ca să rămână încredinţat că toţi creştinii, ca şi urmaşii Profetului, erau stăpâniţi de porniri şi vrăjmăşii care nu se puteau lesne împăca, atât unii faţă de alţii, cât şi neamurile lor între ele. Dar sarazinii erau o seminţie de oameni atât de cuviincioşi, pe cât le îngăduia credinţa lor, fiind în stare să nutrească cele mai înalte concepţii de curtoazie şi politeţe; şi astfel de concepţii îl împiedicară să se mire de contradicţia dintre simţămintele lui sir Kenneth, ca scoţian şi cruciat.
Într-un târziu, pe măsură ce înaintau, locurile îşi schimbară aproape cu totul înfăţişarea. Mergând spre răsărit, atinseseră poalele unui şir de munţi golaşi şi prăpăstioşi, care, mărginind în această parte câmpia stearpă şi dând altă înfăţişare priveliştilor, nu păreau cu toate acestea să schimbe nimic din pustietatea înconjurătoare. Creste de steiuri ascuţite începură să se înalţe în jurul lor, şi după o vreme, povârnişuri repezi, mărginite de prăpăstii înfiorător de adânci, anevoie de urcat din pricina drumurilor abrupte, puseră stavile noi în calea călătorilor. Peşteri întunecau văgăuni şi pripoare, pomenite atât de adesea în Biblie, înfăţişau înaintea ochilor, de amândouă părţile, guri negre, căscate în adâncuri. Emirul spuse cavalerului scoţian că în cele mai multe peşteri îşi găsiseră adăpost fiare care ieşeau după pradă, sau oameni şi mai cruzi decât ele, care, ajunşi la deznădejde din pricina războiului şi împilării, atât din partea ostaşilor crucii, cât şi a celor ai semilunei, se apucau de tâlhării şi nu mai cruţau nici rang, nici religie, nici sex, nici vârstă. Cavalerul scoţian asculta nepăsător povestirile despre prădăciunile făptuite de acei oameni ticăloşiţi, atât de încrezător era în voinicia şi puterile lui. Se simţi totuşi întrucâtva înfricoşat atunci când îşi aminti că se afla în pustietate nemărginită a celor patruzeci de zile de post, şi chiar în locurile care fuseseră martore ale ispitelor prin care demonului răului îi fusese îngăduit să-l înfrunte pe Fiul Omului. Încetul cu încetul nu mai ascultă cuvintele lumeşti ale războinicului păgân, şi oricât de plăcut ar fi fost acesta în alte împrejurări, ca tovarăş de drum, prin vitejia, cavalerismul şi voioşia lui, sir Kenneth simţi că pe tărâmul acela sălbatic prin care rătăceau duhuri necurate, izgonite din trupurile morţilor, un călugăr desculţ i-ar fi fost tovarăş mai de preţ decât veselul dar păgânul sarazin. Aceste gânduri îl neliniştiseră oarecum, cu atât mai mult cu cât voioşia musulmanului părea să sporească pe măsură ce se apropiau de ţinta călătoriei. Într-adevăr, cu cât se pierdeau în adâncimile întunecate ale văgăunilor, cu atât mai vioaie era vorba acestuia şi până la urmă, băgând de seamă că tovarăşul său nu-i răspunde nimic, începu să cânte în gura mare. Sir Kenneth cunoştea îndeajuns limbile răsăritene; ca să priceapă că tovarăşul său cânta stihuri de dragoste, pline de preamărirea înflăcărată a frumuseţii, aşa cum obişnuiau să facă mai toţi poeţii orientali, neavând ca atare nici o legătură cu cucernicia ce se cuvenea să domnească în pustiul ispitelor. 
Sarazinul trecu apoi cu multă uşurinţă la stihuri care proslăveau vinul, licoarea rubinie a poeţilor persani, şi voioşia lui sfârşi prin a fi atât de deosebită de starea de spirit mohorâtă şi îngândurată a cavalerului, încât, dacă nu şi-ar fi jurat prietenie cu câteva clipe mai înainte, sir Kenneth ar fi încercat poate să-i alunge această voioşie. I se părea că îl însoţeşte un duh rău şi ispititor, care se străduia să-i piardă sufletul şi să-i pună în primejdie mântuirea, insuflându-i dorinţa deşartă de plăceri pământeşti şi tulburându-i cugetul, tocmai în asemenea clipe, când credinţa lui creştinească şi legământul de pelerin îi cereau o stare sufletească plină de gravitate şi căinţă. Se simţea, deci, foarte nehotărât în privinţa celor ce avea de făcut, şi, în cele din urmă vorbi scurt şi plin de ciudă, întrerupând melopeea vestitului Rudpiki, prin care poetul cântă aluniţa de pe sânul iubitei lui, mărturisind c-o preţuieşte mai mult decât toate bogăţiile din Buhara şi Samarkand.
— Sarazinule – rosti el cu asprime – orbit cum eşti şi adâncit în rătăcirea unor legi neînţelese, ar trebui să pricepi totuşi, că unele meleaguri sunt mai sfinte decât altele, după cum iarăşi, sunt unele în mijlocul cărora duhul răului are o putere covârşitoare asupra păcătoşilor. Nu poţi şti prin ce taină înfiorătoare, aceste stânci, aceste peşteri cu bolţi întunecate, ce s-ar părea că duc spre genunile gheenei, se spune că ar fi străbătute mai mult de Satan şi de îngerii întunericului. Află însă că înţelepţii şi sfinţii, cărora înfăţişarea acestui tărâm primejdios le este îndeajuns de cunoscută, m-au vestit de mult să mă păzesc de asemenea locuri. Aşadar, sfârşeşte cu această voioşie nesăbuită şi fără rost, şi îndreaptă-ţi gândurile spre lucruri mai potrivite cu pământul pe care-l străbatem, că, vai ţie, rugăciunile tale cele mai cucernice nu sunt decât păcat şi blestem.
Sarazinul îl ascultă cu oarecare nedumerire şi-i răspunse cu atâta voioşie cât îi îngăduia firea sa îndatoritoare:
— Bunule sir Kenneth, mi se pare că-ţi judeci cu prea multă asprime tovarăşul de călătorie, sau poate că la voi, la neamurile apusene, nu se învaţă buna-cuviinţă. Eu nu m-am supărat atunci când te înfruptai cu slănină de porc şi cu vin, şi te-am lăsat în pace să te bucuri de ceea ce mi-ai spus că este un dar îngăduit creştinului, mulţumindu-mă în adâncul sufletului să deplâng aceste plăceri grosolane. Pentru ce dar te-ai supăra atunci când încerc să înveselesc tristeţea drumului prin câteva cântece voioase? Poetul a zis: „Cântecul e ca roua cerului, căzută pe sânul pustiului; ea răcoreşte cărarea drumeţului”.
— Prietene sarazin, eu nu osândesc dragostea de cântec şi înţelepciunea voioşiei, cu toate că le facem un loc prea de cinste în gândurile noastre, pe care le-am putea călăuzi spre altă ţintă mai vrednică de luare-aminte. Dar, rugăciunile şi sfinţii din psalmi sunt mai de preţ decât aceste stihuri de dragoste şi cântecele bahice pentru cei care străbat această Vale a Umbrelor şi a Morţii, plină de duhuri rele şi de demoni pe care rugăciunile credincioşilor i-au alungat dintre oameni, silindu-i să rătăcească în mijlocul unei firi blestemate ca şi ei.
— Nu vorbi astfel despre duhuri, creştinule; află că te ascult un om a cărui obârşie se trage din seminţia nemuritoare de care neamul vostru se teme, blestemând-o.
— M-am gândit şi eu – răspunse cruciatul – că neamul tău trage din duhul răului, fără ajutorul căruia n-aţi fi ajuns niciodată să stăpâniţi acest pământ binecuvântat al Palestinei, împotriva atâtor vajnici ostaşi şi slujitori ai lui Crist. Nu vreau să vorbesc acum numai despre tine, sarazinule, ci despre neamul şi credinţa ta. Mi se pare ciudat însă, nu c-aţi pogorât din duhul răului, ci că te mândreşti c-o astfel de obârşie.
—  Cu ce fel de obârşie s-ar putea mândri vitejii, dacă nu aceea de a fi coborâtori ai căpeteniei vitejilor? De cine s-ar pute lega mai cu temei obârşia unei seminţii temute, dacă nu de duhul întunecimilor, care s-a lăsat azvârlit din cer, dar nu şi-a plecai capul de bunăvoie? N-ai decât să-l urăşti pe Eblis, străinule, dar se cuvine să te temi de el; coborâtorii din Eblis, care locuiesc Kurdistanul, sunt asemenea străbunului lor.
Toate învăţăturile vremii se mărgineau, pe atunci, la vrăji şi la duhuri, iar sir Kenneth asculta această mărturisire fără să se mire şi, dându-i crezare, deşi se înfricoşa în sine văzându-se rătăcit prin acele coclauri pustii, şi mai cu seamă alături de un tovarăş care-şi mărturisea singur obârşia drăcească. Totuşi, ca să-şi alunge teama se închină şi-i ceru cu semeţie sarazinului să-l desluşească cum era cu obârşia cu care se mândrea. Acesta încuviinţă bucuros.
— Vrednic străin – zise el – iată care este povestea vieţii mele. În vreme ce crudul Zohauk, unul dintre urmaşii lui Djemşid, stăpânea tronul Persiei, el făcu legământ cu puternicii întunecimilor, în peşterile tainice ale lui Istakar, peşteri pe care mâna duhurilor firii le săpase într-o stâncă încă neatinsă, mai înainte de a fi fost zidit Adam. Aici hrănea zilnic, cu sânge omenesc, doi şerpi mari, care ajunseseră, după spusele poeţilor, o parte din el însuşi, şi pentru hrana cărora cerea în fiecare zi, drept dajdie, o nouă jertfă. În cele din urmă însă, răbdarea supuşilor săi ajungând la margini, câţiva traseră săbiile din teacă. Printre aceştia se afla şi vajnicul Făurar, alături de neîntrecutul Fardiun, mulţumită cărora asupritorul fu, în cele din urmă, răsturnat de pe tron şi întemniţat pentru totdeauna, sub bolţile peşterilor întunecoase din muntele Damavend. Dar, mai înainte de a fi putut desăvârşi mântuirea Persiei şi în vreme ce puterea acestui căpcăun sângeros era în culmea ei, un pâlc de robi jefuitori, pe care îi trimisese să adune jertfe pentru ziua aceea, adusese, sub bolţile palatului din Istakar, şapte surori, toate atât de frumoase încât păreau şapte hurii. Părintele acestor fete era un mare înţelept care n-avea însă altă comoară decât fetele şi înţelepciunea care îi fusese hărăzită. Aceasta din urmă n-a fost în stare să prevadă marea nenorocire, iar cele dintâi nu putuseră s-o împiedice. Cea mai mare dintre surori nu trecuse încă de vârsta de douăzeci de ani, iar cea mai mică de-abia împlinise treisprezece, dar semănau atât de mult una cu alta, încât cu greu le-ai fi putu deosebi, dacă n-ar fi fost deosebite ca înălţime, fiecare fiind mai înaltă cu câteva degete decât cea mai tânără, ca treptele care duc spre porţile raiului. Atât de frumoase erau aceste şapte fete, aşa cum stăteau sub bolţile mohorâte, despuiate cu de-săvârşire de îmbrăcăminte şi având numai câte un petic de mătase înfăşurat în jurul coapselor, încât farmecele lor înduioşară inimile nemuritorilor. Tunelul începu să bubuie în adâncuri, pământul se cutremură, stâncile bolţilor se crăpară şi lăsară loc de trecere unui vânător, cu arcul şi săgeţile pe umăr, urmat de alţi şase fraţi ai săi. Erau toţi înalţi şi cu toate că chipurile le erau posomorite, aveau o înfăţişare plăcută; în privirile lor însă, era mai degrabă înfiorătoarea neclintire a morţilor, deoarece sub pleoapele fiecăruia nu părea să scânteieze lumina ochilor unei vietăţi. „Zeineb – zise căpetenia lor (şi rostind aceste cuvinte cu glas blând, adânc şi trist, o apucă de mână pe cea mai mare dintre surori, căreia îi vorbea) – eu sunt Cothrob, regele lumii subpământene şi marele cârmuitor al Ginistanului. Eu şi fraţii mei suntem din numărul acelora care, zămisliţi din focul stihiilor, n-au vrut, cu toată porunca Atotputernicului, să se plece în faţa unui pumn de lut, fiindcă purta numele de om. Poate c-ai auzit spunându-se despre noi că suntem cruzi, răzbunători şi neînduplecaţi. Nu-i adevărat. Firea noastră e bună şi îngăduitoare, şi nu ne lăsăm împinşi spre răzbunare decât atunci când suntem umiliţi, iar cruzi devenim numai atunci când suntem întărâtaţi. Suntem credincioşi celor ce se încred în noi – am auzit rugăciunile înţeleptului Mitrasp, părintele tău, care în înţelepciunea lui nu-şi îndreaptă ruga numai spre Obârşia binelui, dar şi spre ceea ce se numeşte Pricina răului. Vor să vă dea pieirii, pe tine şi pe surorile tale. Dacă însă fiecare dintre voi vrea să ne dăruiască un singur fir de păr din frumoasele lor cosiţe, în semn de supunere, vă vom duce departe de aici, într-un adăpost tainic, de unde îl veţi putea înfrunta pe Zohauk şi pe sfetnicii lui”. Teama de moarte, zice poetul, e ca varga prorocului Aaron schimbată în faţa lui Faraon într-un şarpe care i-a înghiţit pe toţi cei din juru-i. Fiicele înţeleptului persan erau mai puţin înclinate decât altele să se teamă de duhuri. Îşi dădură tributul cerut de Cothrob, şi în aceeaşi clipă se pomeniră purtate pe sus spre cel mai vrăjit dintre palate, pe culmea munţilor Tugrut, în Kurdistan. De atunci, nici o privire de muritor nu le-a mai zărit. Dar, după o oarecare cernere a vremii, şapte flăcăi, iscusiţi în lupte şi la vânătoare, se iviră în preajma palatului Duhurilor. Erau mai întunecaţi la chip, mai înalţi la trup, mai semeţi şi mai dârji decât toţi ceilalţi locuitori împrăştiaţi prin văile Kurdistanului. Îşi luară fiecare câte o nevastă şi ei fură părinţii celor şapte triburi de kurdomani, a căror vrednicie e cunoscută în lumea întreagă.
Cavalerul creştin ascultă cu o oarecare uimire această ciudată legendă (ale cărei urme se mai pot întâlni şi astăzi în datinile kurzilor) şi, după ce tăcu o vreme, îngândurat, răspunse:
— Pe cinstea mea, vrednic sarazin, ai spus adevărul; oricine poate urî şi se poate teme de obârşia voastră, dar nu poate s-o dispreţuiască. Nu mă mai miră că te încăpăţânezi într-o credinţă neadevărată, întrucât e o parte din firea strămoşilor voştri, vânători ai iadului, care iubeau neadevărul mai mult decât adevărul. Nu mă mai miră voioşia şi înflăcărarea pe care o pui în stihuri şi cântece în clipa când vă apropiaţi de locurile străbătu-te de duhuri rele; ele aţâţă în voi duioşia, pe care şi noi o simţim când ne apropiem de locurile unde odihnesc moaştele părinţilor noştri.
— Pe barba tatălui meu, cred că ai dreptate – rosti sarazinul mai mult înveselit decât supărat de neprefăcătoria cu care creştinul îşi dezvăluise gândurile. Cu toate că Profetul, binecuvântat să-i fie numele, a semănat printre noi sămânţa unei credinţe mai bună decât aceea care i-a călăuzit pe strămoşii noştri sub bolţile fermecate ale castelului din Tugrut, noi nu ne grăbim, ca toţi ceilalţi musulmani, să lovim cu blestemul veşnic duhurile stihiilor, temute şi puternice, din care spuneam că ne tragem obârşia. Aceste duhuri, urmând credinţa şi nădejdile noastre, nu sunt osândite pe vecie, ci se află încă pe calea încercărilor, având putinţa să se răscumpere sau să rămână pedepsite în veşnicie. Dar să lăsăm toate astea pe seama imamilor şi a molahilor; îţi va fi de ajuns să ştii că deplina cunoaştere a Coranului n-a risipit cu desăvârşire din cugetul nostru cinstirea pe care o păstrăm acestor duhuri, şi că se mai cântă încă printre noi, spre lauda vechii credinţe a părinţilor noştri, stihuri ca acestea.
Vorbind astfel, începu să cânte nişte stihuri nespus de vechi ca limbă şi alcătuire, făurite, zice-se, de nişte închinători ai lui Ahriman, obârşia răului: 
O, Ahrimane, spirit rău, 
Doar suferinţa-i harul tău! 
Răspunde, s-ar putea 
Sub bolta cerului să fie 
Cumva o altă-mpărăţie 
Aidoma cu a ta?
Pronia binefăcătoare 
Desferecă-n pustiu izvoare 
Şi ploaie dă din cer; 
Dar tu? în furia ta nebună, 
Când pe ocean stârneşti furtună, 
Ştii câte nave pier?
Că-n ierburi tămăduitoare
Găseau cei lâncezi alinare
Nu îţi era pe plac
Şi-atunci, pe oameni spre-a răpune,
Tu ciuma ai trimis-o-n lume,
Molimă fără leac!
Sărmanei fiinţe omeneşti 
Tu viaţa i-o călăuzeşti 
Din leagăn la mormânt; 
Dar cine oare ar putea 
Să ştie care-i vrerea ta, 
O, duh posomorit!
Ţi-e omul prea supusă slugă 
Şi-ades chiar când înalţă rugă 
Spre alt tron pământean, 
Al rugii miez, gând nerostit, 
El închina-l-va negreşit 
Tot ţie, Ahriman.
De ce atunci, neagră făptură, 
Ai împroşcat cu-atâta ură 
Tot neamul omenesc? 
Grăieşte, ai simţire oare, 
Ai cuget, trup, aripi şi gheare 
Cum magii povestesc.
Ori, nedesprins din sinul firii, 
Eşti însuşi geniul pustiirii 
Şi-al morţii vestitor? 
Cel care-n încleştare cruntă 
De veacuri binele înfruntă 
Şi iese-nvingător?
A oamenilor simţăminte
Le ştii, că-n inimi şi în minte
De mult te-ai aciuat
Şi toate – ură sau mândrie,
Iubire, teamă, bucurie -
Le târâi în păcat. 
Când vezi o rază de lumină 
În valea cea de lacrimi plină
Vii repede-ntre noi 
Şi-n rarele plăceri a vieţii 
Prefaci cuţitul de ospeţe 
În armă de război!
Bătrânul şi învăţatul preot care a tălmăcit acest soi de imn ţine să-i cerem cititorului să-şi aducă aminte că poezia este făurită de un păgân căruia îi sunt necunoscute adevăratele obârşii ale răului fizic sau moral, şi care vede predominarea acestuia în lume, aşa cum o văd toţi aceia care n-au avut revelaţia creştinismului.
Din partea noastră, ţinem să adăugăm că după cât înţelegem, tălmăcitorul a redat cântecul mai parafrazat faţă de originalul care e foarte bizar. Se pare că tălmăcitorul şi-a pierdut speranţa de a putea reda în versuri englezeşti avântul poeziei orientale, şi e cu putinţă ca – aşa cum fac mulţi învăţaţi plini de imaginaţie – neizbutind să prindă înţelesul originalului, să-1 fi înlocuit pe alocuri cu propriile lui gânduri.
S-ar putea ca o astfel de odă să se datoreze inspiraţiei poetice a cine ştie cărui filozof pe jumătate instruit, care nu vedea în zeitatea legendară, botezată cu numele de Ahriman, decât covârşitoarea tărie a răului trupesc şi sufletesc. Dar în cazul lui sir Kenneth, ea avu cu totul alt înţeles, cântată de un om care se lăudase că se trage din demoni, şi-i părea un cântec de slavă îndreptat spre duhul rău însuşi. În timp ce blestemele se împrăştiau în largul aceluiaşi pustiu, în care Satan fusese alungat de Dumnezeu, pentru că încercase să-l ispitească, cavalerul Leopardului se întrebă dacă, luându-şi pe loc rămas bun de la sarazin, ar fi fost de ajuns ca să dovedească sila ce-l stăpânea, sau dacă, mai degrabă, jurământul lui de cruciat nu-l îndatora să-l înfrunte pe necredincios în luptă, chiar şi în locul acela, ca să-i lase hoitul pradă fiarelor pustiului. Dar, pe neaşteptate, luarea aminte îi fu atrasă de o vedenie ciudată. Lumina zilei începuse să scadă, totuşi ea îngădui cavalerului să bage de seamă că nici el, nici tovarăşul său nu erau singuri în aceste pustietăţi, ci că erau urmăriţi de aproape de o arătare foarte înaltă şi nespus de subţire, ce sărea din stâncă în stâncă şi din desiş în desiş, c-o sprinteneală care, adăugată la înfăţişarea păroasă a personajului, îi amintea lui sir Kenneth de faunii şi silvanii ale căror chipuri le văzuse printre ruinele vechilor temple ale Romei, întrucât cinstitul scoţian nu se îndoise o singură clipă că zeii bătrânelor balade puteau fi altceva decât demoni, nu şovăi să creadă că imnul plin de blesteme al sarazinului invocase un duh al răului. „Ce-mi pasă? îşi zise în sine viteazul sir Kenneth; jos cu demonul şi închinătorii lui!" Totuşi, nu socoti înţelept să aţâţe doi vrăjmaşi în acelaşi timp, printr-o sfidare pe care ar fi fost gata s-o dovedească faţă de unul singur. Pusese chiar mâna pe baltag şi nesocotitul sarazin ar fi putut plăti cu capul stihurile lui persane, chiar în locul acela, fără să i se fi dat vreo desluşire, când alte întâmplări spulberară de îndată gândurile răzbunătoare din mintea cavalerului scoţian, gânduri ce l-ar fi făcut să-şi necinstească armele. Vedenia, pe care n-o pierduse din ochi timp de câteva clipe, păruse la început că se ţine după ei, ascunzându-se după stânci şi tufişuri, folosind cu multă îndemânare ridicăturile întâlnite în cale şi sărind din stei în stei, c-o uşurinţă de neînchipuit. În clipa când sarazinul tocmai sfârşise cântecul, arătarea care era un om înalt, acoperit c-o piele de capră, se repezi în mijlocul drumului, înşfăcând cu amândouă mâinile dârlogii din mâna musulmanului, şi-1 înfruntă astfel drept în faţă, făcând ca fugarul acestuia să dea un pas înapoi; neputând să îndure durerea pricinuită de necunoscutul ce-l trăgea de frâu care, după obiceiul din Orient, nu era altceva decât o verigă tare de fier, dobitocul se ridică în două picioare şi căzu pe spate, răsturnându-şi stăpânul; acesta se feri totuşi de primejdie, sărind într-o parte. Arătarea lăsă numaidecât frâul calului, şi se năpusti în grumazul călăreţului. Cuprinzându-l în braţe pe sarazin, în ciuda tinereţii şi vânjoşeniei acestuia, îl răsturnă sub el, încleştându-i amândouă mâinile în pumn. Musulmanul începu să strige mânios, dar şi cu oarecare haz: „Hamako... smintitule... dă-mi drumul... asta întrece drepturile tale... lasă-mă, îţi spun, ori dacă nu, îţi împlânt hangerul în piept!” „Hangerul, câine păgân, strigă arătarea. Împlântă-l dacă poţi.” Şi vorbind astfel, smulse arma din mâna sarazinului şi începu s-o învârtească pe deasupra capului.
— Ajutor, nazarinene! strigă sarazinul, care începuse să se teamă de primejdie. Ajutor, altfel mă ucide Hamako!
— Să te ucid? reluă pustnicul. Într-adevăr, ar trebui să te ucid din pricina cântecelor tale pline de blestem, închinate nu numai nevrednicului tău Profet, care e un fel de călăuzitor al duhului necurat, dar şi aceluia care e răul însuşi.
Cavalerul străin rămăsese împietrit, într-atât îi răsturnase urmările acestei întâlniri toate presupunerile pe care şi le făcuse cu câteva clipe mai înainte. În cele din urmă îşi dădu seama că cinstea îl silea să sară în ajutorul tovarăşului său şi, prin urmare, rosti aceste cuvinte către sălbaticul învingător:
—  Oricine ai fi, duh bun sau duh rău, află c-am jurat să fiu de-aici înainte tovarăşul credincios al sarazinului pe care îl ţii la pământ, sub tăria braţului tău; îţi poruncesc să-i dai drumul din strânsoare, altfel vei avea de-a face cu mine.
— Asta da – ar fi o luptă vrednică de un cruciat! întru apărarea unui câine păgân, ridici arma asupra unui frate de aceeaşi credinţă! Aşadar, te-ai rătăcit în pustiu ca să aperi semiluna împotriva crucii? Iată un vrednic ostaş al lui Dumnezeu, care ascultă osanale înălţate lui Satana!
Vorbind astfel, se ridică şi, îngăduind sarazinului să se scoale la rându-i, îi întinse hangerul.
— Iată în ce primejdie necruţătoare te-arunci de bună voie – urmă omul în piele de capră, vorbind de astă dată musulmanului – şi prin ce slabe mijloace pot fi îngenuncheate, fără zăbavă, îndemânarea ta cunoscută şi dibăcia cu care te mândreşti, atunci când aceasta e vrerea cerului. Ia seama deci, o, Ilderim, şi află că dacă în steaua naşterii tale n-ar scânteia un sâmbure de lumină care-ţi făgăduieşte pururi o fărâmă de îndurare şi de milostivire din partea dumnezeirii până în ziua când îţi va suna ceasul, află că nu ne-am mai fi descleştat până nu ţi-aş fi sfâşiat grumazul din care ieşeau adineauri cuvintele acelea blestemate.
— Hamako – rosti sarazinul, fără să arate cea mai slabă mânie la auzul acestui potop de cuvinte grele şi parcă fără a-şi mai aminti că se năpustise asupra lui – te rog, bunule Hamako, ţine seama ca altă dată să nu mai duci atât de departe râvna credinţei tale; căci, deşi ca bun musulman îi cinstesc pe toţi acei pe care cerul i-a lipsit de judecata obişnuită, pentru a-i înzestra cu harul prorocirii, nu-mi place să mi se pună mâna pe frâul calului, sau pe mine. Spune tot ce vrei, cu încredinţarea că nu te voi urî; dar cată de te înarmează cu mai multă bună-cuviinţă, ca să înţelegi că dacă vei mai cuteza altă dată să mă înfrunţi cu atâta înverşunare, voi face să-ţi cadă capul păros de pe umerii şubrezi. Iar în ceea ce te priveşte, prietene Kenneth – adăugă el, aruncându-se în şa – mă văd silit să-ţi mărturisesc că în mijlocul pustiului preţuiesc mai mult faptele decât frumoasele cuvinte ale unui tovarăş. Nu le-ai precupeţit pe cele din urmă, dar ai fi făcut mult mai bine să te grăbeşti să-mi vii în ajutor atunci când mă luptam cu acest Hamako, care în nebunia lui putea să mă ucidă.
—  Pe cinstea mea, mărturisesc c-am greşit şi c-am întârziat cu ajutorul de care aveai nevoie; dar ciudăţenia înfăţişării acestui om şi repeziciunea încăierării... Ai fi zis că imprecaţia ta spurcată invocase un demon; m-am zăpăcit într-atât, încât a trecut o vreme până în clipa când am putut pune mâna pe arme.
— Eşti un prieten rece şi cumpănit, şi dacă Hamako ar fi avut un sâmbure de nebunie mai mult, tovarăşul tău de drum ar fi fost ucis sub ochii tăi, spre veşnica ta necinste, fără să fi ridicat un singur deget ca să-i vii în ajutor, deşi erai liber în mişcări şi aveai arme la îndemână.
— Pe cuvântul meu, sarazinule, dacă vrei să-ţi vorbesc deschis, am crezut că această făptură ciudată e diavolul însuşi; şi, întrucât faceţi parte din acelaşi neam, n-am ştiut dacă nu cumva aveaţi de împărtăşit vreo taină, în timp ce vă rostogoleaţi prin nisip, îmbrăţişaţi cu atâta dragoste.
— Gluma ta nu e un răspuns, frate Kenneth. Chiar dacă vrăjmaşul meu ar fi fost împăratul întunericului, tu nu erai mai puţin dator să-1 înfrunţi ca să-ţi aperi tovarăşul. De altfel, tot ce poate fi necurat şi drăcesc în făptura acestui Hamako face parte mai mult din neamul tău decât al meu; e însuşi pustnicul pe care doreai să-1 vezi.
— El! strigă sir Kenneth, privind cu luare aminte chipul uriaş şi descărnat pe care-l avea înaintea ochilor. El! Vrei să glumeşti, sarazinule. Acesta nu poate fi cucernicul Teodoric.
— N-are decât să ţi-o spună el însuşi, dacă vrei să mă crezi – răspunse musulmanul.
Abia sfârşise de rostit aceste cuvinte, că pustnicul începu să vorbească, făcând aceeaşi mărturisire.
— Sunt Teodoric din Engaddi – zise el; sunt păzitorul pustiei, prietenul crucii, biciul păgânilor, rătăciţilor şi celor ce se închină necuratului – ptiu, ucigă-l crucea! Piară Mahomed, Termagnat şi toată stirpea lor! (Vorbind astfel, scoase de sub veşmântul de piele un fel de bici, sau mai degrabă o vargă, împletită din sârmă, pe care începu s-o învârtească pe deasupra capului, c-o îndemânare nemaipomenită.)
— Iată-ţi sfântul – zise sarazinul, râzând de uimirea cu care sir Kenneth privea mişcările sălbatice şi asculta murmurul ciudat al cuvintelor lui Teodoric. (Acesta, după ce învârti varga în toate chipurile, fără a se îngriji câtuşi de puţin dacă printr-o astfel de mişcare primejduia sau nu capetele tovarăşilor din preajmă-i, sfârşi prin a da o lovitură dintre cele mai năprasnice, sfărâmând în bucăţi un pietroi de lângă el.)
— E nebun, rosti sir Kenneth.
— Asta nu-l împiedică să fie un adevărat sfânt – răspunse musulmanul care credea, ca întreg Orientul, că nebunii se află sub înrâurirea unei inspiraţii. Află, creştine, că atunci când un ochi e stins, celălalt devine mult mai strălucitor; atunci când îţi lipseşte o mână, aceea care ţi-a rămas e mult mai vânjoasă şi mai sigură; de asemenea, atunci când judecata se tulbură şi nu-şi mai dă seama ce se întâmplă între oameni, cercetarea cerului e mult mai adâncă şi mai apropiată de dumnezeire.
Aci, glasul sarazinului fu copleşit de cel al pustnicului, care începu să se tânguie sălbatic: „Sunt Teodoric din Engaddi, sunt lumina pustiului şi biciul păgânilor. Leul şi leopardul au să fie tovarăşii mei şi-au să vină să se adăpostească în culcuşul meu, iar căprioarelor nu le va mai fi frică de ghearele lor. Sunt flacără şi lumină. Kyrie eleison!
Şi numaidecât începu să alerge, sfârşindu-şi goana prin două sau trei salturi, care i-ar fi făcut cinste într-un institut de gimnastică, dar erau atât de puţin potrivite cu firea unui pustnic, încât cavalerul scoţian rămase încremenit. Sarazinul păru că-i înţelege nedumerirea.
—  Îl auzi? zise el. Se aşteaptă să-l urmăm în peşteră şi într-adevăr, acolo e singurul loc unde ne vom putea adăposti peste noapte. Tu eşti leopardul, întrucât îl ai zugrăvit pe scut; iar eu sunt leul, fiindcă numele acestei fiare se apropie de al meu; pomenind despre căprioare, vorbeşte despre sine, deoarece cu pielea acelui dobitoc îşi acoperă trupul. Totuşi, n-ar trebui să-l pierdem din vedere, întrucât e mai iute ca un dromader.
Nu era însă atât de uşor să pornească la un astfel de drum, cu toate că neobosita lor călăuză se oprea din când în când, făcându-le semn cu mâna, ca şi cum i-ar fi îndemnat să înainteze; dar, cunoscând toate potecile şi înzestrat cu o putere neasemuită, pe care rătăcirea minţii n-o lăsa să slăbească în nici o împrejurare, îi călăuzea pe cei doi călăreţi numai pe marginile prăpăstiilor şi pe cărări înguste, pe unde chiar sarazinul, înarmat foarte uşor şi călare pe un cal sprinten şi bine strunit, abia îndrăznea să păşească de teama primejdiei; de aceea e de la sine înţeles că europeanul, împovărat sub armura de fier, călare pe un cal istovit sub aceeaşi greutate, se găsea într-un impas îndeajuns de primejdios, care îl făcea să prefere de-o sută de ori un câmp de luptă. Astfel că, nu fără o deplină mulţumire, băgă de seamă în cele din urmă că drumul anevoios se sfârşise: sfântul ce le slujea de călăuză se oprise în faţa unei peşteri, ţinând în mână o făclie mare, făcută dintr-un capăt de lemn muiat în păcură, care răspândea o lumină vie şi puternică, împrăştiind în acelaşi timp şi un miros greu de pucioasă.
Fără să fie stânjenit de duhoarea înecăcioasă, cavalerul sări din şa şi intră în peşteră, care nu prea făgăduia un adăpost mulţumitor. Partea dinăuntru era împărţită în două: în prima încăpere se afla un altar de piatră şi un crucifix de trestie; această încăpere slujea anahoretului drept capelă. Cu oarecare sfială, din pricina sfinţeniei pe care o simţea plutind în juru-i, cavalerul creştin se hotărî în cele din urmă să deshame calul, departe de intrarea peşterii, să-1 lege de-un stâlp şi să-i pregătească culcuşul pentru noapte, aşa cum de altfel făcuse şi sarazinul, care îl lăsă să înţeleagă că aşa şi obişnuia prin părţile acelea. În vremea aceasta, sihastrul se străduia să-şi pună în rânduială chilia, în care avea să-şi primească oaspeţii care nu întârziară. În fundul peşterii, o mică deschizătură astupată de o poartă făcută dintr-o scândură groasă, ducea la odaia de culcare a sihastrului, încăpere ce părea mult mai plăcută. Pământul de pe jos fusese netezit prin truda schimnicului, care presărase pe deasupra nisip alb, stropindu-l în fiecare zi cu apă de la izvorul ce curgea din stâncă, într-un ungher al peşterii. În acea tainiţă înăbuşitoare, murmurul undei părea odihnitor pentru auz, îmbiind la băut.
Într-un ungher al chiliei se afla un culcuş din fire de rogoz împletite, deasupra căruia se zăreau, drept podoabă, câteva mănunchiuri de plante şi flori. Două lumânări de ceară, aprinse de sihastru, dădură un aer de voioşie acestui lăcaş, pe care-l făceau plăcut mireasma proaspătă şi răcoarea. Într-unul din unghere se aflau unelte de muncă, în altul era un fel de firidă, în care străjuia o statuie cioplită fără meşteşug, a Sfintei Fecioare. Erau de asemenea acolo o masă şi două scaune, ce păreau să fi fost lucrate de anahoret, deosebindu-se în totul prin forma lor, de cele din Orient. Masa era plină nu numai de rădăcini şi legume, dar şi cu bucăţi de carne uscată, aşezate în aşa fel încât aţâţau pofta de mâncare a oaspeţilor. Această dovadă de bunăvoinţă, deşi mută şi dezvăluită numai prin gesturi, se împăca greu în mintea lui sir Kenneth cu pornirile sălbatice şi nestăpânite pe care le arătase sfântul, puţin mai înainte.
Acum, mişcările sihastrului erau potolite, cu judecată: numai o expresie de umilinţă cucernică împiedica faţa lui subţiată de asprimea unei vieţi grele, de pocăinţă, să pară nobilă, maiestuoasă. Umbla prin chilie ca un om făcut să conducă, dar care a abdicat de bună voie de la putere, ca să poată deveni slujitorul lui Dumnezeu. Totuşi, făptura lui uriaşă, părul şi barba netunse, ochii plini de însufleţire, adânciţi în fundul capului, arătau mai degrabă în el pe soldat decât pustnicul. În timp ce el se dovedea prin fapte o adevărată gazdă, sarazinul însuşi, părând că-l priveşte pe sihastru cu oarecare veneraţie, îi spuse în şoaptă lui sir Kenneth:
— Hamako se află într-una din pornirile lui bune: nu va rosti însă un singur cuvânt înainte de-a ne fi aşezat la masă. Aşa îi e obiceiul.
Într-adevăr, printr-un gest tăcut, Teodoric îl îndemnă pe scoţian să stea pe unul din scaune, în timp ce musulmanul, după obiceiul celor de-un neam cu el, se aşeză pe jos, pe o rogojină. Atunci sihastrul ridică braţele, ca şi cum ar fi vrut să binecuvânteze bucatele pe care le pusese înaintea oaspeţilor, apoi începură să mănânce, păstrând o linişte cucernică. Această muţenie îi era firească sarazinului; creştinul tăcea şi el, cumpănind în sine ciudăţenia împrejurării în care se afla. Câtă deosebire, într-adevăr, între mişcările sălbatice şi furioase, strigătele şi tânguirile ascuţite ale lui Teodoric, în clipa când se întâlniseră şi purtarea liniştită, înţeleaptă şi aproape plină de măreţie cu care îşi îndeplinea îndatoririle de gazdă!
După ce se ospătară, sihastrul, care nu mâncase nimic, adună rămăşiţele, apoi aşeză un vas cu şerbet în faţa musulmanului şi întinse o carafă cu vin scoţianului.
— Poftiţi, fiii mei! îi îmbie el.
Acestea erau cele dintâi cuvinte pe care le rostea.
— Luaţi; darurile lui Dumnezeu sunt făcute ca să te bucuri de ele, fără să-i uiţi însă dărnicia.
După ce rosti aceste cuvinte, trecu în cea dintâi încăpere, poate pentru a se ruga ca de obicei, şi-şi lăsă oaspeţii împreună, în încăperea din mijloc. Kenneth puse la repezeală câteva întrebări şi află tot ce ştia sarazinul despre gazdă. Îl îndemna la aceasta un simţământ mai puternic decât simpla curiozitate. Dacă împăca cu greu năbădăioasa pornire de la început a pustnicului, cu liniştea şi buna-cuviinţă de acum, cu atât mai greu putea să facă legătura între purtările lui şi faima pe care şi-o cucerise printre cei mai străluciţi teologi ai lumii creştine. Teodoric, sihastrul din Engaddi, avusese legături strânse cu papa şi cu sfetnicii lui, şi în scrisorile sale pline de înţelepciune zugrăvise zguduitor suferinţele creştinilor latini, îndurate din partea necredincioşilor din Ţara Sfântă, în culori aproape tot atât de vii ca Petru-Sihastrul, atunci când acesta propovăduise întâia cruciadă în faţa adunării din Clermont. Nedumerit de faptul că întâlnise în făptura unui om atât de cucernic şi atât de binevoitor pornirile nebuneşti ale unui fachir, cavalerul creştin nu mai ştia ce să creadă şi rămase pe gânduri, nehotărându-se să-i împărtăşească anumite taine de seamă, care îi fuseseră încredinţate de către unii din conducătorii cruciadei.
Împărtăşirea acestor taine era unul din scopurile de căpetenie ale pelerinajului lui sir Kenneth, întreprins pe o cale atât de neobişnuită; dar întâmplările la care fusese martor în acea seară îl făceau să stea pe gânduri înainte de a-şi aduce la îndeplinire însărcinarea.
Emirul nu putu să-i dea prea multe lămuriri. Iată în câteva cuvinte ce-i spuse: după câte auzise, Teodoric fusese cândva un, vajnic şi viteaz războinic, plin de înţelepciune la sfaturi şi temut în lupte, ceea ce nu părea de necrezut, ţinând seama de puterea lui uriaşă şi de uimitoarea iuţeală în mişcări de care dăduse dovadă. Venise la Ierusalim, nu ca pelerin, ci ca un om care vrea să-şi închine viaţa cucerniciei în Ţara Sfântă. Peste câtăva vreme, hotărî să-şi aleagă lăcaş de închinăciune în pustietatea unde locuia şi acum, fiind cinstit de latini pentru cucernicia sa aspră şi de turci şi de arabi, din pricina semnelor lui de nebunie, pe care le socoteau un fel de har al dumnezeirii. Sarazinii îl porecliseră Hamako, ceea ce în limba lor însemnează tocmai acest lucru. Sarazinul însuşi părea să nu ştie prea bine ce desluşiri să dea cu privire la purtările lui ciudate. Se putea lesne vedea, spuse el, că pustnicul fusese cândva un mare înţelept, şi de multe ori era încă în stare să dezvăluie, timp de câteva ceasuri, fără să-şi fi pierdut câtuşi de puţin judecata, învăţăturile înţelepciunii şi ale virtuţii. În alte împrejurări, cădea pradă mâniei, mintea rătăcindu-i-se cu desăvârşire; cu toate astea, nicicând nu-l văzuse mai primejdios ca-n ziua aceea. Cea mai mică ponegrire adusă credinţei lui îi aţâţa mânia; se povestea că într-o zi, câţiva beduini îi necinstiseră credinţa, stricându-i altarul; el se năpustise asupra lor cu îndârjire şi-i stâlcise cu varga împletită din sârmă, care era singura lui armă. Această întâmplare stârnise multă vâlvă şi de teama acelei arme, pe care sihastrul o mânuia cu dibăcie, cât şi din smerenie faţă de însuşirile lui de Hamako, triburile nomade treceau cu sfială pe lângă adăpostul şi altarul său. Faima lui ajunsese atât de departe, încât Saladdin dăduse poruncă straşnică să fie cruţat şi ocrotit. Sultanul însuşi, însoţit de cei mai de vază dintre musulmani, îi cercetase în mai multe rânduri chilia, atras de dorinţa de a-l vedea pe creştinul Hamako, dar şi cu nădejdea să poată asculta din gura acestui om, călăuzit de duhul sfânt, oarecare desluşiri în legătură cu viitorul. „Are – adăugă sarazinul – un fel de ochean de-o neasemuită limpezime, cu ajutorul căruia cercetează corpurile cereşti şi mai cu seamă mersul prin văzduh al stelelor”. Atât musulmanii cât şi creştinii credeau deopotrivă că rosturile vieţii omeneşti erau rânduite şi puteau fi tălmăcite după mersul şi înrâurirea planetelor.
Acestea fură pe scurt desluşirile emirului. După ce îl ascultă cu luare aminte, Kenneth se întrebă din nou dacă apucăturile furioase ale sihastrului porneau din exaltarea credinţei, sau dacă nu cumva se prefăcea înadins că e nebun, pentru siguranţa pe care i-o dădea această stare. I se păru totuşi că musulmanii făceau, în ciuda fanatismului lor religios, prea multă risipă de bunăvoinţă, faţă de metehnele sihastrului. De asemenea, i se părea că el şi sarazinul se cunoşteau foarte bine, lucru pe care cel din urmă nu-l lămurise pe deplin. În sfârşit, nu-i scăpase că pustnicul dăduse emirului alt nume decât cel obişnuit.
Toate acestea erau în măsură să-i trezească bănuielile şi să-l facă prevăzător. Hotărî deci să fie cu mai multă băgare de seamă şi să nu se grăbească a dezvălui pe deplin însărcinarea cu care venise.
— Mi se pare, sarazinule – zise el – că mintea gazdei noastre se tulbură şi-atunci când trebuie să rostească numele adevărat al cuiva. Am băgat de seamă că te-a numit adineauri cu totul altfel decât Sheerkohf.
— Numele care mi se dă, atunci când locuiesc în cortul părintelui meu, e Ilderim, şi sub acest nume mă cunosc mulţi oameni... La luptă, printre războinici, mi se spune Leul Munţilor, nume pe care l-am cucerit prin sabie... Să tăcem însă: iată că se întoarce Hamako. Pesemne vrea să ne spună c-ar trebui să mergem la odihnă. Îi cunosc obiceiul... Nimeni nu se cuvine să fie de faţă atunci când se roagă.
Într-adevăr, anahoretul se ivi în prag, cu braţele încrucişate pe piept, şi rămase în picioare în faţa oaspeţilor, rostind solemn:
— Binecuvântat fie numele acelui care a vrut ca o zi de trudă să fie urmată de o noapte de odihnă, iar somnul liniştit să întărească trupul şi să limpezească zbuciumul gândurilor.
Ridicându-se de la masă, cei doi războinici răspunseră printr-un „Amin”, şi se pregătiră să se îndrepte spre culcuşurile lor, în ungherele pe care gazda le arătă printr-un semn. În cele din urmă, bătrânul plecă. Cavalerul Leopardului, ajutat cu luare aminte de camaradul său să-şi desfacă curelele, lepădă armura grea şi rămase numai în surtucul din păr de cămilă, pe care mânuitorii armelor obişnuiau pe vremea aceea să-l poarte sub armură. Sarazinul, care admirase puterea potrivnicului său cât acesta fusese îmbrăcat în zale, privi cu uimire liniile desăvârşite ale trupului zvelt, şi vânjos totodată, al acestuia. După aceea, în semn de curtenie, cavalerul îşi ajută şi el tovarăşul să-şi dezbrace veşmintele, ca să se poată odihni mai bine, şi rămase la rândul său uluit de faptul că un trup atât de zvelt şi de subţire putea ascunde vigoarea de care sarazinul dăduse dovadă. Înainte de a se culca, cei doi războinici îşi făcură rugăciunea: musulmanul se întoarse cu faţa spre Kaaba, punct spre care se îndrepta în atari clipe orice slujitor al Profetului, rostindu-şi în şoaptă rugile-i păgâne. Creştinul însă, îndepărtându-se din preajma tovarăşului său, ca şi cum s-ar fi temut să nu fie pângărit de vecinătatea necredinciosului, îşi înălţă în faţă sabia cu mânerul în chip de cruce şi căzând în genunchi, ca în faţa simbolului mântuirii, îşi rosti rugăciunea cu o cucernicie sporită de amintirea primejdiilor prin care trecuse şi din care scăpase ca prin minune în ziua aceea... Apoi, amândoi, obosiţi de atâta cale prin văpaia pustiului, se culcară adormind curând, fiecare în culcuşul său.

CAPITOLUL IV

După cine ştie câte ceasuri de somn, întrucât nu putea să-şi dea seama de cernerea clipelor, sir Kenneth fu deşteptat de simţământul că-l apasă ceva pe piept, simţământ care-i pricinuise o fluturare de vis în care se făcea că se luptă cu un vrăjmaş puternic, ceea ce îl făcu să se trezească pe deplin. Deschizând ochii, zări lingă el făptura ciudată şi sălbatică a sihastrului: stătea în picioare în preajma culcuşului său, apăsându-i cu mâna dreaptă pieptul, iar în cealaltă ţinând un opaiţ.
— Tăcere! şopti anahoretul cavalerului, care îl privea cu nedumerire. Am să-ţi dezvălui anumite lucruri pe care necredinciosul nu trebuie să le-audă.
Rosti aceste cuvinte în limba franceză, iar nicidecum în acea francă, întocmită din graiuri europene şi orientale, de care cei trei vorbitori se slujiseră pân-atunci.
— Scoală-te – urmă el – pune-ţi mantia pe umeri, nu rosti nici o vorbă şi vino după mine în linişte. Sir Kenneth se ridică şi-şi luă spada. Arma e de prisos – reluă în şoaptă anahoretul. Mergem într-un loc unde numai armele duhului sunt de trebuinţă şi unde cele lumeşti nu sunt altceva decât fire de trestie.
Cavalerul îşi lăsă spada pe marginea culcuşului şi înarmat numai cu pumnalul de care nu se despărţea nicicând în acele ţinuturi primejdioase, se supuse întru totul misterioasei călăuze. Anahoretul porni înainte, păşind cu băgare de seamă, urmat de cavalerul ce privea, încă nedumerit, dacă mohorâtul chip ce se furişa prin întuneric înaintea lui nu era cumva plăsmuirea unui vis tulbure. Trecură ca nişte vedenii în chilia din fund, fără să-1 trezească pe emirul care dormea adânc. În faţa crucii şi a altarului ardea un alt opaiţ, o carte de rugăciuni era deschisă pe masă, iar pe lespezi se zărea un maldăr de funii şi de lanţuri stropite cu sânge proaspăt, neîndoielnic, un semn al penitenţei sihastrului. Aici, Teodoric căzu în genunchi şi-i făcu semn cavalerului să se lase alături de el pe pietrele colţuroase ce păreau puse înadins înaintea locului de rugăciune ca să facă cât mai dureroasă clipa cucerniciei închinăciunii. Citi câteva rugăciuni catolice şi cântă cu glas înăbuşit, dar plin de căldură, trei dintre psalmii pocăinţei, printre lacrimi şi suspine, printre hohote de plâns, dovedind prin aceasta ce pătruns era de adâncimea dumnezeieştilor stihuri, pe care le îngâna. Cavalerul scoţian luă parte, cu nefăţarnică cucernicie, la ruga sihastrului şi părerea pe care şi-o făcuse despre gazdă se schimbă atât de mult, încât simţi pornirea să-1 privească cu smerenie, ca pe un sfânt adevărat. În clipa când se ridicară, rămase plecat în faţa lui ca un ucenic înaintea învăţătorului său. Vreme de câteva clipe, sihastrul, la rându-i, stătu tăcut, îngândurat.
— Deschide uşa aceea, fiule – rosti el, arătându-i un ungher îndepărtat al chiliei – ai să găseşti acolo un văl, adu-l încoace.
Cavalerul se supuse; într-un fel de scobitură făcută în perete, acoperită c-o uşă de trestie împletită, găsi vălul cerut; aducându-l aproape de lumină, băgă de seamă că era sfâşiat şi avea în mai multe locuri pete negre. Anahoretul îl privi cu o adâncă tulburare, pe care căută să şi-o stăpânească, şi mai înainte de-a fi fost în stare să rostească un cuvânt, îşi uşura inima îndurerată printr-un suspin adânc.
—  Vei vedea acum comoara cea mai de preţ pe care o stăpâneşte pământul – zise el în cele din urmă. Vai, nevrednicii mei ochi nu se pot ridica până la dânsa!... Căci eu nu sunt altceva decât o biată săgeată care arată drumeţului istovit locul unde să poată găsi adăpost şi odihnă, în timp ce ea e silită să rămână pururi afară. În zadar m-am ascuns în adâncul pustiului, în mijlocul stâncilor prăpăstioase. Vrăjmaşul mi-a dat de urmă; acel de care m-am lepădat, m-a găsit până şi aici.
Se opri un răstimp şi apoi, întorcându-se cu faţa spre cavalerul scoţian, urmă cu un glas mai hotărât:
— Mi-ai adus cuvântul de bine al lui Richard al Angliei?
—  Vin din partea principilor creştini – răspunse cavalerul – dar regele Angliei, simţindu-se rău, nu m-a cinstit cu nici un fel de poruncă.
— Dovada?
Sir Kenneth şovăi. Întâile bănuieli şi semnele de tulburare a minţii pe care sihastrul nu fusese în stare să le ascundă, i se treziră din nou în gând. Dar cum să se îndoiască de cucernicia unui astfel de om?
— Cuvântul meu de trecere – zise el – e acesta: „Regii au cerut de pomană unui cerşetor".
— Foarte bine – rosti sihastrul, după o vreme – acum te cunosc; dar străjerul, în locul său de pază – şi locul meu e de mare însemnătate – are obiceiul să strige: „Cine-i?" fie c-ar fi vorba de un prieten sau de un vrăjmaş.
Luă apoi opaiţul şi trecu în încăperea pe care de-abia o părăsiseră. Sarazinul se odihnea ca şi mai înainte, cufundat într-un somn greu.
— Doarme adânc – zise el – nu se cade să-l trezim, într-adevăr, emirul părea cufundat într-un somn de plumb.
Se întorsese pe-o parte, cu faţa la perete; un braţ întins îi ascundea cu mâneca o parte din chip, dar fruntea îi rămăsese descoperită. Atât de vioi când era treaz, părea acum încremenit cu desăvârşire; obrazul lui parcă era dăltuit în marmură neagră, şi genele lungi, mătăsoase, rămâneau coborâte peste privirile-i de şoim. Mâna desfăcută, răsuflarea regulată şi liniştită, totul dovedea că somnul îl cuprinsese puternic în braţe. Cel adormit, făptura înaltă a sihastrului, în veşmântul lui din piele de capră, cu felinarul în mână, şi silueta cavalerului, toţi împreună alcătuiau un tablou ciudat; bătrânul îl privea pe sarazin cu o expresie austeră, de tristeţe ascetică, iar cavalerul cu o curiozitate adânc întipărită pe trăsăturile-i viguroase.
— Doarme adânc – continuă sihastrul pe acelaşi ton şi cu aceleaşi cuvinte, deşi acum ele păreau să aibă cu totul alt înţeles. Doarme în întuneric; dar pentru el va răsări aurora... O, Ilderim, gândurile tale în ceasuri de veghe sunt tot atât de deşarte şi de sălbatice ca şi vârtejul nebunesc ce-ţi tulbură acum cugetul adormit; dar trâmbiţa va suna şi visul tău se va spulbera.
Vorbind astfel şi făcându-i semn cavalerului să-l urmeze se îndreptă spre altar şi, trecând prin spatele lui, apăsă pe un fel de arc care, întinzându-se dintr-o dată fără zgomot, descoperi o uşă făcută în zidul peşterii şi ascunsă de o spărtură de stâncă, în aşa fel încât nu putea fi nicicând băgată de seamă. Mai înainte de a se fi hotărât să deschidă această uşă, sihastrul unsese ţâţânile cu ulei picurat din opaiţ; iar atunci când o trase către el, se zări o scară săpată în stâncă.
—  Ia acest văl – zise sihastrul cu glasul trist – şi acoperă-mi ochii, deoarece nu-mi e îngăduit să privesc comoara pe care îţi va sta în putinţă s-o vezi peste câteva clipe, decât făcându-mă vinovat de păcat şi de lepădare de sine.
Fără să răspundă, cavalerul acoperi capul pustnicului cu vălul pe care acesta i-l întinsese, şi Teodoric începu să urce scara ca şi cum ar fi cunoscut-o foarte bine, fără a mai avea nevoie de lumină, în acelaşi timp ţinea opaiţul în mână, ca să-l călăuzească pe scoţian, care urca în urma lui o mulţime de trepte printr-o hrubă îngustă. În cele din urmă ajunseră într-un fel de criptă, de o formă neregulată, într-unui din ungherele căruia se zărea cea din urmă treaptă a scării, în timp ce în celălalt colţ se deschidea o altă scară, ce ducea mai sus. în al treilea ungher se afla o poartă gotică, împodobită nemeşteşugit cu obişnuitele coloane îngrămădite şi cu alte cioplituri lucrate neîndemânatic, străjuită de o fereastră întărită zdravăn cu drugi de fier bătuţi în cuie uriaşe. Către acest punct îşi îndreptă paşii sihastrul, împleticindu-se parcă în clipa când se, apropie de ţintă.
—  Scoate-ţi încălţările – îi spuse el cavalerului, care îl urma – pământul pe care calci e sfinţit... Deşartă-ţi sufletul până în străfunduri de toate gândurile lumeşti şi profane, întrucât păstrând unul singur în acest lăcaş sacru, ar însemna să făptuieşti o nelegiuire.
Cavalerul îşi lepădă încălţămintea, după cum i se poruncise, în timp ce sihastrul părea că se adâncise în sine şi se ruga cu adâncă evlavie. Când în sfârşit se mişcă iarăşi, îi spuse cavalerului să bată de trei ori în fereastră. Acesta se supuse... Poarta se deschise de la sine, cel puţin sir Kenneth nu zări pe nimeni, dar vederile lui fură izbite deodată de un val de lumină orbitoare şi de o mireasmă îmbătătoare, şi totodată grea, amintind de cele mai scumpe balsamuri. Făcu doi sau trei paşi înapoi, şi-i trebui o vreme ca să se smulgă din uimirea şi buimăceala pe care i le pricinuise trecerea pripită de la întuneric la lumină. În clipa când pătrunse în încăperea din care se revărsa atâta belşug de lumină, băgă de seamă că razele erau împrăştiate de nişte candele mari de argint, în care fusese turnat uleiul cel mai de preţ, răspândind în acelaşi timp cea mai plăcută mireasmă; candelele erau atârnate de lănţuguri din acelaşi metal, sub bolţile unei mici capele gotice care, ca şi celelalte încăperi ale ciudatului lăcaş al sihastrului, fusese săpată în stâncă tare, ca cremenea. Dar în timp ce în toate celelalte intrânduri ale peşterii pe care le zărise sir Kenneth, lucrul fusese făcut neîndemânatic şi grosolan, această capelă, dimpotrivă, părea că pusese la încercare dibăcia şi imaginaţia celor mai iscusiţi dintre artişti. Bolţile în arcade erau susţinute de fiecare parte de câte şase pilaştri, împodobiţi cu cele mai gingaşe sculpturi; şi chipul în care se făcuse legătura dintre ele, printr-o dantelă de ornamente, risipită cu dărnicie, părea să înfăţişeze o lucrare de mare măiestrie arhitectonică a vremii. Printre pilaştri se zăreau pe ambele părţi câte şase firide lucrate cu toată bogăţia, fiecare ascunzând icoana unuia dintre cei doisprezece apostoli. La capătul capelei, ce părea îndreptată spre răsărit, se ridica altarul; în spatele lui o draperie minunat lucrată numai în broderii de fir ascundea o altă firidă; în ea se afla pesemne vreo icoană sau moaştele vreunui sfânt, vestit prin faptele lui, pentru care fusese făcută înadins acea bizară capelă.
Cu încredinţarea că astfel trebuie să fi fost, cavalerul se îndreptă spre altar şi, căzând în genunchi pe trepte, începu să se roage din adâncul sufletului... Dar, foarte curând, luarea aminte îi fu trezită de o nouă surpriză. Draperia se ridică deodată, sau mai degrabă fu trasă într-o parte de-o mână pe care nu avu cum s-o vadă; şi în firida pe neaşteptate descoperită, zări un chivot lucrat în abanos şi în argint, cu uşi duble, închipuind, prin întocmirea lui, o biserică gotică în miniatură. În timp ce-l privea cu cea mai nestăpânită curiozitate, cele două uşi ale chivotului se deschiseră dintr-o dată, descoperind o bucată mare de lemn, în care fuseseră săpate cuvintele: Vera crux. În acelaşi timp, o împletire de glasuri de femei începu să cânte Gloria Patri. De îndată ce cântecul se stinse, chivotul se închise, draperia îl ascunse din nou, şi cavalerul, îngenuncheat în faţa altarului, avu răgazul să-şi rostească rugăciunea mai departe, spre slava sfintei relicve care i se înfăţişase văzului. Făcu acest lucru stăpânit de emoţia celui ce a văzut cu ochii că religia lui este cea adevărată şi trecu câtăva vreme până să se smulgă din rugi şi să-şi înalţe privirile. Atunci, ridicându-se, îl căută în preajmă-i pe sihastrul care îl călăuzise în acest lăcaş plin de taină. Îl zări, cu capul acoperit de acelaşi văl şi culcat, ca un câine gonit de stăpân, în pragul capelei, pe care nu îndrăznea să-l treacă; înfăţişarea lui dezvăluia toată umilinţa cucerniciei, remuşcările cele mai necruţătoare, părând doborât de greutatea zbuciumului lăuntric. Sir Kenneth se apropie de el, ca şi cum ar fi vrut să-i vorbească, dar pustnicul îi făcu semn să tacă, îngânând cu glas surd, sub vălul ce-i acoperea faţa, în timp ce cuvintele păreau că ies dintr-un mormânt: „Rămâi... rămâi... acolo... fericit murilor... de vreme ce aceasta ţi-a fost îngăduit... viziunea n-a ajuns încă la capăt...”
Vorbind astfel, părăsi pragul pe care fusese culcat şi închise uşa capelei care, sprijinită înăuntru de un arc, a cărui destindere stârni ecouri sub bolţi, se făcu una cu stânca în sânul căreia fusese săpată firida, astfel că sir Kenneth nu mai ştia în care loc se deschisese cu câteva clipe mai înainte. Aşadar rămase singur în capela viu luminată, fără altă armă decât pumnalul, fără alt tovarăş decât roiul gândurilor cucernice şi hotărâta-i îndrăzneală.
Neştiind ce avea să se întâmple cu el, dar hotărât să se lase în voia întâmplărilor, sir Kenneth se plimbă, cu pasul măsurat, prin capela singuratică, până aproape de primul cântat al cocoşului. Într-o astfel de clipă tăcută, în care ziua se îngâna cu noaptea, i se păru c-aude, fără să-şi fi dat seama din care parte, clinchetul unui clopoţel de argint din aceia care vestesc ridicarea agneţului în timp ce se slujeşte liturghia. Clipa şi locul dădeau sunetelor înăbuşite un fel de tremur solemn şi cutremurător; şi, oricât de curajos ar fi fost, cavalerul se retrase în ungherul cel mai îndepărtat al capelei, chiar în faţa altarului, ca să urmărească din ochi, fără să fie stânjenit, ce va urma după acele sunete neaşteptate. Curând, draperia se ridică din nou, şi chivotul i se arătă iarăşi înaintea ochilor. Căzând cu evlavie în genunchi, auzi psalmii utreniei, slujbă obişnuită în bisericile catolice, cântaţi de un cor de femei ca şi mai înainte. Cavalerul îşi dădu seama că vocile se apropiau de capelă, întrucât glasurile lor erau tot mai desluşite. Peste câteva clipe, o altă uşă, nezărită ca şi cea dintâi, atunci când fusese închisă, se deschise de cealaltă parte a capelei, şi psalmii corului umplură acum cu şi mai multă tărie bolţile micului templu. Cavalerul, aţintind ochii asupra uşii, ţinându-şi răsuflarea, aştepta cu aceeaşi cucernicie pe care o impuneau şi locul, şi clipa. În cadrul uşii se ivi o procesiune. Întâi nişte băieţi de-o neasemuită frumuseţe, ale căror braţe, grumazuri şi picioare goale dezvăluiau trupurile bronzate, ca în Orient, contrastând cu albeaţa veşmintelor aruncate peste umeri, păşiră în sală, doi câte doi. Întâia pereche ducea două cădelniţe, pe care le clătinau cu îndemânare, risipind în trecerea lor o nouă undă de mireasmă, care se adăuga celor care stăruiau în capelă. A doua pereche risipea pe lespezi mănunchiuri de flori, în urma lor veneau, într-un singur-şirag plin de măreţie, femeile care alcătuiau corul. După vălurile negre şi năframele ce cădeau peste cutele veşmintelor albe, şase dintre ele păreau să fie călugăriţe din ordinul Muntelui Cârmei, iar alte şase purtau vălul alb al novicelor. Pe braţele celor dintâi erau aninate şiraguri lungi de mătănii, în timp ce fecioarele nevârstnice purtau fiecare pe braţ câte un coşuleţ cu trandafiri albi şi roşii. Procesiunea făcu înconjurul capelei, fără să fi părut c-ar lua în seamă, măcar în treacăt, prezenţa lui sir Kenneth, deşi treceau foarte aproape de el atingându-l cu veşmântul. În timp ce cântau cu o pioasă însufleţire, cavalerul îşi dădu seama că se afla într-una din acele mănăstiri în care fete creştine, de neam ales, îşi închinau viaţa întru slujirea dumnezeirii. Cele mai multe mănăstiri fuseseră desfiinţate în clipa când mahomedanii cuceriseră din nou Palestina; însă prin daruri făcute învingătorilor, sau prin nepăsarea ori îndurarea acestora, multe dintre călugăriţe dobândiseră îngăduinţa de a rămâne uitate în inima pustiului, şi îndeplineau mai departe îndatoririle cărora îşi închinaseră restul zilelor. Deşi sir Kenneth nu se îndoia câtuşi de puţin de acest lucru, solemnitatea clipei şi a locului, uimirea pe care i-o pricinuise ivirea neaşteptată a călugăriţelor şi mersul lor fantomatic pe lângă el, avură atâta înrâurire asupra închipuirii lui, încât cu greu se putea hotărî să vadă în acea uluitoare împerechere de năluci nişte făpturi din lumea aceasta; i se părea mai degrabă un cor desprins din cetele îngereşti, care-l slăvea pe Cel adorat de lumea întreagă. Toate acestea treceau prin mintea cavalerului din clipa când procesiunea începu să lunece pe dinaintea ochilor săi, cu un pas atât de încet, încât abia părea că se mişcă; astfel că, zărit în lumina tainică şi şovăielnică a făcliilor, printre norii de tămâie ce se înălţau spre bolţi, părea mai degrabă că pluteşte decât că umblă. Făcând a doua oară înconjurul capelei, călugăriţele ajunseră din nou aproape de locul unde îngenunchease cavalerul; atunci, una dintre fecioarele care purtau văluri albe, desprinse din ghirlanda de trandafiri un boboc pe care îl scăpă, poate din întâmplare, lângă genunchiul lui sir Kenneth.
Cavalerul tresări, ca străpuns de o săgeată, căci atunci când mintea, încordată de aşteptare, pare că se înfrăţeşte cu cerul, cea mai neînsemnată întâmplare neprevăzută face închipuirea să treacă peste margini. Totuşi căută să-şi stăpânească tulburarea, gândindu-se că această greşeală neînsemnată se putea întâmpla oricui şi-şi zise că numai monotonia mişcărilor corului făcuse ca întâmplarea să pară neobişnuită. Totuşi, atunci când procesiunea trecu pentru a treia oară pe lângă el, gândul şi ochii lui sir Kenneth o urmăreau numai pe călugăriţa care scăpase bobocul de trandafir. Semăna atât de mult cu toate celelalte la mers, la înfăţişare cât şi la mişcări, încât nu era cu putinţă s-o deosebeşti prin ceva, şi totuşi, inima lui sir Kenneth bătea năvalnic, de parcă ar fi vrut să-i spargă coşul pieptului; tulburarea aceasta îi arătă că fecioara care păşea dreaptă, în rândul al doilea, îi era mai dragă, nu numai decât toate celelalte care îi treceau pe dinaintea ochilor, dar şi decât toate femeile din lumea întreagă. Pasiunea romantică a dragostei, aşa cum e simţită şi chiar impusă de legile cavalerismului, se îmbină de minune cu nu mai puţin romantica evlavie; aceste două simţăminte aveau darul mai mult să se întărească unul pe altul decât să se înfrunte. Prin urmare, cu o înflăcărare care tăinuia o urmă de cucernicie, sir Kenneth, pradă unor simţiri care îl făceau să tresară din adâncul inimii, aştepta al doilea semn din partea aceleia care i-l făcuse pe cel dintâi. Oricât de scurt ar fi fost timpul în care dăduse ocol capelei, lui sir Kenneth i se păruse o veşnicie. În cele din urmă, aceea pe care o urmărise din ochi cu o deosebită luare aminte, se apropie. Nu era nici o deosebire între făptura ascunsă sub văl şi toate celelalte, ale căror mişcări se îmbinau într-o desăvârşită armonie; ajungând însă pentru a treia oară în faţa cavalerului îngenuncheat, o mică mână, ale cărei trăsături delicate erau în măsură să dea o idee în privinţa desăvârşirii formelor trupeşti ale fecioarei, ieşi dintre cutele veşmântului, ca o rază de lună dintre norii pufoşi ai unei nopţi de vară, şi un nou boboc de trandafir căzu la picioarele cavalerului Leopardului.
De astă dată nu mai putea fi vorba de o întâmplare... De asemenea, nu părea întâmplătoare nici asemănarea mânuţei, pe care o întrezărise, cu alta pe care buzele lui o atinseseră o singură dată, în timp ce inima lui făcea în taină mărturisirea unei eterne credinţe faţă de aceea care şi-o lăsase într-a lui. Dac-ar fi avut nevoie de o altă dovadă, ar fi găsit-o în sclipirea preţiosului rubin care încercuia degetul alb ca zăpada, dar pe care sir Kenneth îl socotea mult mai puţin preţios decât cel mai mic semn al degetului drag; şi, oricât de ascunsă printre cutele vălului ar fi fost fecioara, întâmplarea, sau mai degrabă steaua lui cea bună, îi îngădui să întrezărească o şuviţă de păr desprinsă din cosiţa neagră ca abanosul, din care un singur fir de păr îi era de-o sută de ori mai scump decât cel mai scump colan de aur. Era stăpâna gândurilor lui! Dar cum de se găsea aici, în acest loc îndepărtat şi sălbatic, printre fecioarele ce se ascundeau prin peşteri sălbatice, spre a putea îndeplini ritualurile pe care nu îndrăzneau să le oficieze făţiş?... Părea să fie un vis, o tresărire amăgitoare a închipuirii lui.
În timp ce astfel de gânduri frământau mintea lui sir Kenneth, procesiunea se strecură pe sub bolţile prin care intrase. Cei patru copii şi fecioarele acoperite cu văluri negre pieriseră pe rând din ochii lui. În cele din urmă, aceea din partea căreia cavalerul primise nepreţuitul semn al amintirii, trebuia la rându-i să se facă nevăzută; dar, ieşind, întoarse abia zărit capul spre locul unde sir Kenneth rămăsese încremenit ca o stană de piatră. Urmări cu privirea cele din urmă fluturări ale vălului, apoi cutele pieriră şi ele, iar sufletul cavalerului se cufundă într-o beznă adâncă, dar mai puţin materială decât aceea ce-i învălui pe neaşteptate simţurile, căci de îndată ce ultima fecioară din cor trecu dincolo de prag, porţile se închiseră cu zgomot, glasurile se pierdură şi luminile capelei se stinseră pe neaşteptate, iar sir Kenneth rămase în întuneric. Dar ce însemnau pentru sir Kenneth singurătatea, întunericul şi necunoscutul în care se găsea? Nu însemnau nimic, şi nici nu se gândea la ele. Se gândea numai la fugara nălucire ce-i trecuse pe dinaintea ochilor, şi la semnul tainic ce-i fusese dăruit. Faptul că se trânti la pământ, începând să caute pe bâjbâite bobocii de trandafir căzuţi din mâna ei, şi-i duse la buze, când pe amândoi deodată, când unul câte unul, faptul că-şi lipi buzele de lespezile reci de piatră pe care păşise ea, faptul că se lăsa în voia tuturor nebuniilor pe care le inspiră o pasiune mistuitoare, toate acestea pot fi socotite dovezi ale unei iubiri fierbinţi, obişnuită cu orice vremuri, însă caracteristic vremurilor cavalerismului era faptul că în prada celor mai nestăpânite porniri, cavalerul nu se gândea câtuşi de puţin să facă cea mai mică sforţare pentru a urmări ţinta nepreţuitului său vis; că o socotea o apariţie divină, care ivindu-se pentru o clipă în ochii înflăcăratului adorator, dispare din nou în adâncul plin de taină al sanctuarului ei, sau ca pe o stea care, într-o clipă prielnică, a lăsat să cadă asupră-i o rază blândă, învăluindu-se apoi din nou în trâmbele norilor. Mişcările aceleia care îi stăpânea gândurile, erau ale unei făpturi de pe alt tărâm, şi deci nu puteau fi urmărite, nici constrânse; ea putea să-l bucure numai printr-o apariţie fugară, sau să-l deznădăjduiască prin lipsă, bucurându-l prin blândeţea ei sau întristându-l prin asprime, urmărindu-şi în totul nestăvilita vrere, fără să-i fie teamă că va întâmpina vreo neplăcere sau vreo mustrare din partea credinciosului cavaler. El nu avea dreptul să-i amintească de rostul vieţii lui decât prin neastâmpărul inimii şi credinţa sabiei, iar singura lui ţintă în viaţă nu putea fi alta decât să împlinească poruncile femeii iubite, sporind faima frumuseţii ei prin strălucirea faptelor lui. Aşa impuneau legile cavalerismului şi ale iubirii, acesta era principiul său de existenţă, dar pasiunea lui sir Kenneth era romantică datorită şi altor împrejurări, cu totul neobişnuite. El nu cunoscuse nicicând tremurul glasului alesei inimii lui, cu toate că adeseori îi contemplase în extaz frumuseţea. Ea aparţinea unei lumi de care rangul său de cavaler îi îngăduia să se apropie, dar în care îi era oprit să intre şi oricât de preţuit ar fi fost el pentru vitejia şi iscusinţa-i războinică, totuşi sărmanul soldat scoţian era silit să-şi divinizeze îngerul de la o distanţă nu mai mică decât aceea ce-l desparte pe un persan de soarele adorat. Dar care femeie a ignorat vreodată devotamentul plin de pasiune al unui îndrăgostit, chiar de obârşie cu mult mai prejos decât a ei? Privirea ei se oprise asupra lui la turnire, urechea ei ascultase laudele aduse viteazului, când venea vorba de isprăvile lui, a căror faimă se răspândea zilnic din gură în gură; şi, în timp ce conţi, duci şi baroni îi cerşeau o singură privire, ea şi-o lăsa să cadă asupra bietului cavaler al Leopardului, care, ca să poată să-şi susţină rangul, n-avea altceva în afară de spadă. În clipa când îl privea sau asculta povestirile faptelor lui, nobila doamnă găsea pricini care o atrăgeau tot mai mult spre el, învăluind-o, fără voia ei. Dacă cineva lăuda frumuseţea cine ştie cărui cavaler, doamnele de la curtea războinică a Angliei, grijulii, nu uitau să pomenească numele tânărului scoţian, socotindu-l cel mai vrednic de luare aminte; se întâmpla adeseori chiar ca, în pofida mărinimiei arătate în mod obişnuit de principi şi seniori faţă de trubaduri, un nobil avânt de independenţă şi nepărtinire să se desprindă de pe strunele poetului şi lira lui să cinstească vitejia sărmanului războinic, fără cai de paradă, nici veşminte bogate, pe care să le dăruiască pentru cuvintele lor atât de măgulitoare.
Clipele în care asculta laudele aduse iubitului ei, deveniră din ce în ce mai dragi nobilei Edith. Era o pricină de încântare această măgulire ce-i stăruia în ureche, dar şi un subiect de tainice cugetări, mai de preţ decât cel oferit de cavalerii care-l întreceau în rang şi avere. Pe măsură ce-şi aţintea şi mai mult privirile asupra lui sir Kenneth, rămânea tot mai deplin încredinţată că el îi era cu desăvârşire credincios; se obişnuise să vadă în sir Kenneth din Scoţia cavalerul hărăzit să împartă cu ea binele şi răul – şi viitorul i se arăta sumbru şi primejdios; simţea în ea acea pornire pasionată, acel extaz, pe care societatea însăşi, cu moravurile şi morala ei, îl confunda aproape cu pietatea religioasă.
În clipa când Edith îşi dădea seama de starea ei sufletească, oricât de nobile în toate privinţele ar fi fost simţămintele unei fecioare apropiată prin naştere de tronul Angliei, mândria ei era rănită de acea curată dar mută pornire a cavalerului preferat. Erau clipe când inima ei de femeie, iubitoare şi iubită, se revolta împotriva tiraniei unor moravuri neînduplecate, învinuindu-şi întrucâtva iubitul pentru prea marea lui sfială, pe care nu se hotăra în nici un chip să şi-o înfrângă. Eticheta rangului şi a naşterii o închiseseră într-un cerc magic – în afara lui îi era îngăduit lui sir Kenneth s-o salute şi s-o admire, dar peste el nu putea păşi, după cum un spirit nu e în stare să treacă peste linia hotărâtă de bagheta unui vrăjitor puternic.
Fără să vrea, era urmărită de gândul că ea însăşi trebuia să încerce ceva, trecându-i cel puţin vârful piciorului ei de zână dincolo de hotarul îngăduit, dacă ţinea să-i dea îndrăgostitului sfios şi nehotărât prilejul de a-i săruta măcar şnururile condurilor. Avea o pildă vrednică de luat în seamă, în fapta fiicei regelui Ungariei, care insuflase nădejdi unui scutier din lumea de jos, şi Edith, deşi de obârşie regească, nu era fiică de rege, după cum nici iubitul ei nu se trăgea dintr-un neam de rând. Soarta nu fusese atât de vitregă încât să-i despartă până într-atât. Nobila fecioară lăsase să-i scapq câteva semne prin care dădea adoratorului ei să înţeleagă că îl preţuia mai mult decât şi-ar fi putut închipui; altfel, în ce chip ar fi putut cavalerul nostru să recunoască atât de grabnic şi neşovăielnic frumoasa mână din care nu zărise decât două degete printre cutele vălului şi cum ar fi putut să ajungă la încredinţarea că cele două flori, lăsate să cadă pe rând în preajmă-i, erau un semn, a amintire, din partea aceleia care-i stăpânea gândurile? Nu vom încerca să desluşim lucrurile, arătând prin ce tainice înţelegeri, prin ce semne, priviri sau gesturi furişate, prin ce instincte misterioase ale dragostei, se împletise o atât de strânsă legătură sufletească între Edith şi adoratorul ei, pentru că suntem bătrâni şi astfel de semne tainice, care nu scapă unui ochi tânăr, întrec puterile noastre. E de ajuns să spunem că între aceste două făpturi, care nu-şi vorbiseră niciodată, se statornicise cea mai sinceră afecţiune.
Totuşi, un anumit simţământ – şi anume acea mândrie care încătuşează până şi iubirea – o oprea pe fată să facă micile avansuri la care femeia se pricepe atât de bine. Pe de altă parte, sir Kenneth era un cavaler atât de curtenitor, atât de vrednic de stimă, atât de desăvârşit – cel puţin în închipuirea ei – încât atitudinea sa în timp ce-i primea dovezile de adoraţie era foarte sobră, amintind de chipul unei zeităţi care nu simte şi nu răspunde la omagiile credincioşilor, căci idolul se temea că dacă ar fi făcut un pas prematur coborând de pe piedestal, ar fi scăzut în ochii devotatului adorator. Cu toate acestea, un devotat adorator al unui idol poate descoperi semne încurajatoare chiar în trăsăturile neclintite ale unu chip de marmură. Aşa încât, nu-i de mirare că o licărire care putea fi interpretată ca un semn favorabil, strălucea în ochii drăgălaşei Edith a cărei frumuseţe consta mai mult în expresivitate decât în trăsături regulate sau în puritatea tenului.
Simţămintele fecioarei erau întunecate de presimţirea greutăţilor pe care le-ar fi ridicat legătura lor, iar cele ale cavalerului erau tulburate de o mie de îndoieli şi temeri, întrebându-se dacă nu cumva se înşelase asupra gingaşelor semne ale iubirii lui. Purtarea caldă a fetei alterna cu răstimpuri de răceală aparentă, determinate fie de teama de a nu atrage atenţia celorlalţi, aducând prin aceasta primejdia asupra iubitului ei, fie din teama de a nu scădea în ochii lui, părându-i o cucerire prea uşoară. Toate acestea o făceau să pară nepăsătoare, ca şi când nici nu i-ar fi observat prezenţa.
Cele mai de sus vor fi părând poate plictisitoare, dar sunt necesare în desfăşurarea povestirii noastre, pentru a arăta gradul de înţelegere – dacă se poate numi astfel – la care ajunseseră cei doi îndrăgostiţi, când apariţia neaşteptată a fecioarei în capelă produsese un efect atât de puternic asupra simţămintelor cavalerului ei.

CAPITOLUL V
Chiar şi în corturi, peste tot, 
Cu vraja lor ne—ajunge;
 Şi-I implorăm pe Astharoth 
Nălucile s-alunge.
Warton

Tăcerea cea mai adâncă, întunericul cel mai nepătruns domniră mai mult de un ceas în capela în care cavalerul Leopardului rămăsese în genunchi, mulţumind pe rând lui Dumnezeu şi iubitei lui pentru fericirea ce-i fusese hărăzită cu câteva clipe mai înainte. Siguranţa persoanei sale, soarta lui, de care nicicând n-avea obiceiul să ţină seama, nu găseau nici cel mai mic loc în gândurile lui. Se afla aproape de Edith, primise un semn de bunăvoinţă din parte-i, se găsea într-un lăcaş sfinţit de cele mai sacre dintre rămăşiţele pământeşti. În astfel de împrejurări, un ostaş creştin, un îndrăgostit credincios, nu se putea gândi decât la îndatoririle lui faţă de cer şi faţă de iubită. După vreun ceas, sub bolţile capelei se auzi un şuier ascuţit, ca acela al unui şoimar care îşi cheamă şoimul. Un astfel de zgomot nu se potrivea câtuşi de puţin cu sfinţenia lăcaşului: asta îi aminti lui sir Kenneth că trebuia să fie cu băgare de seamă. Se ridică numaidecât şi-şi duse mâna la pumnal; un fel de scârţâit, asemenea aceluia pe care îl fac funiile încolăcite i în jurul catargelor şi o rază de lumină care răsări de jos, arătau că se deschisese o trapă. După un timp, un braţ descărnat, în parte gol, iar mai sus acoperit cu o mânecă de mătase roşie, ieşi prin deschizătură, ţinând un opaiţ ridicat cât mai sus cu putinţă, şi făptura căreia îi aparţinea braţul se ivi încetul cu încetul, până la pragul lespezii. înfăţişarea şi chipul făpturii care apăruse erau ale unui pitic hidos, cu un cap uriaş, acoperit c-o tichie bizar împodobită cu trei pene de păun; surtucul roşu, a cărui bogăţie îi scotea şi mai mult la iveală urîţenia, era prins strâns într-un brâu de mătase albă, de sub care se zărea un jungher cu teacă de aur. Sus, pe braţe şi la încheietura mâinilor, purta brăţări din acelaşi metal. Ciudata făptură avea în mină un fel de mătură. De îndată ce ieşi din deschizătură, rămase în picioare pe loc şi, parcă vrând să fie şi mai bine văzut, începu să plimbe pe dinainte-i opaiţul pe care îl ţinea în mână, luminând pe rând trăsăturile-i sălbatice, înspăimântătoare şi mădularele slute, scuturate de neastâmpăr. Deşi cu totul diform, piticul nu era atât de schilod încât să-1 poţi socoti cu desăvârşire lipsit de putere şi de îndrăzneală. În timp ce sir Kenneth privea uimit respingătoarea arătare, îşi aminti de credinţa poporului în legătură cu duhurile şi cu spiriduşii care sălăşluiesc în adâncul pământului; atât de mult se asemuia această plăsmuire cu închipuirea pe care şi-o făcuse vreodată asupră-i, încât o privi cu o scârbă în care se amesteca, dacă nu o fărâmă de teamă, cel puţin nedumerirea pe care o fiinţă nepământeană o stârneşte până şi celor mai neşovăielnice dintre inimi. Piticul şuieră din nou şi atunci, de sub pământ se ivi o altă făptură. Această a doua arătare se strecură în acelaşi chip prin deschizătură; de astă dată însă era un braţ de femeie acela care ţinea opaiţul la înălţimea pragului. Un chip femeiesc, asemuitor întru totul cu cel dintâi prin trăsături şi proporţii, răsări încet de sub pământ. Îmbrăcămintea ei, tot de mătase roşie, avea o croială bizară şi era foarte largă: părea mai degrabă un veşmânt de paiaţă. Cu aceeaşi grijă ca şi cel dinaintea ei îşi apropie cât mai mult opaiţul de obraz, plimbându-i apoi lumina peste întreaga-i făptură, care se întrecea în urîţenie cu cea a bărbatului. Dar, cu toată înfăţişarea hâdă, cele două vedenii aveau totuşi ceva pe chip, care lăsa să se întrevadă vioiciune şi înţelepciune; neobişnuiţi, ochii amândurora, adânciţi sub sprâncenele negre şi stufoase, scânteiau ca flăcările ce se întâlnesc de obicei in ochii reptilelor, şi această scânteiere răscumpăra într-o oarecare măsură neasemuita urîţenie a înfăţişării şi a întregii lor făpturi.
Sir Kenneth rămăsese ţintuit locului, ca sub puterea unei vrăji, în timp ce cele două pocitanii, străbătând capela umăr lângă umăr, se grăbeau s-o măture ca nişte adevărate slugi; dar, întrucât nu se slujeau decât de-o mână, lespezile nu câştigau prea mult în curăţenie, în ciuda strădaniilor înfăţişate mai mult într-o risipă de mişcări, de gesturi, pe cât de respingătoare, pe atât de ciudate, agitate, bizare. În răstimpul acestor îndeletniciri, apropiindu-se de cavaler, se opriră din măturat drept în faţa lui, şi ridicară din nou opaiţele, astfel încât să-i îngăduie să le poată desluşi mai bine trăsăturile care, cercetate de aproape, nu păreau deloc mai atrăgătoare, dezvăluind doar neobişnuita vioiciune care licărea în ochii negri, pătrunzători. După aceea, îndreptară luminile celor două opaiţe asupra cavalerului; şi, cercetându-l cu toată luarea aminte, întoarseră capetele unul către altul, se priviră în ochi şi izbucniră într-un hohot de râs surd. Râsul lor păru atât de înspăimântător, încât sir Kenneth tresări la auzul lui şi se grăbi să-i întrebe, în numele Domnului, cine erau şi pentru ce pângăreau sfântul lăcaş prin purtările lor năstruşnice şi zgomotele lor drăceşti.
— Eu sunt piticul Nectabanus – rosti stârpitura ce părea să fie bărbatul: glasul lui se asemuia cu croncănitul nocturn al unui corb.
— Iar eu sunt Guenevra, doamna gândurilor lui – adăugă pocitania cealaltă, cu un glas care, fiind mai piţigăiat, părea şi mai sălbatic.
—  Ce căutaţi aici? îi întrebă cavalerul, căruia nu-i venea să creadă c-ar avea înaintea ochilor făpturi omeneşti.
—  Eu sunt – răspunse piticul cu o gravitate şi o demnitate studiată – al doisprezecelea imam: sunt Mahomed Mohadi, călăuza şi îndrumătorul credincioşilor. O sută de cai sunt gata de drum pentru mine şi însoţitorii mei, în cetatea sfântă, şi un număr tot atât de mare aşteaptă în Cetatea refugiului; eu sunt acel care va aduce mărturie, iar ea este una din huriile mele.
—  Minţi – se amestecă femeia, întrerupându-şi tovarăşul cu un glas şi mai strident – eu nu sunt hurie, şi nici tu nu eşti un păgân ca Mohamed despre care vorbeşti; blestemul meu să-ţi fie greu ca o piatră pe mormânt. Am mai spus, măgar de Isachar, tu eşti regele Arthur al Britaniei, pe care l-au răpit zânele, de pe câmpul de bătaie de la Avalon; iar eu sunt frumoasa Guenevra, vestită prin farmecele ei.
— Într-adevăr, nobile sir – reîncepu piticul – suntem nişte prinţi nenorociţi, care ne-am adăpostit sub aripa ocrotitoare a lui Guy de Lusignan, rege al Ierusalimului, în clipa când a fost alungat din lăcaşul lui de tâlharii necredincioşi, trăsni-i-ar cerul!
— Tăcere! rosti un glas pornit dinspre ungherul pe unde intrase cavalerul. Tăcere, nebunilor! Plecaţi! Sarcina voastră a luat sfârşit.
Piticii nu mai aşteptară s-asculte sfârşitul acestei porunci şi bolborosind nişte şoapte de neînţeles, îşi stinseră opaiţele şi îl lăsară pe cavaler în beznă; în cele din urmă, când tropotul paşilor amuţi cu desăvârşire, o tăcere adâncă se luă de braţ cu întunericul. Cavalerul simţi o uşurare la dispariţia nefericitelor creaturi. După grai, îmbrăcăminte şi gesturi, cavalerul nu se putea îndoi că făceau parte din tagma decăzută a acelor fiinţe care, din pricina slăbiciunii minţii şi a sluţeniei trupului, erau nevoite să se degradeze făcând pe măscăricii printre ceilalţi slujitori ai marilor familii; pentru acestea, înfăţişarea lor caraghioasă şi imbecilitatea înnăscuţi slujeau ca mijloc de petrecere. Cavalerul scoţian, care nu era mai presus de concepţiile şi moravurile timpului său, ar fi putut, în orice altă împrejurare, să se amuze îndeajuns pe seama bufoneriilor acestor sărmane exemplare ale rasei umane; dar de astă dată înfăţişarea, gesturile şi graiul lor rupseseră şirul unor simţăminte adânci şi solemne în care fusese cufundat. După plecarea celor doi nenorociţi, sir Kenneth se simţi uşurat. Deodată, uşa prin care intrase se deschise pe nesimţite şi rămase întredeschisă, lăsând să se furişeze înăuntru o lumină împrăştiată de un opaiţ aşezat pe prag. Licărirea şovăielnică şi pâlpâitoare a opaiţului îngădui să si zărească o umbră uriaşă culcată la intrare, dincolo de prag. Apropiindu-se, sir Kenneth recunoscu pe sihastrul întins în umilita neclintire pe care o păstrase pesemne tot timpul cât oaspetele său rămăsese în capelă.
— Totul s-a sfârşit – zise sihastrul – cel mai nevrednic dintre păcătoşii pământului, şi acela dintre care toţi muritorii ar avea dreptul să se socotească cel mai iubit de soartă, cel mai fericit, au datoria deopotrivă sa se retragă; ia acest opaiţ şi călăuzeşte-mă până jos, întrucât nu-mi e îngăduit să-mi dezvelesc ochii decât după ce-am părăsit acest sfânt lăcaş.
Cavalerul scoţian se supuse în linişte, deoarece înrâurirea extatică şi solemnă a celor văzute făcuse să tacă în el glasul neliniştit a1 curiozităţii. Păşind înainte, străbătu, cu multă grijă şi luare aminte, feluritele coridoare tainice şi scări întortocheate pe care urcaseră, până când, în cele din urmă, se regăsiră în cea dintâi încăpere din peştera sihastrului.
— Osânditul a fost adus iară în temniţă, să-şi urască viaţa de pe o zi pe alta, până în clipa când judecata cea îngrozitoare va hotărî ca dreapta pedeapsă să fie numaidecât adusă la îndeplinire – rosti sihastrul, lepădând vălul ce-i acoperea ochii şi privindu-l cu un suspin adânc şi înăbuşit.
Îndată ce-l aşeză în lada de unde îl scosese scoţianul, rosti din nou, cu glas aspru şi stăpânit, către tovarăşul său:
—  Pleacă, pleacă!... Du-te şi te odihneşte. Ţie ţi-e îngăduit ă dormi, poţi să dormi. Eu nu pot şi nici nu mă învrednicesc de această îngăduinţă.
Respectând adânca tulburare cu care fuseseră rostite aceste cuvinte, cavalerul se retrase în chilia din fund; aruncând însă o privire în urmă-i, îl zări pe anahoret cum, cu cea mai neobişnuită grabă, zvârlea de pe el veşmântul de piele ce-i acoperea umerii; şi mai înainte de-a fi închis uşa şubredă ce făcea legătura între cele două încăperi săpate în stâncă, auzi şuierăturile biciului şi gemetele păcătosului care se pedepsea cu mâna lui, pentru mulţimea păcatelor sale. Un fior de gheaţă străbătu inima cavalerului când se gândi la întinderea păcatului şi la adâncimea remuşcărilor pe care o astfel e pocăinţă nu izbutea să-1 purifice sau să-1 uşureze. Îşi rosti pios rugăciunea şi se trânti pe culcuşul tare, după ce aruncă o privire spre musulmanul care era cufundat încă în somnul lui adânc, şi obosit el însuşi în urma celor întâmplate peste zi şi în puterea nopţii, adormi numaidecât, ca un prunc în leagăn. Când se trezi stătu îndelung de vorbă cu pustnicul despre o seamă de lucruri importante; rezultatul acestei convorbiri îl sili să-şi prelungească cu două zile şederea în peşteră. În acest timp îşi făcu datoria pelerin cu o punctualitate într-adevăr creştinească; dar nu mai avu putinţa să pătrundă în capela unde i se dezvăluiseră înaintea ochilor minuni atât de tulburătoare.

CAPITOLUL VI
Schimbaţi decorul — iar trâmbiţa să sune,
Căci vrem să scoatem leul din vizuina lui.	
Joc vechi

Scena se schimbă de astă dată, mutându-se din pustiul stâncos al Iordanului, în lagărul lui Richard al Angliei, statornicit între Saint-Jean-d'Acre şi Ascalon. Acest lagăr fusese întocmit de oştirea în fruntea căreia Inimă-de-Leu îşi făgăduise să pornească în triumf asupra Ierusalimului, faptă în care ar fi izbutit poate, dacă n-ar fi fost împiedicat de gelozia principilor creştini, porniţi îi aceeaşi expediţie, de vrăjmăşia lor stârnită de trufia monarhului englez, şi de dispreţul făţiş al lui Richard faţă de ceilalţi suveran care, deşi egali în rang, îi erau în schimb mult inferiori în curaj dârzenie şi iscusinţă ostăşească. Datorită acestor neînţelegeri, dar mai cu seamă din pricina aceleia ce domnea între Richard şi Filip al Franţei, se iscaseră certuri şi se ridicau piedici care puneau stavilă oricărei acţiuni la care încerca să pornească viteazul, dar şi năvalnicul Richard. Pe de altă parte, armata cruciaţilor se micşora cu fiece zi, nu numai în urma fugii ostaşilor, dar şi din pricină că se retrăgeau spre largul mării corpuri întregi de ostaşi, comandate de suzeranii lor, încercând să scape dintr-un război din care nu mai credeau că se vor întoarce victorioşi. În acelaşi timp, urmările climei deveniseră fatale pentru soldaţii din miazănoapte, cu atât mai mult cu cât descompunerea morală şi desfrâul ce puseseră stăpânire pe oastea cruciaţilor, în contrast izbitor cu principiile în numele cărora luaseră arma în mână, îi făceau să cadă mai lesne victime ale influenţei nesănătoase a căldurilor arzătoare şi a frigurilor necruţătoare. La pricinile acestei prăbuşiri se adăugau şi săgeţile vrăjmaşului Saladdin, unul dintre cei mai mari oameni din istoria musulmană, care învăţase, în urma unor triste experienţe, că ostaşii lui slab înarmaţi nu puteau să lupte corp la corp cu francii înveşmântaţi în armuri de fier. De asemenea, se obişnuise să privească cu o oarecare teamă îndrăzneala nesocotită a vrăjmaşului său Richard. Dar, dacă oştirile sale fuseseră puse adeseori pe goană şi măcelărite fără cruţare, aveau în schimb avantajul numeric în acele ciocniri mai mici, care se dovediseră inevitabile. Pe măsură ce rândurile cruciaţilor se răreau, loviturile sultanului se înteţiră şi deveniră tot mai curajose. Lagărul europenilor se pomeni adeseori împresurat, ba chiar asaltat de norii călărimii uşoare, asemănători unor roiuri de viespi, uşor de strivit de îndată ce puteau fi ajunse din urmă, dar înarmate totuşi cu aripi menite să-i scape de urgie şi cu paloşe care răneau şi făceau mult rău. Se stârneau necontenite încăierări în liniile înaintate şi lupte între călăreţi, în care mulţi războinici de seamă îşi găsiseră moartea, fără nici un rezultat îmbucurător. Caravanele erau adeseori atacate şi legătura dintre trupe întreruptă. Cruciaţii se vedeau siliţi să plătească cu viaţa mijloacele de întreţinere ale acestei vieţi; iar apa, asemenea aceleia din puţurile Bethleemului, după care jinduia regele David, nu putea fi adusă decât prin vărsare de sânge.
Aceste neajunsuri erau întrucâtva răscumpărate prin dârzenia şi neobosita vrednicie a regelui Richard, care, alături de cei mai buni dintre cavaleri, nu-şi mai desprindea piciorul din scări, gata să alerge oriunde era primejdia mai mare, îmbărbătându-i pe creştini şi făcându-i pe păgâni să şovăie chiar atunci când păreau mai siguri de victorie. Dar chiar voinicia lui Inimă-de-Leu nu putea să reziste la nesfârşit schimbărilor unei clime nesănătoase, la care se adăugau şi sforţările necontenite ale trupului şi ale spiritului. Regele căzu pradă acelor friguri cumplite, caracteristice climei din Asia; curând, în ciuda tăriei şi a îndrăznelii fără seamăn, nu mai putu să se urce în şa, ori să ia parte la sfaturile războinicilor. E greu de spus dacă această stare de inactivitate silită devenise pentru el mai nesuferită sau mai lesne de îndurat în urma hotărârii pe care o luase sfatul cruciaţilor, de a se înţelege cu Saladdin asupra unei întreruperi a luptelor pe timp de treizeci de zile; căci, dacă într-o privinţă se simţea amărât din pricina întârzierii marilor acţiuni întreprinse de el, pe care o aducea această înţelegere, pe de altă parte se socotea mângâiat la gândul că ceilalţi războinici creştini n-aveau să cucerească cununi de lauri cât timp boala îl ţinea înlănţuit în aşternut. Oricum, ceea ce-l nemulţumea mai adânc pe Richard era nepăsarea, care începuse să domnească în lagărul cruciaţilor atunci când aflaseră că boala lui avea să dăinuiască, să se înrăutăţească. Ceea ce afla din gura celor ce se aflau în preajmă-i, cu toată îndărătnicia lor de a-l desluşi în această privinţă, îl făcea să înţeleagă că nădejdile oştirii slăbeau cu fiece zi mai mult, pe măsură ce boala îl ţintuia tot mai necruţătoare la pat. În sfârşit băgase de seamă că răstimpul în care contenise hărţuiala nu fusese folosit la întărirea trupelor, la reînsufleţirea curajului, la ridicarea moralului lor şi la pregătirea unei înaintări repezi şi decisive asupra Sfintei Cetăţi, ţintă a expediţiei – ci, că, dimpotrivă, oamenii lui nu făceau altceva decât să fortifice lagărul, împrejmuindu-l cu şanţuri, cu întărituri şi cu alte mijloace de apărare, ca şi cum cruciaţii s-ar fi pregătit mai degrabă să înfrunte năvala unui duşman puternic decât să pornească la un atac zdrobitor. La auzul tuturor acestora, regele englez se mânia ca un leu închis în cuşcă, care îşi priveşte prada printre zăbrelele de fier. Neastâmpărat şi iute din fire, se neliniştea peste măsură. Era spaima celor din jurul lui, şi nici chiar medicii nu îndrăzneau să se poarte cu el aşa cum ar fi cerut autoritatea meşteşugului lor.
Numai un baron credincios care, poate dintr-o bunăvoinţă înnăscută se devotase cu desăvârşire persoanei regelui, se simţea în stare să înfrunte mânia leului; pe tăcute, dar cu multă hotărâre, reuşea să păstreze asupra primejdiosului bolnav o înrâurire pe care nimeni altul n-ar fi putu s-o aibă. Dacă Thomas de Multon izbutise să ajungă la o atât de straşnică stăpânire asupră-i, aceasta se datora faptului că ţinea mai mult la viaţa şi la onoarea suveranului său, decât la favoarea pe care risca s-o piardă în fiece clipă; şi iarăşi, ştia să dispreţuiască primejdiile care-l pândeau în îngrijirea unui bolnav atât de dificil şi a cărui dizgraţie putea să-i fie fatală. Sir Thomas era lord de Gilsland, în Cumberland. într-un veac când poreclele şi titlurile nu erau ataşate pentru totdeauna persoanei care le purta, ca în zilele noastre, era numit de către normanzi lord de Vaux; saxonii însă, îndrăgostiţi de limba lor şi mândri de sângele neamului lor ce curgea în vinele acestui vestit războinic, îl numeau Tom de Gils sau de Gilsland, arătând prin aceasta îngustele văi de la care îşi luaseră numele întinsele lui domenii. Viteazul baron luptase aproape în toate războaiele dintre Anglia şi Scoţia, şi în feluritele dispute lăuntrice care sfâşiau pe atunci întâiul dintre cele două state; pretutindeni dobândise faimă prin iscusinţa lui ostăşească, precum şi prin vitejie personală. Era, de altfel, un războinic aspru, pripit în felul lui de a se purta, neîngrijit la înfăţişare, tăcut, ba chiar posac în lume, părând să dispreţuiască toate legile politeţii şi curtoaziei. Se găseau totuşi oameni care să spună că, cu toată asprimea firii şi înfăţişarea lui posomorită, lord de Vaux era un şiret şi un ambiţios; apropiindu-se de firea îndrăzneaţă şi de felul de a fi deschis, neprefăcut, al regelui, el ţintea, socoteau ei, să dobândească încrederea acestuia, satisfăcându-şi ambiţiile tăinuite. Totuşi, nimeni nu se gândise să-i zădărnicească intenţiile – dacă acestea existau cu adevărat – concurându-l în primejdioasa îngrijire a bolnavului, a cărui boală era socotită molipsitoare, şi mai ales, ţinând seama că bolnavul era Richard Inimă-de-Leu care, pe lângă toate celelalte, se frământa de furie, ca ostaş, fiindcă nu poate să lupte, şi ca rege, fiindcă nu-şi putea exercita autoritatea. Ostaşii simpli gândeau că de Vaux îl îngrijea pe rege aşa cum ar fi îngrijit pe oricare alt camarad, cu dezinteres şi sinceră bunăvoinţă, ca un adevărat frate de arme.
Către sfârşitul unei zile călduroase, Richard stătea întins pe patul de suferinţă, pe care gândul lui nu-l mai putea suporta, după cum trupul lui nu mai îndura boala. Ochii lui albaştri, care străluceau întotdeauna cu o vioiciune, cu o agerime neobişnuită, păreau acum şi mai sclipitori din pricina fierbinţelii şi a neastâmpărului, scânteind printre şuviţele lungi ale părului bălai, căzut în neorânduială, şi aruncând fulgere repezi, aprinse ca razele soarelui printre norii prevestitori de furtună. Trăsăturile lui bărbăteşti, adânc înăsprite, scoteau la iveală înrăutăţirea bolii, barba neîngrijită îi năpădise bărbia şi buzele. Răsucindu-se când pe o parte când pe alta, ba învelindu-se, ba zvârlind aşternutul, vădea o energie şi o fire plină de neastâmpăr care se cerea cheltuită în acţiuni tumultuoase. Alături de patul regelui veghea sir Thomas de Vaux, ale cărui înfăţişare, gesturi şi fapte contrastau viu cu nerăbdarea şi agitaţia bolnavului. Sir Thomas avea o statură aproape uriaşă, iar părul lui des ar fi putut să amintească mai degrabă coama lui Samson, bineînţeles după ce voinicul israelit trecuse pe sub foarfecă filisteanului; căci de Vaux purta părul foarte scurt, ca să şi-1 poată ascunde sub coif. Strălucirea ochilor lui mari, de culoarea castanelor, o amintea pe cea a unei dimineţi de toamnă şi nu se tulbura decât o clipă, când, din când în când, se îngrijea de agitaţia şi frământarea regelui Richard. Trăsăturile, greoaie ca însăşi făptura lui, or fi fost poate regulate mai înainte de a le schimonosi o cicatrice. Buza de sus, după obiceiul normanzilor, era acoperită de o mustaţă groasă, care crescuse atât de lungă şi de stufoasă, că se împreuna cu barba; mustaţa şi părul erau de un castaniu închis şi începuseră să încărunţească. întocmirea lui trupească era dintre cele în stare să înfrunte oboseala şi schimbările de climă; avea coapse înguste, pieptul lat, braţe, lungi şi picioare vânjoase. De trei nopţi nu-şi mai dezbrăcase surtucul din piele de bivol şi nu apucase să se odihnească decât în fugă, câteva clipe, atât cât îşi poate îngădui cel care veghează la căpătâiul unui rege bolnav. Rareori se mişca din loc, în afară de clipele când trebuia să-i dea lui Richard doctoriile sau băuturile pe care bănuitorul monarh nu le-ar fi primit din mâna altcuiva; era ceva înduioşător în gesturile sale stângace, dar pline de dragoste, care contrastau ciudat cu apucăturile lui soldăţeşti şi cu firea lui morocănoasă.
Cortul în care se aflau aceste personaje oferea, aşa cum era de aşteptat pe vremea aceea, ţinând seamă şi de ciudăţenia pornirilor lui Richard, un aspect mai mult războinic decât somptuos şi regesc. Arme de lovire şi de apărare, unele din ele ciudate ca formă şi de curând născocite, se vedeau împrăştiate pe jos sau atârnate de stâlpii ce susţineau cortul. Piei de fiare ucise la vânătoare erau întinse pe pământ; pe un maldăr alcătuit din asemenea trofee şi prăzi cinegetice, se odihneau trei copoi, tustrei foarte mari şi albi ca zăpada. Boturile lor, purtând urme de gheare şi de împunsături, dovedeau că luaseră parte adeseori la cucerirea trofeelor pe care se odihneau, iar ochii, care din când în când li se deschideau ca să se aţintească în chip ciudat asupra culcuşului în care se zvârcolea Richard, dovedeau cât de mult se mirau şi se întristau de inactivitatea atât de puţin obişnuită, pe care erau siliţi s-o împărtăşească.
Toate acestea dovedeau îndeletnicirile de vânător şi de războinic ale regelui. Pe o măsuţă, lângă pat, se afla un scut de oţel lucios, triunghiular, pe care erau săpaţi trei lei, emblemă pe care şi-o însuşise cavalerul monarh; în faţa lui se găsea o cunună de aur, asemănătoare unei coroane ducale, numai că era mai înaltă în faţă decât în spate; această cunună, cu tiara şi catifeaua purpurie brodată, semnifica pe atunci emblema suveranităţii Angliei. Alături, parcă gata pentru a apăra simbolul regalităţii, se afla o secure zdravănă, al cărei mâner ar fi obosit oricare alt braţ în afară de al lui Inimă-de-Leu. Într-un ungher al cortului se aflau doi sau trei ofiţeri din suita regelui, abătuţi din pricina bolii stăpânului lor şi nu mai puţin neliniştiţi de viitor, dacă s-ar fi întâmplat ca regele să moară. Întunecatele lor temeri îi molipsiseră şi pe oştenii de pază la intrare, care se plimbau de colo-colo cu paşi mari, amărâţi şi îngânduraţi, sau se sprijineau în halebarde, stând încremeniţi, mai curând ca nişte armuri-trofee decât ca nişte războinici vii.
— Aşadar nu-mi poţi aduce nici o veste bună din afară, sir Thomas – spuse regele, după o lungă tăcere încordată, plină de zbucium. Cum, toţi cavalerii noştri au ajuns nişte muieri, toate muierile noastre au ajuns nişte bigote, şi nu mai există nici o scânteie de curaj şi de vitejie care să însufleţească lagărul în care se află floarea cavalerismului european? Hm!
— Întreruperea luptelor, milord – răspunse de Vaux cu aceeaşi răbdare cu care lămurise acelaşi lucru de douăzeci de ori – întreruperea luptelor ne împiedică să dăm dovadă că suntem oameni de acţiune. Cât despre doamne, majestatea voastră ştie foarte bine că eu mă amestec prea puţin în petrecerile lor şi că rareori schimb pielea de bivol şi platoşa de oţel cu haina de purpură împodobită cu aur; am auzit însă spunându-se că cele mai vestite dintre frumuseţile lagărului o însoţesc pe graţioasa noastră regină şi pe principesă într-un pelerinaj la mănăstirea din Engaddi, ca să înalţe rugi pentru grabnica însănătoşire a majestăţii voastre.
—  E înţelept – strigă Richard, nervos din pricina bolii – e oare înţelept ca doamnele şi fiicele regeşti să-şi primejduiască viaţa într-un ţinut spurcat de câinii păgâni, care au tot atât de puţină preţuire faţă de om câtă credinţă au faţă de Dumnezeu?
— Dar, sire, ele au primit cuvântul de cinste din partea lui Saladdin că nu vor avea de întâmpinat nici un fel de neajuns.
— Ai dreptate, ai dreptate. Am fost nedrept cu sultanul păgân; îi datorez o satisfacţie. Facă Domnul să i-o pot da într-o zi în luptă corp la corp, între cele două armate, de faţă cu toţi creştinii şi toţi musulmanii.
Vorbind astfel, Richard scoase de sub aşternut braţul drept, gol până la umăr şi, ridicându-se anevoie din culcuş, ameninţă cu pumnul, ca şi cum ar fi ameninţat cu un paloş sau cu un baltag turbanul emirului. De Vaux, cu o severitate afectuoasă, pe care regele n-ar fi îndurat-o de la altcineva, îl sili să se liniştească; îi vârî braţul gol sub aşternut şi îl acoperi până mai sus de umeri, cu grija unei mame care veghează asupra unui copil neastâmpărat.
— De Vaux, eşti o soră de caritate cam aspră, deşi binevoitoare, – zise regele, zâmbind amar şi supunându-se constrângerii în faţa căreia nu putea să se împotrivească. Nu mai lipseşte decât boneta deasupra mutrei tale urâcioase şi mie o scufiţă de copil. Am fi amândoi o dădacă şi-un prunc buni de speriat fetele.
—  I-am speriat îndeajuns pe bărbaţi, sire; sunt încredinţat că o să mai speriem şi pe alţii de-aici înainte. Ce însemnează, la urma urmei, un acces de friguri? Trebuie să-1 înduri cu răbdare, tocmai ca să poţi scăpa de el mai degrabă?
— Friguri? strigă Richard. Crezi că am friguri? Dar ce se întâmplă cu ceilalţi principi creştini? Ce-i cu Filip al Franţei, cu greoiul austriac – cu Montserrat – cu marele magistru al Ospitalierilor şi cu acel al Templierilor? De ce boală suferă? Ei bine, am să-ţi spun eu. O paralizie, o letargie de moarte care îi lipseşte de grai şi de mişcare; un vierme care a ros până în inimă tot ce-a fost nobil, cavaleresc şi plin de virtute în ei, care i-a făcut să-şi calce jurământul cel mai sfânt din câte a putut să rostească vreodată un cavaler; care îi îndeamnă să-şi nesocotească faima, uitând de Dumnezeu.
— Pentru numele cerului, sire, priviţi lucrurile cu mai puţină aprindere; se poate întâmpla să vă audă cineva de afară, şi Dumnezeu ştie dacă astfel de vorbe nu se rostesc cu şi mai multă amărăciune printre ostaşi, stârnind certuri şi neînţelegeri în lagărul creştin. Gândiţi-vă că boala majestăţii voastre a scăzut însufleţirea sfintei expediţii. Şi mai curând s-ar putea mişca o macara fără şurub şi fără scripete, decât oastea creştină fără regele Richard.
— Cauţi să mă măguleşti, de Vaux – zise Richard, care, simţitor totuşi la laudă, îşi lăsă capul pe pernă cu mai multă linişte ca înainte.
Dar Thomas de Vaux nu era un curtenitor. Cuvintele rostite îi ţâşniseră de pe buze, şi el nu ştia ce să mai spună, ca să nu slăbească mulţumirea pe care o pricinuise. De aceea tăcu şi-1 lăsă pe rege să cadă din nou în mohorâta lui îngândurare, din care nu se smulse decât ca să strige:
— Pe legea mea! Iată ce trebuie să spui ca să poţi linişti un bolnav! Dar o coaliţie a monarhilor, o ligă a seniorilor, o adunare a cavalerilor Europei se cuvine să lâncezească din pricina bolii unuia singur, chiar dacă acesta e regele Angliei? Pentru ce oare, boala lui Richard sau moartea lui Richard ar opri în loc treizeci de mii de luptători, tot atât de viteji ca şi el? în clipa când cerbul din fruntea cirezii e înfrânt, ceilalţi se împrăştie în neorânduială? în clipa când şoimul loveşte cu ciocul creştetul cocorului călăuzitor, altul îi ia locul în fruntea zburătoarelor. Pentru ce principii nu se strâng laolaltă ca să-şi aleagă un cârmuitor pe care să-1 aşeze în fruntea oştilor?
— Pe toţi sfinţii, cu voia majestăţii voastre, am auzit că s-au făcut câteva adunări în această privinţă, între suveranii cei mari.
— Ah! Ah! strigă Richard, a cărui pizmă, trezită pe neaşteptate, îl scoase şi mai mult din sărite. Oare într-atât am fost uitat de aliaţii mei, înainte chiar de-a fi primit sfânta împărtăşanie? Oare ei cred c-am şi murit?... Dar, nu, nu, au toată dreptatea. Şi pe cine vor să aleagă mai mare peste oştile creştine?
— După rang şi demnitate, ar urma să fie ales regele Franţei.
— Oh! Vai! Filip al Franţei şi Navarei – Dennis – majestatea sa creştină Montjoie! Cuvinte mari care îţi astupă gura. Nu există decât o singură primejdie – ar putea să confunde cuvintele: „En arriere" cu „En avant" şi să ne ducă la Paris în loc de a ne călăuzi spre Ierusalim. Mintea lui politică crede că e mai de folos să-şi asuprească supuşii şi să-şi jefuiască aliaţii, decât să lupte cu sarazinii pentru Sfântul Mormânt.
— Ar putea fi ales ducele Austriei.
— Cum! Fiindcă e gras şi voinic ca tine, Thomas, şi poartă pe cap o claie de păr tot atât de des, fără a da însă dovadă de nepăsarea ta în faţa primejdiei şi a jignirilor? Trebuie să ştii că în tot acest maldăr de carne austriacă, nu e mai multă îndrăzneală, curaj decât mânie în trupul unui bondar sau al unei viespi. Uită-te la el! El să călăuzească oştile cavalereşti spre atât de nobile fapte' Dă-i mai degrabă un burduf cu vin de Rin, ca să-1 bea în tovărăşia burtoşilor lui baroni germani.
— Ar mai putea fi numit şi marele magistru al Templierilor – continuă baronul, fără a se mâhni câtuşi de puţin că ţinea încordată luarea aminte a stăpânului său, care mai uita astfel de boală; da – continuă el – ar mai putea fi numit marele magistru al Templierilor, om dibaci, neînfricat în luptă, înţelept la sfat, care nu are un regat al lui, ca să-i abată gândul de la hotărârea cuceririi Sfântului Mormânt. Ce zice majestatea voastră?
— Ah, „Beau-Seant”! – răspunse regele. De bună seamă, n-aş avea nimic de spus împotriva fratelui Giles Amaury. El înţelege, rosturile unei bătălii şi ştie ce să facă în clipa când s-a dat semnalul de luptă. Dar, sir Thomas, ar fi drept să luăm Sfântul Mormânt din mâinile păgânului Saladdin, atât de plin de virtuţi, ca să-l dăm pe mâna lui Giles Amaury, de-o sută de ori mai păgân decât el? Unui idolatru, unui închinător al diavolului, unui vrăjitor care, prin cripte şi alte locuri tainice, pline de întuneric şi de groază, săvârşeşte în fiecare zi cele mai negre nelegiuiri, în stare să revolte firea însăşi?
— Marele magistru al Ospitalierilor Sfântului Ioan din Ierusalim nu are faimă nici de eretic, nici de vrăjitor – continuă Thomas de Vaux.
— Dar nu-i el cel mai zgârcit dintre oameni? N-a fost oare bănuit şi chiar mai mult decât bănuit, c-a vândut necredincioşilor izbânzi pe care nu le-ar fi cucerit nicicând prin forţă? La dracu'! Interesele oştirii ar trebui mai degrabă puse la mezat în faţa corăbierilor veneţieni sau a samsarilor lombarzi, decât lăsate în grija marelui magistru al Sfântului Ioan.
— Ei bine, atunci nu-l voi mai numi decât pe unul singur: ce zice majestatea voastră de viteazul marchiz de Montserrat, atât de înţelept, de elegant, de strălucit soldat?
— Înţelept, adică şiret; elegant, poate în alcovul unei femei... Oh, oh, cine nu-l cunoaşte pe flecarul Konrad de Montserrat? Isteţ şi nestatornic, îşi schimbă planurile mai des decât şi-ar schimba podoabele hainei; şi niciodată înfăţişarea veşmântului n-o să te lase să bănuieşti cam ce preţ are căptuşeala. Soldat strălucit, zici tu? Da, într-adevăr, ştie să stea cu multă mândrie în şa, strălucind în manejul îngrădit, atunci când săbiile n-au ascuţiş, iar suliţele nu ameninţă. N-ai fost lângă mine când i-am spus odată acestui vesel marchiz: „Suntem trei buni creştini. Văd în largul câmpiei vreo şaizeci de sarazini; dacă ne-am năpusti asupra lor pe neaşteptate? Ar fi numai douăzeci de păgâni împotriva unui singur viteaz cavaler!”
— Mi-aduc aminte; marchizul a răspuns că braţele lui sunt de carne şi nu bronz, că mai bine poartă în piept o inimă omenească decât o inimă de fiară, fie ea chiar a unui leu. Dar iată că n-am ajuns la nimic. Vom sfârşi aşa cum am început, fără nădejdea de-a ne ruga la Sfântul Mormânt, până când bunul Dumnezeu nu-i va reda sănătatea regelui Richard.
Auzind aceste cuvinte, Richard izbucni într-un hohot de râs din toată inima, aşa cum nu mai făcuse de mult.
— Uite ce însemnează conştiinţa – rosti el. Până şi un baron din miazănoapte, cu cap greoi ca al tău, a reuşit să-şi aducă suveranul până acolo încât să-şi mărturisească de bunăvoie slăbiciunile. E adevărat că dacă n-ar fi fost vorba să le dăruiesc buzduganul meu de comandă, aş fi smuls bucuros măştile acestor fantome pe care mi le treci prin faţa ochilor... Ce-mi pasă dacă se împopoţonează cu mantii strălucitoare, atâta timp cât nu-mi dispută glorioasa înfăptuire pe care vreau s-o duc la bun sfârşit?... Da, de Vaux, îmi mărturisesc slăbiciunea şi ambiţiile nestrămutate... în lagărul creştin se află, fără îndoială, cavaleri mult mai vrednici decât Richard al Angliei, şi-ar fi drept şi înţelept ca unul dintre aceştia să ia comanda oştilor. Dar – urmă războinicul monarh zvârcolindu-se în aşternut şi dezvelindu-se, în timp ce ochii îi fulgerau, ca înaintea unei lupte – dacă un astfel de cavaler ar împlânta flamura crucii pe creasta templului din Ierusalim, în timp ce eu nu sunt încă în stare să particip la această nobilă luptă, de îndată ce mă voi simţi în putere să iau o suliţă în mână, va primi lovitura de moarte din parte-mi, pentru că mi-a răpit gloria, pornind fără mine spre ţinta vieţii mele. Dar, ascultă, ce trâmbiţe se aud în depărtare?
— Sunt ale oştilor lui Filip, pare-mi-se, sire.
— Nu te mai ajută auzul, Thomas – strigă regele, încercând să se ridice; nu cunoşti aceste chiote ascuţite şi pătrunzătoare? Pe Dumnezeu! Turcii înaintează la luptă. Se aud strigăte de război.
Încercă din nou să se dea jos din pat, şi de Vaux se văzu silit să folosească toată tăria braţelor sale, chemându-i şi pe şambelanii aflaţi in încăperea din afară a cortului, ca să încerce să-1 liniştească.
— Eşti un perfid... un trădător... Thomas de Vaux! strigă monarhul în prada mâniei, atunci când doborât, sleit de puteri, trebui să se lase înfrânt de neînduplecarea celor din jur şi să se culce din nou. Aş vrea să am atâta putere ca să-ţi zbor creierii sub tăişul securii.
—  Şi eu aş fi bucuros ca majestatea voastră să aibă această putere, o, regele meu – răspunse de Vaux – chiar dacă ar fi s-o folosească într-o astfel de ispravă. Mari ar fi foloasele pentru creştinătate, dacă prin uciderea lui Thomas Multon, Richard ar ajunge iar el însuşi.
— Vrednic şi credincios slujitor – zise Richard, întinzând mâna baronului, care-o sărută cu supunere – iartă-mi această pornire nesocotită; poartă vrăjmăşie, dacă vrei, bolii care mă doboară, iar nu suzeranului tău, Richard al Angliei. Du-te, rogu-te, şi întoarce-te repede să-mi spui cine sunt străinii sosiţi în lagăr, căci trâmbiţele acelea nu seamănă cu ale creştinilor.
De Vaux ieşi din cort ca să ducă la îndeplinire porunca, şi spuse pajilor şi slugilor că în lipsa lui, pe care era hotărât să n-o prelungească nicidecum, să fie cu cea mai mare băgare de seamă, ameninţându-i că vor răspunde pentru orice ar putea să se întâmple; această ameninţare spori însă, în loc să alunge, sfiala cu care îşi făceau datoria; căci, după mânia monarhului, de care se temeau nespus, omul care le pricinuia cea mai necruţătoare spaimă era aprigul lord Gilsland.

CAPITOLUL VII
E minune-adevărată, socotesc, 
Când scoţienii cu englezii se-ntâlnesc 
Sânge roşu valuri-valuri să nu curgă 
Ca puhoaiele de ploaie-n drum.
Bătălia de la Otterbown

Mulţi războinici scoţieni se aflau printre cruciaţi şi luptau fireşte sub ordinele monarhului englez, aceştia fiind, ca şi ostaşii lui, de obârşie normandă şi saxonă, vorbind aceeaşi limbă, iar câţiva dintre ei stăpânind domenii în Anglia ca şi în Scoţia, prin rudenii şi căsătorii. De-abia în veacul următor, ambiţia nesăbuită a lui Edward I stârni o vrăjmăşie fără seamăn între cele două neamuri. Sub Edward, englezii au luptat pe viaţă şi pe moarte ca să subjuge Scoţia, iar scoţienii, cu îndărătnicia şi hotărârea ce a caracterizat întotdeauna această naţiune, şi-au apărat neatârnarea din răsputeri, în împrejurările cele mai neprielnice şi cu cele mai slabe nădejdi de a ieşi biruitori. Dar, pe vremurile de care vorbim, războaiele între cele două popoare, deşi crunte şi foarte dese, se duceau după principiile unei înfruntări onorabile şi dădeau adeseori pilda unor simţăminte de curtoazie şi de respect faţă de un inamic loial şi generos, în stare să îmblânzească într-o oarecare măsură grozăviile acestor dispute sângeroase. Aşa încât, în perioadele de pace, sau mai ales când ambele naţiuni, ca de astă dată, se găseau angajate într-un război pentru o cauză comună, dragă inimilor lor cucernice, ostilitatea dintre naţiunile lor îi îndemna şi pe scoţieni, şi pe englezi, să se întreacă fără gânduri ascunse, în lupta pornită împotriva duşmanului comun. Firea deschisă şi impunătoare a lui Richard, care nu făcea nici o deosebire între supuşii săi şi acei ai lui William al Scoţiei, ţinând seama totdeauna numai de felul în care se purta fiecare pe câmpul de bătaie, ajută mult la apropierea luptătorilor celor două naţiuni. Dar în timpul bolii lui şi a împrejurărilor neprielnice în care se găseau cruciaţii, începură să se stârnească din nou neînţelegeri între feluritele oşti care porniseră în cruciadă, aşa cum se deschid rănile vechi într-un organism şubrezit de boală. Scoţienii şi englezii, şi unii şi alţii îndărătnici, pizmaşi şi aprinşi – cei dintâi mai cu seamă, ca neam mai sărac şi mai slab – începură să se înfrunte, tulburând liniştea în care încetarea focului îi împiedica să-şi verse pe sarazini setea lor de răzbunare. Se învinovăţeau, se defăimau şi atât ostaşii de rând, cât şi mai toţi comandanţii lor, care se dovediseră buni camarazi în ceasurile de izbândă, dezvăluiau acum cea mai aprigă vrăjmăşie, ca şi cum înfrăţirea lor n-ar fi fost acum mai însemnată ca oricând, nu numai pentru succesul cauzei comune, dar şi pentru propria lor siguranţă. Aceleaşi neînţelegeri începuseră să se dezlănţuie între francezi şi englezi, între italieni şi germani, şi chiar între danezi şi suedezi.
Dintre toţi seniorii englezi care şi urmaseră regele în Palestina, de Vaux era cel mai pornit împotriva scoţienilor. Aceştia erau vecinii lui apropiaţi; toată viaţa se ciocnise cu ei în războaie sau în încăierări personale. Le făcuse sânge rău tot timpul şi în aceeaşi măsură avusese de îndurat neajunsuri din partea lor. Devotamentul şi dragostea lui faţă de rege era aidoma credinţei pe care-o păstrează un dulău bătrân stăpânului, fiind în acelaşi timp rău şi duşmănos cu toţi, chiar şi cu aceia cărora nu le păsa de dânsul, şi de-o asprime primejdioasă faţă de toţi aceia împotriva cărora nutrea gânduri vrăjmaşe. De Vaux nu putuse nicicând să privească fără ciudă şi fără pizmă, bunăvoinţa curtenitoare a regelui faţă de neamul blestemat, perfid şi crud, născut de cealaltă parte a fluviului, şi de care îl despărţea o linie închipuită, ce şerpuia printre ţinuturi sterpe; se îndoia de asemenea de izbânda unei cruciade în care acestora le era îngăduit să poarte arme, privindu-i în străfundul sufletului ca pe-o gloată nu cu mult mai bună decât cea a sarazinilor împotriva cărora se ridicaseră la luptă. La aceasta se putea adăuga faptul că el însuşi fiind un englez simplu şi neprefăcut, puţin obişnuit să-şi ascundă cele mai neînsemnate porniri de prietenie sau de ură, socotea curtoazia şlefuită pe care o deprinseseră scoţienii, fie pentru că voiau să-i imite pe francezi, aliaţii lor dintotdeauna, fie pentru că aşa le dicta firea lor mândră şi rezervată, drept un fel de dovadă a perversităţii lor fireşti; acea bunăvoinţă aparentă ascundea, după părerea lui, cele mai primejdioase intenţii împotriva vecinilor, asupra cărora – credea dânsul cu o naivă morgă pur englezească – n-ar fi fost nicicând în stare să cucerească o izbândă prin luptă dreaptă. Cu toate că de Vaux era chinuit de astfel de porniri împotriva vecinilor săi din miazănoapte, porniri pe care nu le uita nici atunci când era vorba de scoţienii care se înrolaseră în cruciadă, respectul faţă de rege şi conştiinţa îndatoririlor lui de cruciat îl împiedicau să-şi dezvăluie ura altfel decât prin grija de a evita pe cât posibil orice apropiere de cruciaţii scoţieni, prin morocănoasa muţenie pe care o păstra ori de câte ori avea prilejul să-i întâlnească şi prin dispreţul cu care-i privea atunci când se găsea alături de ei, pe drum sau în tabără. Baronii şi cavalerii scoţieni nu erau oameni care să nu observe o astfel de ocară, fără să ia măsurile necesare; lucrurile ajunseseră până acolo încât începu să fie privit ca vrăjmaş hotărât, de moarte, al unui neam pe care, de fapt, nu făcea decât să-1 dispreţuiască. Ba chiar, cei care-l cunoşteau îndeaproape puteau observa că dacă nu avea faţă de dânşii bunătatea biblică prin care răspunzi la rău cu bine, totuşi nu era lipsit de anumite virtuţi, care-l îndemnau să caute alinarea şi uşurarea suferinţelor altora; într-adevăr, aurul lui Thomas Gilsland era cheltuit pe provizii şi medicamente şi unele dintre acestea nimereau uneori pe ascuns şi în lagărul scoţienilor. Bunăvoinţa lui fermă pornea din încredinţarea că îndată după prieten, vrăjmaşul era omul care avea cea mai mare însemnătate, trecând peste toate celelalte lucruri ca peste ceva cu totul lipsit de importanţă. Explicaţia aceasta este necesară pentru ca cititorul să înţeleagă mai bine cele ce urmează.
Thomas de Vaux făcuse abia câţiva paşi dincolo de pragul cortului regesc, când îşi dădu seama de îndată că regele Angliei auzise bine cu urechea lui ageră formată de arta cântăreţilor; sunetele pe care le ascultase erau într-adevăr vuiete de trâmbiţă şi de cimpoaie şi zumzet de chimvale sarazine. La capătul largului drum străjuit de corturi, care ducea la acela al lui Richard, baronul englez zări o mulţime de soldaţi care trândăveau, adunaţi pe pajişte, unde se auzea muzica, aproape de mijlocul taberei; cu mare uimire, văzu că printre feluritele coifuri purtate de cruciaţii atâtor neamuri se amestecau turbanele albe şi burnusurile de pânză ale sarazinilor; zări de asemenea capetele hâde ale cămilelor şi dromaderelor, care îşi înălţau gâturile lungi deasupra mulţimii. Mirat şi nemulţumit de această ciudată privelişte, întrucât se obişnuia ca solii şi alţi trimişi ai vrăjmaşului să nu fie lăsaţi peste hotarul despărţitor dintre tabără şi câmpul dinafară, baronul căută repede din ochi pe cineva, pe care să-1 întrebe ce se petrecea. După mersul dârz, semeţ al unui cruciat care înainta spre el, ajunse la încredinţarea că trebuia să fie scoţian sau spaniol, şi îngână de îndată în sine: „E într-adevăr un scoţian, cavalerul Leopardului... L-am văzut luptând cu multă dârzenie, pentru un om din ţara lui.” Nevrând să-1 întrebe nici cel mai mic lucru, avea de gând să treacă pe lângă sir Kenneth încruntat şi dispreţuitor, având aerul că-i spune: „Te cunosc, dar nu vreau să am de-a face cu tine!” când această intenţie fu spulberată de scoţian, care veni de-a dreptul la el şi, întâmpinându-l curtenitor, îi spuse:
— Milord de Vaux de Gilsland, aş vrea să vă vorbesc.
— Despre ce anume? întrebă mirat baronul englez. Fă-o în cuvinte cât mai puţine, întrucât am de adus la îndeplinire o poruncă a regelui.
— Regele Richard e interesat îndeaproape. Nădăjduiesc că i-am adus sănătatea.
— Domnia-ta nu eşti medic, domnule cavaler scoţian, răspunse lordul, privindu-l cu îndoială. Aş fi crezut mai degrabă că eşti în stare să-i aduci regelui Richard o comoară.
Deşi indispus de acest răspuns al baronului, sir Kenneth continuă în linişte:
— Sănătatea lui Richard preţuieşte cât gloria şi comoara întregii creştinătăţi. Dar vremea trece... Spune-mi, rogu-te, dacă pot sta de vorbă cu regele.
—  Se înţelege că nu, sir, afară numai dacă nu vei arăta îi chip mai desluşit scopul în care vrei să-l vezi. Nu oricine poate intra în cortul unui principe bolnav ca în orice han din miazănoapte.
— Milord, crucea pe care o purtăm amândoi şi însemnătatea veştilor pe care le aduc, mă fac să trec deocamdată peste o anumită purtare de care aş ţine seamă în orice alte împrejurări. Prin urmare, ca să vorbesc deschis, află ca am adus cu mine un vraci maur, care îşi ia sarcina să-l tămăduiască pe regele Richard.
— Un vraci maur? Dar cu ce oare ne chezăşuieşte că nu aduce cine ştie ce otrăvuri în loc de leacuri?
— Cu viaţa sa, milord, cu capul lui, pe care şi-1 pune zălog.
— Am cunoscut mulţi ticăloşi care puneau pe viaţa lor prea puţin preţ, adică atâta cât făcea, când era vorba să sape groapa altuia, şi care şi-au pus capul sub ştreang, ca şi cum s-ar fi jucat de-a spânzurătoarea cu călăul.
— Iată cum stau lucrurile, milord: Saladdin, despre care nu se poate tăgădui că e un inamic viteaz şi generos, l-a trimis aici pe medicul său, El Hakim, însoţit de o gardă şi-o suită măreaţă, precum se cuvine rangului de care se bucură; el vine, aducând regelui în dar fructe şi răcoritoare precum şi cuvântul său de pace, vrednic de doi vrăjmaşi onorabili, prin care îi urează să se tămăduiască cât mai repede, spre a putea să primească vizita sultanului, care va veni, cu iataganul sus, în fruntea celor o sută de mii de călăreţi ai săi. Avea-vei oare bunăvoinţa, domnia ta, care faci parte dintre sfetnicii regelui, să pui să se descarce poverile din spinarea acestor cămile, dând în acelaşi timp porunci ca învăţatul medic să fie primit precum se cuvine?
— Într-adevăr, mare minune! rosti de Vaux, ca şi cum şi-ar fi vorbit sieşi. Dar cine pune chezăşie pentru cinstea lui Saladdin, când întinderea unei curse l-ar putea scăpa dintr-o dată de cel mai temut vrăjmaş?
—  Chezăşuiesc eu însumi pentru el; îmi pun în joc cinstea, averea şi viaţa.
— Şi mai ciudat! Miazănoapte răspunde pentru miazăzi, scoţianul chezăşuieşte pentru un turc... N-aş putea să te întreb, domnule cavaler, prin ce întâmplare te găseşti amestecat în această afacere?
— Am lipsit din lagăr, fiind plecat într-un pelerinaj, cu prilejul căruia trebuia să împlinesc o anumită însărcinare pe lângă sfântul sihastru din Engaddi.
—  Nu s-ar putea să cunosc şi eu însărcinarea, sir Kenneth, aflând în acelaşi timp şi răspunsul sihastrului?
— Asta nu e cu putinţă, milord.
— Fac parte din consiliul secret al regelui Angliei – rosti lordul englez, cu trufie.
— Eu nu sunt câtuşi de puţin supus legilor Angliei, cu toate, că de bunăvoie mi-am legat soarta de viaţa suveranului ei; am primit această însărcinare din partea sfatului general al regilor, principilor şi comandanţilor supremi ai oastei care s-a ridicat întru apărarea sfintei cruci, şi numai acestora le pot da seamă de faptele mele.
— Ah! Ah! Astfel îmi răspunzi? Ei bine, te vestesc, trimis al regilor şi al principilor, că nici un medic nu se va apropia de patul regelui Angliei fără încuviinţarea lordului de Gilsland; iar acei care vor voi să-şi croiască drum cu sila, îşi vor pune de bunăvoie capul în primejdie.
Şi lordul tocmai voia să se îndepărteze mânios, când scoţianul, apropiindu-se de el şi privindu-l drept în ochi, îl întrebă cu un aer liniştit, care totuşi nu era lipsit de mândrie, dacă vedea în el, în Kenneth, un gentlemen şi un adevărat cavaler.
—  Toţi scoţienii sunt gentlemeni prin născare – răspunse de Vaux, oarecum în bătaie de joc; dându-şi însă seama că mersese prea departe, şi văzând în acelaşi timp că fruntea lui sir Kenneth se împurpurase, adăugă: aş face un păcat dacă m-aş îndoi că eşti un adevărat cavaler, mai cu seamă că te-am văzut făcându-ţi datoria din plin şi oricând.
— Ei bine, atunci ascultă, sir Thomas de Gilsland – rosti cavalerul scoţian, satisfăcut de sinceritatea acestei mărturisiri. Pe cinstea unui adevărat scoţian, nume pe care îl socotesc tot atât de onorabil ca şi acela al vrednicilor mei înaintaşi, pe credinţa unui cavaler venit aici să cucerească faima în trudnica viaţă muritoare, şi iertarea păcatelor în cea viitoare, pe crucea pe care-o port, jur pe ce am mai sfânt că aducând acest medic musulman, n-am alt gând decât însănătoşirea regelui Richard Inimă-de-Leu.
Impresionat de solemnitatea jurământului, englezul răspunse cu mai multă bunăvoinţă decât fusese în stare să arate până atunci:
— Spune-mi, domnule cavaler al Leopardului, presupunând – lucru de care nu mă îndoiesc – că dumneata eşti de bună-credinţă, aş face eu bine oare ca într-o ţară în care meşteşugul otrăvurilor este tot atât de răspândit ca şi acela al pregătirii bucatelor, aş face bine, zic, dacă l-aş duce la Richard pe acest vraci necunoscut, îngăduindu-i să îngrijească o sănătate atât de preţioasă întregii creştinătăţi?
— Milord – răspunse scoţianul – la aceasta pot răspunde: scutierul meu, singurul om din suita mea pe care mi l-au cruţat războiul şi molima, a zăcut îndelung de aceleaşi friguri care au izbutit să-l scoată din luptă pe regele Richard, cel mai vrednic ostaş al sfintei noastre lupte. Vraciul acesta, El Hakim, precum i se zice, i-a dat leacuri nu mai departe decât acum două ceasuri, şi scutierul meu a căzut numaidecât într-un somn adânc şi odihnitor. Că e în stare să vindece o astfel de boală, nu mă îndoiesc; că are de gând s-o facă, acest lucru este chezăşuit de porunca pe care a primit-o de la Saladdin, stăpânitor mărinimos şi cinstit, atât cât se poate spune despre un orb necredincios... în ce priveşte izbânda acestei încercări, siguranţa unei strălucite răsplătiri dacă izbuteşte, şi a unei pedepse cumplite dacă va da greş, rămâne pentru noi cea mai îndestulătoare chezăşie.
Englezul îl ascultă, cu ochii în pământ, ca un om care se îndoieşte, dar care ar dori să se lase încredinţat; în cele din urmă ridică fruntea şi grăi:
— Aş putea să-l văd pe scutierul acela bolnav, sir? Cavalerul scoţian şovăi, roşi, şi în cele din urmă răspunse:
— Bucuros, milord Gilsland, dar când îmi vei vedea adăpostul sărac şi neîncăpător, te rog să ţii seamă de un lucru: cavalerii şi nobilii din Scoţia nu se hrănesc atât de bine, nu dorm atât de comod şi nu se îngrijesc atâta de strălucirea locuinţei lor, pe cât o fac vecinii lor de la miazăzi. Locuiesc în sărăcie, milord Gilsland – adăugă el, apăsând cu tot dinadinsul asupra acestor cuvinte, în timp ce îl călăuzea spre vremelnicul său adăpost, fără nici un fel de tragere de inimă.
Oricare ar fi fost prejudecăţile lordului de Vaux împotriva naţiunii din partea de miazănoapte a Marii Britanii, şi cu toate că nu putem tăgădui că parte dintre acestea erau stârnite tocmai de proverbiala lor sărăcie, era din fire prea mărinimos ca să se bucure de stinghereala unui viteaz ce se vedea silit să-şi arate lipsurile pe care mândria ar fi vrut să le ascundă.
—  Ruşine – zise el – pentru ostaşul crucii care se lăfăie în strălucire, în lux şi trândăvie, în timp ce alţii se îndreaptă cu trudă spre Cetatea Sfântă! Oricât de aspră ne-ar fi fost viaţa, noi nu vom suferi nicicând atât cât a suferit oştirea de martiri şi de sfinţi, care a călcat pe acest pământ înaintea noastră, şi care acum poartă pe frunte cununi de aur şi frunze de palmier pururi verzi.
Acestea au fost cuvintele cele mai metaforice pe care le-a rostit vreodată sir Thomas de Gilsland şi asta se datora fără îndoială – aşa cum se întâmplă deseori – faptului că nu-şi exprima adevăratele simţăminte, întrucât baronul era mare iubitor de zaiafeturi şi de trai mai bun. Curând ajunseră în tabăra unde cavalerul Leopardului îşi avea adăpostul. Într-adevăr, înfăţişarea locului dezvălui îndeajuns sărăcia şi umilinţa la care, după părerea baronului Gilsland, erau siliţi să se supună cruciaţii. Un petic de pământ, mare cât să cuprindă pe el treizeci de corturi, după felul în care se alcătuiau lagărele cruciaţilor, era în cea mai mare parte pustiu (scoţianul ceruse dinadins o porţiune de teren de care socotea că ar fi avut nevoie suita lui) şi prea puţin din el era ocupat cu câteva colibe sărăcăcioase, înjghebate în pripă din crengi de copaci şi acoperite cu frunze de palmier. Aceste sălaşuri păreau cu totul părăsite; cele mai multe se năruiau; acela din mijloc, al căpeteniei, se deosebea printr-o flamură ce sfârşea cu o coadă de lăstun, atârnată în capătul unei suliţi, ale cărei cute cădeau spre pământ, încremenite parcă sub razele arzătoare ale soarelui asiatic. Dar nici un paj, nici un scutier, nici chiar vreo santinelă singuratică nu se zărea în preajma acestei embleme a puterii feudale şi a rangului cavaleresc. Împotriva oricărei încălcări, n-avea alt mijloc de apărare decât faima sa fără pată. Sir Kenneth aruncă o privire jalnică în juru-i şi, căutând să-şi alunge stânjeneala, pătrunse în colibă şi-i făcu semn baronului să-1 urmeze. Acesta cercetă locul cu o deosebită luare aminte, de care, zice-se, mila e tot atât de apropiată ca şi de dragoste. Îşi lăsă în jos capul semeţ, ca să poată pătrunde în sărăcăcioasa colibă, pe care uriaşa şi bine hrănita lui făptură o umplu. Interiorul acestei colibe era ocupat în cea mai mare parte de două paturi. Unul, întocmit din frunze uscate şi acoperit c-o piele de antilopă, era gol; după armele îngrămădite pe el şi după crucea de argint aşezată la căpătâi, fără îndoială că acesta era patul cavalerului. În celălalt zăcea bolnavul despre care pomenise sir Kenneth, un om voinic, cu trăsături aspre, părând trecut de jumătatea vieţii. Patul lui arăta mult mai îngrijit decât al stăpânului. Îmbrăcămintea de curte a acestuia din urmă, pelerina lungă şi fâlfâitoare cu care se înveşmântau cavalerii atunci când nu purtau arme, şi alte lucruri de îmbrăcat şi de împodobit fuseseră toate întinse de sir Kenneth pe patul scutierului bolnav, ca să-i fie culcuşul mai moale. Afară, ceva mai departe, un băiat, încălţat cu botfori lungi din piele de căprioară, pe cap cu o tichie albastră, iar pe trup cu un surtuc spălăcit din pricina vechimii, stătea în genunchi lângă un foc de vreascuri şi cocea pe o tavă de tinichea nişte pâinişoare de orz, care pe vremea aceea, ca şi astăzi de altfel, erau hrana de căpetenie a scoţienilor. O halcă de antilopă era atârnată de un cui bătut într-un perete al colibei. Se putea bănui că un astfel de vânat fusese prins cu uşurinţă, după câinele voinic, cu mult mai sprinten şi mai frumos decât cei ce se odihneau lângă patul lui Richard, pe care baronul îl zări aproape de colibă, privind cum se cocea pâinea.
Când cavalerii intrară în colibă, isteţul dobitoc scăpă un lătrat înăbuşit, care-i sună în coşul pieptului ca un tunet îndepărtat; dar, zărindu-şi stăpânul, începu să dea din coadă şi lăsă capul în jos, ca şi cum s-ar fi ferit să-şi arate bucuria într-un chip mai zgomotos, lăsând prin aceasta să se înţeleagă că instinctul lui nobil îi spune că nu trebuie să facă gălăgie în preajma unui bolnav. Lângă pat, pe-o pernă din piele, şedea, cu picioarele încrucişate turceşte, medicul maur despre care vorbise sir Kenneth; lumina neîndestulătoare din colibă nu îngăduia să i se vadă trăsăturile desluşit. Nu se putea zări bine decât partea de jos a feţei, acoperită de-o barbă neagră, ce-i cădea până aproape de brâu; purta o căciulă tătărască, din blană de Astrahan, închisă la culoare, ca şi caftanul lui larg; din întreaga sa făptură se puteau zări desluşit în întuneric numai cei doi ochi pătrunzători, care aveau o strălucire ciudată.
Lordul englez îl privi tăcut, pătruns de un fel de respect, căci, cu toată asprimea obişnuită a apucăturilor lui, vederea unui om care îndură cu hotărâre, îndură fără murmur sau tânguieli, amărăciunea ori nenorocirea, se bucurase totdeauna de mai multă preţuire din partea lui sir Thomas de Vaux decât fastul ţipător dintr-o încăpere regească, în afară, bineînţeles, de aceea a lui Richard. Timp de câteva clipe nu se auzi altceva decât răsuflarea regulată a bolnavului, ce părea că doarme adânc.
— N-a dormit şase nopţi în şir, după cum mă încredinţează tânărul care îl îngrijeşte – zise sir Kenneth.
— Nobil scoţian – rosti sir Thomas de Vaux, apucând mâna cavalerului Leopardului şi strângând-o cu mai multă prietenie decât putuse dovedi în cuvinte – această stare de lucruri nu mai poate dăinui... Trebuie luate măsuri... Scutierul dumitale nu e nici bine hrănit, nici îngrijit cum se cuvine...
Rostise aceste ultime cuvinte cu glas ridicat şi cu tonul scurt şi hotărât care îi era obişnuit; somnul bolnavului fu numaidecât tulburat.
— Stăpâne – îngână el ca prin vis – nobile sir Kenneth, apele din Clyda nu ţi se par, ca şi mie, proaspete şi tămăduitoare, nu ca izvoarele sălcii ale Palestinei?
— Îşi visează ţara şi visul îl face fericit – rosti în şoaptă sir Kenneth către lordul de Vaux.
Dar abia rostise aceste cuvinte, când medicul, ridicându-se din locul în care stătuse chircit lângă patul scutierului şi aşezând cu multă băgare de seamă pe pat braţul bolnavului căruia îi pipăise pulsul, se apropie de cei doi cavaleri şi luându-i de mână, le făcu semn să nu rostească nici o vorbă şi ieşiră împreună în faţa colibei.
— În numele lui Issa ben Miriam – zise el – pe care îl cinstim ca şi voi, deşi nu atât de orbeşte, nu tulburaţi urmările leacului binecuvântat, atât de prielnic bolnavului: trezindu-l în clipa aceasta, ar însemna să-l ucidem, ori să-l facem să-şi piardă judecata; vă rog să vă întoarceţi în clipa când muezinul va chema credincioşii din vârful minaretului la ruga de seară, căci, dacă va rămâne liniştit pân-atunci, vă făgăduiesc că războinicul franc va fi în stare, fără să-i primejduim sănătatea, să stea de vorbă timp de câteva clipe asupra oricărui lucru va avea plăcerea stăpânul său să-l întrebe.
Cavalerii se îndepărtară, ascultând de hotărâtoarea poruncă a medicului, care părea că înţelege pe deplin tăria zicătoarei orientale: odaia bolnavului e regatul medicului. Se opriră amândoi aproape de colibă: sir Kenneth, cu aerul unui om care aşteaptă ca musafirul să-şi ia ziua bună, iar de Vaux, ca şi cum ar mai fi vrut să spună ceva, şi din pricina aceasta nu pleca. Grăbindu-se să le ţină tovărăşie, câinele îşi lăsă botul lung în mâna stăpânului, parcă i-ar fi cerut un semn de prietenie. De îndată ce primi ceea ce aşteptase, adică un cuvânt prietenos şi o mângâiere, ca să-şi arate recunoştinţa şi bucuria, o luă la fugă cu coada bârzoi, zbenguindu-se încolo şi încoace şi făcând ocoluri dese printre corturi, în jos şi în sus, în lung şi în lat, printre colibele părăsite, dar fără să fi trecut dincolo de hotarul împrejmuitor şi fără să se fi atins de pragul colibei străjuite de flamura cu coadă de lăstun, în care înţelepciunea îl îndemna să recunoască adăpostul stăpânului. După ce se rostogoli de câteva ori prin praf, se întoarse lângă stăpân şi, potolindu-se dintr-o dată, îşi reluă cuminţenia şi chibzuinţa obişnuită, părând aproape ruşinat că îşi pierduse sobrietatea şi controlul de sine. Cei doi cavaleri îl priviră zâmbitori, căci sir Kenneth era peste măsură de mândru de câinele său, iar un baron din partea de miazănoapte a Angliei nu putea să nu iubească vânătoarea, deci şi câinii, judecând ca atare în cunoştinţă de cauză deşteptăciunea animalului.
— Isteţ câine! zise el. Sunt pe deplin încredinţat, sir, că zăvozii regelui Richard nu se pot măsura cu acesta, atât ca iuţeală cât şi ca putere. Dar, te rog, şi asta o spun spre binele dumitale, spune-mi, cunoşti porunca prin care se prevede că nimeni nu poate ţine câini de vânătoare în cuprinsul taberei regelui Richard, dacă n-are titlul de conte sau încuviinţarea regească? Şi o astfel de încuviinţare, cred că dumitale nu ţi s-a dat. O spun asta, în calitatea mea de mare scutier.
— Iar eu voi răspunde ca un scoţian liber – rosti cu seriozitate sir Kenneth. Slujesc, în prezent, sub flamura Angliei, dar nu-mi amintesc să mă fi supus cândva legilor ei de vânătoare, şi nu le respect îndeajuns pentru a mă supune lor. În clipa când trâmbiţa cheamă la arme, piciorul meu e în scară şi m-avânt fără a şovăi, în fruntea tuturor, iar atunci când sună înaintarea, nu rămân nicicând cel din urmă în mânuirea lăncii. Nu văd însă cu ce drept m-ar sili regele Richard să-mi petrec clipele de răgaz în alt chip decât îmi e vrerea.
— Totuşi – reluă de Vaux – socotesc c-ar fi o nesăbuinţă să înfrunţi porunca regelui... Aşadar, cu îngăduinţa domniei tale, eu, care mă bucur de mare trecere în această privinţă, îţi voi trimite din parte-i încuviinţarea pentru acest prieten.
— Mulţumesc – rosti cu răceală scoţianul; câinele nu trece însă dincolo de hotarele taberei mele, şi aici îl pot apăra şi eu. Totuşi – adăugă el, schimbând dintr-o dată tonul – cred că nu răspund bunăvoinţei domniei-tale aşa cum s-ar cuveni. De aceea, îţi mulţumesc, milord, cu toată recunoştinţa; scutierii şi suliţarii l-ar putea întâlni pe Roswall, şi dacă i-ar face vreun rău m-aş grăbi să-1 răzbun, astfel că s-ar isca mari neplăceri. Domnia-ta ai văzut îndeajuns gospodăria mea, milord – adăugă el, cu un zâmbet – ca să nu roşesc mărturisindu-ţi că Roswall e cel dintâi străjer al ei, şi cutez a nădăjdui că leul nostru, Richard, nu-i ca leul din fabulă, care mergea la vânătoare cu tovarăşi, dar păstra tot vânatul numai pentru el. Nu cred c-ar ii în stare să-1 lipsească pe un gentilom sărac, care îl slujeşte cu credinţă, de câteva clipe de plăcere şi de-o bucată de vânat, mai cu seamă că hrana se găseşte atât de greu.
—  Pe cinstea mea, domnia-ta nu faci altceva decât să spui adevărul despre rege; şi totuşi, în vorbele acestea se ascunde ceva care ar suci chiar şi minţile prinţilor noştri normanzi..
—  Am aflat de curând, din gura cântăreţilor şi a pelerinilor, că ţăranii dumneavoastră din comitatul York şi- din Nottingham s-au răsculat şi s-au strâns în pâlcuri numeroase, călăuzite de un straşnic arcaş, numit Robin Hood, însoţit de un ajutor al său, Micul John. Mi se pare c-ar fi fost mult mai bine ca regele Richard să îmblânzească legile din Anglia, decât să încerce să le întărească aici, în Ţara Sfântă.
— Urâte lucruri, sir Kenneth – răspunse de Vaux, ridicând din umeri ca un om care vrea să ocolească o convorbire neplăcută... Trăim într-o lume de smintiţi, dragul meu domn. Dar trebuie să ne despărţim, deoarece sunt aşteptat în cortul regelui. După vecernie, cu îngăduinţa domniei-tale, voi căuta să te văd din nou ca să stau de vorbă cu medicul maur... Totodată, dacă îmi îngădui, mi-ar face plăcere să-ţi trimit câteva fleacuri, care socotesc că ţi-ar fi de oarecare folos.
—  Foarte mulţumesc, milord, dar nu e nevoie... Roswall are de-ale mâncării pentru încă cincisprezece zile, căci soarele Palestinei, dacă într-adevăr aduce boli, în schimb usucă vânatul.
Cei doi cruciaţi se despărţiră mai buni prieteni decât se întâlniseră; dar, mai înainte de a-şi părăsi noua cunoştinţă, Thomas de Vaux căută să se lămurească cât mai bine în privinţa medicului oriental, iar cavalerul scoţian îi dădu scrisorile de încredere pe care le adusese regelui Richard din partea lui Saladdin.

CAPITOLUL VIII
Un medic priceput ce ştie durerea să aline 
E mai de preţ ca o armată — spre-al omenirii bine.
Iliada lui Pope

— Ciudată poveste, sir Thomas – rosti monarhul bolnav, după ce ascultase însemnatele veşti ale credinciosului baron de Gilsland. Eşti pe deplin încredinţat că acest scoţian e un om cinstit şi sincer?
— Asta n-aş putea s-o spun, sire – răspunse pizmaşul englez... Am trăit prea mult în vecinătatea scoţienilor ca să pot crede în cuvântul lor. I-am găsit întotdeauna făţarnici. Dar purtările acestui om nu par să dea câtuşi de puţin de bănuit şi, dac-ar fi drac în loc de scoţian, tot aş pune mâna în foc pentru el.
— Şi cum ţi se pare că-şi face datoria acesta cavaler, de Vaux?
— Majestatea voastră sunteţi mai îndreptăţit decât mine să observaţi purtările cavalerilor, şi nu mă îndoiesc că aţi băgat de seamă faptele acestui cavaler al Leopardului... Se bucură de-o faimă neîntinată.
— E adevărat, sir Thomas. Am fost martori ai isprăvilor şi ai felului său de a se purta. Singurul nostru gând, ori de câte ori ne aşezăm în fruntea oştilor, e acela de a vedea cum îşi fac datoria supuşii şi aliaţii noştri, iar nu ca să căutăm deşertăciunea faimei, aşa cum cred unii. Cunoaştem îndeajuns zădărnicia laudei semenilor noştri, care-i ca un fum, şi nu de dragul ei, ci pentru alte ţeluri ne înarmăm până-n dinţi.
De Vaux se sperie auzindu-l pe rege făcând o mărturisire cu totul potrivnică firii lui, şi în prima clipă crezu că numai apropierea morţii îl făcea să rostească astfel de cuvinte despre faima ostăşească, care era însuşi scopul vieţii lui. Dar amintindu-şi că-l întâlnise pe duhovnicul regelui în încăperea de afară a cortului, fu destul de ager ca să-şi dea seama că acea trecătoare umilinţă se datora îndemnurilor cucernicului propovăduitor; de aceea îl lăsă pe rege să vorbească mai departe, fără să-1 întrerupă.
— Da – urmă Richard – am văzut, într-adevăr, cum îşi face datoria acest cavaler; buzduganul meu de comandant n-ar fi decât marota unui bufon, dacă mi-ar fi scăpat din vedere acest lucru... Şi poate că l-aş fi răsplătit cu bunăvoinţa mea, dacă n-aş fi băgat de seamă, totodată, îngâmfarea, trufia cutezanţei lui.
—  Sire – spuse baronul Gilsland, băgând de seamă că regele se schimbase la faţă când rostise aceste cuvinte. Mă tem să nu vă fi mâhnit aducând vorba, fără să vreau, despre toate acestea, mai cu seamă că eu l-am sprijinit.
—  Cum, Multon! Tu! Tu! strigă regele mânios şi uimit, tu ai căutat să-i aţâţi cutezanţa? Asta nu-i cu putinţă!
—  Majestatea voastră îmi va îngădui să amintesc că printre însărcinările ce mi s-au dat, sunt îndreptăţit să acord oamenilor de sânge nobil încuviinţarea de a ţine un câine sau doi în adăpostul din tabără, fie numai şi pentru faptul de a nu precupeţi bunăvoinţa... Şi-apoi, ar fi fost o nelegiuire să facem cel mai mic rău unui câine atât de nobil ca al acestui gentilom.
— Aşadar, are un câine atât de frumos? întrebă regele.
— E câinele cel mai desăvârşit pe care l-am văzut vreodată – răspunse baronul, care se înflăcăra ori de câte ori venea vorba despre ceva în legătură cu vânătoarea. E dintr-o rasă pură de miazănoapte. Are pieptul lat, crupa vânjoasă şi e negru fără pete albe, având doar între labele dinainte şi pe cele dinapoi câteva pete fumurii. E îndeajuns de voinic ca să doboare un taur şi destul de iute ca să urmărească din fugă o antilopă.
—  Ei bine – strigă regele, râzând de înflăcărarea baronului – i-ai dat încuviinţarea să-şi păstreze câinele şi cu asta basta. Totuşi nu căuta să fii atât de îngăduitor cu aceşti vântură-lume, ai căror prinţi sau căpetenii nu sunt aici ca să-i ţină în frâu. Sunt greu de strunit. Caută numai plăceri în Palestina... Dar, să lăsăm asta... Cum rămâne cu medicul arab?... Ziceai că scoţianul l-a întâlnit în deşert?
— Nu, sire... Iată ce mi-a povestit sir Kenneth... Fusese trimis la bătrânul sihastru din Engaddi, despre care se povestesc atâtea...
— Mii de draci! strigă Richard ridicându-se. Trimis de cine... şi cu ce scop? Cine-a îndrăznit să trimită un om la peştera din Engaddi, în timp ce regina se afla acolo, în pelerinaj, rugându-se pentru însănătoşirea noastră?
— Sfatul cruciaţilor i-a încredinţat această misiune, milord – răspunse baronul. În ce scop? Asta n-a vrut să-mi destăinuiască. Cred că în tabără nu se ştie că regina a întreprins acest pelerinaj... poate că nici chiar prinţii n-au fost încunoştinţaţi despre aceasta, de vreme ce regina n-a stat cu nimeni de vorbă de când majestatea voastră nu i-a mai îngăduit să intre aici, de teamă să nu se molipsească.
—  Ei bine, vom căuta să pătrundem în adâncul lucrurilor... Aşadar, scoţianul l-a întâlnit pe medicul acesta rătăcitor în peştera din Engaddi. Nu-i aşa?
— Nu, milord, mi se pare însă că s-a întâlnit cu un emir sarazin în apropierea acelui sfânt lăcaş; după obiceiul cavalerilor, la început, cei doi războinici şi-au încercat puterile; găsindu-se vrednici de a-şi ţine tovărăşie, au mers apoi împreună până la peştera din Engaddi.
Aici, de Vaux se opri, întrucât nu prea mai ştia cum să continue.
— Acolo l-au găsit pe medic? întrebă regele cu nerăbdare.
— Nu, sire; aflând că majestatea voastră sunteţi greu bolnav, sarazinul a făgăduit că va dobândi încuviinţarea lui Saladdin pentru a vi-l trimite chiar pe medicul lui, a cărui pricepere a lăudat-o nespus. Acesta a venit într-adevăr la peşteră, după o zi sau două. E însoţit de suită, ca un adevărat prinţ, cu trâmbiţe şi chimvale, înconjurat de slugi călări şi pe jos, şi aduce scrisori de credinţă din partea lui Saladdin.
— Au fost cercetate de Giacomo Loredani?
— Venind încoace, le-am arătat tălmaciului şi iată cuprinsul lor în englezeşte.
Richard luă un petic de hîrtie pe care erau scrise următoarele cuvinte: „În numele lui Allah şi al lui Mahomed, Profetul său (Ptiu! Câinele! strigă Richard, scuipând cu dispreţ), Saladdin, rege al regilor, sultan al Eghipetului şi al Siriei, lumina şi ocrotirea pământului, doreşte marelui Melec-Ric – Richard al Angliei – voie bună! Aflând că mâna bolii s-a oprit asupră-ţi, fratele nostru de sânge regesc, şi că n-ai în preajmă-ţi decât medici nazarineni şi jidovi, care se străduiesc fără binecuvântarea lui Allah şi a sfântului Profet (ducă-se pe pustii profetul lui! îngână din nou monarhul Angliei)... trimitem ca să te ajute şi să te îngrijească chiar pe medicul care ne îngrijeşte pe noi, Adonebec el Hakim, în faţa chipului căruia îngerul Azrael îşi desfăşoară aripile şi părăseşte odaia bolnavului... Cunoaşte însuşirile tămăduitoare ale pietrelor şi buruienilor, mersul soarelui, al lumii şi al stelelor, şi poate să scape un om de toate ameninţările ce nu-i stau scrise în frunte. Te rugăm stăruitor să-i cinsteşti meşteşugul şi să te foloseşti de el; căci am dori nu numai să aducem slavă vredniciei şi darurilor tale ce strălucesc între toate neamurile Francistanului, dar să şi ducem la capăt lupta dezlănţuită astăzi între noi, fie printr-o pace vrednică de cinste, fie arătând în văzul tuturor, pe câmpul de bătaie, dovada tăriei războinice a fiecăruia. Suntem de părere că nu se cuvine, nici faţă de rangul, nici faţă de vitejia ta, să mori de moartea unui rob, şi nici slava noastră nu poate să îndure ca un atât de vrednic potrivnic să fie smuls de sub tăişul hangerelor noastre de o boală atât de neînsemnată... Facă sfântul...”
— Destul, destul! strigă Richard, nu vreau să mai ştiu nimic de blestematul său profet! Mi se face greaţă la gândul că vajnicul şi inimosul Saladdin poate să creadă în câinele acela mort. Da, am să-1 văd pe medic. Mă dau de bună voie pe mâinile acestui Hakim... Am să-i răsplătesc sultanului mărinimia, am să-1 înfrunt pe câmpul de bătaie, aşa cum îmi propune cu atâta demnitate, şi nu va avea prilejul să vadă în Richard un om de nimic... Sub greutatea armelor mele, îl voi pleca cu fruntea în ţărnă... Lovindu-l, cum n-a mai fost lovit nicicând, îl voi aduce în sânul sfintei noastre biserici; îşi va mărturisi rătăcirile înaintea crucii săpată în mânerul săbiei mele, şi-1 voi boteza pe câmpul de luptă cu apă din coiful meu, deşi apa sfinţită va fi amestecată cu sângele amândurora... Grăbeşte-te, de Vaux; pentru ce să amânăm un deznodământ atât de mult dorit? Du-te şi adu-l pe Hakim.
— Milord – grăi baronul, care în această risipă de însufleţire vedea poate un acces de febră... Luaţi seama... sultanul e un păgân... şi majestatea voastră e cel mai de temut vrăjmaş al lui.
— Tocmai pentru aceasta e dator să mă ajute la nevoie, întrucât ar fi o bătaie de joc ca nişte friguri nenorocite să zădărnicească lupta dintre doi suverani ca noi. Îţi spun că-i sunt drag, aşa cum îmi e şi el mie, aşa cum se cuvine să-şi fie dragi doi vrednici potrivnici. Pe legea mea, aş săvârşi o nelegiuire dacă m-aş îndoi de cinstea lui.
— Totuşi, milord, cred c-ar fi mult mai bine să vedem urmările leacurilor lui Hakim asupra scutierului scoţian; viaţa mea însăşi atârnă de acest lucru; fiindcă m-aş învrednici de moartea josnică a unui câine dacă m-aş purta ca un nesocotit, lipsind întreaga creştinătate de scutul, de singura sa nădejde.
— Nu te-am văzut nicicând şovăind în faţa morţii – zise Richard, dojenitor.
— Şi suveranul meu nu m-ar vedea şovăind nici de astă dată – răspunse neînfricatul baron, dacă n-ar fi vorba de viaţa majestăţii voastre, care preţuieşte mai mult decât a mea.
— Ei bine, bănuitorule, du-te şi vezi dacă acel om merge spre bine. Fie ca leacurile păgânului ori să mă ucidă, ori să mă înzdrăvenească, căci nu mai pot să zac aşa ca un bou răpus de ciumă, când tobele bat, trâmbiţele sună şi caii tropotesc cu neastâmpăr.
Baronul se grăbi să plece. În sinea lui hotărâse să se spovedească unui duhovnic curat la suflet, întrucât îşi simţea cugetul încărcat la gândul că stăpânul lui va fi îngrijit de un păgân. Se duse la arhiepiscopul de Tyre, ştiind cât de mult îl iubea şi îl preţuia regele Richard pe acest înţelept prelat. Episcopul ascultă spovedania baronului cu acea putere de pătrundere care îi caracterizează pe clericii romano-catolici. Temerilor religioase ale baronului le dădu atâta însemnătate câtă îşi putea îngădui faţă de un laic.
— Doctorii – zise el – ca şi doctoriile sunt de mare folos, deşi cei dintâi sunt uneori prin naştere sau prin năravurile lor, făpturile cele mai josnice din lume, după cum doctoriile de care se folosesc sunt extrase din cele mai primejdioase otrăvuri. Creştinii se pot sluji la nevoie de păgâni, de necredincioşi şi adeseori îţi vine a crede că una dintre pricinile pentru care au mai rămas pe pământ e tocmai fiindcă au ştiut să se facă folositori adevăraţilor slujitori ai lui Dumnezeu; de aceea, pe bună dreptate, facem robi din prinşii noştri de război. Nu mai încape îndoială că cei dintâi creştini s-au folosit de slujbele păgânilor. Astfel, pe corabia Alexandria, pe puntea căreia sfântul apostol Pavel a trecut în Italia, marinarii de bună seamă că erau păgâni. Ce-a zis însă preafericitul atunci când a fost nevoie de sprijinul lor: Nisi hi in navi manserint, vos salvi fieri non potestis – dacă oamenii aceştia nu vor rămâne pe puntea vasului, nu veţi putea să scăpaţi. În sfârşit, jidovii sunt potrivnici creştinismului ca şi mahomedanii, şi cu toate că cei mai mulţi medici din lagărul nostru îşi trag obârşia din neamul lor, sunt folosiţi fără remuşcări şi fără gălăgie. Deci, şi mahomedanii pot fi folosiţi în acest scop. Quod erat demonstrandum.
O astfel de judecată era sortită să împrăştie pe de-a-ntregul temerile lui Thomas de Vaux. Mai cu seamă însă dictonul latinesc avu asupră-i o mare înrâurire, tocmai din pricină că nu pricepuse un singur cuvânt. Prelatul se dovedi mai puţin vorbăreţ atunci când se puse întrebarea dacă sarazinul ar fi putut fi răuvoitor; de astă dată nu se grăbi s-ajungă la o hotărâre pripită. Luând din mâna baronului scrisorile de credinţă, le citi şi le reciti, comparând originalul cu tălmăcirea.
— E ceva care pare înadins ticluit ca să măgulească pe regele Richard, şi nu mă pot împiedica să nu-l bănuiesc pe vicleanul sarazin. Sunt oameni iscusiţi în meşteşugul otrăvurilor, ştiind să le alcătuiască în aşa chip încât de-abia peste câteva săptămâni îl doboară pe cel care le-a înghiţit fără să ştie, şi în acest timp ucigaşul are vreme să fugă. Se pricep de asemenea să îmbibe pânza şi pielea cu cel mai primejdios venin. Şi... Maica Domnului să mă ierte, de vreme ce le ştiam toate astea, cum de-am avut nesocotinţa s-apropii aceste scrisori de obrazul meu? Ia-le înapoi, sir Thomas; grăbeşte-te şi du-le unde trebuie. (Şi i le întinse grabnic baronului ţinându-le cât mai departe.) Deocamdată, iată ce avem de făcut, milord de Vaux. Să mergem spre coliba scutierului bolnav şi să aflăm dacă acest Hakim stăpâneşte într-adevăr arta despre care mi-ai vorbit; apoi să hotărâm dacă îl lăsăm sau nu să-şi arate priceperea pentru însănătoşirea lui Richard. Dar aşteaptă puţin. Să iau cu mine afumătoarea, întrucât frigurile acestea sunt molipsitoare. Te sfătuiesc să iei rosmarin uscat, plămădit în oţet, milord; întrucâtva mă pricep şi eu în arta tămăduirii.
— Mulţumesc cucerniciei voastre – răspunse Thomas de Gilsland. Dacă frigurile s-ar fi atins de mine, de mult ar fi trebuit să le iau de la bunul meu stăpân.
Episcopul de Tyre se înroşi la gândul că el se ferise cu teamă de monarhul bolnav; în sfârşit, îl rugă pe baron să-i arate drumul, în clipa când ajunseră în dreptul sărăcăcioasei colibe în care locuiau cavalerul Leopardului şi scutierul său, episcopul grăi către de Vaux:
— Într-adevăr, milord, scoţienii se îngrijesc mai puţin de suita lor decât ne îngrijim noi de câini. Iată un cavaler – zice-se, viteaz în război şi în stare să săvârşească fapte de seamă în timp de pace – al cărui scutier, totuşi, trăieşte într-o mizerie în care nu cred că trăiesc nici câinii în Anglia. Ce spui despre vecinii dumitale de miazănoapte?
— Stăpânul face tot ce-i stă în putinţă pentru scutierul lui căci locuiesc împreună, în acelaşi adăpost – zise baronul. Şi intră în colibă.
Episcopul îl urmă, în silă. Căci, deşi nu se putea spune c-ar fi fost lipsit de curaj, acest curaj era dominat totuşi de-o mare grijă faţă de făptura lui. Îşi amintise că avea îndatorirea să cerceteze îndeaproape priceperea medicului arab, şi de aceea trecu pragul colibei cu un aer mândru, studiat dinainte, înadins ca să impună respect străinului. Prelatul avea, într-adevăr, o înfăţişare impunătoare şi vrednică de luare aminte. În tinereţe fusese deosebit de chipeş şi la vârsta lui înaintată n-ar fi vrut pentru nimic în lume să pară altfel. Purta falnicele veşminte episcopale, bogate, împodobite cu blănuri scumpe, peste care aruncase o pelerină cu fel şi chip de broderii. Inelele pe care le purta în degete preţuiau cât o întreagă baronie, iar gluga, lăsată pe spate din pricina căldurii, era prinsă cu copci de aur curat în jurul grumazului şi sub bărbie. Unul dintre cei doi însoţitori ai săi îl apărau de soare, după obiceiul asiaticilor, ţinând deasupra capului său un fel de umbrelă din frunze de palmier, în timp ce al doilea se străduia să-l răcorească, fluturând în jurul lui un evantai din pene de păun.
În clipa când episcopul de Tyre intră în coliba cavalerului scoţian, acesta lipsea de-acolo, iar medicul maur, pe care venise să-l vadă, era aşezat turceşte, pe o saltea împletită din frunze, aşa cum îl lăsase de Vaux cu câteva ceasuri mai înainte, alături de bolnavul care părea că doarme adânc şi căruia îi pipăia pulsul din când în când. Episcopul rămase în picioare timp de câteva clipe, ca şi cum s-ar fi aşteptat să fie întâmpinat cu smerenie sau ca sarazinul să rămână uimit de înfăţişarea lui mândră şi impunătoare. Dar Adonbec nu-l privi decât în treacăt şi, atunci când în sfârşit prelatul îi dădu bună ziua în limba franceză, el îi răspunse prin obişnuitul salut oriental: Salam aleicum! Pacea să fie cu tine!
— Eşti medic, necredinciosule? întrebă episcopul vădit înciudat de-o astfel de primire. Aş vrea să stau cu tine de vorbă în privinţa meşteşugului tău.
— Dacă te-ai pricepe cât de puţin în arta medicinei – răspunse El Hakim – ar trebui să ştii că medicii nu vorbesc şi nu se sfătuiesc în odaia unui bolnav. Ascultă – adăugă el, în timp ce afară se auzea lătratul surd al unui câine – însuşi dobitocul acela îţi dă o pildă, Ulemat. Simţirile lui îl îndeamnă să-şi înăbuşe lătrăturile, fiindcă se află în preajma unui bolnav. Vino afară, dacă vrei să-mi spui ceva – adăugă el, ridicându-se şi arătându-i calea.
Deşi îmbrăcămintea sarazinului era cât se poate de sărăcăcioasă, şi înfăţişarea lui pirpirie contrasta cu aceea falnică a prelatului şi a uriaşului baron, în felul de a se purta al acestuia era ceva impunător, care nu îngăduia episcopului de Tyre să-şi dezvăluie nemulţumirea pentru lecţia primită. Ieşind din colibă, îl privi pe Adonbec în linişte câteva clipe, gândindu-se ce ton să folosească mai departe în convorbire. Nici un fir de păr nu se zărea de sub gluga ridicată pe care-o purta arabul, şi care îi ascundea jumătate din fruntea înaltă, netedă şi lipsită de cute, aşa cum îi erau şi obrajii, în măsura în care nu-i adumbrea barba lungă, deasupra căreia priveau pătrunzător, după cum am mai spus, ochii lui negri.
Uimit de înfăţişarea lui tinerească, prelatul se hotărî în cele din urmă să rupă firul tăcerii pe care arabul părea hotărât să-1 prelungească, şi-1 întrebă ce vârstă avea.
— Anii oamenilor de rând – răspunse sarazinul – se numără după zbârcituri; ai înţelepţilor, după ştiinţa lor. Eu nu cutez să mă socotesc mai bătrân decât o sută de întoarceri ale Hegirei.
Luând acest răspuns în înţelesul lui obişnuit, socotindu-l adică pe străin în vârstă de o sută de ani, baronul de Gilsland privi spre prelat cu un aer neîncrezător; acesta, cu toate că înţelesese în alt chip răspunsul lui El Hakim, se grăbi să răspundă privirii printr-o tainică clătinare a capului. Şi vorbi cu îngâmfare, întrebând aspru prin ce îşi putea dovedi arabul priceperea în ştiinţa medicală.
— Drept chezăşie ai cuvântul puternicului Saladdin – răspunse înţeleptul, atingându-şi fruntea în semn de adâncă cinstire; – cuvântul pe care nu şi l-a călcat niciodată, fie c-a fost vorba de un prieten sau de-un vrăjmaş. Ce vrei mai mult, nazarinene?
— Aş vrea să văd cu ochii până unde merge puterea ta – răspunse baronul – fiindcă, dacă nu vei face acest lucru, n-ai să te poţi apropia de patul regelui Richard.
—  Puterea medicului stă în tămăduirea bolnavului. Iată-l pe acest scutier: sângele lui era secat de frigurile care au înălbit cu schelete tabăra voastră şi împotriva cărora toată dibăcia medicilor nazarineni a fost ca un veşmânt de mătase pe care l-ar îmbrăca un războinic ca să se apere de împunsăturile suliţelor. Priviţi-i degetele şi braţele slăbite, asemenea labelor şi ghearelor cocorului. Azi-dimineaţă, moartea îşi întinsese coasa asupră-i; dar în clipa când îngerul Azrael sosise la căpătâiul său, eu am poposit la picioarele lui, şi sufletul nu i-a zburat din trup. Aşadar, nu mă tulburaţi cu întrebări de prisos; aşteptaţi mai bine clipa hotărâtoare şi priviţi în linişte minunea ce se va împlini.
Medicul se folosi atunci de astrolab, unealta pe care-o întrebuinţa la măsurătoarea stelelor, un fel de oracol în ştiinţa orientală şi cercetând cu adâncă luare aminte dacă s-a împlinit ceasul hotărât pentru rugăciune, căzu în genunchi, cu faţa întoarsă către Mecca şi începu să îngâne ruga prin care orice musulman îşi încheie truda de peste zi. Episcopul şi baronul îşi aruncau unul altuia priviri în care se putea citi dispreţ şi indignare; nici unul dintre ei însă nu îndrăzni să tulbure rugăciunea lui El Hakim, oricât de păgână li s-ar fi părut. Arabul se ridică apoi de la pământ şi intră în coliba în care se afla bolnavul. Aici scoase dintr-o cutiuţă de argint un burete îmbibat cu cine ştie ce apă mirositoare, căci, în clipa când îl puse sub nasul bolnavului, acesta strănută, se trezi şi privi rătăcit împrejur. În clipa când se ridică în capul oaselor, gol până-n brâu, numai pielea şi oasele, de parcă atunci ar fi fost scos din groapă, avea o înfăţişare groaznică. Chipul îi era prelung, uscat şi acoperit de încreţituri, dar privirea, rătăcită la început, deveni din ce în ce mai liniştită; păru a băga de seamă că în preajmă-i se găseau oaspeţi de vază, deoarece, cu mâinile slăbite încercă să-şi descopere capul în semn de respect. Peste câteva clipe îşi chemă stăpânul cu umilinţă şi supunere:
— Ne cunoşti oare, vasalule? întrebă lordul Gilsland.
— Nu prea, milord – răspunse scutierul cu glas stins. Am avut un somn lung şi plin de visuri. Totuşi, îmi dau seama că sunteţi un mare comandant englez, după crucea roşie pe care-o purtaţi cusută pe veşmânt, iar acest senior e un sfânt prelat a cărui binecuvântare îl rog să mi-o dea întru iertarea păcatelor.
—  Ţi-o dau Benedictio Domini sit vobiscum! rosti prelatul făcând semnul crucii, dar fără să se apropie de patul bolnavului.
—  Vedeţi cu ochii – zise arabul – c-a scăpat de friguri. Bolnavul vorbeşte liniştit, păstrându-şi întreaga ţinere de minte; de asemenea, pulsul îi bate domol, ca şi al vostru. Veniţi şi vă încredinţaţi.                                                                                        
Prelatul nu se încumetă să facă o astfel de încercare; dar Thomas de Gilsland, mai hotărât, pipăi cu mâna lui şi îşi dădu seama că într-adevăr bolnavul scăpase de friguri.
— Asta e o adevărată minune – zise lordul, privindu-l îndelung pe episcop; omul acesta e pe deplin vindecat. Îl voi duce numaidecât pe medic în cortul regelui Richard; care e părerea sfinţiei voastre?
— Aşteaptă, lasă-mă să sfârşesc cu un bolnav mai înainte de-a începe cu altul – zise arabul. Te voi însoţi numai după ce-am să-i dau bolnavului acestuia şi cea de-a doua cupă din elixirul binefăcător.
Vorbind astfel, luă o mică cupă de argint şi-o umplu cu apă dintr-un burduf ce se afla la capul patului; scoase apoi de la brâu o punguţă împletită din fir de argint, în care se afla leacul, şi vârând-o în cupă, o lăsă acolo un timp. Privitorii băgară de seamă, că apa din cupă începu să facă băşici, dar se potoli repede. 
— Bea – zise medicul către bolnav; dormi apoi şi te trezeşte pe deplin sănătos.
— Şi numai cu un astfel de leac poţi să tămăduieşti un monarh? întrebă episcopul de Tyre.
— Am tămăduit o biată slugă, după cum vezi bine – răspunse înţeleptul; regii Francistanului sunt oare alcătuiţi din altă plămadă decât cei din urmă dintre slujitorii lor?
—  Să vină numaidecât la rege – strigă baronul de Gilsland. Ne-a dovedit îndeajuns că se pricepe să lecuiască. Dacă lucrurile nu vor ieşi aşa cum dorim, iau totul asupră-mi.
În clipa când tocmai voiau să iasă din colibă, bolnavul, ridicând glasul atât cât îi îngăduiau puterile, strigă:
— Cucernice părinte, nobil cavaler, şi dumneata binefăcătorule, dacă vreţi să dorm şi să mă înzdrăvenesc, spuneţi-mi, rogu-vă, unde se află bunul meu stăpân?
— A plecat într-o expediţie pe meleaguri îndepărtate, cu sarcini de seamă care îl vor face să zăbovească mai multe zile, prietene – răspunse prelatul.
— Ei! strigă baronul de Gilsland – de ce să-l amăgim pe bietul băiat?... Stăpânul tău s-a întors de curând, prietene, şi-1 vei vedea numaidecât.
Bolnavul ridică spre cer braţele slăbite, în semn de mulţumire către Dumnezeu, apoi, nemaiputând ţine ochii deschişi din pricina leacului adormitor, căzu într-un somn adânc.
—  Eşti un tămăduitor mai bun decât mine, sir Thomas – zise prelatul; în odaia unui bolnav, mai mult preţuieşte o minciună îmbucurătoare, decât un adevăr în stare să mâhnească.
— Ce vrei să spui, cucernice părinte? întrebă repede de Vaux. Crezi c-aş rosti o minciună chiar cu preţul unei duzini de vieţi?
—  Ai spus – răspunse prelatul, oarecum îngrijorat – ai spus că stăpânul acestui scutier s-a întors. Vorbesc de cavalerul Leopardului.
—  Dar s-a întors, într-adevăr. Am stat de vorbă cu el acum câteva ceasuri. El ni l-a adus pe medicul acesta învăţat.
—  Prea Sfântă Fecioară! Pentru ce nu mi-ai spus până acum că s-a întors? strigă prelatul şi mai tulburat.
—  N-am spus că s-a întors în tovărăşia vraciului? Credeam c-am făcut acest lucru – răspunse de Vaux, nepăsător. Dar ce însemnătate mai are întoarcerea lui, atunci când e vorba de priceperea vraciului şi de însănătoşirea regelui?
— Are foarte mare însemnătate – răspunse episcopul, încleştând pumnii, bătând din picior şi lăsând să-i scape, fără voie, şi alte semne de nerăbdare. Unde-ar putea să fie în clipa aceasta cavalerul? Domnul cu noi! S-ar putea întâmpla unele greşeli fatale.
—  Omul de pază, care se află înaintea colibei – răspunse baronul, mirat oarecum de neliniştea prelatului – ar putea, cred, să ne dea de veste unde i-a plecat stăpânul.
Tânărul fu chemat numaidecât şi, într-un grai greu de priceput pentru cei doi cruciaţi, izbuti în cele din urmă să-i facă să înţeleagă că cu câteva clipe mai înainte stăpânul lui fusese căutat de un ofiţer şi plecaseră împreună spre cortul regelui. Neliniştea episcopului păru că ajunsese la culme, şi, într-o oarecare măsură, se tulbură şi baronul, deşi nu era un om pătrunzător şi nici prea bănuitor. Pe măsură însă ce îngrijorarea prelatului se înteţea, dorinţa lui de a-şi ascunde sau de a-şi stăpâni tulburarea, sporea şi ea.
Episcopul îşi luă repede rămas bun de la baron, care îl urmări nedumerit cu privirile şi, ridicând din umeri, porni, însoţii de medicul arab, spre cortul regelui Richard.                                       

CAPITOLUL IX
Acesta e regele vracilor, fierbinţeala şl ciuma, 
Răceala sau arzătoarea podagră, numai cât îl zăresc 
Şi slăbesc din încleştare mădularele chinuite.
Anonim

Baronul de Gilsland se îndrepta domol, cu chipul îngrijorat, spre cortul regelui. Era mai încrezător în destoinicia braţului său în luptă decât în aceea a minţii lui. Dându-şi seama că nu prea avea însuşirea de a pătrunde în taina lucrurilor, se mulţumea de obicei să se mire de întâmplări pe care un om cu o minte mai vioaie s-ar fi străduit să le cerceteze şi să le înţeleagă sau cel puţin să cugete asupra lor. Totuşi de astă dată găsea şi el că într-adevăr era ceva ciudat în purtarea prelatului, care la auzul unei veşti atât de neînsemnate, cum era aceea a întoarcerii unui biet cavaler scoţian, se tulburase deodată, uitând cu totul de miraculoasa vindecare la care fusese martor. În ochii lui sir Thomas Gilsland, un asemenea cavaler era pe de-a-ntregul lipsit de interes, mai cu seamă în cercul nobililor; şi, în ciuda obiceiul său de a privi lucrurile cu nepăsare, de data asta baronul îşi storcea mintea cumplit, străduindu-se să descopere pricina tulburării prelatului. În cele din urmă îşi zise că la mijloc trebuia să fie vorba de vreo uneltire împotriva regelui Richard, urzită de aliaţii lui, şi în care se putea întâmpla ca însuşi prelatul să fie amestecat, întrucât trecea drept un om cam lipsit de scrupule şi nu prea statornic în păreri. Baronul era încredinţat că nu exista pe lume om mai desăvârşit decât stăpânul său, deoarece Richard, întruchiparea cavalerismului, era cel dintâi dintre principii creştini şi se supunea din toate punctele de vedere canoanelor sfintei biserici catolice. Aici se opreau gândurile lui de Vaux, în privinţa desăvârşirii unui om. Ştia însă că strălucitele însuşiri de care stăpânul său dăduse dovadă, atrăseseră asupră-i necontenit, destulă ură şi defăimare, odată cu preţuirea şi dragostea, şi că în lagăr, chiar şi printre principii cruciaţi, se găseau mulţi care ar fi fost gata să jertfească nădejdea izbânzii asupra sarazinilor, plăcerii de a-l surpa, sau cel puţin de a-l umili pe Richard al Angliei.
„Ţinând seama de toate acestea – îşi zise în sine baronul – n-ar fi cu neputinţă ca medicul arab să se slujească de priceperea lui, sau poate chiar de închipuita lui pricepere, ca de un vicleşug la care cavalerul Leopardului ar fi părtaş, iar episcopul de Tyre, oricât ar fi el de faţă bisericească, să nu fie amestecat câtuşi de puţin.” Această presupunere, însă, nu se prea împăca cu neliniştea pe care o vădise prelatul în clipa când aflase de neaşteptata întoarcere a cavalerului scoţian în tabăra cruciaţilor. De Vaux se afla însă sub înrâurirea prejudecăţilor lui obişnuite, care îl făceau să creadă că un şiret preot italian, un scoţian cu inimă nestatornică şi un medic păgân alcătuiau o tagmă de la care nu se putea aştepta nimic bun. Tocmai de aceea se hotărî să dea totul pe faţă regelui, a cărui judecată o preţuia la înălţimea vitejiei care îl făcuse atât de temut.
În acest timp însă, lucrurile se petrecuseră cu totul împotriva bănuielilor lui sir Thomas de Vaux. De îndată ce acesta părăsise cortul regesc, Richard, împins de nerăbdarea pricinuită de febră şi de cea obişnuită firii sale, începu să murmure, văzând că nu se întoarce mai degrabă. Monarhul avea însă destulă stăpânire de sine ca să judece şi să-şi domolească mânia pe care i-o sporea şi mai mult boala. Cei din jur se istoviră în sforţări căutând să-i abată gândurile; în zadar însă îi citi preotul din cartea de rugăciuni, în zadar îi spuse slujitorul o poveste şi-i cântă aedul favorit din strunele harpei. În cele din urmă, cu două ceasuri înainte de apusul soarelui, prin urmare cu mult înainte de-a fi putut să afle vreo ştire în legătură cu priceperea medicului arab, trimise un om la cavalerul Leopardului, cu poruncă să vină numaidecât, hotărât să-şi potolească nerăbdarea prin desluşirile pe care i le va da sir Kenneth în ceea ce privea pricinile lipsei lui din tabără şi a împrejurărilor în care-l întâlnise pe vestitul medic. Cavalerul scoţian se supuse acestei porunci şi se înfăţişă înaintea regelui ca un om obişnuit cu astfel de întrevederi. Regele Angliei îl cunoştea foarte puţin, din vedere; mândru de rangul său şi credincios în adâncul inimii femeii ce-i stăpânea gândurile, sir Kenneth nu lăsa niciodată să-i scape prilejul de a lua parte la vreuna din adunările la care suveranul, prietenos şi binevoitor, deschidea porţile tuturor celor care deţineau un oarecare rang în rândurile cavalerilor. Regele îl privi cu multă luare aminte, în timp ce el se apropie de patul regesc, îndoindu-şi o clipă genunchiul, apoi se ridică şi rămase în picioare, într-o atitudine respectuoasă, dar lipsită de slugărnicie şi de umilinţă, aşa cum se cuvenea unui ofiţer în prezenţa suveranului său.
— Numele domniei-tale – zise regele – e Kenneth, cavaler al Leopardului. Cine ţi-a acordat ordinul de cavaler?
— M-a învestit, atingându-mă cu spada, William-Leul, regele Scoţiei.
— Spada lui era vrednică să dăruiască o astfel de cinste, şi nici nu s-a pogorât pe un umăr nevrednic... Te-am văzut făcându-ţi datoria, ca un bun şi vajnic cavaler, în iureşul luptei; nu te îndoieşti, cred, că meritele domniei-tale n-au fost cunoscute. Dar înfumurarea pe care ai dovedit-o în alte împrejurări a ajuns până acolo încât cea mai mare răsplată ce ţi s-ar cuveni pentru isprăvile domniei-tale, nu poate fi alta decât iertarea pentru ce ai greşit. Ce ai de spus?
Kenneth încercă să vorbească, dar nu găsi cuvântul de care ai fi avut nevoie. Conştiinţa tainică a iubirii lui neîngăduite şi privi rea de şoim cu care Inimă-de-Leu căuta să-i pătrundă în adâncul sufletului îl tulburau una mai mult ca cealaltă.
— Şi totuşi – continuă regele – cu toate că soldaţii şi vasali sunt datori să se supună cu respect ordinelor celor mai mari, am putea să-i iertăm unui viteaz cavaler o şi mai mare vină decât aceea de-a avea un câine de vânătoare, cu toate că noi am dat porunci aspre în această privinţă.
Vorbind astfel, Richard ţinea ochii aţintiţi asupra scoţianului şi nu se putu stăpâni să nu zâmbească în sine văzând că fizionomia cavalerului se schimbase dintr-o dată, simţindu-se uşurat în clipi când regele îi arătase pe faţă învinuirea.
—  Să nu vă fie cu supărare, sire – rosti scoţianul – dar cred că s-ar cuveni ca majestatea voastră să ne îngăduie anumite slăbiciuni, nouă, bieţilor gentilomi din Scoţia. Suntem departe de ţară, veniturile noastre nu sunt îndestulătoare şi nu ne pot susţine ca pe îndestulaţii voştri seniori care se bucură de dărnicia lombarzilor. Sarazinii ne-ar simţi şi mai straşnic loviturile dacă am putea adăuga din când în când la rădăcinile şi la pâinişoarele noastre de orz o bucată de vânat uscat.
— Nu e nevoie să mi se ceară mie o astfel de îngăduinţă, de vreme ce sir Thomas de Vaux, care ca toţi ceilalţi ce-mi stau în preajmă face tot ce găseşte că e bine şi nimerit să facă, ţi-a dat încuviinţarea să vânezi cu câinii sau cu şoimii.
— Cu şoimii, nu. Dar, dacă majestatea voastră mi-ar lăsa libertatea deplină în această privinţă, dăruindu-mi în acelaşi timp şi un şoim, aş fi bucuros ca într-o bună zi să cinstesc masa regească cu vânat proaspăt de apă.
— Mi-e teamă însă că dac-ai avea şoimul, nu ai mai aştepta îngăduinţa. Se spune că pe noi, coborâtorii din casa de Anjou, ne supără tot atât de mult călcarea legilor vânătoreşti cât şi trădarea coroanei. Totuşi, oamenilor vrednici şi cinstiţi li se pot ierta unele... Dar să lăsăm asta. Aş vrea să ştiu, cavalere, cu ce scop şi din a cui poruncă ai făcut o călătorie prin ţinuturile Mării Moarte, în apropiere de Engaddi?
— Din porunca sfatului mai-marilor Sfintei Cruciade.
—  Şi cine-a cutezat să dea o astfel de poruncă, atunci când eu, care, neîndoielnic, nu sunt cel din urmă în această ligă, n-am fost încunoştiinţat?
— Să nu vă fie cu supărare, sire, dar nu eu eram cel îndreptăţit să cer desluşiri în această privinţă. Nu sunt decât un ostaş al crucii, slujind, de bună seamă, în clipa de faţă, sub flamura majestăţii voastre, mândru că o astfel de cinste mi-a fost îngăduită. Totuşi, cel ce poartă pe pieptul său acest simbol sfânt al drepturilor creştinătăţii şi al cuceririi Sfântului Mormânt, a făcut totodată legământul de a se supune fără şovăire poruncilor principilor şi călăuzitorilor Sfintei Cruciade. Se cuvine să deplâng, odată cu toată creştinătatea, că o boală care, nădăjduiesc, nu va mai dăinui multă vreme, a lipsit pe majestatea voastră de putinţa de a lua parte la sfatul în care glasul îi era atât de puternic; dar, ca ostaş, a trebuit să mă supun celor cărora le aparţine dreptul de a comanda. Cea mai mică şovăire ar fi o pildă rea în tabăra creştină.
— Ai toată dreptatea, şi vina nu se cuvine să cadă asupră-ţi ci asupra celor cu care, atunci când bunul Dumnezeu se va milostivi să mă ridice din acest aşternut blestemat al durerilor şi zăcerii, nădăjduiesc să mă răfuiesc precum se cuvine. Dar ce mesaj ai dus?
— Socotesc, cu voia majestăţii voastre, că o astfel de întrebare ar trebui pusă acelora ce mi-au încredinţat sarcina, şi care ar putea să desluşească rostul misiunii mele. Numai atunci aş putea destăinui mesajul meu.
—  Fără taine cu mine, domnule scoţian, dacă ţii la liniştea dumitale – spuse, nervos, monarhul.
—  Liniştea mea, sire? Pe aceasta am zvârlit-o ca pe ceva de prisos din clipa când m-am legat de această sfântă expediţie, întrucât mă gândesc mai mult la fericirea veşnică decât la bietele mele mulţumiri pământeşti.
— Pe sfânta liturghie, eşti un viteaz! Ascultă, cavalere, îmi sunt dragi scoţienii: sunt viteji, deşi rămân încăpăţânaţi şi nesupuşi, şi-i cred de asemenea cinstiţi la suflet, deşi împrejurările politice i-au silit de multe ori să se prefacă. Ar trebui să mă bucur de oarecare recunoştinţă din partea lor, întrucât am făcut de bunăvoie ceea ce nu se putea smulge pe calea armelor, nici mie, nici înaintaşilor mei. Am clădit din nou cetăţile din Roxbourg şi Berwick, care fuseseră date Angliei ca zălog. I-am dat înapoi Scoţiei toate ţinuturile cuprinse între vechile ei hotare şi, în sfârşit, am renunţat la dreptul de omagiu ce se cuvenea coroanei Angliei, socotind că v-a fost impus pe nedrept. Am vrut să-mi fac prieteni liberi şi neatârnaţi, într-o ţară în care vechii regi ai Angliei nu căutaseră decât să-şi supună vasali răzvrătiţi şi pururi nemulţumiţi.
—  Aţi făcut toate astea, milord – rosti sir Kenneth înclinându-se – în urma unei cinstite înţelegeri cu suveranul nostru la Canterbury. Pentru aceasta, eu şi alţi scoţieni care preţuiesc mai mult decât mine, am venit să luptăm sub flamura majestăţii voastre, în loc să pustiim hotarele Angliei. Dacă numărul lor nu-i atât de mare, însemnează că mulţi au pierit.
— Deplin adevăr e în cele rostite; şi, ţinând seamă c-am făcut mult bine ţării domniei-tale, îţi cer, cavalere, să-ţi aminteşti că eu, ca mai-mare al ligii creştine, am dreptul să ştiu cele ce se întâmplă între aliaţii mei. Aşadar, dă-mi ceea ce mi se cuvine, mărturisindu-mi ceea ce trebuie să ştiu, şi sunt sigur că voi putea fi lămurit de domnia-ta mai bine decât de oricare altul.
— Sire, pentru că mi-o cereţi în felul acesta, vă voi mărturisi adevărul, întrucât sunt încredinţat că gândurile voastre de-a ajunge la ţinta sfintei noastre străduinţe sunt cinstite şi pornesc din adâncul inimii, lucru pentru care nu m-aş pune chezaş în ceea ce-i priveşte pe ceilalţi conducători ai sfintei ligi. Aflaţi, prin urmare, că am avut sarcina să propun, prin mijlocirea sihastrului din Engaddi, un om de o sfinţenie desăvârşită, cinstit şi preţuit de Saladdin însuşi...
— O prelungire a încetării focului, de bună seamă? strigă Richard, întrerupându-l aprins.
—  Nu, pe sfântul Andrew, sire, ci statornicirea unei păci temeinice şi retragerea oştirilor noastre din Palestina.
— Pe sfântul George! Chiar dacă nu i-am privit niciodată cu bunăvoinţă, nu i-aş fi crezut în stare să se înjosească până-ntr-atât. Spune-mi, sir Kenneth, cu ce fel de gânduri ai luat asupră-ţi o astfel de sarcină?
—  Am primit din toată inima s-o aduc la îndeplinire, sire, fiindcă, lipsiţi fiind de nobilul nostru comandant, sub a cărui singură îndrumare am fi putut nădăjdui că vom învinge şi cum nu vedeam pe nimeni care i-ar fi putut lua locul, am socotit că cel mai bun lucru într-o astfel de împrejurare, n-ar putea fi altul decât înlăturarea, pe orice cale, a unei înfrângeri.
— Şi în ce condiţii s-ar fi putut încheia o pace atât de glorioasă? întreabă Richard, stăpânindu-şi cu greu furia ce-i clocotea în piept.
— Condiţiile nu mi-au fost dezvăluite mie, sire; pergamentul pe care l-am lăsat în mâinile sihastrului era pecetluit.
— Şi cum ţi s-a părut acest sihastru? E un om tâmp, un smintit, un mişel sau un sfânt?
— În privinţa smintelii lui, sire, socotesc că se preface, voind printr-un astfel de mijloc să-şi atragă cinstirea păgânilor, întrucât aceştia îi cred pe nebuni fiinţe înzestrate cu harul dumnezeiesc; cel puţin, această nebunie pare să-1 stăpânească numai în anumite prilejuri, fără să-i tulbure mintea în orice împrejurare, aşa cum se întâmplă cu cei căzuţi pradă unei nebunii obişnuite.
—  E multă iscusinţă în acest răspuns – rosti monarhul, lăsându-se să cadă în aşternutul din care se ridicase un răstimp în capul oaselor. Şi ce crezi de pocăinţa lui?
— Pocăinţa mi s-a părut pornită din inimă; se chinuieşte, pesemne, din pricina remuşcărilor, pentru cine ştie ce cumplită nelegiuire săvârşită.
— Dar părerile lui în legătură cu împrejurările politice?
— Cred, sire, că nu mai nădăjduieşte în mântuirea Palestinei, după cum nu mai trage nădejde nici să se mântuiască pe sine, afară numai dacă nu se va întâmpla vreo minune, mai cu seamă de când braţul lui Richard al Angliei a încetat să mai lupte pentru dezrobirea ei.
— Prin urmare, vederile acestui sihastru sunt tot atât de josnice ca şi ale principilor nemernici care, uitând de îndatoririle cavalereşti şi de credinţa creştină, nu se arată hotărâţi decât atunci când e vorba să bată în retragere. Decât să pornească împotriva unei hoarde de sarazini, înţeleg mai bine să calce în picioare trupul unui aliat care e pe moarte.
— Iertaţi-mă sire, dacă-mi iau îngăduinţa să vă mărturisesc că o astfel de convorbire vă înrăutăţeşte şi mai mult boala, duşman mult mai primejdios pentru creştinătate decât toate ostile necredincioşilor.
Într-adevăr, obrazul lui Richard se învăpăiase şi mişcările îi erau din ce în ce mai mânioase: cu pumnul strâns, cu braţul ridicat şi cu ochii scânteietori, părea că suferă atât trupeşte cât şi sufleteşte, deşi susţinut de curaj, continua să vorbească, dispreţuind parcă ambele suferinţe.
— Oricât ai căuta să mă măguleşti, cavalere – reluă el – tot n-ai să-mi scapi. Se cuvine să-mi spui mai multe decât mi-ai spus până acum... Ai zărit-o pe soţia mea, regina, la Engaddi?
— Nu, după cât mi-aduc aminte, sire – răspunse sir Kenneth, tulburat peste măsură, deoarece îşi amintea de procesiunea care avusese loc la miezul nopţii în capela din peşteră.
— Te întreb – stărui cu şi mai multă asprime regele – dacă n-ai intrat în capela călugăriţelor carmelite din Engaddi, şi dacă n-ai zărit-o cumva pe Berengaria, regina Angliei, însoţită de doamnele de la curte care au întovărăşit-o în acest pelerinaj?
— Sire, voi spune adevărul ca în faţa altarului. Într-o capelă subterană, în care am fost călăuzit de sihastru, am întâlnit un cor de femei care venise să se închine în faţa unor moaşte de o neasemuită sfinţenie. Nu le-am zărit însă feţele şi nu le-am auzit murmurul glasurilor decât în imnurile pe care le cântau. N-aş putea să ştiu dacă regina Angliei se afla printre ele.
— Şi pe nici una dintre doamne n-ai recunoscut-o? (Sir Kenneth tăcu). Te întreb – repetă Richard ridicându-se într-un cot – ca pe un gentilom şi un cavaler – şi voi vedea în ce măsură eşti vrednic de aceste două ranguri; te întreb, zic, dacă n-ai recunoscut pe vreuna dintre doamnele care alcătuiau această procesiune cucernică?
— Sire – răspunse Kenneth, şovăind, cuprins de sfială -...am putut bănui...
— Şi eu de asemenea bănuiesc – adăugă regele, încruntându-şi sprinceana cu asprime. Dar, destul; oricât ai fi de leopard, cavalere, teme-te să nu cazi în gheara leului... Ascultă... Ca să te îndrăgosteşti de lună, însemnează că ţi s-a rătăcit mintea; dar ca să te caţări pe un turn înalt, cu nădejdea că vei ajunge la ea, e o nesocotinţă care te împinge la nimicire.
În clipa aceea se auzi un zgomot în încăperea alăturată şi regele, reluându-şi numaidecât aerul obişnuit, adăugă:
— De ajuns, cavalere. Pleacă. Du-te şi-1 caută pe de Vaux şi grăbeşte să mi-l trimiţi, însoţit de medicul arab. Voi pune la încercare, cu viaţa mea, cinstea sultanului. Dacă ar vrea să se lepede de credinţa lui neadevărată, l-aş ajuta cu spada mea să-i alunge de pe pământurile sale pe francezi şi pe austriaci, şi aş socoti că Palestina e mai bine cârmuită de dânsul decât de nişte regi, chiar pogorâţi de-a dreptul din cer.
Cavalerul Leopardului se retrase şi peste câtăva vreme, şambelanul vesti că o delegaţie a sfatului a sosit să vegheze asupra majestăţii sale regele Angliei.
—  Frumos din parte-le dacă-şi mai aduc aminte că trăiesc încă – răspunse el... Şi cine sunt aceşti vrednici oaspeţi?
— Marele magistru al Templierilor şi marchizul de Montserrat.
— Fratelui nostru, regelui Franţei, nu-i place să calce în odaia unui bolnav, mi se pare. Totuşi, dacă Filip ar fi fost bolnav, de mult m-ar fi zărit la căpătâiul patului său de suferinţă. Jocelyn, pune aşternutul în rânduială; e învălmăşit ca o mare învolburată: dă-mi şi oglinda aceea de oţel... Trece-mi peria prin păr şi prin barbă... Parcă aş avea mai curând coama unui leu decât părul unui creştin... Adu şi apă.
— Milord – rosti şambelanul tremurând – medicii spun că apa rece poate să fie primejdioasă.
— Să-i ia dracu' pe medici – răspunse monarhul. De vreme ce nu pot să mă pună pe picioare, crezi oare c-o să le îngădui să mă chinuiască?... Şi-acum, să poftească nobilii oaspeţi; n-au să zică, nădăjduiesc, că boala îl ţintuieşte în aşa hal la pat pe bietul Richard, încât să nu se mai îngrijească de curăţenie.
Vestitul mare-magistru al Templierilor era un om subţire şi deşirat, îmbătrânit parcă din pricina războaielor. Avea o privire domoală, dar pătrunzătoare, şi-o frunte, în încreţiturile căreia mii de intrigi întunecate îşi lăsaseră urmele. Era căpetenia acelor ciudaţi fraţi Templieri, pentru care ordinul lor monahal însemna totul, iar insul nimic, urmărind creşterea puterii ordinului chiar în paguba religiei pentru a cărei apărare se statornicise la început frăţia. Cavalerii Templieri erau învinuiţi de erezie şi de practicarea vrăjilor, deşi erau monahi creştini şi se bănuia c-ar fi încheiat o înţelegere tainică cu sultanul, cu toate că făcuseră legământ să ocrotească Sfântul Mormânt şi să lupte pentru eliberarea lui. Rostul ordinului în sine, ca şi al căpeteniei sale, marele magistru, erau taine, pe care oricine se cutremura la gândul c-ar putea să le afle. Omul învestit cu o funcţie atât de înaltă venise înveşmântat în sutana lungă, albă, pe care-o purta în împrejurările cele mai solemne, şi ţinea în mână un abacus, bagheta mistică, emblema demnităţii sale, a cărei formă bizară a dat loc la fel şi fel de presupuneri şi la cele mai ciudate interpretări, stârnind bănuiala că aceşti cavaleri creştini se asociaseră sub simbolurile cele mai spurcate ale păgânismului.
Konrad de Montserrat avea o înfăţişare mult mai plăcută decât aceea a întunecatului şi enigmaticului monah-soldat care îl însoţea. Era un bărbat chipeş, de vârstă mijlocie sau poate ceva mai trecut, cutezător în luptă, înţelept la sfat, sclipitor şi galant in lume; pe de altă parte, era însă învinovăţit de o mare nestatornicie, de-o ambiţie îngustă şi egoistă, care îl împingea să caute mărirea principatului cârmuit de el fără să-i pese de restabilirea regatului latin al Palestinei. Era bănuit de asemenea că urmărea satisfacerea intereselor proprii prin înţelegeri tainice cu Saladdin, în dauna Ligii Creştine.
Oaspeţii îl salutară pe rege, precum se cădea şi primiră răspunsul cuvenit. Marchizul de Montserrat începu să arate pricina pentru care veniseră. „Am fost trimişi – spuse el – de către regii şi principii care alcătuiesc sfatul cruciaţilor, ca să ne interesăm starea sănătăţii nobilului lor aliat, regele Richard al Angliei."
— Ştim cu ce ochi buni privesc principii însănătoşirea noastră – răspunse regele englez – şi nu ne îndoim c-au suferit îndeajuns timp de paisprezece zile cât au trebuit să-şi înfrâneze curiozitatea nemaiinteresându-se de starea noastră, de teamă, bineînţeles, ca nu cumva să ni se înrăutăţească boala văzând cu câtă grijă suntem înconjuraţi de ei.
Elogiul marchizului fiind stăvilit de acest răspuns, ceea ce-l făcu să se simtă cam încurcat, însoţitorul său, mult mai sobru, căută să continue el vorba. Cu un fel de gravitate tăioasă şi seacă, atât cât îi putea fi îngăduit în faţa unui astfel de om, spuse regelui că veneau din partea sfatului să-1 roage, în numele creştinătăţii, să nu lase îngrijirea sănătăţii sale pe mâna unui păgân aşa-zis trimis de sultan, până în clipa când sfatul nu va fi luat măsuri ca să se spulbere ori să se întărească bănuielile strâns legate în clipa aceea de rosturile acelui om.
— Mare-magistru al sfântului şi vajnicului ordin al Templului, şi domnia-ta, ilustre marchiz de Montserrat – răspunse Richard – dacă veţi avea bunăvoinţă să vă retrageţi în încăperea de alături, veţi vedea numaidecât în ce chip privim această puţin obişnuită bunăvoinţă venită din partea regeştilor şi auguştilor noştri fraţi.
Marchizul şi marele-magistru se retraseră îndată, şi nu trecură decât câteva minute de când se aflau în încăperea din faţa cortului şi vraciul arab se ivi, însoţit de baronul de Gilsland şi de sir Kenneth. Baronul rămase în urmă, poate ca să dea anumite porunci oamenilor de pază. Intrând în cort, vraciul arab făcu o plecăciune, după obiceiul oriental, în faţa marchizului şi a marelui-magistru, al căror rang se putea cunoaşte după îmbrăcăminte şi ţinută. Marele-magistru îi răspunse cu cel mai rece dispreţ: marchizul, cu acea curtoazie binecunoscută pe care o arăta totdeauna faţă de oamenii de orice stare şi din orice neam. Urmară câteva clipe de aşteptare, întrucât cavalerul scoţian nu cuteza să intre în certul regelui Richard înainte de sosirea lui de Vaux; în timpul acesta, marele-magistru îl întrebă cu asprime pe musulman:
— Necredinciosule, ai îndrăzni să-ţi practici meşteşugul asupra persoanei sacre a unui suveran din lagărul creştin?
— Soarele lui Allah – răspunse înţeleptul – străluceşte deasupra nazarineanului ca şi deasupra drept-credinciosului, şi slujitorul său nu se cade să facă deosebire între ei atunci când e chemat să aline suferinţa.
— Păgânule Hakim sau oricum s-ar numi un astfel de rob al întunecimilor – urmă marele-magistru – ştii tu oare c-ai să fii sfâşiat de patru cai nărăvaşi dacă regele Richard moare sub îngrijirea ta?
— Ar fi o aspră pedeapsă, pentru că eu nu mă slujesc decât de mijloace omeneşti şi sfârşitul stă scris în cartea vieţii.
— Ţine seamă, rogu-te, vrednic şi cucernic mare-magistru – interveni marchizul de Montserrat – ţine seamă că învăţatul acesta nu cunoaşte legea noastră creştină întărită de teama lui Dumnezeu. Află, deci, iscusite vraci, a cărui destoinicie n-o punem la îndoială, că cel mai bun lucru pe care l-ai avea de făcut ar fi să te înfăţişezi înaintea înaltului sfat al sfintei noastre cruciade, pentru ca înţelepţii şi pricepuţii noştri medici să-ţi pună întrebări în legătură cu mijloacele şi leacurile de care vrei să te foloseşti pentru vindecarea augustului bolnav; în acest chip vei scăpa de toate primejdiile ce te-ar putea ameninţa dacă vei avea îndrăzneala să iei asupră-ţi răspunderea unei fapte atât de grave.
— Luminaţi seniori – răspunse El Hakim – cred că v-am înţeles îndeajuns de bine. Ştiinţa îşi are însă jertfele ei, după cum meşteşugul vostru ostăşesc şi credinţa îşi au de multe ori mucenicii lor. Am primit poruncă de la stăpânitorul meu Saladdin-sultan, să-1 tămăduiesc pe acest rege nazarinean; şi cu binecuvântarea Profetului, am să mă supun acestei porunci. Dacă am să dau greş, voi purtaţi săbii înroşite în sângele credincioşilor şi eu îmi dăruiesc trupul săbiilor voastre. N-am să stau de vorbă însă cu cei netăiaţi împrejur asupra învăţăturilor prin care mi-am dobândit cunoştinţele, mulţumită Profetului, şi vă rog să nu-mi pricinuiţi nici un fel de întârziere.
—  Cine vorbeşte de întârziere? rosti baronul de Vaux. Am întârziat şi aşa prea mult... închinăciuni, marchize de Montserrat şi domniei-tale de asemenea, vajnic mare-magistru. Să am iertare, trebuie să intru numaidecât cu acest învăţat vraci la căpătâiul stăpânului meu.
— Seniore de Gilsland – rosti marchizul în normanda franceză sau „graiul gâştei”, cum i se zicea pe vremea aceea – află că am venit aici din partea sfatului monarhilor şi prinţilor cruciadei, pentru a nu lăsa pe un vraci oriental, păgân, să se joace cu o sănătate atât de preţioasă ca aceea a regelui Richard.
— Nobile marchiz – i-o reteză englezul – eu nu mă pricep să lungesc vorba şi nu-mi face plăcere să-i ascult pe alţii pălăvrăgind. De multe ori îmi cred mai mult ochilor decât urechilor. Sunt pe deplin încredinţat că păgânul acesta e în stare să lecuiască boala regelui Richard şi nu mă îndoiesc că nu va cruţa nimic pentru asta. N-avem timp de pierdut; dacă Mahomed – blestemul lui Dumnezeu să cadă asupră-i! – s-ar afla în pragul cortului cu aceleaşi gânduri bune ca şi acest Adonbec El Hakim, aş socoti o nelegiuire dacă l-aş face să aştepte o singură clipă... Aşa stând lucrurile, vă doresc noapte bună, domnii mei.
— Dar – zise Konrad de Montserrat – regele însuşi a spus că vom lua şi noi parte la încercările acestui vraci.
Baronul vorbi ceva în şoaptă cu şambelanul, poate ca să se încredinţeze dacă marchizul spunea adevărul, apoi răspunse:
— Seniori, dacă puteţi răspunde de răbdarea domniilor voastre, vă e îngăduit să intraţi odată cu noi; dar dacă îl veţi întrerupe din îndatoririle lui pe acest vraci învăţat prin vreo vorbă sau ameninţare, aflaţi că, fără nici o consideraţie faţă de rangul domniilor voastre, voi porunci să fiţi alungaţi din cortul regelui Richard; căci, o spun încă o dată, sunt atât de încredinţat de iscusinţa acestui om încât, dacă însuşi regele Richafd n-ar binevoi să-l primească, pe Sfânta Fecioară din Lanercost, socotesc că tot aş găsi o cale ca să-l înduplec să-i ia leacurile. Treci înainte, El Hakim.
Aceste din urmă cuvinte fură rostite în limba francă şi vraciul se supuse numaidecât. Marele-magistru privi încruntat pe bătrânul războinic, atât de puţin ceremonios; dar, schimbând o privire cu marchizul, îşi descreţi fruntea şi-şi luă o înfăţişare senină; amândoi îl urmară pe de Vaux şi pe arab în încăperea unde Richard îl aştepta, cu nerăbdarea cu care bolnavul pândeşte totdeauna sosirea medicului. Sir Kenneth, care nu fusese poftit nici să intre, nici să aştepte pe loc, se simţi dator, în împrejurările arătate, să-i urmeze pe înalţii oaspeţi, dar, dându-şi seama că nu era deopotrivă cu ei în putere şi rang, rămase deoparte în timpul scenei care urmează. În clipa când intrară, Richard strigă:
— Oh, oh! iată o frumoasă tovărăşie. Aţi venit să-l vedeţi pe Richard cum face o săritură în adâncul întunecimilor?... Nobili aliaţi, vă salut ca pe trimişii oştilor noastre creştine! Richard va fi iarăşi printre voi sub înfăţişarea lui de totdeauna, sau veţi duce în mormânt ceea ce va mai rămâne din el... De Vaux, fie că stăpânul tău va trăi sau va muri, către tine se îndreaptă recunoştinţa lui... Dar mai e cineva aici... Frigurile au început să-mi slăbească vederea... Ei cum, să fie vrednicul nostru scoţian, care vrea să urce la ceruri fără scară?... Să fie de asemenea binevenit... Haide, sir Hakim, la lucru, la lucru!
Vraciul, care ceruse desluşiri în legătură cu feluritele semne ale bolii regelui, îi pipăi pulsul îndelung, cu multă luare aminte, în timp ce toţi aşteptau tăcuţi, cu cea mai chinuitoare nerăbdare, înţeleptul umplu apoi o cupă cu apă căldicică, în care vârî aceeaşi punguţă de mătase pe care o scoase, ca şi întâia oară, din brâu. In clipa când i se păru că apa e îndeajuns de îmbibată cu leacuri, întinse regelui cupa, care îl opri, zicând:
—  Aşteaptă... mi-ai pipăit pulsul... lasă-mă să-mi apropii şi eu degetul de-al tău... deoarece şi eu, precum se cuvine, ca un bun cavaler, mă pricep întrucâtva la meşteşugul tău.
Arabul îşi lăsă mâna fără şovăire într-aceea a regelui, şi degetele lui lungi şi subţiri fură o clipă cuprinse, sau aproape îngropate în palma mare a lui Richard.
—  Pulsul îi e liniştit ca al unui copil – zise Richard; altfel clocoteşte sângele cuiva care a luat hotărârea să otrăvească un rege. De Vaux, fie că voi muri sau mă voi vindeca, vreau ca lui Hakim să nu i se întâmple nici un rău şi să vegheaţi asupră-i cu deosebită luare aminte... Prietene, cată să-i reaminteşti prietenului Saladdin de mine: dacă mor, nu înseamnă că-i va fi pusă la îndoială cinstea. Dacă trăiesc, voi şti să-1 răsplătesc aşa cum se cuvine între războinici.
Apoi, ridicându-se în capul oaselor şi luând cupa în mână, rosti către marchiz şi către marele-magistru:
— Ţineţi seama de cuvintele mele, iar suveranii, fraţii mei, să-mi cinstească amintirea golind o cupă de vin de Cipru... Pentru gloria nepieritoare a primului cruciat care va izbi cu suliţa sau cu spada în porţile Ierusalimului! Pentru ruşinea şi veşnica ocară a aceluia care va părăsi plugul pe coarnele căruia a pus mâna!
Închinând astfel, goli cupa până-n fund, apoi i-o întinse arabului şi căzu istovit înapoi, pe pernele pregătite înadins ca să-l primească. Atunci, vraciul, prin semne mute şi pline de înţeles, porunci ca toată lumea să părăsească cortul, în afară de baronul de Vaux, pe care nimic nu-l putea face să se retragă; şi cortul se goli.

CAPITOLUL X
Am să deschid acum ceaslovul tainic 
Şi spre a voastră – ştiu – nemulţumire 
Citi-voi despre o chestiune gravă 
Şi chiar primejdioasă.
Henric IV, partea I

Marchizul de Montserrat şi marele-magistru al Ordinului Templierilor se opriră în faţa cortului în care avusese loc această scenă şi dădură cu ochii de o foarte puternică gardă de arcaşi înşirată în cerc în juru-le, ca să-i îndepărteze pe cei ce-ar fi venit să tulbure somnul regelui. Ostaşii aveau înfăţişarea tăcută şi posomorâtă cu care îşi purtau de obicei armele la înmormântări; mergeau cu atâta băgare de seamă, încât nu se auzea nici măcar ciocnirea unei săbii de scut, deşi mulţi dintre cei ce înconjurau cortul erau îmbrăcaţi în armuri. Atunci când înalţii oaspeţi trecură printre rânduri, îşi plecară armele cu respect în faţa lor, păstrând însă aceeaşi muţenie.
— S-au schimbat la faţă câinii aceştia de insulari – rosti marele-magistru către Konrad, după ce se îndepărtară de gărzi. Ce larmă, ce jocuri zgomotoase erau până acum în faţa acestui cort. Toată gloata asta de ghiftuiţi n-avea altă treabă decât să se întreacă în aruncatul lăncii, în jocuri cu mingea, să se ia la trântă, să cânte în gura mare, să dea pe gât clondirele, ca şi cum ar fi ţopăit la cine ştie ce petrecere câmpenească, în jurul unui arminden şi nicidecum în jurul unei flamuri regeşti.
— Câinii sunt dobitoace credincioase – zise Konrad – şi regele, stăpânul lor, le-a cucerit inimile pentru că atunci când era în toane bune, nu şovăia să se ia cu ei la trântă, să răcnească şi să se desfete la petreceri.
— Face pe grozavul. N-ai văzut cum a căutat să ne înfrunte, în loc să se roage în clipa când a golit cupa fatală?
— Cupa aceasta ar putea să fie cea din urmă – zise marchizul
— Dacă Saladdin e un turc ca toţi turcii care au purtat vreodată turban şi şi-au întors faţa spre Mecca la chemările muezinului. Dar el se făleşte cu buna-credinţă, cu cinstea şi mărinimia lui, ca şi cum un câine ca dânsul ar putea să aibă virtuţile unui cavaler creştin. Se zice că i-a cerut lui Richard să-l primească în rândul cavalerilor.
— Pe sfântul Bernard, sir Konard, dacă cea mai mare onoare a creştinătăţii ar fi dăruită unui câine de turc care nu preţuieşte nici două parale, noi n-am mai avea altceva de făcut decât să ne zvârlim săbiile şi pintenii, rupându-ne hainele de pe noi şi frângându-ne lăncile în două.
—  Îl preţuieşti prea ieftin pe sultan – răspunse marchizul; mărturisesc totuşi că, cu toată înfăţişarea lui chipeşă, unul care-i seamănă a fost vândut în bazar pe patruzeci de pence.
Cei doi cruciaţi ajunseră aproape de locul în care-şi lăsaseră caii, nu departe de cortul regesc. Aceştia nechezau şi băteau din picior în mijlocul unui pâlc strălucitor de scutieri şi de paji, însărcinaţi să le poarte de grijă. După un răstimp de tăcere, Konrad îşi dădu cu părerea că oamenii şi caii să fie trimişi înainte, iar ei să se bucure de răcoarea înserării făcând drumul pe jos spre cartierul lor, prin liniile lagărului creştinilor. Marele-magistru încuviinţă; porniră înainte, ocolind pe cât se putea, ca şi cum ar fi înţeleşi, locurile în care se îngrămădeau corturile şi mergând pe larga pajişte ce se întindea între corturi şi întăriturile dinafară, ca să poată sta de vorbă nestânjeniţi şi să nu fie văzuţi decât de străjile pe lângă care treceau.
Vorbiră la început despre anumite măsuri de apărare şi despre mijloacele pe care le aveau la îndemână; dar această convorbire, ce părea să nu fie pe placul nici unuia dintre ei, în cele din urmă încetă de la sine şi tăcură, până când marchizul de Montserrat se opri deodată pe loc, ca un om care ar fi luat o hotărâre bruscă. Aţintindu-şi timp de câteva clipe privirea asupra chipului posomorât, neclintit, al marelui-magistru, spuse într-un târziu aceste cuvinte:
— Dacă senioria şi sanctitatea ta, reverende sir Giles Amaury, va binevoi, te-aş ruga, o dată cel puţin, s-arunci mohorâta mască pe care-o porţi şi să stai de vorbă deschis cu un prieten adevărat.
—  Sunt – răspunse templierul zâmbind în doi peri – măşti cu înfăţişare plină de voioşie, după cum sunt altele mohorâte, dar cele dintâi nu ascund trăsăturile obrazului mai puţin decât cele din urmă.
— Fie şi aşa – rosti marchizul ducându-şi mâna la bărbie şi făcând gestul celui ce-şi scoate masca; iată-mă astfel cum sunt. Şi-acum, ce crezi, din punctul de vedere al ordinului domniei-tale, de perspectivele acestei cruciade?
— Vrei mai degrabă să sfâşii vălul ce ascunde gândurile mele, în loc să mi le dezvălui pe-ale domniei-tale; totuşi, îţi voi răspunde printr-o parabolă pe care-am auzit-o din gura unui pustnic musulman în mijlocul deşertului... „Un plugar se ruga cerului pentru ploaie. Când în sfârşit a plouat, a început să cârtească zicând că e prea puţin. Ca să-l pedepsească pentru nerăbdarea lui, Allah îi împlini dorinţa, făcând să se reverse Eufratul peste peticul lui de pământ. Împreună cu toate avuţiile plugarului, pieri şi el odată cu împlinirea dorinţei sale.”
—  Iată o parabolă cu tâlc... De-ar fi vrut cerul ca oceanul să înghită trei sferturi din oştile acestor principi! Ce-ar fi rămas, ar fi slujit mai bine interesele seniorilor creştini din Palestina, biete rămăşiţe ale regatului latin. Lăsaţi astfel în voia soartei, ne-am fi încovoiat în faţa furtunii, sau, mai degrabă, cu oarecare ajutor în oşti şi bani, ar fi fost cu putinţă să-l silim pe Saladdin să ne recunoască puterea şi-am fi încheiat cu uşurinţă pacea făgăduindu-i protecţia noastră. Dar, după marea primejdie care l-a ameninţat pe sultan prin această cruciadă, nu mai puteam presupune că sarazinul, odată scăpat de ea, va mai îngădui vreunuia dintre noi să-şi menţină posesiunile sau principatele în Siria, sau că va mai tolera existenţa ordinelor războinice creştine care i-au făcut atâta sânge rău în vremea din urmă.
— Da, dar s-ar putea întâmpla ca aceşti cruciaţi neînduplecaţi să înfigă din nou crucea pe zidurile Sionului.
— Şi ce folos ar avea din asta ordinul Templierilor, sau Konrad de Montserrat?
— Ar trage foloase poate numai cel din urmă... Konrad de Montserrat ar putea ajunge Konrad, rege al Ierusalimului.
— Ar suna frumos, dar gol... Godefroy de Bouillon n-a făcut decât să-şi aleagă drept emblemă o coroană de spini... Onorate mare-magistru, trebuie să-ţi mărturisesc c-am prins gust pentru stăpânirile astea orientale: într-o monarhie nu trebuie să fie decât un rege şi supuşi. Asta a fost alcătuirea elementară, primitivă: o turmă şi-un păstor. Toată acea înlănţuire ierarhică feudală e artificială, complicată, şi prefer să păstrez cu mână de fier buzduganul marchizatului meu, cu care să fac ce vreau, decât să dobândesc sceptrul de monarh, ca să fiu silit a-l închina în faţa oricărui baron feudal, stăpânitor de pământuri sub egida Curţii cu juri a Ierusalimului. Un rege se cuvine să păşească nestingherit, mare-magistre, şi nu să se împiedice ici de-o groapă, colo de-o întăritură – ici de un privilegiu feudal, colo de un baron înveşmântat în zale şi cu spada în mână, gata să-şi apere ceea ce socoteşte că e dreptul lui. Într-un cuvânt, află că dacă Richard se însănătoşeşte şi dacă va avea un cuvânt de spus, drepturile lui Lusignan la tron vor fi preferate pretenţiilor mele.
—  De ajuns; m-ai convins într-adevăr de sinceritatea domniei-tale; desigur că mulţi gândesc la fel, dar puţini sunt acei care să poată mărturisi deschis ca un Konrad de Montserrat, că nu doresc restaurarea regatului Ierusalimului şi că ar prefera să se vadă stăpâni pe o parte din ruinele lui, asemenea sălbaticilor de pe ţărmurile oceanului care, văzând o corabie în primejdie de a se scufunda, nu încearcă nimic pentru salvarea ei, aşteptând mai degrabă ca naufragiul să le arunce prada la mal.
— Nu-mi vei da oare în vileag spovedania? întrebă Konrad, privindu-l sfredelitor, cu neîncredere. Fii sigur că limba mea nu-mi va primejdui capul nicicând şi că braţul meu va fi gata să-1 apere şi pe unul şi pe celălalt: învinuieşte-mă, dacă vrei – sunt gata să-l înfrunt pe cel mai bun templier care a mânuit vreodată o lance.
—  Nu te pripi; orice s-ar întâmpla, pe sfântul templu pe care ordinul meu a jurat să-l apere, îţi voi păstra taina ca un bun camarad.
— Care templu? întrebă marchizul, a cărui pornire spre sarcasm îl făcea deseori să treacă peste buna-cuviinţă şi discreţie; ai jurat oare pe acela de pe muntele Sionului, ridicat de regele Solomon, sau pe templul simbolic şi ocult despre care se vorbeşte în adunările din catacombele noastre, ca de un element menit să sporească prestigiul neînfricatului şi venerabilului ordin al domniei-tale?
Templierul îi aruncă o privire ucigătoare, dar îi răspunse stăpânit:
—  Pe orice templu aş jura, fii încredinţat, seniore marchiz, că-mi voi ţine cu sfinţenie jurământul. Aş vrea să ştiu pe ce ar trebui să juri domnia-ta ca să-ţi ţii jurământul?
— Eu voi jura – răspunse Konrad râzând – pe coroana mea de marchiz, pe care nădăjduiesc s-o schimb cu altceva mai bun, înainte de a se sfârşi războiul. Nu prea mă încălzeşte această coroană subţirică; o coroană de duce ar fi un mijloc mai bun de apărare împotriva intemperiilor, iar o coroană de rege mi s-ar părea şi mai de dorit, fiindcă e căptuşită cu hermină şi cu catifea... Pe scurt, noi amândoi avem interese comune; căci să nu crezi, mare-magistre, că dacă aceşti principi coalizaţi ar cuceri Ierusalimul şi l-ar întrona ca rege pe unul dintr-ai lor, ţi-ar lăsa ordinul în pace, sau că nu s-ar atinge de marchizatul meu. Nu, pe Sfânta Fecioară, într-o astfel de eventualitate, falnicii cavaleri ai Sfântului Ioan şi-ar relua îndeletnicirile iniţiale, îngrijind de răniţi prin spitale, iar domniile-voastre, prea puternici şi veneraţi cavaleri ai Templului, v-aţi apuca din nou de meşteşugul armelor, aţi dormi câte trei pe-o rogojină şi-aţi călări câte doi pe un cal, obicei ruşinos din alte vremuri, pe care-l evocă şi azi pecetiile domniilor-voastre.
—  Poziţia, privilegiile şi avuţiile ordinului nostru vor împiedica această înjosire cu care ne ameninţaţi – răspunse semeţ cavalerul.
— Tocmai acestea sunt slăbiciunile domniilor-voastre – stărui Konrad; o ştii ca şi mine, reverende mare-magistru, că dacă liga prinţilor ar învinge în Palestina, cea dintâi acţiune politică a ei ar fi îngenuncherea ordinului domniilor-voastre, ceea ce s-ar fi întâmplat de mult dacă n-aţi fi fost sprijiniţi de sanctitatea sa papa şi dacă n-ar fi fost nevoie de vitejia domniilor-voastre pentru cucerirea Ţării Sfinte. Îndată ce ar dobândi o izbândă deplină, aţi fi daţi la o parte ca o lance sfărâmată care e aruncată cât colo.
— Poate să fie adevărat ceea ce spui – răspunse templierul cu un zâmbet mohorât; dar oare ce perspective am avea dacă liga şi-ar retrage oştile şi ar lăsa Palestina în puterea lui Saladdin?
— Cele mai frumoase, cele mai sigure; fără îndoială că sultanul ar fi gata să dăruiască ţinuturi întinse numai ca să poată păstra sub ordinul lui o oaste francă atât de bine disciplinată. În Egipt şi în Persia, o întărire de acest fel, adăugată la călărimea lui uşoară, ar hotărî soarta luptelor în favoarea lui, chiar dacă norocul i-ar sta împotrivă. Această stare de lucruri n-ar dăinui decât un timp anumit, poate atât cât ar trăi acest vrednic sultan... Dar în Orient, imperiile răsar ca ciupercile... Gândeşte-te, dacă ar muri, ce ne-am face noi, cei veniţi din Europa, cu spiritul nostru îndrăzneţ, aventuros, nestânjeniţi de aceşti monarhi a căror măreţie ne ţine astăzi în umbră, şi care, dac-ar mai rămâne aici şi ar izbândi în această expediţie, ne-ar arunca bucuroşi în înjosire şi umilinţă?
— Ai toată dreptatea, seniore marchiz, şi cuvintele domniei-tale găsesc ecou în sufletul meu. Totuşi, se cuvine să fim prevăzători. Filip al Franţei e, pe cât de isteţ, pe atât de viteaz.
—  Aşa e; dar, tocmai din această pricină va renunţa lesne la expediţia asta în care s-a avântat într-o clipă de entuziasm sau, poate, împins de nobilii lui, fără a se gândi prea bine. Pizmuindu-l pe regele Richard, duşmanul lui firesc, visul său e să se întoarcă în Franţa pentru a-şi aduce la îndeplinire planurile ambiţioase al căror teatru de operaţiuni e mai apropiat de Paris decât de Ierusalim. Va invoca cel dintâi pretext plauzibil pentru a pleca, dându-şi seama că-şi iroseşte aici forţele regatului.
— Dar ducele Austriei?
— Oh, cât despre duce, înfumurarea şi prostia lui îl vor călăuzi tot acolo unde va ajunge Filip prin dibăcie şi înţelepciune. Se socoteşte, Domnul cu el, nedreptăţit, fiindcă toate gurile, până şi cele ale trubadurilor lui, ridică osanalele regelui Richard; fiindcă se teme de el şi îl urăşte, abia aşteaptă să i se întâmple ceva, întocmai ca dulăii care, atunci când căpetenia haitei cade sub gheara lupului, sunt gata mai degrabă să-1 sfâşie pe la spate decât să-i sară într-ajutor. Ţi-am spus toate acestea numai pentru a-ţi arăta cât de mult doresc ca această ligă să fie destrămată şi ţara scăpată de toţi monarhii şi de toate oştile lor! De altfel, ştii foarte bine, ai văzut cu ochii domniei-tale ce nerăbdători sunt toţi aceşti principi influenţi şi puternici să înceapă tratative cu sultanul.
— E adevărat, ar trebui să fii orb ca să nu bagi de seamă acest lucru, mai cu osebire în urma celor discutate la ultimele lor întâlniri. Dar mai ridică-ţi încă puţin masca şi spune-mi ce te-a făcut să-l propui în adunare pe acel englez din miazănoapte, pe acel scoţian, pe acel cavaler al Leopardului, ca emisar al condiţiunilor tratatului?
— Am făcut acest lucru din motive politice – răspunse italianul; calitatea lui de cetăţean al Marii Britanii era îndestulătoare ca să răspundă cerinţelor lui Saladdin, care voia să-i fie trimis un războinic din oştile regelui Richard. Pe de altă parte, fiind scoţian şi având anumite nemulţumiri personale pe care le bănuiesc, am socotit că atunci când se va întoarce, n-ar putea să se apropie de patul de suferinţă al lui Richard, în preajma căruia de altfel nu avea acces.
—  Oh, ce iscusit vicleşug politic! Crede-mă, mrejele acestea italiene n-au să-l învăluie niciodată pe Samsonul nostru insular. Pentru asta ar fi nevoie de mreje mult mai straşnice. Emisarul pe care l-aţi ales cu atâta grijă ne-a adus un vraci care îl va vindeca pe englezul acesta cu inimă de leu şi cu grumaz de taur, dându-i astfel putinţa de a continua lupta şi, de îndată ce va fi în stare să sară din nou în şa, care dintre principi va mai îndrăzni să dea înapoi? Îl vor urma, cel puţin de ruşine, cu toate că ar dori mai bine să pornească la luptă sub flamura lui Satan.
— Fii liniştit! Mai înainte ca acest vraci, dacă o fi cumva ajutat în meşteşugul lui de vreun dar miraculos, să-l tămăduiască pe Richard, s-ar putea să stârnim o ruptură între regele Franţei, sau măcar al Austriei şi aliaţii englezi; o astfel de discordie ar fi ireparabilă. Prin urmare, Richard, odată însănătoşit, va lua comanda doar a englezilor, dar nu-i va mai fi cu putinţă să pornească în fruntea întregii cruciade.
— Eşti un arcaş îndemânatic, Konrad; dar arcul tău nu-i atât de bine întins încât săgeata să-şi poată atinge ţinta...
Se opri scurt, îşi roti privirea bănuitoare în juru-i, ca să se încredinţeze că nu-l aude nimeni, apoi luând mâna marchizului, i-o strânse cu putere, îl privi ţintă în ochi şi-i spuse în şoaptă:
— Când Richard se va însănătoşi, zici? Konrad, dar nu trebuie să se mai însănătoşească niciodată!
— Cum! strigă marchizul tresărind – vorbeşti despre Richard al Angliei, despre Inimă-de-Leu, stâlpul creştinătăţii?
Obrajii îi păliră şi genunchii începură să-i tremure. Templierul îl privi cu chipul lui aspru, rânjind dispreţuitor.
—  Ştii cu cine semeni în clipa aceasta, Konrad? Nu cu îndrăzneţul şi înţeleptul om politic, marchizul de Montserrat, acel care ar vrea să conducă liga principilor şi să hotărască soarta imperiilor, ci cu un ucenic în ale vrăjitoriei, care, dând peste cartea de vrăji a stăpânului său, a invocat diavolul fără voie şi a încremenit când acesta şi-a făcut apariţia.
— Recunosc – răspunse Konrad, căutând să-şi stăpânească neliniştea – că, în lipsa unui mijloc mai sigur, acela de care vorbeşti te poate duce de-a dreptul la ţintă; dar, Sfântă Fecioară! ne va urî întreaga Europă. Toţi ne vor blestema, de la papă şi până la cel din urmă dintre cerşetorii culcaţi la uşa bisericii, care, plin de lepră şi în zdrenţe, ajuns pe cea din urmă treaptă a mizeriei omeneşti, va binecuvânta cerul că nu e nici Giles Amaury, nici Konrad de Montserrat.
— Dacă iei lucrurile astfel – rosti marele-magistru cu aceeaşi linişte pe care o păstrase de-a lungul întregii discuţii – să presupunem că nu s-a întâmplat nimic, că n-am stat de vorbă decât în vis, că ne-am trzit şi că nălucirea a pierit.
— N-o să poată pieri niciodată.
— Nălucirile despre cununi ducale şi coroane regeşti, într-adevăr că nu se şterg uşor din minte.
— Ei bine, să vedem dacă voi putea să învrăjbesc Anglia cu Austria.
Se despărţiră. Konrad rămase nemişcat pe locul unde-şi luaseră bun rămas, cu ochii aţintiţi asupra mantiei albe, fâlfâitoare, a templierului care se pierdea încetul cu încetul în întunericul din ce în ce mai negru al nopţii răsăritene. Mândru şi ambiţios, făcându-şi prea puţine scrupule când era vorba de ţelurile lui politice, marchizul de Montserrat nu era totuşi un om crud din fire. Era mai degrabă un epicurian, un om dornic de plăceri, şi ca toţi cei cu acest temperament, era potrivnic – poate din motive egoiste – provocării oricăror suferinţe, săvârşirii oricăror cruzimi. De asemenea avea un fel de respect faţă de reputaţia sa, care ţinea loc în spiritul lui celor mai alese principii. Aşa cum stătea cu ochii aţintiţi spre locul în care pierise ultima fâlfâire albă a mantiei templierului, Konrad îşi spuse: „Da, într-adevăr am invocat diavolul. Cine ar fi crezut că acest mare-magistru, atât de sobru şi ascetic, a cărui întreagă fericire şi nefericire părea una cu aceea a ordinul său, ar fi gata să facă mai mult pentru propria lui propăşire chiar decât mine, care nu lucrez decât pentru interesele mele personale. Scopul meu era într-adevăr să pun capăt acestei expediţii nesăbuite, dar n-aş fi cutezat niciodată să mă gândesc la mijlocul pe care l-a sugerat acest monah – totuşi mijlocul cel mai sigur – poate chiar cel mai sănătos.” Cam acestea erau gândurile marchizului... când deodată fu smuls din monologul său lăuntric de un glas care strigă, la oarecare depărtare, cu tonul solemn al unui herald: „Aminteşte-ţi de Sfântul Mormânt!” Aceste cuvinte fură repetate din post în post, întrucât santinelele erau obligate să le rostească din vreme în vreme, pentru ca oastea cruciaţilor să aibă mereu vie în minte ţelul care îi îndemnase să pună mâna pe arme. Dar deşi Konrad era obişnuit cu această parolă, pe care în orice altă împrejurare n-ar fi luat-o în seamă, cuvintele ei se potriveau atât de bine cu şirul gândurilor lui, încât în clipa aceea i se păru că glasul pogorâse din cer şi îl îndemna să vegheze împotriva nelegiuirii care-i mocnea în adâncul inimii. Îşi roti privirea împrejur cu nelinişte, ca şi patriarhul din parabolă – deşi în împrejurări cu totul deosebite – aşteptând parcă ivirea unui cerb dintr-un tufiş, sau oricare altă vietate care ar fi putut fi jertfită în locul aceluia dăruit de templier, nu dumnezeirii, ci Moloch-ului zămislit de ambiţiile lor. Deodată zări flamura Angliei fluturând uşor în vântul înserării. Străjuia pe un dâmb aflat în mijlocul lagărului, care fusese ridicat cândva drept loc de odihnă veşnică pentru vreo căpetenie iudaică. Numele dâmbului fusese dat uitării şi cruciaţii îl botezaseră: dâmbul Sfântului George, pentru că pe el flutura stindardul Angliei, ca un simbol al supremaţiei, al dominaţiei acesteia, asupra celorlalte steaguri ale seniorilor sau chiar ale altor regi, care fluturau jos pe pajişte. O singură privire poate să stârnească felurite gânduri în frământarea unei minţi agere cum era aceea a lui Konrad. O singură privire îndreptată spre stindard păru să împrăştie nehotărârea în care îl adâncise îngândurarea. Se îndreptă spre cortul său, cu pasul apăsat al omului care a statornicii un plan pe care este hotărât să-l aducă la îndeplinire. Aici concedie suita aproape regească ce-l înconjura şi, lungindu-se pe pat, îşi zise că înainte de a se vădi necesitatea măsurilor extreme, trebuiau încercate neapărat mijloace mai blânde. „Mâine – îşi spuse el – la ospăţul arhiducelui de Austria, vom vedea ce e de făcut, mai înainte de-a urma sinistrele sfaturi ale templierului.”

CAPITOLUL XI
Un lucru sigur e în ţara noastră: 
Dacă originea, averea, vitejia, 
Întâietate dau celui ce le posedă, 
Invidia ce urmăreşte toate-acestea
Ca un dulău adulmecând pe urme,
Le va ajunge una câte una 
Şi le va doborî.
Sir David Lindsay

Datorită legăturilor de rudenie cu împăratul Henric-cel-Crud, Leopold de Austria era cel dintâi stăpânitor al frumoasei provincii care îi adusese titlul de arhiduce al imperiului germanic, drmuind astfel pitoreştile ţinuturi străbătute de cursul Dunării. Renumele său a rămas pătat în istorie din pricina unui singur act violent şi perfid, urmare tocmai a acestor negocieri din Ţara Sfintă. Totuşi, actul ruşinos de a-l fi oprit pe Richard din drum, reţinându-l ca ostatic atunci când acesta se întorcea prin ţinutul lui, deghizat şi fără suită, nu era caracteristic pentru firea obişnuită a acestui prinţ; Leopold a fost mai curând un om slab şi vanitos decât ambiţios şi tiran. Înfăţişarea lui exprima posibilităţile sale spirituale. Era înalt, vânjos, bine făcut, cu un obraz în care albul şi roşul contrastau puternic, şi avea părul lung, bălai, fluturând în plete, în mişcările lui era însă o anumită stângăcie care părea să arate că trupul acela voinic nu era însufleţit de o energie îndestulătoare pentru atâta masă de carne; de asemenea, bogata îmbrăcăminte pe care o purta, nu părea să fi fost făcută pe măsura lui. Ca prinţ, părea prea puţin obişnuit cu propriul lui rang şi, neştiind în ce chip să se facă respectat atunci când împrejurările o cereau, socotea că trebuie să uzeze de expresii sau chiar de acte de o violenţă nestăpânită, ca să obţină câştig de cauză într-o controversă pe care ar fi putut-o dezlega foarte lesne dintru început prin puţină prezenţă de spirit. Aceste lipsuri săreau în ochi nu numai străinilor, dar însuşi arhiducele îşi dădea seama uneori cu strângere de inimă, că nu prea era el persoana potrivită să deţină înaltul rang care i se conferise; la aceasta se adăuga bănuiala puternică şi adesea îndeptăţită, că şi ceilalţi îl preţuiau la adevărata lui valoare. În clipa când se hotărâse să ia parte la cruciadă, urmat de o suită princiară, Leopold râvnea prietenia regelui Richard; şi ca să şi-o apropie, făcuse asemenea servicii pe care regele Angliei, din politeţe, nu s-ar fi putut să nu le primească şi să nu le răspundă. Dar, cu toate că arhiducele nu era lipsit de bărbăţie, părea atât de departe de însufleţirea cu care Inimă-de-Leu se zvârlea întodeauna în braţele primejdiei, ca un îndrăgostit în îmbrăţişarea iubitei, încât regele îl privi curând cu o oarecare rezervă. De altfel, Richard, coborâtor din rasa normandă pentru care cumpătarea era în mare cinste, simţea o repulsie faţă de înclinarea germanului pentru plăcerile mesei, şi mai cu seamă faţă de neînfrânarea acestuia la băutură. Toate acestea, şi alte pricini personale, îl făcură pe regele Angliei să simtă în scurtă vreme pentru prinţul german un dispreţ pe care nu-şi mai dădu osteneala să-1 ascundă; această pornire nu-i scăpă bănuitorului Leopold, care la rându-i îl răsplăti c-o ură de moarte. Vrajba dintre ei era întreţinută de uneltirile ascunse ale lui Filip al Franţei, unul dintre cei mai abili monarhi ai vremii aceleia, care, temându-se de firea mândră şi autoritară a lui Richard, socotit de el rivalul său firesc, şi, mai ales, simţindu-se ofensat de aerul dominator pe care acesta, deşi vasal Franţei, datorită domeniilor sale de pe continent, şi-l lua faţă de seniorul său, făcea tot ce-i stătea în putinţă să-şi întărească tabăra sa şi s-o slăbească pe aceea a lui Richard. În acest scop căuta să-i unească pe principii cruciaţi de rang inferior, spre a se împotrivi la ceea ce numea el... „autoritatea uzurpatoare” a regelui Angliei.
Aceasta era starea de spirit a arhiducelui de Austria atunci când Konrad de Montserrat luă hotărârea de a trage foloase din ura acestuia faţă de. Richard, nădăjduind să destrame sau cel puţin să clatine liga cruciaţilor. Alese clipa întrevederii în preajma amiezii, pretextând că vrea să-l trateze pe arhiduce cu câteva varietăţi din vestitul vin de Cipru pe care îl primise de curând, voind la rându-i să-l compare cu vinurile ungureşti sau cu cele de Rin. În schimbul acestei curtenitoare atenţii, fu invitat fireşte la ospăţul arhiducelui, şi acesta nu cruţă nimic pentru ca ospăţul să pară vrednic de un monarh. Totuşi, gusturile delicate ale italianului socotiră mai degrabă o risipă grosolană decât eleganţă sau strălucire mulţimea bucatelor îngrămădite pe masă. Germanii posedau încă pornirile războinice ale strămoşilor lor care învinseseră imperiul roman şi păstraseră încă o mare parte din asprimea moravurilor barbare. Practicile şi principiile cavalerismului nu ajunseseră la aceeaşi treaptă de rafinament ca la francezi şi englezi şi nici prescripţiile şi regulile societăţii nu erau respectate în măsura care exprimau în Anglia şi în Franţa culmea civilizaţiei. Luând loc la masa ducelui Austriei, Konrad fu în acelaşi timp uimit şi amuzat de strigătele teutone ce-l asurzeau, şi care nu cadrau cu ceremonialul unui ospăţ regesc. Îmbrăcămintea seniorilor austrieci nu i se păru mai puţin bizară. Mulţi dintre ei purtau încă bărbi lungi şi aproape toţi erau îmbrăcaţi cu dolmane scurte în felurite culori, strânse pe trup, încărcate de cusături şi de brandenburguri, într-un chip neobişnuit în Europa apuseană. În cuprinsul cortului servea un mare număr de slujitori tineri şi bătrâni. Aceştia se amestecau din când în când în conversaţie şi primeau din partea stăpânilor resturi de mâncare, pe care le înghiţeau cu lăcomie în spatele oaspeţilor. Se afla de asemenea un număr neobişnuit de bufoni, de pitici şi de cântăreţi, toţi zgomotoşi şi lipsiţi de bun-simţ. Cum puteau să bea în voie din vinul care curgea în valuri, zvăpăierea lor neobrăzată atinsese culmea.
Totuşi, în larma necurmată care s-ar fi potrivit mai bine unei locande germane dintr-o zi de târg, decât în cortul unui principe suveran, arhiducele era servit cu o riguroasă etichetă, care dovedea cât era de grijuliu să-şi facă respectate apanajele pe care i le conferea rangul său. Nu era servit decât în genunchi şi de către paj de sânge nobil. Mânca dintr-un talger de argint şi bea Tokai sau vinuri de Rin dintr-o cupă de aur. Mantia sa ducală era bogat împodobită cu hermină; cununa preţuia cât o coroană regească iar picioarele, în pantofi de catifea, a căror lungime, cu vârfuri cu tot, putea să fie de vreo două şchioape, se odihneau pe un taburet de argint masiv. Dar, un lucru care-i oglindea şi mai bine caracterul era faptul că deşi ţinea să se arate politicos faţă de marchizul de Montserrat pe care din curtoazie îl aşezase la dreapta sa, atenţia lui era îndreptată mai mult spre spruch-sprecher, aşa-numitul tâlcuitor, care stătea neclintit lângă umărul drept al ducelui. Acesi personaj era înveşmântat într-o mantie bogată pusă deasupra unu surtuc de catifea; pe surtuc erau cusuţi feluriţi bani de aur şi de argint, în amintirea mărinimoşilor principi care i-i dăruiseră. Ţinea în mâini un mic toiag, pe al cărui capăt erau, de asemenea, bătute tot felul de monede, şi ori de câte ori era pe cale să rostescă un lucru pe care-l socotea vrednic să fie auzit, rotea toiagul spre a atrage atenţia asupra sa. Ipochimenul acesta îndeplinea în casa ducelui de Austria o slujbă care reprezenta ceva între sfetnic şi rapsod; era, pe rând, bard, poet şi orator, şi toţi acei care voiau să intre pe sub pielea ducelui, trebuiau să se pună bine mai întâi cu acest spruch-sprecher. De teamă ca înţelepciunea acestui slujitor să nu ajungă obositoare până la urmă, lângă umărul stâng al ducelui stătea un hoff-narr, un bufon de curte, numit Ionas Schwanker, care făcea aproape tot atâta termă cu zurgălăii din scufa sa de măscărici şi cu marota pe care-o ţinea în mână, cât şi oratorul său tâlcuitorul, care îşi tot învârtea toiagul încărcat cu inele şi cu bani de argint.
Cele două făpturi se întreceau care mai de care în înţelepciuni şi în giumbuşlucuri, în timp ce stăpânul lor, râzând sau aplaudând, iscodea cu grijă fizionomia nobilului oaspe, ca să vadă ce impresie făcea asupra unui cavaler atât de desăvârşit desfăşurarea elocinţei şi a glumelor austriece. Ar fi fost greu să se spună care din doi – înţeleptul sau nebunul – avea mai multă trecere pe lângă meseni, sau care era mai mult pe placul stăpânului; străduinţele amândurora erau însă foarte mult gustate. Uneori se luau la întrecere în elocinţă, şi atunci îşi vânturau zurgălăii cu o furie alarmantă; îndeobşte însă, păreau că se înţeleg atât de bine şi că sunt atât de mult obişnuiţi să-şi susţină reciproc rangul, încât posomorâtul spruch-sprecher binevoia de multe ori să însoţească glumele bufonului de o explicaţie, pentru a le face pe înţelesul auditoriului, astfel că înţelepciunile lui deveneau un soi de comentar al nebuniilor bufonului. Alteori, iarăşi, drept mulţumire, şugubăţul hoff-narr încheia printr-o lămurire hazlie cuvântarea plictisitoare a gravului orator.
Oricare ar fi fost părerea lui, Konrad se străduia ca fizionomia sa să nu dezvăluie decât cea mai deplină mulţumire, râzând şi aplaudând tot atât de însufleţit ca şi arhiducele prostiile încrezute ale spruch-sprecher-ului şi spiritele stupide ale bufonului. De fapt însă, pândea cu luare aminte, sperând ca unul sau celălalt să facă vreo aluzie favorabilă planurilor care-l preocupau. Nu aşteptă mult, căci numele regelui Angliei fu pus pe tapet de bufon, care se obişnuise să vadă în porecla Dick-Mătură, dată lui Richard Plantagenetul, un inepuizabil subiect de glume, totdeuna primite cu hohote de râs. În timpul acesta, înţeleptul se socoti dator să tacă; dar, la o întrebare a lui Konrad, adăugă că genista sau planta din care se fac mături simboliza umilinţa şi n-ar fi fost rău dacă acei ce purtau această poreclă şi-ar fi amintit asemenea lucru. Aluzia la ilustrul blazon al casei Plantagenet era tălmăcită astfel îndeajuns de limpede şi Ionas Schwanker observă că acei care se umiliseră de-a lungul veacurilor îşi luau acum revanşa.
— Cinste celui căruia i se cuvine cinste! răspunse marchizul de Montserrat. Toţi am străbătut lunga cale până aici, am luptat –  cred deci că şi alţi principi ar fi în drept să se bucure de faima pe care şi-a însuşit-o Richard al Angliei şi pe care i-o ridică în slăvi trubadurii şi minnesengerii care preamăresc cu înţelepciune faptele oamenilor. Aici nu se găseşte oare nimeni care să înalţe un cântec de laudă în cinstea arhiducelui Austriei, nobila gazdă?
Trei cântareţi se apropiară repede, cu harpele în mână, gata să-şi înceapă cântările. Spruch-sprecher-ul, care era un fel de maestru de ceremonii, porunci însă să cânte numai unul dintre ei, rapsodul preferat, care începu în limba germană următoarele strofe ce ar putea fi tălmăcite astfel:
Când legiunile crucii roşii se-adună, 
Cine-i călăreţul care stă în frunte? 
Cel mai luminat cap, cel mai generos suflet, 
Cavaler înaripat, falnic ca un munte.
Aici spruch-sprecher-ul îşi vântură toiagul şi întrerupându-l pe bard, lămuri pe ascultători asupra celor ce nu înţeleseseră din descrierea făcută, anume că regeasca lor gazdă era călăreţul pe care-l proslăvea cântecul. Când izbucni aclamaţia: Hoch lebe der Herzog Leopold! un pocal plin făcu înconjurul mesei.
Nu-ntrebaţi pe austrieci de ce flamura lor 
Se-nalţă mai sus decât toate, 
Şi nici pe vultur de ce în al lui zbor 
Până la cer s-ajungă poate.
— Vulturul – rosti posomorâtul tălmaci al gândurilor – e semnul nobilului nostru arhiduce... şi vulturul e vietatea care se apropie mai mult ca oricare alta de soare.
—  Şi totuşi, leul a căutat să-1 întreacă pe vultur – rosti nepăsător Konrad.
Arhiducele se înroşi şi îşi aţinti privirea asupra oaspetelui; după un răstimp de îngândurare, spruch-sprecher-ul răspunse:
— Seniorul marchiz e rugat să mă ierte; un leu nu poate să-l întreacă pe vultur, întrucât e ştiut că leul n-are aripi.
— În afară de leul din San-Marc – adăugă bufonul.
— Acela e pe stema veneţiană – zise ducele; dar nu încape îndoială că lighioana aceea, jumătate nobilă, jumătate negustorească, nu poate să se asemuie cu vulturul nostru.
—  Eu n-am vorbit despre leul veneţian – preciză marchizul de Montserrat – ci despre cei trei lei de pe stema Angliei... Se zice că pe vremuri au fost leoparzi, dar acum sunt lei sadea şi vor să aibă întâietate asupra tuturor celorlalte dobitoace, păsări şi peşti. Vai de acela care ar îndrăzni să se împotrivească.
— Vorbeşti serios, seniore? întrebă austriacul pe care începuse să-l înfierbânte vinul. Crezi că Richard al Angliei nutreşte gândul să-şi impună întâietatea asupra principilor suverani, care de bunăvoie au plecat cu el în această cruciadă?
— Eu nu vorbesc decât despre ceea ce văd şi alţii. Flamura lui flutură singură în mijlocul lagărului, ca şi cum ar fi rege şi generalisim al tuturor oştilor creştine.
—  Poţi îndura ocara asta cu atâta nepăsare încât să vorbeşti despre ea aşa de liniştit?
— Vai, seniore, poate oare sărmanul marchiz de Montserrat să se împotrivească umilinţei căreia i se supun prinţi puternici ca Filip al Franţei şi Leopold al Austriei? Pentru mine nu-i o ruşine să îndur ocara pe care monarhi atât de puternici o îndură fără să crâcnească.
Leopold încleştă pumnul şi izbi năprasnic în masă.
—  Am vorbit cu Filip – strigă Leopold – i-am spus de mai multe ori că e de datoria noastră să-i ocrotim pe prinţii mai mici împotriva tiraniei acestui insular. Mi-a răspuns însă totdeauna in-vocând legăturile de la suzeran la vasal dintre ei şi spunând că n-ar fi diplomatic din partea lui să provoace o ruptură în astfel de clipe.
— Toată lumea ştie că Filip e un om înţelept – răspunse Konrad – şi supunerea lui va fi socotită de toţi drept diplomaţie... în ce te priveşte, seniore, îţi poţi da seama şi singur ce ai de făcut; nu mă îndoiesc însă că senioria-ta ai pricini îndeajuns de puternice care te silesc să te supui stăpânirii engleze...
— Eu, să mă supun! răspunse mânios Leopold. Eu, arhiducele Austriei, unul dintre cei mai de seamă stâlpi ai Sfântului Imperiu Roman? Eu, să mă supun regelui unei jumătăţi de insulă – nepotului unui biet bastard normand? Nu, pe lumina cerului! Lagărul nostru şi toată creştinătatea vor vedea că sunt în stare să-mi fac dreptate, că nu înţeleg să dau o palmă de pământ acestui câine blestemat! Drepţi, vasali şi supuşi! Drepţi! După mine! Vom merge, fără a pierde o singură clipă, să împlântăm vulturul austriac undeva mult mai sus decât s-a înălţat vreodată stindardul unui rege sau al unui cezar.
Rostind aceste cuvinte se ridică vijelios şi, urmat de uralele zgomotoase ale oaspeţilor, ieşi din cort şi smulse flamura ce flutura în dreptul intrării.
— O clipă, seniore – îl opri Konrad, prefăcându-se c-ar vrea să liniştească lucururile – s-ar putea întâmpla să fii învinuit c-ai răzvrătit lagărul în astfel de clipe, şi-apoi, socotesc c-ar fi mult mai bine să te supui încă o vreme dominaţiei englezului decât să...
— Pentru nimic în lume! Nici o clipă! strigă ducele.
Şi, cu flamura în mână, urmat de vasali şi de slugi, porni în grabă spre dâmbul pe care flutura stindardul Angliei. Ajuns acolo, puse mâna pe stâlpul în vârful căruia se afla stindardul, ca şi cum ar fi vrut să-1 smulgă din pământ.
— Stăpâne, scumpul meu stăpân – strigă Ionas Schwanker, încolăcindu-l cu braţele... Ia seama, leii mai au dinţi...
— Dar şi vulturii au gheare – răspunse ducele, fără să lase din mină stâlpul cu flamura regească, deşi nu îndrăznea să-l smulgă din pământ.
În ciuda îndeletnicirii lui, tâlcuitorul mai era uneori şi înţelept. Scutură violent toiagul cu clopoţei, şi Leopold, după obicei, întoarse capul, aşteptându-i povaţa.
—  Vulturul e suveranul zburătoarelor din văzduhuri – rosti hotărât spruch-sprecher-ul – după cum leul e regele fiarelor pădurii... Fiecare îşi stăpâneşte tărâmul tot atât de îndepărtat unul de celălalt, precum e Anglia faţă de Germania... Aşadar, falnice vultur, nu batjocori flamura leului regesc, las-o să fluture în pace alături de aceea a ţării senioriei tale.
Leopold luă mâna de pe stâlpul cu flamura Angliei şi se întoarse căutându-l cu ochii pe Konrad, dar nu-l mai zări; îndată ce se stârnise zarva, marchizul se făcuse nevăzut, având grijă să spună reprobativ, faţă de câţiva martori neutri, că pe arhiduce îl apucaseră năbădăile – se ridicase de la masă zicând că vrea să răzbune o nedreptate oarecare de care se plânsese. Nevăzându-şi oaspetele, căruia ar fi dorit anume să i se adreseze, arhiducele strigă că, întrucât nu vrea să stârnească certuri în lagărul cruciaţilor, nu ţinea decât să-şi impună dreptul său de a fi pe picior de egalitate cu regele Angliei, fără a stărui, precum ar fi putut s-o facă, să aşeze flamura strămoşilor săi, care au fost împăraţi, deasupra aceleia a unui simplu coborâtor din casa conţilor de Anjou. Vorbind astfel, îşi aşeză flamura la înălţimea celeilalte, după care porunci să se aducă un butoi de vin, şi toţi cei de faţă, în bătaia tobelor şi în cântările muzicii, începură să bea în jurul stindardului austriac. Libaţiunile fură, bineînţeles, însoţite de o hărmălaie cumplită, care trezi tot lagărul.
Sosise ceasul în care vraciul prezisese, după canoanele meşteşugului său, că regele bolnav putea fi trezit fără nici o primejdie, în scopul acesta învăţatul arab folosi buretele îmbibat în balsamuri şi nu trebui să cerceteze prea mult ca să-l încredinţeze pe baronul de Gilsland că monarhul fusese pe deplin tămăduit de friguri şi că, mulţumită vânjoşeniei fireşti a acestuia, nu mai era nevoie să i se dea, aşa cum se făcea de obicei, încă o cupă din leacul izbăvitor. Richard însuşi păru să fie de aceeaşi părere; ridicându-se în capul oaselor şi frecându-se la ochi, îl întrebă numaidecât pe de Vaux câţi bani mai aveau în lăzi. Baronul nu putu să răspundă precis la întrebare.
— Nu-i nimic – zise regele – mulţi-puţini, dă-i pe toţi acestui vraci învăţat care nădăjduiesc că m-a dăruit pe deplin cruciadei... Dacă sunt mai puţin de o mie de bizantini, adaugă-le câteva giuvaere ca să fie totul plătit.
— Eu nu vând ştiinţa cu care m-a dăruit Allah – răspunse vraciul arab; de altminteri, prea înălţate stăpân, leacul dumnezeiesc pe care ţi l-am dat, şi-ar pierde din tărie în nevrednicele mele mâini dacă l-aş dărui pentru aur sau adamante.
— Nu vrea să primească o răsplată?! se miră Thomas de Vaux. Iată ceea ce mi se pare şi mai ciudat decât însăşi vârsta lui de o sută de ani.
 — Thomas de Vaux – îl lămuri Richard – tu nu cunoşti alt curaj decât cel legat de spadă, altă virtute decât cea cavalerească. Ei bine, află că acest maur, prin dispreţul lui de avuţii, ar putea să slujească drept pildă multor oameni socotiţi floarea cavalerismului.
— E o răsplată mare pentru mine – rosti maurul, încrucişându-şi braţele pe piept şi păstrând o înfăţişare demnă şi respectuoasă în acelaşi timp – gândul că un rege atât de mare ca Melech Ric binevoieşte să vorbească astfel despre slujitorul său. Îngăduie însă, rogu-te, să te odihneşti din nou, căci, deşi socotesc c-ar fi în zadar să-ţi dau încă o dată leacul dumnezeiesc, s-ar putea întâmpla să ţi se întoarcă boala dacă-ţi oboseşti prea de timpuriu puterile slăbite.
— Va trebui să mă supun, Hakim; crede-mă, mă simt atât de descătuşat de focul mistuitor care mi-a chinuit trupul atâta vreme, încât nu mi-ar fi teamă să înfrunt cu bărbăţie lancea unui viteaz... Dar, ascultaţi! Ce-s strigătele şi cântecele acelea? Du-te şi vezi, Thomas!
— E arhiducele Leopold – le dădu lămurire de Vaux, când se întoarse peste câteva clipe – umblă cu alai prin lagăr, în tovărăşia celorlalţi băutori.
—  Beţiv tâmpit! strigă regele Richard. Nu-şi poate ascunde meteahna grosolană în cortul său, fără a se face de ocară sub privirile întregii creştinătăţi? Ce zici, seniore marchiz? adăugă el, adresându-se de astă dată lui Konrad de Montserrat, care tocmai sosise.
— Prea onorat prinţ, mă bucur când văd că majestatea voastră s-a însănătoşit pe deplin. Şi socotesc c-am vorbit prea mult, ţinând seama că de-abia m-am întors de la ospăţul ducelui de Austria.
— Cum, ai stat la masă cu burduful acela german? Şi de ce face atâta tărăboi? Într-adevăr, senior Konrad, te-am privit totdeauna ca pe un oaspete vrednic, încât mă mir cum de-ai stat la masa aceea.
De Vaux, care se dusese în spatele regelui, se silea să-l facă pe marchiz să înţeleagă, prin gesturi şi priviri, că nu trebuia să-i spună lui Richard ce se petrecea în lagăr; dar Konrad nu-l pricepu, ori se făcu că nu-l pricepe.
— Nimeni nu trebuie să ia în seamă faptele ducelui, cu atât mai mult cu cât nici el n-a fost în stare să răspundă de ele fiindcă, de cele mai multe ori, nu ştie ce face. Totuşi, asta e o glumă în care n-aş fi vrut să mă amestec, pentru că în clipa de faţă s-a apucat să smulgă flamura Angliei de pe dâmbul Sfântul George, ca s-o aşeze în locu-i pe a sa.
— CE SPUI? răcni regele cu un glas care ar fi fost în stare să trezească şi morţii...
—  Iertare – răspunse marchizul – majestatea voastră nu trebuie să se mânie atunci când e vorba de faptele unui nebun.
— Nu mă opri! se răsti Richard, sărind jos din pat şi îmbrăcându-se cu o iuţeală de necrezut – nu mă opri, seniore marchiz... De Multon, nu-ţi e îngăduit să rosteşti un singur cuvânt; acela care va spune ceva în această privinţă, nu mai e prietenul lui Richard Plantagenet... Tăcere, Hakim! Iţi poruncesc!
Regele se îmbrăcă într-o clipită şi, după ce rosti aceste din urmă cuvinte, îşi smulse spada atârnată de un stâlp al cortului; fără altă armă, fără să cheme pe nimeni în ajutor, se năpusti pe uşa cortului. Konrad ridică braţele în semn de uimire şi păru că vrea să spună ceva lordului de Vaux; dar sir Thomas îl împinse la o parte din fugă şi, strigându-l pe unul din scutierii regelui, îi porunci grabnic:
— Zboară până în tabăra lordului Salisbury; să-şi strângă oamenii şi să vină după mine numaidecât la dâmbul Sfântul George; spune-i că frigurile regelui i s-au urcat din sânge la cap.
Neauzind decât pe jumătate şi înţelegând şi mai puţin cuvintele lordului Gilsland rostite repede, cu înfrigurare, scutierul şi celelalte slugi din cortul regesc se năpustiră spre corturile cele mai apropiate; în tabăra engleză se stârni îndată o învălmăşeală cumplită, a cărei pricină adevărată nu se ştia. Treziţi în alarmă din somnul de după masă, pe care căldurile înăbuşitoare îi făcuseră să-l preţuiască nespus, soldaţii se întrebau cu aprindere care putea să fie pricina acelei forfote şi, fără să mai aştepte răspuns, din lipsă de desluşire, făceau fel de fel de presupuneri. Unii spuneau că sarazinii pătrunseseră în tabără; alţii, că se încercase asasinarea regelui; cei mai mulţi, că murise din pricina frigurilor c-o noapte mai înainte, iar cei din urmă că fusese răpus de spada ducelui de Austria. Seniorii şi ofiţerii, de asemenea, nu ştiau mai mult decât soldaţii în legătură cu pricina acestei zăpăceli. Se grăbeau însă să-şi adune şi să-şi rânduiască oamenii, de teamă ca învălmăşeala să nu pricinuiască cine ştie ce mare neajuns în lagărul cruciaţilor.
Trâmbiţele englezilor vuiau mereu prelung şi pătrunzător. Strigătul de alarmă: Bows and bills! Bows and bills! (Arcuri şi măciuci) răsuna din companie în companie, repetat de războinicii gata de luptă care îşi strigau prin hărmălaie deviza naţională. „Sfântul George pentru scumpa Anglie!” Alarma se răspândi în tot lagărul, alcătuit din trimişii tuturor popoarelor creştinătăţii; oameni din toate neamurile dădură fugă la arme şi se amestecară în vălmăşagul ale cărui pricini nu puteau să şi le desluşească.
Din fericire, în zarva aceea nemaipomenită, contele de Salisbury, alergând la chemarea lui Gilsland, urmat de câţiva oameni sprinteni, porunci ca toate oştile englezeşti să fie aşezate în linie de bătaie şi să stea sub arme ca să poată înainta în ajutorul lui Richard, dac-ar fi fost nevoie, dar în bună rânduială şi în linişte, nu în îmbulzeala pricinuită de alarmă şi de râvna de a-l ajuta pe rege.
În vremea asta, fără să ia în seamă strigătele şi larma ce se înteţeau în juru-i, Richard, cu îmbrăcămintea în neorânduială şi cu spada sub braţ, urmat de lordul de Vaux şi două sau trei slugi, alerga spre poalele dâmbului Sfântul George. Trecu prin faţa vitezelor oşti din Normandia, Poitou, Gasconia şi Anjou, mai înainte ca tulburarea stârnită de agitaţia lui să fi ajuns până la ele, cu toate că larma zaiafetului germanilor îi trezise pe cei mai mulţi dintre ostaşi. Puţinii scoţieni din lagărul cruciaţilor care îşi aveau de asemenea adăposturi pe aproape, n-auziseră încă gălăgia. Dar cavalerul Leopardului îl văzuse pe rege alergând: încredinţat că în aer plutea primejdia şi dornic să-i ţie piept, îşi luă sabia şi scutul şi păşi alături de Gilsland, care abia putea să-şi urmeze stăpânul îndârjit, scos din minţi. De Vaux răspunse la privirea întrebătoare a cavalerului scoţian, ridicând din umerii vânjoşi, şi se grăbiră şi unul şi altul să calce în pasul lui Richard.
Regele ajunse curând la poalele dâmbului Sfântul George, pe al cărui povârniş, ca şi pe creastă, dealtminteri, se cocoţase cea mai mare parte din suita ducelui Austriei, sărbătorind prin strigăte de bucurie isprava socotită ca un omagiu adus neamului german. Se zăreau acolo privitori din mai toate neamurile, care, din ură faţă de englezi sau din simplă curiozitate, se adunaseră ca să vadă în ce chip va sfârşi acea ciudată întâmplare. Richard îşi croi drum prin mulţimea zgomotoasă, asemenea unui vas măreţ, care, cu pânzele întinse, îşi taie cale printre valurile înspumate, fără a se teme că se îngrămădesc, mugind, în urmă-i. Flamurile rivale înconjurate de prietenii şi de partizanii arhiducelui se înălţau pe vârful neted al dâmbului. Leopold însuşi şedea în mijlocul cercului, gândindu-se c-o ascunsă mulţumire la isprava lui şi ascultând aplauzele deloc precupeţite.
Richard pătrunse vijelios în gloată, urmat numai de cei doi însoţitori, dar cu o înverşunare şi o îndrăzneală care îl făceau mai de temut decât o întreagă oştire.
Punând mâna pe flamura austriacă, strigă cu glas tunător, care amintea bubuitul ce precede cutremurele de pământ:
— Cine a avut neobrăzarea să înalţe această mizerabilă zdreanţă, alături de flamura Angliei?
Arhiducele nu era un om lipsit de curaj şi, de altfel, i-ar fi fost cu neputinţă să nu răspundă la asemenea cuvinte. Totuşi, într-atât îl tulbură şi-1 ului ivirea neaşteptată a lui Richard, şi mai cu seamă într-atât îl cuprinse teama pe care o insufla tuturor şi totdeauna firea aprinsă şi îndârjită a acestuia, încât trebui ca întrebarea să tune încă o dată, cu un glas în stare să facă a se cutremura şi cerul şi pământul, mai înainte ca arhiducele să fi putut răspunde cu toată hotărârea pe care şi-o putu impune la repezeală:
— Eu, Leopold al Austriei.
— Ei bine, Leopold al Austriei – răspunse Richard – vei vedea numaidecât cât preţ pun eu, Richard al Angliei, pe flamura asta şi pe trufia ta.
Vorbind astfel, smulse lancea flamurii din pământ, o rupse în bucăţi, aruncă flamura în ţarină şi puse piciorul pe ea.
— Aşa ştiu eu să calc în picioare flamura Austriei! îndrăzneşte să mă înfrunte vreunul dintre cavalerii ordinului vostru teuton?
Urmă o clipă de tăcere. Germanii sunt însă bărbaţi viteji.
— Eu! Eu! Eu! strigară în acelaşi timp mai mulţi cavaleri din suita ducelui, el însuşi amestecându-şi glasul cu strigătele celor ce erau gata să-l înfrunte pe regele Angliei.
—  Ce s-o mai lungim? rosti contele Wallenrode, războinic vestit de la hotarele Ungariei; fraţi şi nobili gentilomi, omul acesta a călcat în picioare cinstea ţării noastre. Să răzbunăm această ocară şi piară mândria Angliei!
— Vorbind astfel, trase spada şi-i dădu regelui o lovitură care ar fi putut să-l ucidă, dacă în aceeaşi clipă, cavalerul Leopardului n-ar fi sărit fulgerător, abătând-o cu marginea scutului.
— Am jurat – strigă atunci Richard, şi glasul lui copleşi vuietul ce se înteţea tot mai mult, tot mai înfiorător – am jurat să nu lovesc nicicând un om care poartă crucea pe umăr. Aşadar, îţi dăruiesc viaţa, Wallenrode, dar vei trăi amintindu-ţi mereu de Richard al Angliei.
Rostind aceste cuvinte, înşfacă mijlocul uriaşului ungur şi, neasemuit în lupta corp la corp, ca şi în meşteşugul războinic, îi făcu vânt atât de năprasnic, încât grămada de carne, părând că fusese zvârlită dintr-o praştie grozavă, zbură peste capetele privitorilor, dincolo de creasta dâmbului; Wallenrode se rostogoli cu capul în jos de-a lungul povârnişului, se izbi într-un umăr, care i se despică, şi rămase pe loc, mai mult mort decât viu. Această dovadă de putere, aproape nefirească, nu-l îndemnă nici pe duce, nici pe vreunul dintre vasali să reînnoiască o luptă începută sub atât de vitrege prevestiri. Cei ce se aflau mai departe, învârteau săbiile pe deasupra capetelor, strigând: „Faceţi-l bucăţi pe câinele de insular!” Dar cei mai apropiaţi, ascunzându-şi poate teama sub pretext că apără liniştea, începură să strige: „Pace! Pace! Pacea sfintei cruci! Pacea sfintei biserici şi a sfântului nostru părinte, papa!” Strigătele atât de deosebite ale celor de faţă, înfruntându-se unele pe altele, dezvăluiau nehotărârea, în timp ce Richard, cu piciorul pe flamura austriacă, rotea în juru-i privirea scânteietoare, părând c-ar căuta un vrăşmaş; în faţa lui, nobilii mânioşi se îndepărtau cutremurându-se, ca în faţa ghearei leului. De Vaux şi cavalerul Leopardului îi rămăseseră în preajmă, şi cu toate că nici unul nu trăsese spada din teacă, se vedea că erau gata să-1 apere pe Richard până la ultima picătură de sânge, şi atât voinicia trupească cât şi înfăţişarea lor dârză arătau că lupta ar fi fost pe viaţă şi pe moarte. Salisbury, la rându-i, se apropiase şi el în fruntea ostaşilor, înaintând printre lănci şi săbii, în timp ce arcaşii îşi întindeau arcurile.
În clipa aceea, regele Filip al Franţei, urmat de doi sau trei dintre cavalerii săi, urcă pe dâmb şi întrebă care era pricina acelei larme. Deodată dădu cu ochii de regele Angliei şi tresări. Richard, pe care îl credea în pat, înfrunta, teafăr şi îndârjit, într-o atitudine ameninţătoare, ofensatoare, pe ducele Austriei, aliatul amândurora. Richard însuşi se înroşi, ruşinat că fusese văzut de Filip – a cărui înţelepciune o preţuia, deşi nu-l putea suferi – într-o stare care nu se potrivea nici cu demnitatea lui de monarh, nici cu aceea a unui cruciat; cei din jur observară că îşi trase piciorul înapoi, ca din întâmplare, de pe flamura batjocorită, prefăcându-se liniştit şi cu totul nepăsător, căutând să-şi înăbuşe mânia ce-l stăpânise cu câteva clipe mai înainte. Leopold, înciudat că fusese surprins într-o clipă de umilinţă, în care închisese ochii la ocara necruţătorului Richard, încercă la rându-i să-şi recapete sângele rece şi stăpânirea de sine. Numeroasele însuşiri care îi aduseseră lui Filip supranumele de Augustul, făceau din el un fel de Ulise al cruciadei, în timp ce, fireşte, Richard rămânea Ahile. Regele Franţei era un om prevăzător şi cu judecată, înţelept la sfat, cumpănit şi hotărât la treabă. Vedea limpede şi urmărea fără şovăire măsurile ce trebuiau luate pentru binele regatului său. Măreţ şi impunător în purtări, neînfricat, era totuşi mai mult om politic decât războinic; nu plecase cu tragere de inimă în cruciadă, dar spiritul vremii era molipsitor şi acea expediţie îi fusese poruncită de biserică şi de cerinţa unanimă a seniorilor săi. În oricare altă împrejurare sau în vremuri mai liniştite, caracterul lui ar fi fost mai preţuit decât acela al aventurosului Richard. Dar în timpul cruciadei, expediţie iraţională prin ea însăşi, raţiunea sănătoasă era, dintre toate însuşirile, aceea care preţuia mai puţin, pe când vitejia cavalerească, pe care o cereau atât vremurile cât şi acea înfăptuire, se socotea înjosită dacă era amestecată cu cea mai uşoară umbră de prevedere. Astfel, valoarea lui Filip, faţă de aceea a orgoliosului său rival, licărea ca lumina limpede dar slabă a unei lămpi, în comparaţie cu strălucirea unei torţe uriaşe care, nefiind de folos nici pe jumătate cât cealaltă, face de zece ori mai multă impresie asupra ochiului.
Filip îşi dădea seama de postura sa inferioară în ochii opiniei publice, cu mâhnirea pe care bineînţeles trebuia s-o simtă un spirit superior, şi nu e de mirare dacă specula împrejurările în care contrastul dintre caracterul lui şi cel al rivalului său îi era favorabil, împrejurarea arătată mai sus i se păru una dintre cele în care înţelepciunea şi calmul trebuiau să izbândească asupra neastâmpărului, violenţei şi încăpăţânării.
— Ce însemnează această primejdioasă ceartă între doi camarazi, legaţi prin jurământ pe sfânta cruce? Majestatea sa regele Angliei şi senioria-sa arhiducele Leopold! Cum! Călăuzitorii şi stâlpii sfintei cruciade...
— Mai domol cu mustrările, Filip – strigă Richard, mâniat în adâncul sufletului pentru că fusese pus pe aceeaşi treaptă cu Leopold, şi neştiind în ce chip să-şi dezvăluie ciuda. Acest duce, acest comandant, acest stâlp ai cruciadei noastre a fost obraznic şi l-am pus la locul lui, iată totul... Dar, pe cinstea mea, prea multă larmă pentru câteva lovituri de picior date unui câine...
— Rege al Franţei – zise ducele – aduc la cunoştinja majestăţii tale şi tuturor celorlalţi principi suverani, cumplita ocară pe care am îndurat-o: regele Angliei mi-a doborât flamura, a rupt-o şi-a călcat-o în picioare.
— Asta fiindcă a avut îndrăzneala s-o aşeze alături de a mea – răspunse Richard.
—  Rangul îmi dă un drept egal cu al tău – ripostă ducele, încurajat de prezenţa lui Filip.
— Încearcă să pretinzi prin tine însuţi această egalitate şi pe Sfântul George, voi face din tine ceea ce am făcut din pânza aceasta înzorzonată, care nu poate sluji decât pentru cea mai josnică întrebuinţare.
— Rogu-te, puţină răbdare, fratele nostru englez – vorbi Filip. Îi voi dovedi ducelui de Austria că în împrejurarea de faţă se înşeală. Nu crede, nobile duce, că lăsând flamura Angliei să fluture deasupra lagărului, mai sus decât toate celelalte, noi, monarhii suverani ai cruciadei, ne-am socoti inferiori lui Richard. Ar fi necugetat să se gândească acest lucru, întrucât însuşi stindardul nostru, marea oriflamă a Franţei, în faţa căreia regele Richard se închină, ca vasal, pentru feudele sale de pe continent, flutură mai jos decât leii Angliei. Camarazi care am jurat pe cruce, pelerini războinici, care ne-am lăsat deoparte orgoliul, vanitatea, deschizându-ne cu spada drum spre Sfântul Mormânt, eu însumi şi ceilalţi principi, onorând faima regelui Richard şi marile sale fapte de arme, i-am cedat această întâietate, ceea ce n-am fi făcut în nici o altă parte şi pentru nici o altă pricină. Sunt pe deplin încredinţat că atunci când alteţa sa ducele Austriei va fi cumpănit asupra celor auzite, îşi va mărturisi regretul că şi-a aşezat flamura în acest loc, iar majestatea sa regele Angliei îi va da ducelui deplină satisfacţie pentru ofensa pe care i-a adus-o.
În clipa în care se părea că se ajunsese la lovituri, spruch-sprecher-ul şi bufonul se retrăseseră amândoi la o respectuoasă distanţă, dar căutară să se apropie din nou îndată ce băgară de seamă că vorbele, din care ei înşişi îşi făcuseră un meşteşug, păreau să fie mai tari decât ascuţişul săbiilor. Cel dintâi fu atât de încântat de cuvântarea diplomatică a lui Filip, încât când acesta termină, scutură toiagul cu emfază şi, uitând în faţa cui se afla, începu să strige că toată viaţa lui nu rostise ceva atât de înţelept.
— Se poate – concedă Ionas Schwanker – dar o să fim bătuţi cu biciul dacă mai vorbeşti aşa tare.
Ducele răspunse cu un aer întunecat că va supune diferendul sfatului general al cruciadei, măsură pe care Filip o încuviinţă cu totul, socotind că numai astfel se putea pune capăt unei gâlcevi care ameninţa să zădărnicească toate strădaniile creştinilor. Păstrându-şi acelaşi aer nepăsător, Richard îl ascultă pe Filip până în clipa când îşi dădu seama că i-a secat însufleţirea oratorică, după care rosti cu glas tare:
— Mă simt istovit... Blestematele de friguri nu m-au lăsat încă... Frate al Franţei, mă cunoşti ca pe un om căruia nu-i plac vorbele de prisos... Află deci că, atunci când e atinsă onoarea Angliei, nu cer povaţa nici unui principe, nici unui papă, nici unui sfat. Iată flamura ţării mele. Oricare ar fi steagul care s-ar apropia mai mult de trei stânjeni de stâlpul ei, fie chiar şi acela despre care vorbeai mai adineauri, va avea aceeaşi soartă ca această zdreanţă, iar altă satisfacţie nu pot oferi decât aceea pe care braţele mele slăbite vor reuşi s-o dea celui care va îndrăzni să mă înfrunte, şi nu numai unuia, ci chiar la cinci deodată, dacă poftesc.
— Ai auzit – şopti bufonul către tovarăşul său – asta a fost o vorbă atât de grozavă, de parcă aş fi rostit-o eu... Totuşi, cine s-o amesteca în asemenea daraveră, e mai nebun decât Richard.
— Şi cine crezi oare c-ar face-o? întrebă tâlcuitorul.
— Ori Filip, ori însuşi arhiducele nostru, dacă are curaj vreunul să primească provocarea – răspunse bufonul. Hm, ia gândeşte-te, prea înţeleptule spruch-sprecher, ce regi minunaţi am fi noi amândoi, de vreme ce încoronaţii aceştia pot face atât de bine pe înţelepţii şi pe nebunii.
În timp ce aceste două importante personaje se luau la întrecere în înţelepciune, Filip răspundea în linişte la sfidarea umilitoare a lui Richard...
— Eu n-am venit aici ca să stârnesc noi neînţelegeri potrivnice jurământului pe care l-am făcut sfintei cauze pentru care luptăm. Mă despart de fratele meu, regele Angliei, aşa cum se cuvine să se despartă fraţii; şi singura rivalitate dintre leul Angliei şi crinul Fraţei ar fi numai aceasta: cine va izbuti să pătrundă mai adânc în rândurile necredincioşilor.
—  Primesc provocarea, regescul meu frate – încuviinţă Richard, întinzându-i mâna cu toată sinceritatea caracteristică firii lui aprinse, dar generoase. Fie ca în curând să avem prilejul de a aduce la îndeplinire această întrecere cavalerească şi frăţească.
— Nobilul duce să ia şi el parte la legământul care se statorniceşte în această clipă fericită – adăugă Filip.
— N-am nevoie nici de proşti, nici de prostiile lor – răspunse Richard, cu aceeaşi nepăsare.
Auzind aceste cuvinte, ducele Austriei întoarse spatele şi se îndepărtă numaidecât.
— Există un soi de curaj – rosti Richard privind spre germanul care se îndepărta – un soi de curaj care, asemenea licuriciului, nu străluceşte decât noaptea. Eu nu voi lăsa flamura ţării mele să fie lipsită de apărare în beznă. Ziua, privirea leului va fi de ajuns ca s-o ocrotească. Vino, Thomas de Gilsland; îţi încredinţez acest stindard... Veghează asupra onoarei Angliei.
— Siguranţa Angliei îmi e şi mai scumpă – răspunse de Vaux, şi-această siguranţă e strâns legată de viaţa lui Richard... Aşa că voi însoţi pe majestatea voastră la cort, fără să mai pierdem o singură clipă...
— Eşti o soră de caritate aspră şi neînduplecată – spuse regele cu un zâmbet; apoi, întorcându-se spre sir Kenneth, adăugă: Viteaz scoţian, îţi datorez o răsplată, şi vreau să te răsplătesc regeşte... Iată flamura Angliei. Veghează asupra ei, precum îşi veghează armura un novice, în ajunul ridicării la rangul de cavaler... Nu te îndepărta de ea mai mult de trei stânjeni şi cată s-o aperi cu trupul tău împotriva ocării şi umilinţelor. Dacă vei fi atacat de mai mult de trei oameni dintr-o dată, sună din corn... îţi iei această răspundere?
— Bucuros, sire – răspunse Kenneth – şi voi răspunde cu capul meu... Mă duc numai să-mi iau celelalte arme şi mă intorc numaidecât.
Regii Franţei şi Angliei îşi luară rămas bun cu un aer oficial, ascunzând sub o aparentă curtoazie mânia pe care o simţeau unul împotriva celuilalt: Richard, pentru că Filip se amestecase între el şi austriac, iar Filip, din pricina nepăsării cu care Richard îi întâmpinase străduinţele de împăciuire. Cei ce fuseseră atraşi de larmă se retraseră în linişte, lăsând dâmbul buclucaş în aceeaşi singurătate în care fusese învăluit până la bravada austriacului. Fiecare judeca cele întâmplate, potrivit cu simpatiile pe care le nutrea: în timp ce englezii îi învinovăţeau pe austrieci că stârniseră vrajba, ceilalţi se luau la întrecere in a arunca toată vina asupra mândriei şi înfumurării insularului.
— Vezi – spunea marchizul de Montserrat marelui-magistru al ordinului Templierilor – că aceste vicleşuguri ajung mai curând la ţintă decât violenţa? Am rupt legătura care unea într-un singur mănunchi lăncile şi sceptrele. Vei vedea curând cum cad şi se despart.
— Planul tău mi s-ar fi părut foarte bun – răspunse templierul – dacă printre austriecii aceia nepăsători s-ar fi găsit un singur om de curaj, în stare să reteze cu o lovitură de sabie legătura de care vorbeşti. Un nod dezlegat poate fi legat cu uşurinţă la loc, dar cu o funie tăiată nu e acelaşi lucru.

CAPITOLUL XII
Femeia asta duce în ispită întreaga omenire.
Gay

Pe vremurile cavalerismului, încredinţarea unei misiuni periculoase sau trimiterea într-o aventură plină de primejdii era adesea un mijloc de răsplată pentru faptele de vitejie săvârşite, socotindu-se acest lucru drept o laudă pentru isprăvile precedente – după cum într-un urcuş anevoios pe munte, căţărarea pe o stâncă mai înaltă duce spre locuri şi mai periculoase.
Era miezul nopţii. Luna presăra în văzduh o strălucire vie, limpede. Cavalerul Leopardului veghea cu grijă la postul său. Străjuia pe dâmbul Sfântului George, lângă flamura Angliei, împotriva ofenselor pe care i le-ar fi putut aduce numeroşii cruciaţi umiliţi de mândria lui Richard. Gânduri îmbucurătoare se perindau unul după altul prin mintea războinicului. I se părea că dobândise puţină preţuire în ochii monarhului cavaler, care, pân-atunci, aproape că nici nu-l observase în rândurile vitejilor pe care faima sa îi adunase sub flamura Angliei; şi sir Kenneth nu era supărat că preţuirea regească îi încredinţase o misiune atât de primejdioasă. Devotamentul pentru sus-pusa şi orgolioasa lui iubire exaltase şi mai mult acest entuziasm războinic. Oricât de lipsită de speranţe păruse dragostea lui în împrejurări obişnuite, ceea ce se întâmplase în ultimul timp părea să fi micşorat distanţa ce-l despărţea de frumoasa Edith. Acela căruia Richard îi acordase favoarea de a veghea asupra flamurii sale, nu mai era un obscur aventurier, ci se putea socoti în raza vizuală a unei prinţese, chiar dacă rămânea tot atât de aproape de rangul ei. Acum soarta lui nu mai putea rămâne anonimă, necunoscută. Dac-ar fi fost lovit pe neaşteptate şi ucis la postul ce-i fusese încredinţat, moartea lui, şi nu se îndoia c-ar fi fost o moarte glorioasă, ar fi atras elogiile lui Richard Inimă-de-Leu, făcând să încolţească răzbunarea în sufletul lui şi stârnind în acelaşi timp regretele, dacă nu chiar lacrimile celor mai nobile frumuseţi de la curtea Angliei. Acum nu mai avea de ce să se teamă că ar putea muri prosteşte. Sir Kenneth avea destul răgaz pentru a se desfăta cu astfel de gânduri înalte sau cu altele de soiul acesta, hrănite de spiritul acela entuziast, specific cavalerilor, care, avântându-se pe culmile cele mai fantastice şi extravagante, rămânea nealterat de egoism, generos, plin de abnegaţie, năzuind spre ţeluri şi acţiuni, care din păcate se izbeau până la urmă de slăbiciunile şi imperfecţiunile omului. În jurul cavalerului, toată firea dormea scăldată în pulberea de lumină a lunii, sau cufundată în depărtările înecate în beznă. Şirurile lungi de corturi şi de colibe, scânteietoare sau negre, după cum se găseau în lumina lunii sau în întuneric, erau tăcute, liniştite, ca uliţele unui oraş părăsit. La piciorul stâlpului se odihnea copoiul, singurul tovarăş de pază al lui Kenneth, pe înţelepciunea căruia se bizuia, dacă s-ar fi simţit prin apropiere vreo mişcare vrăjmaşă. Nobilul animal părea că înţelege rostul acestei strădanii, deoarece privea din vreme în vreme spre largile falduri ale strălucitei flamuri şi, atunci când se auzea strigătul prelung al străjilor, el răspundea printr-un lătrat puternic şi repetat, ca şi cum ar fi vrut să dea de veste că şi el era la datorie. Din când în când îşi apleca botul şi da din coadă, în clipa când stăpânul îi trecea pe dinainte, păşind de colo colo în post; alteori, văzindu-l că se opreşte şi rămâne pe gânduri, rezemat în lance, cu ochii aţintiţi spre stele, credinciosul ajutor îndrăznea să-i tulbure gândurile şi să-l smulgă din visare, apropiin-du-şi botul de mâna înzăuată a cavalerului, cerându-i parcă o fugară mângâiere.
Două ceasuri de veghe trecură astfel, fără să se întâmple nimic deosebit. Deodată însă, câinele începu să latre cu furie şi păru gata să se năpustească spre un loc unde era întunecimea mai deasă. Nu se repezi însă; sta la pândă de parc-ar fi aşteptat să vadă ce gânduri avea stăpânul lui.
— Cine-i acolo? strigă Kenneth, încredinţat că cineva se căţăra pe partea întunecată a dâmbului.
— În numele lui Merlin şi al lui Laugis! răspunse un glas răguşit, respingător; leagă-ţi demonul ăsta în patru labe, sau nu mă apropii.
— Şi cine eşti tu, care vrei să te apropii de postul meu? întrebă iarăşi sir Kenneth, pironindu-şi privirea spre mogâldeaţa pe care o vedea mişcând la poalele urcuşului, fără ca totuşi să poată desluşi cine este. Ia seama, te afli în primejdie de moarte.
— Leagă-l pe acest Satan cu gheare lungi – strigă iar glasul – ori îl iau la ochi cu archebuza! (Se auzi ţăcănitul armei.)
— Lasă jos archebuza şi arată-te la lumina lunii – strigă scoţianul – sau, pe sfântul Andrew, te ţintutesc la pământ, oricine-ai fi!
Acestea zicând, apucă lancea de mijloc, şi cu privirea aţintită asupra mogâldeţei ce părea că mişcă, o roti ca şi cum ar fi avut de gând s-o arunce, acea armă fiind folosită uneori în felul acesta, atunci când ţinta trebuia lovită de departe. Se ruşina totuşi de hotărârea lui pripită şi lăsă în jos vârful lăncii când zări ieşind în lumina lunii, ca un comediant care ar fi intrat în scenă, o făptură pirpirie şi slută, în care, după îmbrăcămintea bizară, recunoscu pe piticul din capela de la Engaddi. Amintindu-şi numaidecât toate celelalte viziuni din noaptea aceea atât de ciudată, făcu un semn câinelui, care, înţelegându-l, se întoarse sub flamură şi se culcă la piciorul stâlpului, mârâind surd. Odată încredinţată că nu mai avea pricini de temeri din partea unui duşman atât de fioros, pocitania cu înfăţişare omenească începu să urce povârnişul anevoie, întrucât piciorele-i prea scurte n-o ajutau s-o facă mai repede. În cele din urmă, ajungând pe creasta dâmbului, luă în mâna stângă puşcociul – o jucărie de care se slujesc copiii când vor să tragă în păsări – şi, dându-şi aere pline de măreţie, întinse ceremonios mâna dreaptă cavalerului, ca şi cum ar fi vrut ca acesta să i-o sărute. Această dorinţă nefiindu-i însă împlinită, întrebă cu asprime:
— Oşteanule, pentru ce nu-i dai lui Nectabanus cinstea ce i se cuvine? E cu putinţă să-1 fi uitat atât de repede?
— Slăvite Nectabanus – răspunse cavalerul, vrând să-1 îmbuneze – ar fi greu să te uite cineva după ce te-a văzut o singură dată. Iartă-mă totuşi dacă, fiind de pază şi cu arma în mână, n-am putut, chiar văzând că e vorba de o făptură atât de puternică, să-mi părăsesc postul şi lancea; fie-ţi de ajuns că-ţi respect demnitatea şi că mă închin în faţa ta cu toată umilinţa, aşa cum trebuie să facă un străjer.
— De ajuns – răspunse Nectabanus; trebuie să vii însă cu mine de îndată la aceea care m-a trimis să te caut aici.
— Mărite rege, nu-ţi pot da mulţumire nici în această privinţă, întrucât am primit poruncă să păzesc această flamură până în revărsatul zorilor, aşa încât te rog să mă ierţi şi de astă dată.
Rostind aceste cuvinte, începu iar să păşească de colo colo. Piticul nu-l lăsă însă cu una cu două.
— Ascultă – zise el, proţăpindu-se în faţa lui sir Kenneth, ca şi cum ar fi vrut să-i taie calea. Ascultă, domnule cavaler, chemarea datoriei, căci îţi aduc porunca aceleia a cărei frumuseţe poate scoate duhurile din tainiţele lor şi a cărei măreţie e vrednică să poruncească chiar şi nemuritorilor.
Un gând ameţitor, de necrezut, încolţit în mintea cavalerului, dar el îl izgoni numaidecât. E cu neputinţă, îşi zise sir Kenneth, ca doamna gândurilor lui să-i fi trimis o solie printr-un astfel de mesager. Totuşi, glasul lui tremura când se strădui să răspundă:
— Haide, Nectabanus, spune-mi repede, cinstit, dacă acea sublimă femeie despre care îmi vorbeşti nu e huria cu care te-am văzut măturând lespezile capelei din Engaddi.
— Cum, nesăbuit cavaler – strigă piticul – crezi oare că stăpâna inimii noastre regeşti, făptura aidoma mie în frumeseţe şi care împărtăşeşte măreţia noastră, s-ar putea coborî până la un vasal ca tine? Nu, oricâtă cinstire ţi s-ar arăta, nu poţi fi vrednic nici măcar de o privire a reginei Guenevra, fermecătoarea mireasă a lui Arthur, care, din înălţimile tronului său, îi priveşte până şi pe prinţi ca pe nişte pigmei. Dar priveşte semnul acesta – după cum îl vei recunoaşte sau te vei lepăda de el, supune-te sau nu poruncilor aceleia care a binevoit să ţi-l trimită.
Astfel vorbind, piticul puse în palma cavalerului un minunat inel cu rubine; scoţianul îl recunoscu numaidecât, chiar în întuneric – era inelul de pe degetul înaltei doamne căreia i se închinase. Dacă totuşi s-ar mai fi îndoit, putea să-1 încredinţeze şi mai mult funduliţa roşie, făcută dintr-o panglică, de care era legat inelul. Roşu era culoarea favorită a prinţesei, şi de mai multe ori, împodobindu-şi el însuşi harnaşamentul cu acesta culoare, o dusese la biruinţă fie în turnire, fie pe câmpul de bătaie. Sir Kenneth privea mut de nedumerire inelul din palma sa.
— Pe tot ce e mai sfânt, din partea cui îmi aduci acest semn? întrebă cavalerul. Cată, dacă e cu putinţă, să pui pentru o clipă rânduială în vălmăşagul minţii tale, şi să-mi spui cine e fiinţa care te trimite şi care e adevăratul rost al venirii tale aici; ia seama însă la cele ce spui, căci mie nu-mi arde de bufonerii.
—  Cavaler bănuitor şi necugetat – răspunse piticul – ce vrei să ştii mai mult, decât că eşti onorat cu poruncile unei prinţese, trimise printr-un rege? Nu putem să-ţi spunem altceva decât că-ţi poruncim, în numele şi prin puterea acestui inel, să ne urmezi în faţa stăpânei lui. Fiece clipă de întârziere e o nelegiuire împotriva supunerii ce-i datorezi.
— Bunul meu Nectabanus, gândeşte-te – răspunse cavalerul – ştie doamna mea unde mă aflu şi care sunt îndatoririle mele în noaptea aceasta?... Ştie ea oare că viaţa mea... dar pentru ce-aş mai vorbi de viaţa mea? Ştie ea, zic, că onoarea mea depinde de felul în care voi păzi această flamură până în revărsatul zorilor – poate ea oare dori să părăsesc acest post, chiar pentru a-i aduce un omagiu?... Cu neputinţă... Prinţesa vrea să-şi bată joc de slujitorul ei trimiţându-i o astfel de solie; şi ceea ce mă face să cred şi mai mult acest lucru, e că te-a ales pe tine drept sol.
—  Oh, păstrează-ţi această părere – răspunse Nectabanus, dând să plece. Mie puţin îmi pasă dacă ai inima deschisă sau eşti prefăcut faţă de această doamnă... Prin urmare, rămâi cu bine!
— Stai! Stai! Mai aşteaptă o clipă, te rog – strigă sir Kenneth. Răspunde-mi la o singură întrebare... Doamna care te-a trimis se află aproape?
— Ce-are a face? Se cuvine oare ca devotamentul să măsoare milele şi leghele, ca biata ştafetă plătită după depărtarea pe care-o străbate? Află totuşi, suflet bănuitor, că frumoasa doamnă, stăpîna  acestui inel trimis unui atât de nevrednic supus, fără credinţă şi fără curaj, nu se află mai departe de-o bătaie de archebuză aici.
— Spune – întrebă iarăşi cavalerul, după ce privi din nou inelul ca să se încredinţeze că nu se înşela – spune, sunt chemat pentru mai mult timp?
—  Timp? răspunse Nectabanus cu aceeaşi nepăsare. Dar numeşti timp? Eu nu-l văd, nu-l simt, e doar numele unei năluciri – o înşiruire de răsuflări care noaptea se măsoară printr-o bătaie de clopot, iar ziua prin umbra ce cade pe un cadran solar. Nu ştii oare că timpul unui adevărat cavaler se măsoară după chipul în care îi slujeşte pe Dumnezeu sau pe aleasa inimii lui?
—  Acestea sunt cuvinte pline de adevăr, cu toate că ies din gura unui nebun. Şi doamna mea mă cheamă la o faptă pe care s-o aduc la îndeplinire în numele ei şi din dragoste pentru ea? Nu s-ar putea s-o îndeplinesc peste câteva ore, în zori?
— Vrea să te vadă numaidecât, fără să pierzi vremea nici măcar cât ar trebui să se scurgă zece fire de nisip! Ascultă, cavaler bănuitor şi rece, iată înseşi cuvintele ei: „Spune-i că mâna care a lăsat să cadă trandafiri, poate să dăruiască şi lauri”.
Această aluzie la întâlnirea din capela de la Engaddi făcu să se trezească o mulţime de amintiri în sufletul lui sir Kenneth şi îl încredinţa pe deplin că era numai adevăr în spusele piticului. Bobocii de trandafiri, oricât ar fi fost de ofiliţi, îi purta sub platoşă, lipiţi de inima lui. Rămase pe gânduri neputându-se hotărî să piardă un astfel de prilej, singurul poate ce i se oferea, de-a se face plăcut în ochii aceleia care îi stăpânea întreaga fiinţă, in acest timp, piticul îi sporea nehotărârea, stăruind ori să-l urmeze, ori să-i dea înapoi inelul.
— Stai! Stai, rogu-tc! Mai aşteaptă o clipă – strigă cavalerul. Şi îşi zicea în sine: „Sunt oare supus sau sclav al regelui Richard? Nu sunt un cavaler liber care a jurat credinţă cruciadei? Şi ce slujesc eu aici cu lancea şi cu spada? Sfânta noastră cauză şi pe aleasa gândurilor mele!...”
—  Inelul! Inelul! Şovăielnic cavaler, dă-mi înapoi inelul, pe care nu meriţi să-l atingi şi să-i priveşti!
—  O clipă, o clipă, bunule Nectabanus; nu-mi tulbura şirul gândurilor... „Ei! dacă sarazinii ne-ar ataca liniile în clipa aceasta, s-ar cuveni să rămân încremenit aici ca un vasal al Angliei, păzind ca flamura ei să nu fie atinsă de ocară, sau m-aş repezi la luptă. Desigur, după poruncile lui Dumnezeu vin acelea ale doamnei mele... Şi totuşi, am primit o misiune din partea lui Inimă-de-Leu, şi-am jurat să nu-mi calc cuvântul...” Nectabanus, te conjur să-mi spui dacă mă duci departe de-aici.
—  De vrei să ştii neapărat, iată, până la cortul acela care se zăreşte în depărtare; luna scânteiază în globul de aur din vârful lui, care preţuieşte cât răscumpărarea unui rege.
—  M-aş putea întoarce peste câteva clipe – rosti cavalerul, închizând ochii cu deznădejde la gândul urmărilor. Dacă cineva s-ar apropia de flamură, aş auzi de acolo lătratul câinelui. Mă voi arunca la picioarele doamnei mele şi-i voi cere îngăduinţa de-a mă întoarce să-mi închei sorocul de pază. Aici, Roswall! – strigă el, chemându-şi câinele şi zvârlindu-şi mantia la piciorul stâlpului. Veghează aici şi nu lăsa pe nimeni să s-apropie.
Falnicul animal îşi privi drept în ochi stăpânul, parcă vrând să-l încredinţeze că-l înţelegea foarte bine, apoi se aşeză alături de mantie, cu urechile ciulite şi cu capul ridicat, ca un străjer care-şi dă seama ce rost are acolo.
— Şi-acum, bunule Nectabanus – urmă cavalerul – să ne grăbim; mă supun poruncilor pe care ca le-ai adus.
— Grăbească-se cine vrea – rosti arţăgos piticul; tu nu te-ai grăbit când a fost vorba să te supui poruncilor mele şi eu nu am picioare atât de lungi încât să mă pot ţine după tine. Tu nu mergi ca un om, ci sari ca struţul în pustiu.
Nu existau decât două mijloace pentru a înfrânge îndărătnicia lui Nectabanus care, în timp ce vorbea, încetinise pasul, luând drept pildă graba melcului. Daruri, însă, sir Kenneth n-avea de unde să-i dea, iar de măguliri, n-avea vreme. Aşa că în nerăbdarea lui, înşfacă piticul, îl ridică în sus şi, ducându-l în braţe, cu toate ameninţările şi blestemele lui, ajunse în apropierea cortului arătat. Apropiindu-se, băgă de seamă că acesta era păzit de un pâlc de ostaşi, trântiţi pe jos, pe care nu-i putuse desluşi din cauza celorlalte corturi ce se aflau între el şi dâmbul Sfântului George. Mirându-se că zgomotul armurii lui nu le trezise încă luarea aminte şi hotărând să fie mult mai prevăzător în mişcări, lăsă jos călăuza obosită ca să-şi tragă răsuflarea şi să-i arate ce-avea de făcut. Nectabanus era speriat şi furios; dar, simţindu-se cu totul în puterea vânjosului cavaler, ca o biată zburătoare în ghearele unui şoim, nu căută să-i mai aţâţe mânia. De aceea nu se plânse de cele ce avusese de îndurat. Străbătând labirintul de corturi, îl călăuzi în linişte pe cavaler spre un loc ascuns, în spatele celui cu pricina. Amândoi erau astfel la adăpost de privirile oamenilor de pază, care păreau prea nepăsători sau mai degrabă prea obosiţi, ca să-şi mai facă datoria cum trebuia. Ajunşi lângă cort, piticul ridică partea de jos a pânzei, făcându-i semn lui sir Kenneth să se strecoare înăuntru pe brânci. Cavalerul şovăi o clipă. I se părea nevrednic de el să pătrundă pe furiş într-un cort ce slujea de adăpost augustelor prinţese; se gândi însă la încredinţarea deplină, la chezăşia adusă de pitic şi-ajunse la încheierea că nu se cuvenea s-o mâh-nească printr-o împotrivire pe doamna gândurilor lui. Se plecă deci, strecurându-se pe sub pânză; apoi îl auzi pe pitic şoptindu-i la ureche: „Rămâi aici, până te voi chema.”

CAPITOLUL XIII
De veselie îmi vorbeşti, şi nevinovăţie?! 
Aceste două însuşiri s-au despărţit pe veci 
De când în rai Adam muşcat-a mărul; şi de-atuncea
Doar răutatea e tovarăş bun al veseliei 
Din clipa când, surâzător, copilul rupe floarea 
Ori când ucide fluturul cu care s-a jucat 
Şi până-n ceasul de apoi al cerşetorului 
Care pe patul morţii, chicotind cu ultima suflare, 
Se bucură c-a sărăcit vecinul lui bogat.
Cântec vechi

Sir Kenneth fu lăsat câteva clipe singur, în întuneric. Era o nouă întârziere, care-i prelungea lipsa din post şi începuse să se căiască aproape de uşurinţa lui. Dar să se întoarcă acum, fără s-o fi văzut pe Edith, nu mai putea fi vorba. După ce se hotărâse să calce legile ascultării ostăşeşti, era hotărât cel puţin să vadă dacă făgăduiala minunată care-l ispitise să săvârşească o asemenea faptă era adevărată. Deocamdată însă, situaţia lui era cit se poate de îngrijorătoare. Nu era nici o lumină în preajmă care să-i arate unde se afla. Lady Edith nu părăsea nicicând persoana reginei, şi dacă ar fi fost descoperit că intrase pe furiş în cortul regesc, s-ar fi dat loc la primejdioase bănuieli. În timp ce-l frământau astfel de gânduri, şi ar fi vrut să se furişeze afară, auzi glasuri femeieşti vorbind în şoaptă şi râzând într-o încăpere alăturată, de care, socotind după felul cum se auzeau glasurile, nu părea să-l despartă decât o pânză de cort. Încăperea alăturată era luminată de opaiţe, după cum putea să bage de seamă prin străvezimea pânzei ce despărţea cortul în două şi pe care se zugrăvea umbra mai multor persoane ce se aflau înăuntru. Sir Kenneth nu poate fi învinovăţit de lipsă de bună-cuviinţă, pentru că fără voia lui ascultă o convorbire ce părea să-l intereseze peste măsură.
—  Cheam-o! Cheam-o! în numele Sfintei Fecioare! se auzi unul din glasurile cuprinse de voioşie. Nectabanus, meriţi să fii numit ambasador la curtea preotului Ioan, ca să arăţi cu câtă îndemânare ştii să aduci la îndeplinire o misiune.
Răspunse glasul înăbuşit al piticului; el vorbea însă atât de încet, încât cavalerul nu izbuti să desluşească din cele ce spunea decât ceva despre lipsa de atenţie a gărzilor.
—  Dar în ce chip vom scăpa de duhul pe care l-a chemat Nectabanus, doamnele mele? se auzi alt glas.
— Ascultaţi-mă, suverană prinţesă – răspunse o nouă voce – dacă înţeleptul şi cinstitul Nectabanus nu e prea gelos de neasemuita lui soţie şi împărăteasă, s-o trimitem pe ea ca să ne scape de acest insolent cavaler rătăcitor, care poate crede atât de uşor că doamnele din înalta societate au nevoie de înfumuratele şi presupusele lui însuşiri.
— După părerea mea, e foarte bine – interveni un alt glas – ca prinţesa Guenevra să fie aceea care să-l expedieze, cu amabilitatea ei cunoscută, pe acela pe care înţelepciunea soţului său l-a putut aduce până aici.
Cu inima zvâcnind de ruşine şi de indignare la auzul acestor cuvinte, sir Kenneth era cât pe ce să iasă din cort cu orice risc, când următoarele cuvinte îl făcură să se răzgândească.
—  Nu, la drept vorbind – reîncepu glasul de la început – ar trebui ca verişoara noastră Edith să afle ea însăşi în ce chip s-a purtat cavalerul acesta atât de mult lăudat, iar noi am fi mulţumite de a-i fi oferit dovada vie că a dezertat de la datorie. E o lecţie care-i poate fi de folos; căci, te rog să mă crezi, Calista, am băgat de seamă adeseori că acest aventurier de la miazănoapte era mai aproape de inima ei decât ar fi îngăduit judecata şi înţelepciunea.
Alt glas îngână ceva în şoaptă, în legătură cu înţelepciunea şi cuminţenia lady-ei Edith.
— Înţelepciune, domnişoară? Aici nu poate fi vorba decât de orgoliul şi de dorinţa de-a trece drept cea mai serioasă dintre noi toate. Nu, eu nu vreau să mă lipsesc de această neînsemnată mulţumire; ştiţi foarte bine că atunci când i se pare c-am greşit cu ceva, nimeni nu se pricepe ca Edith să ne facă să ne dăm seama de asta. Dar iat-o că vine.
Persoana care intră în clipa aceea, proiectă pe pânza despărţitoare o umbră care lunecă încet până ajunse în dreptul celorlalte femei. În ciuda cruntei dezamăgiri pe care-o îndurase şi-a cuvintelor ofensatoare rostite în privinţa lui cu atâta răutate sau cu atâta uşurinţă de către regina Berengaria (întrucât până la urmă îşi dădu seama că aceea care vorbea cu glas tare, poruncitor, era soţia lui Richard), cavalerul simţi o adevărată alinare aflând că Edith nu luase parte la urzeala aceea împotriva sa. De altfel, era atât de curios să afle ce avea să urmeze încât, în loc să-şi aducă la îndeplinire gândul înţelept de a se îndrepta numaidecât, începu să caute o crăpătură sau o gaură în pânză, prin care să poată privi şi auzi cele ce aveau să se întâmple. „Fără îndoială – îşi zise el – că regina, căreia îi face plăcere, pentru a-şi satisface un capriciu, să-mi pună cinstea, ba poate şi viaţa în primejdie, n-are dreptul să plângă dacă, la rându-mi, caut să folosesc acest prilej pentru a-i cunoaşte intenţiile până la capăt.” În timpul acesta, se părea că Edith aşteaptă poruncile reginei şi aceasta din urmă nu se hotăreşte încă să înceapă a vorbi, temându-se că n-o să-şi poată stăpâni râsul, sau pe acel al însoţitoarelor sale, deoarece sir Kenneth nu putea desluşi decât un murmur surd, vesel şi râsete înăbuşite.
— Majestatea voastră – rosti în cele din urmă Edith – e foarte bine dispusă, deşi ora înaintată ar trebui să ne trimită la culcare; eram gata să mă urc în pat în clipa în care am fost chemată de majestatea voastră.
— Nu te voi reţine mult, verişoară – răspunse regina; mă tem însă că-ţi va fugi somnul atunci când vei afla c-ai pierdut rămăşagul.
— Iertaţi-mă, nobilă doamnă, dar asta însemnează că nu mai are nici un rost. Eu n-am pus nici un fel de rămăşag, cu toate că majestatea voastră a avut dorinţa să-l facă.
— Hotărât lucru, cu tot pelerinajul nostru, Satan a pus stăpânire asupră-ţi, frumoasa mea verişoară. Poţi oare tăgădui c-ai pus zălog inelul de rubine, iar eu brăţara de aur, făcând prinsoare că acest aşa-numit cavaler al Leopardului nu-şi va părăsi postul pentru nimic în lume?
— Nu-mi poate fi îngăduit să mă împotrivesc dorinţelor majestăţii voastre; dar doamnele ce sunt de faţă pot să aducă mărturie că mi-aţi propus acest măreţ rămăşag şi mi-aţi smuls inelul din deget chiar în clipa în care mărturiseam că nu mi se pare înţelept ca o fată să pună rămăşaguri în legătură cu astfel de lucruri.
— Da, dar să nu-ţi fie cu supărare, lady Edith – se amestecă una din doamnele de onoare – trebuie să mărturiseşti c-ai arătat multă încredere în zelul acestui cavaler al Leopardului.
— Chiar dac-ar fi astfel, drăguţo – rosti Edith supărată – nimic nu te îndreptăţeşte să spui aşa ceva numai ca să fii pe placul majestăţii sale... Am vorbit despre acest cavaler aşa cum vorbesc toţi aceia care l-au văzut pe câmpul de luptă, şi n-am mai mult interes să-l apăr decât ai tu să-l bârfeşti. Despre ce altceva pot vorbi femeile pe un câmp de luptă decât despre ostaşi şi despre faptele lor de vitejie?
—  Nobila lady Edith – adăugă o a treia – nu i-a iertat nici până azi Calistei şi mie de a fi spus majestăţii voastre că a lăsat să cadă bobocii de trandafiri pe lespezile capelei.
— Dacă majestatea voastră – vorbi din nou Edith cu o respectuoasă mustrare – nu aşteaptă altceva dim parte-mi decât să îndur ironiile acestor doamne, îi cer îngăduinţa de a mă retrage.
— Tăcere, Floria – rosti regina. Îngăduinţa noastră să nu te facă a uita distanţa dintre dumneata şi ruda apropiată a regelui Angliei. Iar dumneata, scumpă verişoară, care eşti atât de drăguţă – urma ea cu acelaşi ton voios – cum poţi oare să ne lipseşti pe noi, sărmanele, de câteva clipe de bucurie, după atâtea zile petrecute în lacrimi şi neasemuite amărăciuni?
—  Bucuraţi-vă de aceste clipe, nobilă doamnă! răspunse Edith; în ce mă priveşte, aş vrea să nu mai zâmbesc niciodată în viaţa mea decât să...
Aici se opri, de bună seamă din respect; dar sir Kenneth putu să-şi dea seama că era nespus de tulburată.
—  Iartă-mă, verişoară – rosti Berengaria, zburdalnica şi voioasa prinţesă din casa de Navara – iartă-mă, dar, la urma urmei, ce mare nelegiuire am săvârşit? Un tânăr cavaler şi-a părăsit postul de dragul unei tinere fete; în lipsa lui nu se va întâmpla nimic; şi-apoi, drăguţo, la drept vorbind, se pare că, cu toată înţelepciunea lui, Nectabanus n-a putut să-l înduplece decât în numele tău.
— Doamne al îndurărilor, oare am înţeles bine cuvintele majestăţii voastre? strigă Edith cu un glas în care se bănuia o nelinişte cu totul deosebită de tulburarea de care dăduse dovadă până atunci. Nu pot crede că vorbiţi serios... Asta nu se cuvine s-o facem, când e vorba de onoarea numelui meu şi al majestăţii voastre, ştiut fiind că sunt ruda soţului vostru... Spuneţi-mi că n-a fost decât o glumă, regeasca mea stăpână, şi iertaţi-mă dacă, în rătăcirea unei clipe, am luat totul în serios.
— Lady Edith – rosti regina, cu oarecare ciudă – regretă inelul pe care i l-am câştigat. Ţi-l dăm înapoi, frumoasă verişoară; totuşi, nu se cade să ne pizmuieşti această mică biruinţă asupra unei înţelepciuni care ne-a fost lăudată atât de adesea.
— O biruinţă? strigă Edith cu aprindere. O biruinţă? Biruinţa va fi de partea vrăjmaşilor, atunci când vor afla că regina Angliei a fost în stare, într-o clipă de copilărească voioşie, să pună în primejdie onoarea unei rude a soţului ei.
— Eşti mâhnită, frumoasă verişoară, din pricină c-ai pierdut inelul cel mai drag! stărui regina. Haide, întrucât îţi pare rău să plăteşti rămăşagul, renunţăm la dreptul nostru. Numele dumitale şi acest giuvaer l-au adus aici pe nobilul cavaler şi puţin ne mai pasă de undiţă, odată ce peştele a fost prins.
—  Doamnă – se împotrivi cu nerăbdare Edith – majestatea voastră ştie foarte bine că toate lucrurile mele, care ar fi pe placul vostru, v-ar aparţine pe dată. Aş fi însă în stare să dăruiesc o poală de rubine, numai ca inelul şi numele meu să nu fi fost folosite pentru a atrage un cavaler într-o cursă, învrednicindu-se prin aceasta de ocară, şi pedeapsă.
—  Oh, ne temem deci numai pentru soarta fidelului cavaler – rosti regina. Ai o părere prea slabă despre puterea noastră, frumoasă verişoară, când vorbeşti despre primejduirea unei vieţi din pricina unei glume a noastre. O, lady Edith, fii sigură că şi alte persoane pot avea tot atâta înrâurire cât şi dumneata asupra inimilor de aramă ale războinicilor... Până şi inima unui leu e de carne şi nu de piatră; şi, crede-mă, am destulă înrâurire asupra lui Richard, pentru ca acest cavaler, faţă de care lady Edith se arată atât de binevoitoare, să scape oricând de pedeapsa pricinuită de nesupunerea lui.
— Pe dragostea preafericitei cruci, doamnă şi regină – îngână Edith (cu greu am putea zugrăvi simţămintele pe care le încercă sir Kenneth când o auzi căzând în ghenunchi la picioarele reginei) –  pe dragostea Sfintei Fecioare şi a tuturor sfinţilor din paradis, luaţi seama la ceea ce faceţi! Nu-l cunoaşteţi pe regele Richard... E de puţină vreme soţul vostru... Mai curând poate să lupte răsuflarea voastră împotriva furiei vânturilor dinspre apus, decât ar putea cuvintele voastre să-l înduplece pe regescul meu văr să ierte o greşeală împotriva disciplinei... Oh, pe dragostea cerului, îndepărtaţi-l pe acest gentilom dacă l-aţi atras în cursă... Aş fi mulţumită să rămân cu ruşinea de a-l fi chemat eu, dac-aş şti că s-a întors acolo unde îl cheamă datoria.
— Ridică-te, verişoară – zise regina Berengaria – şi fii încredinţată că lucrurile se vor petrece altfel de cum crezi. Rogu-te, ridică-te, scumpă Edith... sunt mâhnită că am luat o astfel de hotărâre în dauna unui cavaler pe care îl priveşti cu atâta bunăvoinţă. Haide, nu-ţi mai frânge astfel mâinile... Voi crede, dacă vrei, că ţi-e indiferent. Voi crede orice pentru că nu pot îndura să te văd într-o astfel de stare... îţi repet că voi lua totul asupră-mi în faţa regelui Richard, vorbindu-l numai de bine pe bălaiul dumitale prieten din miazănoapte... nu prieten, dacă nu vrei, ci o simplă cunoştinţă... Haide, nu mai lua acest aer dojenitor... îl vom însărcina pe Nectabanus să-l ducă înapoi la postul lui, pe cavalerul stindardului... şi cu un alt prilej îi vom cere scuze. Trebuie să fie ascuns, cred, prin vreun cort prin apropiere...
— Pe coroana mea de crini şi pe sceptrul meu de neprihăniţi nenufări – zise Nectabanus – majestatea voastră se înşeală... Se află mult mai aproape decât credeţi... în dosul acestei pânze subţiri...
—  Deci a putut s-audă tot ce-am vorbit! strigă regina surprinsă şi nemulţumită în acelaşi timp... Ieşi afară, monstru al nebuniei şi al răutăţilor!
În timp ce rostea aceste cuvinte, Nectabanus ieşi din cort răcnind ca din gură de şarpe, astfel că nu se ştie dacă Berengaria se mulţumise numai să-l dojenească, sau dacă nu cumva îşi arătase nemulţumirea într-un chip mult mai concret.
— Acum, ce facem? o întrebă regina pe Edith în şoaptă, dar şi cu adâncă tulburare.
—  N-avem decât un singur mijloc – răspunse Edith, cu hotărâre; se cuvine să stăm de vorbă cu acest gentilom şi să ne bizuim pe mărinimia lui.
Acestea zicând, trase numaidecât foaia de cort care despărţea cele două încăperi.
— În numele cerului, opreşte-te!... strigă regina. În încăperea mea... astfel îmbrăcate... şi la o asemenea oră!... Onoarea mea,..
Dar, mai înainte de-a fi continuat împotrivirile, perdeaua fusese dată într-o parte şi nimic nu-l mai despărţea pe cavalerul înarmat de grupul femeilor. Căldura nopţii orientale făcuse ca doamnele să poarte o îmbrăcăminte simplă şi prea puţin chibzuită, care nu se potrivea cu rangul lor, mai cu seamă în prezenţa unui bărbat. Amintindu-şi de acest amănunt, regina scăpă un ţipăt şi se grăbi să iasă prin altă deschizătură a cortului. Supărarea şi neliniştea lady-ei Edith, ca şi arzătoarea ei dorinţă de a lămuri lucrurile cât mai grabnic cu cavalerul scoţian, o făcură poate să uite că părul îi era despletit şi că îmbrăcămintea ei era cam sumară faţă de convenienţele pe care trebuiau să le respecte fecioarele de neam ales într-un veac care, la drept vorbind, n-a fost cel mai cast dintre toate. Era îmbrăcată cu o rochie uşoară, fluturătoare, de mătase trandafirie; îşi vârâse picioarele goale în nişte papuci orientali şi îşi aruncase în grabă pe umeri un şal... Capul nu-i era acoperit decât de bogatul ei păr ce-i cădea în inele, revărsat din toate părţile, umbrindu-i în mare parte chipul pe care o îmbinare de sfială şi de supărare, în afară de alte simţăminte mai adânci şi mai tulburătoare, i-l îmbujorase viu. Dar, deşi Edith simţea gravitatea situaţiei cu acea gingăşie care este farmecul cel mai de preţ al femeii, păru că nu şovăie o clipă între sfială şi datoria pe care socotea c-o are faţă de cel ce fusese târât în greşeală şi primejdie din dragoste pentru ea. Îşi strânse cu mai multă luare aminte şalul pe umeri şi pe piept, puse jos opaiţul care împrăştia o lumină prea puternică asupra chipului ei şi în timp ce sir Kenneth rămase nemişcat în locul în care fusese descoperit, ea făcu câţiva paşi apropiindu-se de el, nu îndepărtându-se, şi exclamă:
— Întoarce-te numaidecât la postul domniei-tale, viteaz cavaler... Ai fost amăgit când te-au chemat aici... Nu pune nici o întrebare...
— N-am nevoie să pun nici o întrebare – răspunse cavalerul, plecându-şi un genunchi la pământ, cu evlavia credinciosului care îngenunche în faţa altarului şi aţintindu-şi privirea în jos, de teamă să nu sporească stânjenirea copilei.
—  Ai auzit totul? întrebă Edith nerăbdătoare. O, cerule, atunci pentru ce mai întârzii, când fiece clipă pierdută poate să-ţi aducă dezonoarea?
— Am auzit ceea ce trebuia să mă ruşineze şi am auzit-o din gura voastră, nobilă doamnă. Aşa încât, ce mi-ar păsa de pedeapsă? N-am să vă fac decât o singură rugăminte şi după aceea voi încerca să aflu printre săbiile necredincioşilor dacă sângele spală ocara...
— Să nu faci aceasta... Fii înţelept... nu mai întârzia aici... Totul încă nu e pierdut, dacă te grăbeşti.
—  Nu aştept altceva decât iertarea voastră – rosti cavalerul fără să se ridice – iertarea pentru înfumurarea de care am dat dovadă crezând că sărmanele mele servicii pot fi cerute sau preţuite de voi.
— Te iert... oh, dar n-am să-ţi iert nimic... Eu sunt adevărata pricină a ofensei ce ţi s-a adus... Te rog, pleacă... te voi ierta... Te voi preţui... adică aşa cum preţuiesc pe orice viteaz cruciat, dar pleacă, fără să mai pierzi o singură clipă.
—  Mai întâi, luaţi înapoi acest scump şi fatal giuvaier – zise cavalerul, întinzându-i inelul, în timp ce Edith nu-şi mai putea stăpâni nerăbdarea.
— Oh, nu – spuse ea, nevoind să-l primească... – păstrează-l ca semn al simţămintelor mele... al regretului meu, vreau să spun... Oh, pleacă, pleacă! Dacă n-o faci pentru domnia-ta, fă-o cel puţin pentru mine!
Simţindu-şi pierderea onoarei răscumpărată prin interesul pe care fata îl arătase cu privire la persoana lui, sir Kenneth se ridică şi, învăluind-o într-o privire fugară, se plecă adine înaintea ei şi dădu să se retragă. În clipa aceea, sfiala fecioarei pe care hotărârea simţămintelor o ţinuse în frâu, birui la rându-i. Edith părăsi numaidecât încăperea, stingând opaiţul, şi sir Kenneth se pomeni adâncit, atât cu trupul cât şi cu sufletul, în cea mai neagră beznă. Trebuia să se supună poruncilor ei – acesta fu primul gând care îl smulse îndată din visare şi el se îndreptă spre locul pe unde intrase în cort. Ca să se strecoare pe sub pânză, aşa cum făcuse când sosise, ar fi cerut timp şi multă băgare de seamă; de aceea sfâşie pânza cu pumnalul, făcând o deschizătură care îi îngădui să iasă mult mai repede. Ajungând în aer liber, se simţi atât de buimac, pradă gândurilor potrivnice, încât nici nu mai ştia ce se întâmplă cu el; îşi dădea seama că trebuie să se îndepărteze repede, amintindu-şi că lady Edith îi poruncise să se grăbească. Aşa cum păşea acum însă, printre funii şi corturi, căutând poteca pe care-l călăuzise piticul ca să nu fie zărit de oamenii de pază ai reginei, trebuia să se furişeze şi cu băgare de seamă, ca să nu alarmeze gărzile, fie căzând, fie făcând vreun zgomot prin ciocnirea armurii.
Un nor pufos acoperise lumina lunii chiar în clipa în care ieşise din cort, ceea ce era pentru el un şi mai mare neajuns, căci buimăceala minţii şi plinătatea inimii de-abia îi dădeau răgaz să-şi călăuzească paşii. Dar auzul lui fu izbit deodată de un zgomot care îl făcu să se trezească brusc din visare. Zgomotul venea dinspre dâmbul Sfântului George. Câinele latră scurt, furios, şi apoi urmă un chelălăit de moarte... Nicicând nu pusese pe goană glasul lui Roswall o căprioară aşa cum îl făcu pe sir Kenneth să se repeadă spre dâmb, în clipa când auzi ceea ce-i părea că e strigătul de agonie al nobilului său dobitoc, căci nici o durere obişnuită nu-i putea smulge un urlet atât de deznădăjduit. Cavalerul străbătu în goană locul ce-l despărţea încă de potecă şi, ajungând în cele din urmă la drumul mare, o luă la fugă spre dâmb atât de vijelios, deşi era împovărat de armură, încât nici un om chiar fără acea povară pe el, n-ar fi putut să-l ajungă din urmă. Urcă, fără să-şi încetinească pasul, povârnişul repede al dâmbului şi în câteva clipe ajunse în vârf. în clipa aceea, luna destramă norul ce o învăluia şi în luminr ej, cavalerul nu mai zări flamura Angliei la locul ei; stâlpul era trântit la pământ, iar alături zăcea, rănit de moarte, credinciosul lui câine.

CAPITOLUL XIV
Orice urmă de onoare e pierdută, 
Tinerii nu-i mai respectă pe bătrâni...
Oare râul cinstei şi-al onoarei a secat? 
A secat, şi-n albia lui de mult uscată 
Trec băieţi desculţi şi huiduind cu pietre-aruncă?
Don Sebastian

După câteva clipe de uluire şi de buimăceală, cel dintâi gând al lui sir Kenneth fu să caute în juru-i pe cel ce pângărise flamura Angliei; nu putu descoperi însă nici o urmă. A doua mişcare, care nu-i va mira decât pe cei care n-au avut niciodată prieteni printre câini, fu să cerceteze cu luare aminte starea credinciosului său Roswall, rănit de moarte, după cât se părea, în îndeplinirea datoriei pe care stăpânul său o părăsise. Mângâie dobitocul istovit de chinurile morţii, care, credincios până în ultima clipă, părea că-şi uită durerile bucurându-se de ivirea stăpânului, dând mereu din coadă şi lingându-i mâinile. Din când în când, totuşi, gemea înăbuşit, căutând parcă să arate astfel că-l doare şi mai mult din pricină că sir Kenneth se căznea să-i smulgă din rană vârful de suliţă ce-i rămăsese înfipt în trup; apoi nefericitul dobitoc se gudură iar, ceva mai vioi, de teamă să nu-şi fi mâhnit stăpânul prin dezvăluirea suferinţelor sale. În aceste ultime dovezi de credinţă ale câinelui răpus de moarte era ceva care se îmbina cu deznădejdea şi ruşinea lui sir Kenneth. Singurul lui prieten îi era rănit de moarte, în clipa când pe el urma să-l copleşească dispreţul şi mânia tuturor... La gândul acesta, tăria sufletească a cavalerului se frânse; nu-şi mai putu stăpâni durerea şi izbucni în gemete şi în hohot de plâns. În timp ce căzuse astfel pradă deznădejdii, alături de el răsună un glas limpede şi grav; glasul sonor ca al muezinilor rosti, în cea mai curată limbă franceză, pricepută şi de creştini şi de sarazini, următoarele cuvinte: „Vrăjmăşia e întocmai ca cele dintâi şi cele din urmă ploi, reci şi păgubitoare pentru oameni şi dobitoace; şi totuşi, ele fac să se înfiripe floarea şi rodul curmalului, trandafirului şi rodiei.” Sir Kenneth se întoarse spre cel ce vorbea, şi îl recunoscu pe vraciul arab, care, apropiindu-se pe nesimţite, se aşezase la câţiva paşi mai departe, cu picioarele încrucişate sub el, şi rostea grav, dar şi cu oarecare milă, mângâietoarele cuvinte luate din Coran şi din poveţele înţelepţilor; căci, pe vremea aceea, în Orient, ca să fii socotit un înţelept, nu era nevoie să dezvălui cine ştie ce puteri uimitoare de născocire, ci mai degrabă să ai o ţinere de minte bună şi să rosteşti, în clipa potrivită, cuvântul „scris”. Ruşinat că fusese văzut lăsându-se pradă durerii şi tânguindu-se ca o femeie, sir Kenneth îşi şterse lacrimile mânios şi îngriji mai departe de câinele lui drag.
— Poetul a zis – urmă arabul, fără să ia în seamă stinghereala şi ciuda cavalerului: „Boul e făcut pentru câmp şi cămila pentru pustiu. Mâna vraciului, mai puţin destoinică să rănească decât aceea a ostaşului, nu poate fi totuşi mai de folos atunci când poate să lecuiască?”
—  Ajutorul meşteşugului tău, Hakim, nu-i mai poate fi de nici un ajutor acestui rănit – răspunse sir Kenneth; şi apoi, după legea ta, e un dobitoc spurcat.
— Înţeleptul căruia Allah i-a luminat mintea s-ar face vinovat dacă n-ar voi să prelungească viaţa unei făpturi necuvântătoare, ori s-o scape de chinuri, căci tot Allah i-a dăruit această viaţă şi putinţa de a cunoaşte durerea şi bucuria. Înţeleptul face prea puţină deosebire între lecuirea unei biete slugi, a unui câine sau a unui stăpânitor războinic. Să vedem rănitul.
Sir Kenneth încuviinţă în tăcere, iar vraciul cercetă rana câinelui cu luare aminte, ca şi cum ar fi avut de-a face cu o făptură omenească. În cele din urmă se sluji de sculele pe care le luă dintr-o cutie şi, mânuind un cleştişor, izbuti să smulgă din coapsa lui Roswall vârful suliţei; după aceea opri năvala sângelui, turnând leacuri peste rană şi legând-o cu feşe. Bietul dobitoc îndura îngrijirile cu răbdare, ca şi cum ar fi priceput gândurile bune ale binefăcătorului necunoscut.
—  Câinele poate să se tămăduiască – spuse El Hakim – dacă îngădui să fie dus în cortul meu, unde îl voi îngrijii cu deosebită luare aminte, aşa cum e vrednic neamul lui ales; fiindcă trebuie să ştii că sluga ta Adonbec nu e mai puţin pricepută în cunoaşterea feluritelor soiuri şi neamuri de câini şi cai, decât ar fi în meşteşugul tămăduirii bolilor care seceră vieţile omeneşti.
—  Ia-1 cu tine – răspunse cavalerul; dacă se vindecă, ţi-l dăruiesc cu cea mai mare bucurie. Îţi datorez o răsplată, fiindcă mi-ai îngrijit scutierul, şi n-am alte mijloace prin care mi-aş putea plăti datoria. În ce mă priveşte, s-a sfârşit, n-am să mai sun niciodată din corn, n-am să-mi mai chem câinele.
Arabul nu răspunse; bătu din palme şi îndată se iviră în preajmă-i doi robi negri. Le porunci ceva în graiul arab şi primi răspunsul obişnuit: „A auzi înseamnă a te supune”. Luând apoi câinele în braţe se îndepărtară, fără vreo împotrivire din partea acestuia; deşi nu-şi mai lua ochii de la stăpânul său, era prea slab ca să mai poată face vreo mişcare.
— Adio, scumpul meu Roswall! strigă sir Kenneth. Adio, adio, singurul şi ultimul meu prieten! Eşti prea nobil ca să rămâi şi mai departe în stăpânirea unui om aşa cum voi fi eu de aici înainte. Deşi e pe moarte – urmă el – aş fi bucuros să-mi schimb soarta cu aceea a nobilului dobitoc.
— A fost scris – răspunse arabul – ca toate dobitoacele să-l slujească pe om; prin urmare, cel ce stăpâneşte pământul, rosteşte un cuvânt nesocotit atunci când, în amărăciunea şi deznădejdea lui, doreşte să-şi schimbe nădejdile de astăzi şi mâine cu viaţa unei făpturi mai prejos decât el.
— Un câine care moare făcându-şi datoria – răspunse cavalerul cu jale – preţuieşte mai mult decât un om care şi-a călcat-o pe a sa; lasă-mă, Hakim; tu stăpâneşti pe acest pământ ştiinţa cea mai minunată din câte-a cunoscut vreodată omul, dar rănile sufletului sunt mai presus de puterea meşteşugului tău.
— Nu; dacă bolnavul îşi mărturiseşte boala de care suferă şi se lasă călăuzit de tămăduitorul său, nu-i aşa cum spui.
— Atunci, fiindcă mă sileşti să fac această spovedanie, află că aseară, flamura Angliei flutura pe dâmbul acesta... Mi s-a încredinţat sarcina s-o păzesc... Zorile încep să se ivească... din ce a fost n-a mai rămas decât acest lemn sfărâmat... Flamura nu mai e, şi în faţa ta se află un om viu.
— Cum asta – rosti El Hakim, cercetându-l cu privirea – bag de seamă că armura ţi-e neatinsă... Nu văd sânge pe armele tale şi despre tine s-a dus vestea ca de un om puţin obişnuit să se întoarcă astfel dintr-o luptă. Ai fost ademenit cine ştie unde, de ochii negri şi obrajii trandafirii ai vreuneia dintre hurii, cărora voi, nazarinenii, vă închinaţi precum se cade numai dinaintea lui Allah, în loc să le dăruiţi numai dragostea care se cuvine unui trup de lut asemenea cu al nostru. Nu poate fi altfel, căci aşa a căzut mereu omul de la Adam-sultan încoace.
— Şi dacă ceea ce spui tu ar fi adevărat, cu ce fel de leacuri m-ai putea vindeca? întrebă sir Kenneth posomorât.
— Cunoaşterea e mama tăriei, după cum bărbăţia dă naştere puterii... Ascultă-mă, omul nu e ca un copac, legat pentru totdeauna prin rădăcini de o mână de pământ... lui nu-i e dat să se lipească de stâncă asemenea scoicii închisă în înveliş. Legea ta creştină, ea însăşi îţi porunceşte, atunci când eşti asuprit într-o cetate, să te adăposteşti în alta; iar noi musulmanii, ştim că Mahomed, Profetul lui Allah, alungat din sfânta cetate Mecca, şi-a găsit adăpost printre credincioşii din Medina.
— Ce legătură au toate astea cu mine?
— Iată legătura: înţeleptul fuge dinaintea furtunii, căreia nu poate să-i poruncească. Aşadar, când ştii bine că te aşteaptă răzbunarea lui Richard, nu-ţi pierde vremea, pune-te la adăpost în umbra flamurii biruitoare a lui Saladdin.
— Într-adevăr – răspunse cavalerul, batjocoritor – mi-ar fi lesne să-mi ascund necinstea în tabăra păgânilor cărora cinstea nu le este cunoscută; n-ar fi oare mai bine să-mi pun pe cap şi un turban? Asta-mi mai lipseşte – să-mi lepăd credinţa, pentru ca infamia mea să fie deplină.
— Nu huli, nazarinene – rosti vraciul cu asprime. Saladdin nu primeşte pe cei ce vor să se dea în legea Profetului, decât dacă i-au înţeles pe deplin învăţăturile. Deschide-ţi ochii spre lumină, şi marele sultan, a cărui mărinimie e nemărginită ca însăşi puterea lui, îţi poate dărui un regat... Rămâi, dacă vrei, în orbirea ta; deşi ai fi osândit la cazne în cealaltă viaţă, Saladdin nu te-ar face mai puţin bogat şi fericit în cea de azi. Nu crede însă că o frunte poate fi încinsă de turban, atunci când omul n-o face din dorinţa lui.
— Eu n-am altă dorinţă – strigă cavalerul – decât să îndur caznele care mă aşteaptă astăzi la apusul soarelui.
— Totuşi, nu eşti înţelept, nazarinene, dacă nu vrei să iei o astfel de hotărâre; Saladdin ascultă cuvântul meu şi aş putea să te înalţ cât mai sus în ochii lui. Ascultă-mă, fiule: cruciada asta, aşa cum îi spuneţi voi nesocotitului vostru război, e ca o corabie mare, ale cărei bârne se desprind una de alta şi cad în valuri; tu însuţi ai adus puternicului sultan cererea de pace a regilor şi prinţilor, ale căror armii sunt adunate aici, şi poate că n-ai cunoscut pe de-a-ntregul rostul însărcinării tale.
—  Nu l-am cunoscut şi nici nu vreau să-1 cunosc; ce folos c-am fost de curând trimisul regilor, când astă-seară nu voi fi altceva decât un hoit necinstit?
— Tocmai ca să te scap de-o astfel de nenorocire ţi-am spus ceea ce ai auzit. Toţi caută prietenia lui Saladdin; feluritele căpetenii ale acestei ligi înjghebate împotrivă-i s-au adunat ca să-i facă astfel de propuneri de pace, încât în altă împrejurare, cinstea lui nu i-ar fi îngăduit să nu le primească. Alţii i-au făcut propunerile lor deosebite. Aceştia vor să-şi despartă oştile de acelea ale regilor Francistanului, ba chiar făgăduiesc c-au să apere steagul Profetului. Dar Saladdin nu vrea să se folosească de un mijloc atât de josnic şi de robit uneltirilor; regele regilor nu vrea să încheie pacea decât cu regele Leu, Saladdin nu vrea să stea de vorbă decât cu Melech-Ric; pe acesta îl va cinsti ca pe un stăpânitor, fie la masa tratativelor, fie pe câmpul de luptă. Pentru Richard poate încuviinţa, ca dovadă a mărinimiei, asemenea temeiuri de pace, pe care toate săbiile Europei nu i le-ar putea smulge prin forţă sau prin ameninţări; are să îngăduie hagialâcul nestânjenit al nazarinenilor la Ierusalim şi în toate locurile pe care aceştia le socotesc vrednice de cinstire; mai mult chiar, înţelege să-şi împartă împărăţia cu fratele său Richard, îngăduind creştinilor să-şi lase oşti în şase oraşe mai mari ale Palestinei, printre care şi la Ierusalim, în frunte cu căpeteniile lui Richard, căruia încuviinţează să i se dea numele de rege, apărător al Ierusalimului. Şi mai departe, oricât ţi s-ar părea de uimitor, află, viteazule – întrucât cinstei tale pot să-i dezvălui această taină – află că Saladdin va pecetlui cu toată sfinţenia o astfel de legătură între ceea ce Francistanul şi Asia au mai nobil, ridicând în cinstea de soţie a sa pe una dintre fecioarele creştine, legată prin sânge de regele Richard, şi cunoscută sub numele de Edith Plantagenet.
— Ce spui? strigă sir Kenneth, care, după ce ascultă cu nepăsare, într-o stare de toropeală, prima parte a vorbelor 1ui Hakim, fu dintr-o dată izbit de această ultimă veste, aşa cum tresărirea unui nerv atins pe neaşteptate trezeşte senzaţii şi într-un corp paralizat. Izbutind însă, cu mare greutate, să-şi stăpânească uimirea şi ascunzându-şi indignarea sub un aer de îndoială şi dispreţ, cavalerul căută să continue convorbirea dorind să afle cât mai multe amănunte în privinţa a ceea ce socotea o uneltire împotriva onoarei şi fericirii aceleia care îi era foarte dragă, deşi dragostea pentru ea îi nimicise deodată fericirea şi cinstea.
—  Şi care e creştinul – rosti el cu prefăcută nepăsare – care-ar primi să sfinţească unirea nelegiuită dintre o fată creştină şi un păgân sarazin?
—  Nu eşti altceva decât un nazarinean neştiutor şi orb! Îi vezi în fiecare zi pe principii mahomedani din Spania legând viaţa de nobile nazarinene, fără ca între mauri şi creştini să se stârnească gâlceavă? Încrezător pe deplin în cuvântul lui Rich nobilul sultan o va lăsa pe tânăra engleză să se bucure de toată libertatea pe care moravurile france o îngăduie femeilor. Va încuviinţa ca ea să nu-şi lepede credinţa, socotind că, la urma urmei e acelaşi lucru dacă o femeie se închină într-un chip sau alt îi va statornici un rang atât de neasemuit faţă de al celorlalte odalisce din haremul lui, încât ea va fi, în toate privinţele, singura nevastă şi stăpâna lor desăvârşită.
— Cum oare îndrăzneşti să crezi, păgânule, că Richard ar putea să-şi vadă ruda, o nobilă şi virtuoasă prinţesă, devenind cadâna favorită din haremul unui necredincios? Află, Hakim, că cel urmă dintre cavalerii creştini ar dispreţui pentru copila sa o astfel de măreaţă şi nelegiuită însoţire.
— Te înşeli. Filip al Franţei şi Henri de Champagne, ca şi cea mai mare parte dintre aliaţii lui Richard, cunosc această propunere şi nu s-au mirat câtuşi de puţin de ea, ba chiar au să facă tot ce le stă în putinţă pentru înfăptuirea ei, punând capăt îngrozitorului război. Înţeleptul arhiepiscop de Tyre şi-a luat sarcina să-1 înştiinţeze pe Richard, neîndoindu-se că propunerea va fi primită. Înţelepciunea sultanului a păstrat însă rezerve în privinţa acestei propuneri şi a unor căpetenii, cum ar fi de pildă marchizul de Montserrat şi marele-magistru al Templierilor, întrucât ştie că ei caută să se ridice prin înfrângerea sau moartea lui Richard, şi nu-i doresc deci viaţa şi onoarea. Aşadar în picioare, cavalere, şi pe cal. Îţi voi da câteva rânduri către sultan, care-ţi vor deschide uşile la el. Repede. Nu înseamnă că-ţi părăseşti ţara, ţelul sau credinţa, odată ce interesele celor doi stăpânitori vor fi în curând unul şi acelaşi. Sfaturile tale îi vor fi plăcute lui Saladdin fiindcă i-ai putea da multe desluşiri în legătură măritişul creştinelor, cu felul în care se cuvine să se poarte bărbatul cu nevasta lui şi alte amănunte din legea şi obiceiurile pe care ar dori foarte mult să le cunoască. Mâna dreaptă a sultanului stăpâneşte toate comorile Asiei; şi el e un izvor nesecat de bunătate. Sau mai degrabă, dacă vrei, Saladdin, odată aliat cu Anglia, va dobândi cu uşurinţă din partea lui Richard nu numai iertarea şi ştergerea petei tale, dar şi comanda de onoare a oştilor pe care regele Angliei le poate lăsa în Palestina pentru păstrarea rânduielii statornicite de cei doi principi... Aşadar, grăbeşte şi încalecă. O cale uşoară şi dreaptă îţi stă deschisă înainte.
— Hakim, tu eşti un om al păcii; mai mult, l-ai scăpat de friguri pe Richard al Angliei, după ce mai întâi l-ai tămăduit pe bietul meu scutier; pentru asta am ascultat până la capăt o propunere pe care aş fi întrerupt-o c-o lovitură de pumnal, dacă mi-ar fi fost făcută de oricare alt musulman. Ca răsplată pentru ale tale gânduri, te povăţuiesc, Hakim, să bagi de seamă ca acel care va fi trimis să-i facă lui Richard propunerea în legătură cu unirea dintre sângele Plantageneţilor şi acela al unui neam de necredincioşi să poarte un coif în stare să reziste loviturilor de suliţă ale celui care a izbutit să dărâme poarta de Saint-Jean-d'Acre: altfel, toată puterea meşteşugului tău nu-i va fi de nici un folos.
— Aşadar, te îndărătniceşti să nu-ţi cauţi adăpost în mijlocul oştirii sarazine? Gândeşte-te bine: dacă rămâi aici, înseamnă să-ţi faci seama cu mâna ta, şi învăţătura legii tale, ca şi a noastră, îl opresc pe un om să-şi nimicească el însuşi viaţa.
— Doamne fereşte! răspunse scoţianul închinându-se – dar nu ne este îngăduit nici să fugim de pedeapsa pe care am meritat-o, întrucât ai o atât de slabă idee despre îndatoririle de credinţă, aproape îmi pare rău, Hakim, că ţi-am dăruit câinele, fiindcă dacă se va însănătoşi, o să aibă un stăpân care nu ştie să-1 preţuiască.
—  Un dar făcut cu părere de rău nu mai e dar; totuşi, noi vracii nu suntem obişnuiţi să părăsim bolnavul mai înainte de a-l fi lecuit. Dacă dobitocul trăieşte, va fi din nou al tău.
— Pleacă, Hakim, oamenii nu vorbesc de câini şi de şoimi când le-a mai rămas doar un singur ceas care le desparte viaţa de moarte. Lasă-mă să-mi aduc aminte de păcatele mele şi să mă împac cu cerul.
— Te las pradă încăpăţânării tale... Ceaţa ascunde totdeauna prăpastia de ochii celor ce vor cădea într-însa.
Se îndepărtă încet, întorcând capul din vreme în vreme, ca să vadă dacă nu cumva cavalerul îl cheamă înapoi printr-un cuvânt sau printr-un semn. În cele din urmă, turbanul lui pieri printre corturile ce se întindeau albe, până departe, în lumina tulbure a zorilor, în faţa cărora se stingeau cele din urmă raze ale lunii. Dar, cu toate că vorbele înţeleptului nu avuseseră asupra lui sir Kenneth înrâurirea dorită de acesta, ele dăduseră totuşi scoţianului o pricină pentru care acum dorea să trăiască, pe câtă vreme, dezonorat, aşa cum credea că e, râvnise la început să se scuture de viaţă ca de o haină învechită... O seamă de lucruri care se petrecuseră la sihastrul din Engaddi, o oarecare înţelegere ce i se părea c-ar fi existând între anahoret şi Sheerkof sau Ilderim, toate acestea i se treziră deodată în minte şi-1 făcură să se încredinţeze că era mult adevăr în spusele lui Hakim, despre acea prevedere tainică din tratat. „Nemernicul! strigă în sine; făţarnicul cu păr alb! Vorbea de un bărbat necredincios convertit de o soţie creştină... Cine ştie dacă ticălosul n-a înfăţişat în ochii sarazinului blestemat de Dumnezeu frumuseţea prinţesei Edith Plantagenet, pentru ca necredinciosul câine să vadă dacă e vrednică să fie îngăduită în haremul unui păgân! Dacă l-aş mai prinde o dată pe nemernicul de Ilderim, nicicând n-ar mai avea prilejul să aducă un răspuns atât de înjositor pentru cinstea unui rege creştin şi pentru aceea a unei nobile şi neprihănite fecioare. Vai, nu mai am însă de trăit poate decât câteva clipe... Dar n-are a face!... Atâta cât mai e încă în mine viaţă şi suflare, trebuie făcut ceva, şi în mare grabă.”
Se opri o clipă, aruncă cât colo coiful, coborî cu paşi mari povârnişul şi porni în grabă spre cortul regelui Richard.

CAPITOLUL XV
Pornind cocoşii să se cheme,
în zori din trâmbiţi au sunat,
Vestind sătenii că e vreme
Să iasă-n câmp, la semănat
Regele Eduard de departe
Cocoşul nu 1-a auzit  - 
La geamul lui, cobind a moarte,
Un corb bătrân a croncănit
- „În semnul ăsta-ţi văd puterea,
O, doamne – regele grăi -
Şi dacă asla-ţi este vrerea,
Chiar azi Charles Baudwin va muri”.
Chatterton

În aceeaşi seară, după ce-l pusese de pază pe sir Kenneth, Richard se întorsese în cortul lui cu gând să se odihnească după seara furtunoasă care-i tulburase liniştea. Sufletul îi era plin de încrederea pe care i-o insufla cutezanţa lui fără margini şi faptul că izbutise să pună la locul lui pe ducele Austriei, chiar în faţa oştilor creştine. Întrucât ştia foarte bine că multe dintre căpeteniile cruciaţilor vedeau în aceasta o izbândă şi asupra lor, mândria îi era pe deplin satisfăcută la gândul că, îngenunchind un vrăjmaş, umilea o sută. Într-o astfel de împrejurare, un alt monarh ar fi ordonat să se îndoiască numărul gărzilor şi o parte din oşti să fie gata de luptă. Dar Inimă-de-Leu îşi trimise la odihnă până şi garda obişnuită, punând să se împartă vin ostaşilor, ca să-i sărbătorească însănătoşirea şi să bea întru slava flamurii Sfântului George. În partea aceea a lagărului ar fi lipsit cu desăvârşire paza şi grija ostăşească, dacă baronul de Vaux, contele de Salisbury şi alţi seniori nu s-ar fi îngrijit să păstreze rânduiala şi ascultarea printre cheflii. Vraciul nu se mişcă de la căpătâiul regelui din clipa în care acesta se urcă în pat, până după miezul nopţii; în acest răstimp îi dădu în două rânduri să ia leacuri, după ce mai întâi cercetase cu luare aminte unde se afla luna plină, a cărei înrâurire, spunea el, putea să fie sau prielnică sau răufăcătoare întrebuinţării acestor leacuri.
Era trecut de trei ceasuri spre ziuă, când El Hakim ieşi din cortul regesc ca să se îndrepte spre cel ce fusese statornicit pentru el şi însoţitorii săi. Pe drum intră în coliba cavalerului Leopardului, ca să vadă în ce stare se găsea cel dintâi bolnav pe care îl îngrijise în lagărul creştin, adică bătrânul Stranchau, scutierul lui sir Kenneth. Întrebând de cavaler, El Hakim află ce însărcinare primise şi în urma acestor desluşiri se îndreptase spre dâmbul Sfântului George, unde-l găsise în împrejurările dureroase pe care le-am arătat.
Se luminase bine de ziuă. Deodată, în preajma cortului regesc se auziră paşi de om înarmat şi de Vaux, care aţipise alături de patul stăpânului, tresărind din vreme în vreme ca un câine de pază, de-abia apucă să se ridice şi să strige: „Cine-i acolo?” când cavalerul Leopardului intră în cort, cu o hotărâre întunecată pe chipul său bărbătesc.
— Ce însemnează această îndrăzneală, cavalere? întrebă de Vaux cu asprime, dar înăbuşindu-şi glasul din cuviinţă pentru somnul regelui.
— Opreşte-te, de Vaux! zise regele, care se şi trezise. Sir Kenneth vine ca un ostaş vrednic să dea seamă de chipul în care şi-a făcut datoria de străjer peste noapte... Pentru astfel de lucruri, cortul unui general e deschis oricând.
Ridicându-se pe pat şi rezemându-se în cot, îşi aţinti privirea scânteietoare asupra războinicului:
—  Vorbeşte, viteazul meu scoţian. Vii, fără îndoială, să mă vesteşti c-a fost o noapte de veghe încordată, liniştită şi plină de cinste! Fâlfâitul neşovăielnic al stindardului Angliei a fost de ajuns ca să-l păstreze neatins, mai cu seamă atunci când avea în prejmă-i un cavaler pe care toţi îl preţuiesc atât!
— Pe care nimeni nu-l va mai preţui de-aici-nainte – răspunse cavalerul Leopardului... Veghea mea n-a fost nici încordată, nici liniştită, nici plină de cinste... Flamura Angliei a fost furată.
— Şi mai eşti încă viu ca să-mi poţi spune asta? strigă Richard, cu un ton de neîncredere hazlie... Haide, asta nu s-a putut întâmpla... Bag de seamă că n-ai nici o zgîrietură. De ce taci?... Spune-mi adevărul... Cu un rege nu se glumeşte... Totuşi, te voi ierta dac-ai minţit.
—  Să mint, sire? repetă nefericitul cavaler c-o expresie de mândrie înfrântă; şi din ochii lui ţâşni un fulger atât de strălucitor, asemenea scânteii ce se smulge din cremenea lovită. Dar şi asta trebuie s-o îndur... Am spus însă numai adevărul. 
— Pe Dumnezeu şi pe Sfântul George! strigă regele, dezlănţuindu-şi mânia pe care totuşi căută numaidecât să şi-o stăpânească... De Vaux, du-te degrabă şi vezi... Pesemne că frigurile i-au rătăcit mintea... Asta nu se poate... Omul acesta a dat totdeauna dovadă de bărbăţie... Nu e cu putinţă. Grăbeşte-te, aleargă sau trimite pe cineva.
Deodată, regele fu întrerupt de sir Henry Neville, care intră pe uşa cortului cu răsuflarea tăiată, vestind că flamura nu mai era la locul ei şi că omul care o păzise, de bună seamă, fusese ucis, fiindcă pe locul unde stâlpul zăcea rupt în bucăţi, se zărea o baltă de sânge.
—  Dar ce văd? strigă sir Neville, a cărui privire se opri pe neaşteptate asupra cavalerului Leopardului.
— Un mişel! strigă regele, sărind în picioare şi apucând baltagul atârnat la căpătâiul patului. Un mişel, pe care îl vei vedea murind aşa cum se cuvine să moară mişeii.
Vorbind astfel, Richard cumpăni baltagul pe spate, parcă gata să lovească. Palid, dar nemişcat ca o statuie de marmură, scoţianul stătea neclintit, cu capul gol, lipsit de apărare, cu privirile în pământ; buzele-i şopteau ceva ca şi cum ar fi îngânat o rugăciune, în faţa lui, la depărtarea trebuitoare, Richard se aţinea, gata să lovească. Făptura lui vânjoasă era învelită în faldurile unui veşmânt de in, care, dându-se într-o parte în jocul mişcărilor, îi lăsa descoperit braţul drept, umărul şi-o parte din piept, dezvelind un trup vrednic de porecla Coastă-de-fier, pe care o purtase unul dintre înaintaşii saxoni. Deodată însă, aplecând baltagul spre pământ, strigă:
— Ai văzut sânge, spui tu, Neville, ai văzut sânge în locul acela... Ascultă, scoţiene... Ai fost un viteaz cândva; te-am văzut luptând... Spune c-ai ucis doi mişei apărând flamura... spune c-ai ucis măcar unul... spune c-ai lovit crâncen, luptând pentru noi, şi pleacă din tabără păstrându-ţi viaţa şi infamia.
— M-aţi învinovăţit de minciună, sire – răspunse Kenneth cu hotărire – şi prin asta, cel puţin, m-aţi nedreptăţit. Aflaţi însă că întru apărarea stindardului nu s-a risipit alt sânge în afară de-al unui biet câine de vânătoare care, mai credincios decât stăpânul său, a stat de veghe la postul pe care celălalt l-a părăsit.
— Pe Sfântul George – strigă Richard, ridicând din nou baltagul... De Vaux se aruncă însă între rege şi ţinta răzbunării lui, şi rosti cu asprime, aşa cum îi era obiceiul:
— Sire, nu într-un astfel de loc, şi nu de mâna voastră... A fost destulă nesocotinţă că s-a încredinţat flamura o zi şi o noapte unui scoţian... Nu v-am spus eu că sub înfăţişări impunătoare se ascund inimi de mişei?
— E foarte adevărat, de Vaux, aveai dreptate, trebuie să mărturisesc... Se cuvenea să-mi amintesc în ce chip m-a amăgit William, vulpea şireată, în legătură cu această cruciadă.
— Sire – răspunse Kenneth – William al Scoţiei n-a amăgit pe nimeni, niciodată, dar împrejurările l-au împiedicat să-şi trimită oştile.
— Tăcere, nemernicule! strigă regele... pângăreşti numele unui prinţ numai rostindu-l... Şi totuşi, de Vaux, mi se pare ciudată purtarea acestui om. O fi mişel sau vânzător, totuşi a aşteptat neclintit lovitura lui Richard Plantagenet, ca şi cum mâna noastră s-ar fi ridicat spre a-l învesti cavaler. Dacă aş fi citit pe faţa lui cel mai mic semn de teamă, dacă un singur nerv i-ar fi zvâcnit, dac-ar fi tresărit măcar, i-aş fi zdrobit capul precum zdrobeşti un vas de cleştar. Dar nu pot să dau lovitura acolo unde nu întâmpin nici temere, nici împotrivire.
Urmă un răstimp de tăcere.
— Sire – reluă cavalerul scoţian...
— Ah – strigă Richard, întrerupându-l – ţi-ai recăpătat glasul? Cere milă cerului, şi nu mie, întrucât Anglia e necinstită din pricina ta; dac-ai fi fost fratele meu, singurul meu frate, şi nu ţi-aş fi iertat o astfel de nelegiuire.
—  Cuvintele pe care vreau să le spun, nu au rostul de a cere iertare de la muritori. Atârnă de bunul plac al majestăţii voastre să-mi îngăduie ori nu timpul de trebuinţă ca să-mi aduc la îndeplinire cele din urmă îndatoriri de bun creştin. Dacă o astfel de graţie nu-mi e îngăduită, Dumnezeu îmi va dărui poate mântuirea pe care aş fi vrut s-o cer bisericii lui... Dar, fie că voi muri numaidecât, fie că-mi mai rămâne o jumătate de ceas de trăit, rog pe majestatea voastră să-mi încuviinţeze a-i face cunoscute anumite lucruri de cea mai mare însemnătate pentru faima sa şi pentru cauza creştină.
— Vorbeşte – zise regele, cu încredinţarea că avea să asculte o mărturisire în legătură cu flamura dispărută.
—  Ceea ce vreau să vă fac cunoscut – stărui cu îndărătnicie sir Kenneth – priveşte regescul tron al Angliei şi nu poate fi auzit de alte urechi.
— Retrăgeţi-vă, mesiri – porunci regele lui Neville şi lordului de Vaux.
Cel dintâi se supuse, dar al doilea nu vru să se clintească de lângă rege.
— De vreme ce mi-aţi spus că am dreptate – rosti baronul de Gilsland, vreau să fiu privit ca atare. Prin urmare, trebuie să mă ascultaţi. Nu vă pot lăsa singur cu acest scoţian mişel.
— Cum, Thomas – strigă Richard mânios, bătând din picior... Cutezi să te îndoieşti că aş putea ţine piept unui singur netrebnic?!
— În zadar încruntaţi sprânceana şi bateţi din picior, sire. Nu voi părăsi un om încă bolnav şi pe jumătate gol, în faţa unui războinic sănătos şi care poartă o astfel de armură.
— Ei bine – zise cavalerul scoţian – eu nu umblu cu vicleşuguri ca să cîştig vreme. De aceea voi vorbi şi faţă de baronul de Gilsland: e un vajnic şi credincios cavaler.
— Nu mai departe decât acum o jumătate de ceas – răspunse de Vaux cu un oftat în care se amesteca şi un grăunte de mustrare şi de părere de rău – puteam să spun şi eu acelaşi lucru despre domnia ta.
—  Rege al Angliei – vorbi din nou Kenneth – vânzarea vă înconjoară de pretutindeni.
— Asta se poate – îl întrerupse Richard; mi s-a dat o pildă vie în această privinţă.
— O vânzare care vă va pricinui mai mult rău decât pierderea a o sută de stindarde... Lady... lady...
Sir Kenneth şovăi şi rosti în cele din urmă, mai mult în şoaptă:
— Lady Edith...
— Cum? strigă regele încruntându-se deodată şi străpungându-l cu o privire sălbatică. Ce? Ce? Ce amestec are ea în toate acestea?
— Sire, s-a pus la cale o uneltire pentru necinstea casei voastre regeşti, făgăduindu-se mâna lady-ei Edith sultanului sarazin şi urmărindu-se astfel încheierea unei păci ruşinoase pentru creştinătate, pe calea unei căsătorii ruşinoase pentru Anglia.
O astfel de veste avu o urmare cu totul deosebită de aceea la care se aşteptase sir Kenneth. Richard Plantagenet era unul dintre oamenii care, după expresia lui Iago, „nu vor să-1 slujească pe Dumnezeu atunci când le porunceşte diavolul”. Veştile, ştirile pe care le asculta, nu le privea adesea în adevărata lor însemnătate, ci în înţelesul pe care îl căpătau în funcţie de firea şi atitudinea celui care i le dezvăluia. Din nefericire, numele rudei sale aminti monarhului englez ceea ce socotise ca o neasemuită obrăznicie din partea cavalerului Leopardului, chiar atunci când acesta fusese nespus de preţuit printre ceilalţi cavaleri. Acum însă, ţinând seama de ceea ce se întâmplase, acest lucru apărea ca o ofensă sortită să-l arunce pe monarh în prada unei şi mai puternice mânii
— Tăcere! strigă el, tăcere! Om fără ruşine! Trădător infam! Pe ceruri, voi face să ţi se smulgă limba cu cleştele înroşit, fiindcă ai avut îndrăzneala să rosteşti numele acelei nobile fecioare... Să nu crezi, mişelule, că nu ştiam până unde ai cutezat să-ţi înalţi privirea; am tăcut, deşi am socotit asta o neobrăzare chiar atunci când ne amăgeai, făcându-ne să credem că eşti vrednic de cinste şi nu erai decât minciună... Dar acum, când buzele tale au fost pângărite de mărturisirea propriei tale infamii, cutezi să rosteşti numele nobilei noastre rude, mărturisind grija pe care o porţi persoanei sale? Ce te priveşte pe tine dacă se va mărita cu un sarazin sau cu un creştin? Ce-ţi pasă, dacă într-o tabără în care principii se dovedesc ziua mişei şi noaptea tâlhari, în care cavalerii vrednici devin nişte nemernici dezertori şi trădători, ce-ţi pasă, zic, dacă mi-ar face plăcere să mă înrudesc cu loialitatea şi vitejia, întruchipate în persoana lui Saladdin?
— Într-adevăr, asta n-ar trebui să mă privească pe mine... pentru care lumea, peste puţin, nu va mai însemna nimic – răspunse cavalerul cu mândrie – dar chiar dacă aş fi tras pe roată în clipa aceasta, n-aş înceta să spun că o astfel de hotărâre priveşte de-a dreptul cugetul majestăţii voastre şi faima numelui vostru. Repet, deci, Richard al Angliei, că dacă vreodată aţi hotărât, în gând cel puţin, s-o daţi de soţie pe ruda voastră, lady Edith...
— Nu-i rosti numele, nu te gândi la ea o singură clipă – răcni regele, apucând din nou baltagul cu atâta înverşunare, încât muşchii braţelor sale nervoase se încordară ca nişte curpeni de iederă încolăciţi pe după trunchiul stejarului.
— Să nu-i rostesc numele! Să nu mă gândesc la ea! răspunse sir Kenneth, pe care înfruntarea începuse să-l smulgă din toropeală, făcându-l să-şi redobândească agerimea de gândire. Pe crucea în care îmi pun toată nădejdea, numele ei va fi ultimul cuvânt pe care îl va rosti gura mea; icoana ei, cel din urmă gând ce-mi va trece prin minte. Încercaţi-vă vestitele puteri pe capul meu lipsit de apărare şi vedeţi dacă mă puteţi împiedica să fac acest lucru!
— Are să mă înnebunească – strigă Richard, care, fără să vrea, simţi că hotărârea îi şovăie în faţa cutezanţei vinovatului.
În clipa aceea, afară se auzi mişcare şi, de dincolo de perdele, se vesti apropierea reginei.
— N-o lăsa să intre, n-o lăsa să intre, Neville! strigă regele; o femeie nu se cuvine să asculte astfel de lucruri... Ruşine mie că mă las în aşa hal târât de mânie pentru un trădător nemernic! Du-l de-aici, de Vaux, adăugă el în şoaptă; du-l prin ieşirea din dos a cortului nostru; să fie păzit cu străşnicie. Vei răspunde de capul lui cu viaţa... Nu mai are de trăit decât puţine clipe; să i se dea un duhovnic... Nu vrem să-i osândim sufletul ca şi trupul la o moarte veşnică... Stai... încă un cuvânt... încă un cuvânt... Nu vrem să fie lipsit de rang; va muri ca un adevărat cavaler, încins şi cu pinteni, pentru că mişelia lui e neagră ca iadul, dar îndrăzneala îi seamănă cu a diavolului.
Mulţumit, precum e lesne de înţeles, că scena luase sfirşit, fără ca Richard să-şi fi pătat mâinile printr-o hotărâre prea puţin regească de a fi lovit un prins lipsit de apărare, de Vaux se grăbi să-l călăuzească pe sir Kenneth printr-o ieşire tainică, spre cortul cel mai apropiat, unde avea să fie dezarmat şi pus în fiare. Baronul privi îndurerat oarecum, spre ofiţerii prevotului, pe mâna cărora sir Kenneth fusese dat, şi care aduceau la îndeplinire cu străşnicie asprele porunci. După ce sfârşiră, lordul de Vaux spuse grav nefericitului sir Kenneth:
— Regele Richard a hotărât să mori fără să ţi se ridice rangul, fără să înduri vreo înjosire... iar capul să-ţi fie despărţit de trup prin sabia călăului.
— E mărinimos! rosti cavalerul în şoaptă şi aproape cu supunere, ca un om care ar fi primit cine ştie ce înaltă favoare. Aşadar, familia mea nu va afla în întregime ocara ce m-a dus la moarte... Ah, tată! tată!
Aceste cuvinte, pe care buzele lui le rostiră aproape fără să vrea, nu-i scăpară englezului, a cărui asprime ascundea o inimă duioasă... De aceea, mai înainte de a putea să urmeze, îşi trecu mâna zdravănă peste faţa mohorâtă cu oarecare îngândurare.
—  De asemenea, Richard al Angliei – adăugă el în cele din urmă – a hotărât să ţi se aducă un duhovnic. Venind încoace am întâlnit un călugăr carmelit, care te poate pregăti pentru trista călătorie. Aşteaptă afară până când vei fi gata să-1 poţi primi.
— Să nu mai întârzie – răspunse cavalerul. Şi-n privinţa aceasta, Richard s-a dovedit mărinimos... sunt gata mai mult ca oricând să-1 primesc pe bunul părinte, căci eu şi viaţa mea ne-am luat rămas bun, precum fac doi călători ajunşi la o răspântie unde drumurile lor se despart.
—  Cu atât mai bine – răspunse de Vaux, cu glas domol, grav – fiindcă cu durere te vestesc că voinţa regelui Richard e să te pregăteşti în cea mai mare grabă pentru ceasul osândei.
—  Facă-se voia lui Dumnezeu şi aceea a regelui! răspunse cavalerul cu resemnare... Nu mă împotrivesc câtuşi de puţin acestei hotărâri şi doresc ca ea să se împlinească cât mai repede.
De Vaux păşi încet spre ieşirea cortului. Ajuns lângă uşă, se opri şi întoarse capul privindu-l pe scoţian. Acesta părea că se roagă în adâncul sufletului, îndepărtat deodată cu desăvârşire de tot ce era pe lume. Firea vajnicului baron englez nu părea de obicei înclinată spre milă, totuşi, în această împrejurare, se simţea copleşit. Se apropie repede de maldărul de trestie pe care se trântise osânditul, îi apucă una din mâinile legate în lanţuri şi-i spuse cu toată blândeţea pe care putea s-o dea la iveală glasul lui aspru şi posac:
— Sir Kenneth, eşti încă tânăr... ai un tată... Ralph al meu, pe care l-am lăsat plimbându-se cu căluţul lui pe malul râului Irthing, va fi într-o bună zi de vârsta ta; şi dacă n-ar fi fost întâmplarea din noaptea asta, m-aş fi rugat cerului ca tinereţea lui să facă a înmuguri nădejdile pe care tu ne lăsai putinţa să le întrevedem... Nu s-ar mai putea spune sau face ceva pentru tine?
— Nimic – răspunse cu tristeţe cavalerul... Mi-am părăsit postul... Flamura ce mi-a fost încredinţată a fost furată... În clipa când butucul şi călăul vor fi gata, capul şi trupul meu vor fi pregătite să se despartă.
—  Dacă-i aşa, cerul să se milostivească de tine! Şi totuşi, aş fi în stare să-mi dau cel mai frumos cal numai să fi luat eu în primire postul tău... E o taină la mijloc, tinere; oricine poate să bage de seamă, deşi nimeni n-ar putea spune ce a fost... Mişelie? Cu neputinţă! Nicicând nu s-ar bate un mişel aşa cum te-ai bătut tu totdeauna... Vânzare? N-aş crede ca un vânzător să se pregătească de moarte cu liniştea cu care te pregăteşti tu... Ai fost îndepărtat de la datorie prin cine ştie ce uneltire vicleană... Ţi-a izbit poate auzul strigătul de deznădejde al unei fete sau ţi-a vrăjit ochii zâmbetul cine ştie cărei frumuseţi? Nu te înroşi! Care din noi n-a căzut pradă ispitelor! Haide, rogu-te, descarcă-ţi cugetul faţă de mine, în loc s-o faci înaintea preotului. O dată ce-i trece mânia, Richard e un om îndurător... N-ai să-mi mărturiseşti nimic?
Nefericitul cavaler îşi întoarse faţa şi răspunse:
— Nimic!
Atunci, lordul de Vaux, care nu mai vedea nici o cale spre a-l îndupleca să se spovedească, se ridică şi ieşi din cort, cu braţele încrucişate şi mult mai posomorât, precum gândea el, decât ar fi fost firesc în atari împrejurări; se simţea chiar pornit împotriva lui însuşi pentru faptul că o întâmplare atât de neînsemnată, ca moartea unui scoţian, era în stare să-l tulbure până într-atât.
„Şi totuşi – îşi zicea el – deşi mişeii aceştia sunt vrăjmaşii noştri în Cumberland, în Palestina ne socotim aproape fraţi.”

CAPITOLUL XVI
Minte-n capul ei să fie? 
N-aş prea crede. Ce idee! 
La ea totu-i limbuţit 
Ca la orişice femeie.
Song

Nobila Berengaria, fiica lui Sanchez, regele Navarei, şi soţie a viteazului Richard, era privită ca una dintre cele mai frumoase femei ale vremii. Trupul ei era zvelt şi formele de-o atrăgătoare desăvârşire. Pielea feţei sale avea o nuanţă puţin obişnuită în ţara ei, părul, bălai, i se revărsa îmbelşugat, iar trăsăturile îi erau atât de gingaşe şi de tinereşti încât nu i s-ar fi dat nici vârsta de douăzeci şi unu de ani pe care-o avea. Poate se răsfăţa atât de mult tocmai din pricină că era aşa de tânără; îşi zicea, de bună seamă, că o astfel de purtare nu-i stătea rău unei fete tinere, căreia rangul şi vârsta îi dădeau dreptul de a avea toane. Era o fire veselă, vioaie şi atunci când i se plăteau admiraţia şi măgulirea cuvenită (şi ea nu se mulţumea cu puţine omagii), nimeni n-avea o inimă mai bună şi nu făcea o mai mare risipă de bunăvoinţă ca ea. În atari împrejurări însă, ca toţi tiranii, cu cât i se făcea pe plac, cu atât căuta să-şi întindă stăpânirea. Uneori chiar când toate dorinţele îi erau împlinite, i se năzărea că e bolnavă, că e nervoasă, şi medicii trebuiau să-şi bată capul ca să născocească nume de boli închipuite, în timp ce doamnele de onoare se străduiau în fel şi chip să scornească jocuri, găteli, intrigi de curte, spre a face să treacă mai repede ceasurile neplăcute în care traiul lor nu era de pizmuit. Mijlocul cel mai uşor, prin care puteau s-o înveselească pe frumoasa bolnavă, era să glumească una pe seama celeilate, şi buna regină, recăpătându-şi voioşia şi liniştea sufletească, nu se sinchisea pentru nimic în lume (trebuie s-o mărturisim) dacă astfel de glume erau potrivite cu demnitatea ei şi dacă mâhnirea acelora pe socoteala cărora se glumea nu era un sacrificiu prea mare pentru înveselirea ei. Încredinţată de dragostea soţului său şi de puterea ei, pe care-o socotea în stare să îndrepte neplăcerile pricinuite de clevetiri, zburda ca o tânără leoaică zglobie, fără să-şi dea seama de răul pe care îl puteau pricinui ghearele ei.
Regina Berengaria îşi iubea cu patimă bărbatul, dar se temea de asprimea şi de neînduplecarea firii lui, şi întrucât se simţea mult mai prejos de el în ce priveşte însuşirile minţii, era înciudată de faptul că adeseori acesta prefera să stea de vorbă cu Edith Plantagenet, a cărei conversaţie îl încânta, găsind la ea un spirit mai cuprinzător, gânduri şi simţăminte mai înalte decât la frumoasa regină. Berengaria n-o ura din această pricină şi nici nu i-ar fi trecut prin gând să-i facă vreun rău, pentru că, în ciuda unei doze mari de egoism, era de fapt copilăroasă, mărinimoasă. Dar doamnele din suită, care aveau o intuiţie pătrunzătoare în astfel de lucruri, îşi dăduseră seama de câtăva vreme că o glumă veninoasă pe seama lady-ei Edith era un mijloc grozav prin care se putea împrăştia plictisul reginei Angliei şi această descoperire le scutea imaginaţia de multe eforturi. O astfel de purtare nu dovedea multă generozitate; căci lady Edith era socotită orfană. Şi cu toate că purta numele de Plantagenet, i se spunea frumoasa din Anjou. Richard îi acordase privilegii care se cuveneau numai prinţilor de sânge regal, ea ocupând unul dintre primele locuri la curte. Totuşi, prea puţine persoane ştiau, şi nimeni n-ar fi cutezat să întrebe în ce chip se înrudea cu Inimă-de-Leu. Venise în Anglia împreună cu regina-mamă Eleonora şi-1 întâlnise pe Richard la Messina, fiind una dintre doamnele menite să alcătuiască curtea Berengariei, a cărei cununie urma să se celebreze în curând.
Richard îşi trata ruda cu o deosebită curtoazie, iar regina care-o numise prima ei doamnă de onoare, cu toate c-o pizmuia întrucâtva, îi acorda îndeobşte consideraţia cuvenită. Doamnele din suita reginei n-au putut avea mult timp alt ascendent asupra prinţesei Edith, decât acela de a-i critica o pieptănătură mai puţin artistică sau o rochie croită fără gust, fiindcă prinţesa era socotită ca nepricepută în aceste taine. Mai târziu însă, devotamentul mut al cavalerului scoţian nu putu să scape veghei lor. Culorile, blazonul, deviza şi faptele lui deveniră subiectul unor stăruitoare clevetiri, dând prilej pentru fel şi fel de glume. Veni apoi pelerinajul reginei şi al doamnelor de onoare la Engaddi, pus la cale de regină spre a se ruga pentru însănătoşirea soţului ei, în urma sfatului arhiepiscopului de Tyre, care recomandase acea călătorie într-un scop diplomatic. Atunci, în capela sfântului lăcaş, care comunica pe deasupra cu o mânăstire de carmelite, iar pe sub pământ cu chilia sihastrului, una dintre doamnele din suita reginei observase semnele tainice de înţelegere dintre Edith şi iubitul ei. Acesta doamnă se grăbise să-i împărtăşească reginei întemeiatele ei bănuieli. Regina se întoarse din călătorie cu acest minunat leac împotriva plictiselii şi urâtului, iar suita sa sporise în acelaşi timp cu doi pitici care aparţinuseră detronatei regine a Ierusalimului, care erau atât de sluţi şi de zănatici (cea mai de seamă însuşire a acestei nefericite speţe), cum nu-şi putea dori mai mult o regină. Între altele, Berengaria încercase să se înveselească şi pe socoteala cavalerului, care rămăsese singur în capelă, vrând să vadă ce are să facă acolo la ivirea celor două arătări; sângele rece al scoţianului şi intervenţia sihastrului îi zădărnicise însă gluma. De data aceasta încercase altceva, şi urmările aveau să fie mult mai grave.
După ce sir Kenneth părăsise cortul, doamnele se adunaseră din nou, şi regina, prea puţin înduioşată în prima clipă de mâhnirea prinţesei Edith, nu făcu decât s-o dojenească, s-o învinuiască de prefecătorie şi să râdă, făcând spirite pe seama cavalerului scoţian. Făcu mult haz de îmbrăcămintea, ţara, şi mai cu seamă de sărăcia lui. In cele din urmă, Edith se văzu silită să se ducă să-şi ascundă amărăciunea în încăperea ei separată. Dar când, a doua zi de dimineaţă, o femeie pe care Edith o trimisese să vadă ce s-a întâmplat, se întoarse cu vestea că flamura fusese furată şi că cel care o păzea dispăruse, Edith se repezi în încăperea reginei şi o rugă să se scoale numaidecât şi să se ducă neîntârziat în cortul regelui, uzând de înrâurirea ei pentru a preîntâmpina groaznicele urmări ale unei glume nesocotite.
Speriată la rându-i, regina, ca de obicei, aruncă propria-i vină asupra celor din jur, şi căută să potolească amărăciunea şi îngrijorarea prinţesei Edith prin mii de presupuneri copilăroase...
„Era pe deplin încredinţată că n-avea să se întâmple nimic... Cavalerul se dusese pesemne să se culce, după ce noaptea făcuse de pază... Sau poate că teama de mânia regelui îl făcuse să-şi piardă capul şi să fugă cu flamura... la urma urmei nu era vorba decât de un petic de mătase, iar el un biet aventurier fără căpătâi; în sfârşit, dacă fusese pus sub pază pentru câtăva vreme, ea avea să-i capete foarte curând iertarea... Trebuia numai să lase să se domolească mânia lui Richard.”
Sporovăia astfel fără oprire, înşirând mulţime de argumente prosteşti, în nădejdea zadarnică de a o face pe Edith să creadă, sau să se convingă pe sine însăşi, că n-avea să se întâmple nici o nenorocire din pricina unei glume pentru care, în adâncul sufletului, se mustra amarnic... În timp ce Edith se străduia în zadar să întrerupă acest potop de cuvinte lipsite de judecată, privirea ei o întâlni deodată pe aceea a uneia dintre doamne, care tocmai intrase în încăperea reginei. În ochii înspăimântaţi ai acestei femei se citea nenorocirea şi privirea ei ar fi putut s-o facă pe Edith să leşine, dacă o tărie neasemuită şi înălţimea ei de cuget n-ar fi ajutat-o să-şi păstreze în aparenţă stăpânirea de sine.
— Doamnă – strigă numaidecât lady Edith, adresându-se reginei – nu mai rostiţi nici un cuvânt... ci salvaţi viaţa unui om... dacă – adăugă ea cu glas stins – dacă nu e prea târziu.
— Nu e... nu e prea târziu – zise lady Calista, care tocmai intrase în cort... Am aflat c-a fost adus înaintea regelui. Nu s-a sfârşit încă totul... Dar – adăugă ea fără să-şi poată stăpâni hohotele pe plâns, care se datorau întrucâtva şi răspunderii personale pe care o avea... – dar, peste câteva clipe nu va mai fi nimic cu putinţă, afară numai dacă nu se iau măsuri grabnice...
— Voi dărui un candelabru de aur la Sfântul Mormânt... o raclă de argint Sfintei Fecioare din Engaddi, o mantie de-o sută de bizantini Sfântului Torna din Orthez... – strigă regina deznădăjduită.
— Sus, sus, doamnă – strigă Edith; închinaţi-vă tuturor sfinţilor, dacă voiţi, dar mai bine străduiţi-vă să fiţi o sfântă pentru voi înşivă...
— Într-adevăr, majestate – rosti doamna din suită – lady Edith are dreptate. Sculaţi-vă, doamnă, să mergem la regele Richard, căruia să-i cerem îndurare pentru acest biet gentilom...
— Merg, merg... mergem imediat – încuviinţă regina şi se ridică tremurând, în timp ce doamnele de onoare, buimăcite ca şi ea, nu mai erau în stare s-o ajute să-şi facă toaleta...
În aparenţă liniştită şi stăpână pe sine, dar palidă ca moartea, Edith o îmbrăcă pe regină cu mâinile ei şi împlini singură îndatoririle celorlalte.
— Cum, doamnele mele? zise regina, care nici în asemenea clipe nu uita frivolităţile etichetei... puteţi îngădui să vă înlocuiască lady Edith?... Vezi, Edith, nu sunt bune de nimic... Niciodată nu pot să fiu gata la timp... Am face mai bine dac-am trimite să-l caute pe arhiepiscopul de Tyre pe care să-1 folosim ca mijlocitor.
— Oh, nu, nu – strigă Edith. Vă rog să vă duceţi personal, doamnă. Majestatea voastră aţi stârnit nenorocirea... trebuie să găsiţi dezlegarea...
— Mă duc, trebuie să mă duc; dar dacă Richard nu e în toane bune, nu îndrăznesc să-i vorbesc; ar fi în stare să mă ucidă.
— Duceţi-vă, nobilă suverană – zise lady Calista, care cunoştea mai bine firea reginei... Nu există leu mânios care privind atâta frumuseţe şi farmec, să nu fie în stare să-şi înăbuşe mânia... cu atât mai mult o va face un cavaler loial şi credincios ca regele Richard, pentru care dorinţele voastre cele mai mici sunt totdeauna porunci.
— Crezi asta, Calista? Ah, tu nu ştii nimic... Totuşi, am să mă duc. Dar ce-i asta?... Mi-ai pus rochia verde şi el nu poate suferi verdele. Deştepte mai sunteţi! Haide, repede, să mi se aducă o rochie albastră şi să mi se caute colanul de rubine pe care mi l-a dat drept răscumpărare regele Ciprului... Trebuie să fie, cred, în sipetul de fier, sau în altă parte.
—  Cum mai pierdeţi vremea cu astfel de lucruri într-o clipă în care e vorba de viaţa unui om?! strigă Edith cu aprindere... Rămâneţi, doamnă, mă duc eu însămi să stau de vorbă cu regele Richard... Am o mare parte de răspundere în această împrejurare... îl voi întreba dacă îi poate fi îngăduit cuiva să se joace cu cinstea unei biete fete din casa lui, folosindu-se de numele acestei nefericite ca să-l îndepărteze pe un vrednic gentilom de la datorie, aruncându-l în braţele morţii, ale infamiei, înjosind prestigiul Angliei şi expunând-o dispreţului oştilor creştine.
Berengaria asculta această dezlănţuire, mută de nedumerire şi de spaimă. Dar văzând că Edith se îndreaptă spre ieşirea cortului, strigă cu glas înăbuşit:
— Opriţi-o... opriţi-o...
— Într-adevăr, trebuie să vă opriţi, nobilă lady Edith – zise Calista, apucând-o binişor de braţ... Iar majestatea voastră, nu mă îndoiesc că veţi pleca fără să mai pierdeţi o singură clipă... Dacă lady Edith s-ar duce singură la rege, mânia monarhului nostru n-ar mai cunoaşte margini şi-o singură viaţă n-ar fi de ajuns ca s-o potolească.
— Mă duc, mă duc – îngână regina, văzând că nu putea să se mai împotrivească. Şi Edith, care abia îşi mai stăpânea nerăbdarea, se opri în loc, aşteptând-o.
Acum totul se petrecu repede, după voia ei. Regina îşi aruncă pe umeri o mantie largă, ca să-şi ascundă rochia pe care o socotea lipsită de gust; apoi, însoţită de Edith şi de celelalte doamne de onoare, şi urmată numai de câţiva ofiţeri şi soldaţi, se îndreptă iute spre cortul temutului ei soţ.

CAPITOLUL XVII
De ar avea vieţi nu una ci o mie 
Şi înălţa-se-vor spre Domnul mii de rugi 
Vieţile tot i s-ar stinge pân' la una 
Aşa cum stelele pălesc în zori de zi, 
Cum luminările de sărbătoare 
Ce-au luminat până târziu în noapte, 
Sunt în tăcere stinse una câte una 
Când oaspeţii au plecat.
Vechi cântec

În clipa când regina Berengaria ajunse înaintea cortului soţului ei, şambelanii care erau de serviciu afară îi spuseră, cu tot respectul cuvenit, că nu putea să intre în cort. Se auzi glasul mânios al regelui, care porunci să nu intre nimeni.
— Vezi? rosti atunci regina, întorcându-se spre Edith, ca şi cum ar fi vrut să-i arate că orice stăruinţă era de prisos. Mă aşteptam la asta; regele nu vrea să ne primească.
În clipa aceea îl auziră pe Richard vorbind înăuntru cu cineva:
— Pleacă şi cată să-ţi îndeplineşti datoria cât mai repede, mişelule, pentru că astfel îţi poţi dovedi şi tu mila. Ai zece bizantini dacă termini dintr-o singură lovitură. Ascultă, nemernicule: să vezi dacă se îngălbeneşte la faţă. Să te întorci să-mi povesteşti cea mai mică zvârcolire, cea mai uşoară bătaie de ploape; vreau să ştiu în ce chip mor vitejii.
—  Dacă nu tresare în clipa când va vedea securea ridicată, însemnează că e cel dintâi care nu se teme de moarte – răspunse un glas înăbuşit, surd, căruia un ton respectuos, puţin obişnuit, părea să-i fi muiat asprimea de totdeauna.
Edith nu se mai putu stăpâni:
— Dacă majestatea voastră – îi spuse ea reginei – nu se hotăreşte să intre, voi face eu acest lucru, dacă nu pentru majestatea voastră, cel puţin pentru mine... Şambelani, regina vrea să vorbească cu regele Richard; soţia vrea să-i vorbească soţului ei.
— Nobilă doamnă – răspunse unul dintre ofiţeri coborând bastonul de ceremonii – îmi pare rău că sunt silit să mă împotrivesc. Majestatea sa se îndeletniceşte cu anumite lucruri în care e vorba de viaţă şi de moarte.
— Tocmai în legătură cu acesta chestiune, în care e vorba de viaţă şi de moarte, vrem să-i spunem ceva – stărui Edith. Voi deschide eu drum majestăţii voastre.
Vorbind astfel, c-o mână îl dădu la o parte pe şambelan iar cu cealaltă ridică perdeaua cortului.
— Ce pot face împotriva alteţei voastre, zise şambelanul, lăsând-o pe frumoasa încăpăţânată să-i treacă pe dinainte.
Văzând că poate intra, regina nu mai avu ce face şi trecu pragul încăperii.
Monarhul era întins pe pat, iar la o oarecare depărtare se zărea un om ce părea că-i aşteaptă poruncile şi a cărui îndeletnicire nu era greu de ghicit. Omul era îmbrăcat într-un surtuc roşu, care îi acoperea umerii şi-i lăsa braţele goale până mai sus de coate. Pe dedesubt purta, ca totdeauna când avea de îndeplinit groaznica-i slujbă, un pieptar asemănător aceluia al luptătorilor, făcut din piele de bou tăbăcită şi având în faţă mai multe pete de un roşu negricios. Surtucul şi pieptarul îi ajungeau până la genunchi, iar picioarele îi erau învelite în jambiere tot de piele. O tichie grosolan împletită din păr răsucit îi ascundea partea de sus a feţei, pe care parcă voia s-o ferească de lumină asemenea unei bufniţe. Partea de jos era acoperită de o barbă lungă şi deasă, roşcată, ce se prelungea în sus cu părul de aceeaşi culoare. Trăsăturile lui, atât cât se puteau zări, erau mohorâte, crunte. Era scund, îndesat şi voinic; avea grumazul vânjos şi scurt ca al unui taur, umerii foarte largi, braţele de o lungime disproporţionată, picioarele scurte şi crăcănate. Groaznica arătare se rezema într-un paloş, lung de patru picioare şi jumătate; mânerul tot atât de lung, era turnat din plumb ca să cumpănească greutatea tăişului. Paloşul întrecea cu mult înălţimea omului care, rezemat de minerul lui, aştepta supus poruncile regelui.
La ivirea neaşteptată a doamnelor, Richard, care era lungit în pat, cu faţa spre uşă şi cu capul rezemat în cot, stând de vorbă cu hâdul lui interlocutor, se răsuci brusc în aşternut, parcă surprins şi înciudat, întorcând spatele reginei şi însoţitoarelor ei şi trăgând peste el învelitoarea făcută din două mari piei de leu, lucrate la Veneţia cu un meşteşug atât de ales, încât la pipăit părea mai fină decât o piele de căprioară. După cum am descris-o, Berengaria ştia foarte bine (care femeie nu cunoaşte această artă?) ce mijloace trebuia să întrebuinţeze pentru a putea învinge. Aruncând fără prefăcătorie o privire îngrozită spre sinistrul tovarăş de discuţie al soţului ei, se apropie de patul lui Richard, se lăsă în genunchi, dădu într-o parte mantia ce-o acoperea şi minunatele ei plete aurii se revărsară cu o neasemuită bogăţie pe frumoşii săi umeri. În clipa aceea, chipul reginei putea fi asemuit cu soarele acoperit de un nor, prin care se zăresc încă licăriri din minunata-i frumuseţe; ea apucă mâna cu care regele, în clipa când întorsese spatele, trăsese asupră-i învelitoarea şi, apropiind-o de sine, cu toată slaba lui împotrivire, puse stăpânire pe braţul lui, reazimul creştinătăţii şi spaima paginilor, şi strigându-l în mâinile ei mici, îşi aplecă fruntea şi-şi lipi buzele de el.
—  Ce însemnează asta, Berengaria? întrebă Richard, tot întors, dar fără să-şi tragă mâna.
— Alungă-l pe omul acesta – îngână regina; înfăţişarea lui mă ucide.
—  Ieşi afară, ticălosule! strigă Richard, fără să întoarcă faţa. Ce mai aştepţi? Cum îndrăzneşti să te uiţi la aceste doamne?
— Care e dorinţa majestăţii voastre în ce priveşte capul? întrebă omul.
— Ieşi afară, câine! strigă din nou Richard. Înmormântare creştinească, se înţelege.
Omul ieşi, după ce privi îndelung spre fermecătoarea regină care, cu îmbrăcămintea învălmăşită, strălucea în toată frumuseţea ei firească, în timp ce obrazul lui, încreţit de un zâmbet admirativ, părea mai hidos decât atunci când rânjea ca de obicei, plin de ură împotriva oamenilor.
— Şi-acum, nesăbuită mică, ce vrei de la noi? întrebă Richard întorcându-şi faţa, parcă fără voia lui, spre regina care îl privea cu ochi rugători. Dar nu era în firea unui atât de îndărătnic admirator al frumuseţii (care pentru Richard venea în locul al doilea, îndată după glorie) să privească fără tulburare chipul îngrijorat al unei făpturi atât de gingaşe, şi să nu simtă, fără să fie străbătut de un nestăpânit fior, căldura buzelor ce-i sărutau mâna şi picurii fiebinţi ai lacrimilor. Treptat îşi întoarse faţa aspră către ea, şi ochii lui mari, albaştri, care uneori scăpărau înspăimintător, fură însufleţiţi de expresia cea mai blânda cu putinţă. Mângâindu-i creştetul capului şi trecându-şi degetele mari prin bogăţia părului căzut în neorânduială, ridică şi sărută cu dragoste chipul de heruvim ce părea c-ar vrea să i se ascundă în palmă. Voinicia lui trupească, fruntea largă şi nobilă, înfăţişarea plină de măreţie, braţul şi umărul gol, pieile de leu în mijlocul cărora era culcat, şi această femeie de-o frumuseţe atât de suavă, de gingaşă, îngenuncheată lângă el, ar fi putut sluji de model în zugrăvirea lui Hercule împăcându-se după o ceartă cu soţia lui, Dejanira.
— Încă o dată, ce caută doamna sufletului meu în cortul cavalerului ei, la un ceas al dimineţii, atât de neprielnic?
— Iertare, bunul meu stăpân – rosti regina, pe care teama o făcea iarăşi neputincioasă să-şi mărturisească gândurile.
— Iertare? Pentru ce?
— Mai întâi fiindcă am pătruns în cortul regesc cu prea mare îndrăzneală şi prea în grabă...
Aici se opri.
—  Tu să pătrunzi aici cu prea mare îndrăzneală? Atunci şi soarele care pătrunde cu razele lui în temniţa unui rob nefericit ar trebui să-şi ceară iertare! Eram ocupat însă cu lucruri la care n-aş fi vrut să iei parte, scumpa mea prietenă; şi-apoi mă tem să nu-ţi primejduieşti preţioasa sănătate într-un loc pe care boala l-a părăsit atât de curând.
— Dar acum ţi-e mult mai bine – zise regina, căutând să întârzie mărturisirea de care se temea.
—  Destul de bine ca să pot sfărâma cu o lance capul aceluia care n-ar cunoşte în tine pe cea mai frumoasă femeie a creştinătăţii.
— Atunci, n-ai să te împotriveşti dacă-ţi voi face o rugăminte: să cruţi un singur cap, unul singur, o singură viaţă.
— Ce viaţă? întrebă regele, încruntându-se.
— Este vorba de nefericitul acela de cavaler scoţian – rosti şi mai încet regina.
— Să nu mai vorbim despre asta, doamnă – strigă cu asprime Richard. Osânda lui a fost rostită.
— Îndurare, scumpul meu rege. Nu e vorba decât de o bucată de mătase pierdută. Berengaria îţi va dărui alta brodată chiar de mâna ei, şi mult mai bogată decât toate celelalte care au fluturat până astăzi în vânt. O voi împodobi cu toate perlele pe care le am şi la fiecare perlă voi adăuga o lacrimă de recunoştinţă, gândindu-mă la mărinimia nobilului meu cavaler.
— Dar tu nu ştii ce spui – răspunse regele, întrerupând-o cu mânie. Perle? Toate perlele Orientului ar putea oare să repare ocara pe care a îndurat-o cinstea Angliei? Lacrimi? Dar toate lacrimile unei femei ar fi în stare să spele pata făcută pe blazonul lui Richard? Haide, doamnă, cată de-ţi cunoşte locul şi timpul şi rostul. Avem de îndeplinit acum îndatoriri în care nu se cuvine să te amesteci.
— Auzi, Edith? rosti în şoaptă regina. N-am făcut altceva decât să-i înteţim mânia.
—  Şi totuşi, vom stărui! strigă Edith făcând un pas înainte. Milord, eu, sărmana voastră rudă, am venit să vă cer dreptate, iar nu îndurare, şi auzul unui rege se cuvine să fie treaz totdeauna, în orice loc şi împrejurare, atunci când cineva strigă după dreptate.
— Ah, ah, verişoara noastră Edith – zise Richard, ridicându-se din aşternut şi căutând să se acopere; ea vorbeşte pururi c-o mândrie regească şi tot regeşte îi voi răspunde, să nu-mi prezinte cereri nevrednice de ea sau de mine.
Frumuseţea prinţesei Edith avea ceva mai spiritual şi vorbea mai puţin simţurilor decât aceea a reginei; dar înfrigurarea şi neliniştea dăduseră înfăţişării ei strălucirea de care era lipsită uneori, iar pornirilor sale o măreţie covârşitoare, care impuse tăcere, pentru o clipă, până şi mâniei lui Richard, deşi se vedea destul de bine c-ar fi vrut s-o întrerupă.
—  Milord – începu ea din nou – vrednicul cavaler al cărui sânge vreţi să-l vărsaţi, a adus multe foloase creştinătăţii. Şi-a călcat datoria căzând într-o cursă care i-a fost întinsă dintr-o glumă, dintr-o uşuratică nesocotinţă. I-a fost trimis un mesaj în numele aceleia... pentru ce i-aş mai ascunde numele?... în numele meu. Şi acest mesaj l-a făcut să-şi părăsească postul pentru câteva clipe. Şi totuşi, ce cavaler creştin nu s-ar fi supus chemării unei fiinţe care, neavând altă însuşire, poartă în vinele ei sângele neamului Plantagenet?
— Aşadar l-ai văzut, verişoară? întrebă regele muşcându-şi buzele şi căutând să-şi înfrângă mânia.
— L-am văzut, sire. E de prisos să mai spun pentru ce; n-am venit aici ca să mă dezvinovăţesc şi nici să-i învinovăţesc pe alţii.
— Şi în ce loc i-ai arătat această bunăvoinţă?
— In cortul majestăţii sale, regina.
— În cortul regeştii noastre soţii? strigă Richard. Pe cer, pe Sfântul George al Angliei şi pe toţi ceilalţi sfinţi ce păşesc pe lespezi de cristal, asta e o îndrăzneală prea mare! Am băgat de seamă şi am dispreţuit necuviincioasa privire înălţată de acest războinic spre o femeie mult mai presus de locul lui. Şi nu puteam crede că o femeie din sângele meu, de la înălţimea în care a aşezat-o naşterea, să-şi pogoare privirea asupra unui ostaş necunoscut, de-cât aşa cum îşi pogoară soarele lumina peste toate făpturile omeneşti. Dar, ceruri şi pământ! Să-l chemi, să stai de vorbă cu el, noaptea, chiar în cortul scumpei noastre regine şi să cutezi a veni să-mi impui iertarea lui, pentru nesupunere şi părăsire de post, asta mi se pare pfea mult! Pe sufletul tatălui meu, Edith, te vei căi toată viaţa într-o mânăstire pentru ceea ce ai făcut!
— Sire – răspunse Edith – măreţia voastră a devenit tiranie. Cinstea mea e tot atât de neprihănită ca şi a voastră, şi regina care se află aici de faţă poate să întărească adevărul spuselor mele. Am mărturisit însă că n-am venit să mă dezvinovăţesc şi nici să arunc vina pe seama altora. Vă cer numai să plecaţi îndurarea asupra aceluia care nu poartă altă vină decât că s-a lăsat ademenit într-o cursă. Poate că într-o zi veţi fi silit să cereţi aceeaşi îndurare în faţa unor şi mai straşnici împărţitori ai dreptăţii, pentru vini şi mai mari.
—  Să fie aceasta oare Edith Plantagenet – strigă Richard cu amărăciune, – Edith Plantagenet, înţeleaptă şi nobila Edith... şi nu o femeie oarecare, pe care dragostea o rătăceşte şi în ochii căreia cinstea nu preţuieşte nimic atunci când e vorba de viaţa iubitului ei?... Pe sufletul regelui Henric, nu ştiu ce mă opreşte să trimit să se aducă de pe butuc capul iubitului tău, ca să-l aşezi sub crucea chiliei în care îţi vei petrece zilele.
— Chiar atunci – strigă Edith – n-aş stărui cu mai puţină îndârjire asupra nevinovăţiei vrednicului cavaler, pe nedrept şi cu toată cruzimea trimis la moarte de către... (aici căută să nu rostească un cuvânt prea aspru) de către acela care ar fi trebuit să răsplătească în alt chip o pornire cavalerească... L-aţi numit iubitul meu – urmă ea cu un glas şi mai înverşunat. Mă iubea, într-adevăr, cu simţămintele cele mai credincioase şi mai nobile. Mulţumit însă cu cucernica umilinţă pe care muritorii o arată sfinţilor, n-a căutat nicicând să-mi cucerească bunăvoinţa printr-un cuvânt, printr-o privire... Şi pentru asta va trebui să moară vrednicul, viteazul şi credinciosul cavaler.
—  Taci! taci, pentru dragostea ce-ţi port – îngână în şoaptă regina; nu faci altceva decât să-i sporeşti mânia.
—  Nu-mi pasă – răspunse Edith; fecioara neprihănită nu se teme de ghearele leului. Să-şi împlinească dorinţa răpind viaţa nobilului cavaler... Acea Edith, pentru care va muri dânsul, va şti să-i plângă moartea. Nimeni nu va mai veni să-mi vorbească de pricinile politice care impun osânda acestei mâini nefericite... Trăind, n-aş fi putut, n-aş fi vrut să fiu soţia lui; erau atâtea care ne despărţeau. Dar moartea îi face pe oameni deopotrivă... De-aici înainte sunt logodnica morţii.
Regele vru să răspundă dezlănţuindu-şi mânia, când deodată în cort intră un călugăr carmelit îmbrăcat în rasa lungă, cu glugă aspră, care arăta ordinul din care făcea parte. Monahul se aruncă la picioarele regelui şi-l rugă, pe tot ce-avea mai sfânt şi mai de preţ, să oprească osânda.
— Pe sceptrul şi pe spada mea – strigă Richard – toată lumea s-a înţeles să mă scoată din răbdări. Sunt înconjurat la fiece pas de nebuni, de femei şi de călugări. Cum se face că mai trăieşte încă?
— Nobilul meu suveran – rosti călugărul – l-am rugat pe lordul Gilsland să nu-l dea morţii până ce nu mă voi fi aruncat în genunchi la picioarele voastre.
— Şi-a fost atât de slab încât să-ţi asculte rugămintea? Dar asta e încăpăţânarea lui de totdeauna. Şi-ce vrei să-mi spui? Vorbeşte, în numele diavolului!
— Sire, sunt stăpân pe-o mare taină, pe care am primit-o sub pecetluirea spovedaniei, şi n-am dreptul s-o dezvălui. Vă jur pe sfântul meu ordin, pe veşmântul pe care îl port şi pe preafericitul Hie, înaintaşul şi îndrumătorul nostru, care a fost răpit la cer fără să fi îndurat chinurile obişnuite ale morţii, că tânărul acesta mi-a destăinuit lucruri pe care, dacă mi-ar fi cu putinţă să le dezvălui, le-aţi socoti cea mai sfântă pricină pentru a înlătura fără preget osânda.
— Bunul meu părinte, semnul pe care-l port mărturiseşte îndeajuns dacă cinstesc sau nu biserica. Fă-mă să cunosc taina şi vom vedea ce hotărâre se cade să urmăm. Nu pot să dau orbeşte o poruncă pentru că aşa mă îndeamnă un slujitor al bisericii.
Lăsându-şi gluga pe spate şi dându-şi în lături rasa, duhovnicul îşi dezvălui veşmântul din piele de ţap pe care îl purta pe dedesubt şi sub el trupul atât de vlăguit din pricina căldurilor necruţătoare, a postului şi a pocăinţei, încât semăna mai curând cu un schelet însufleţit decât c-o făptură vie.
— Sire – zise el – de douăzeci de ani îmi chinuiesc acest nemernic trup, pocăindu-mă în peştera de la Engaddi. Credeţi oare că eu, care sunt mort pentru lume, aş mai fi în stare să născocesc un vicleşug ca să-mi pun sufletul în primejdie? Sau mai degrabă că acela care a făcut cel mai sfânt jurământ, şi care nu mai are decât o singură dorinţă pe lumea aceasta, aceea a înălţării din nou a Sionului creştin, ar fi în stare să dea pe faţă tainele spovedaniei? Şi una şi alta mi-ar răzvrăti sufletul.
— Aşadar, tu eşti sihastrul despre care se vorbeşte atâta? Arăţi într-adevăr ca un strigoi care bântuie pustiul, dar Richard nu se teme de strigoi. La tine, dacă nu mă înşel, l-au trimis principii creştini pe acelaşi nelegiuit ca să intre în legături de împăciuire cu sultanul, pe când eu, care trebuia să fiu întrebat cel dintâi, zăceam pe patul suferinţei. Tu şi dânşii n-aveţi decât să rânduiţi lucrurile aşa cum credeţi de cuviinţă. Nu-mi vâr capul în laţul pe care mi-l întinde un călugăr carmelit; iar în ce-1 priveşte pe omul acela, el va muri cât mai curând, tocmai fiindcă vii să-mi ceri iertarea lui.
— Domnul să se milostivească de majestatea voastră! răspunse călugărul şi mai tulburat de astă dată. Vei săvârşi o greşeală ale cărei urmări te vor sili într-o zi să te căieşti că n-ai stat în cumpănă, chiar dac-ar fi trebuit pentru asta să pierzi o mână. Lasă-te pradă oarbei mânii, orbule, dar teme-te!
— Afară, afară! strigă regele bătând din picior. – Dar cum, soarele a răsărit peste ocara Angliei, şi ea nu a fost încă răzbunată? Femei, şi tu, monahule, ieşiţi, dacă nu vreţi să auziţi porunci care nu v-ar fi pe plac, căci, pe Sfântul George, jur că...
— Nu jura! răsună un nou glas în pragul cortului.
— Ah, iată-1 pe înţeleptul nostru Hakim care, nu mă îndoiesc, vine să-şi primească plata de la mărinimia noastră!
—  Am venit să-ţi vorbesc de îndată, mărite rege, de îndată, şi să-ţi dezvălui lucruri de cea mai mare însemnătate.
— Mai întâi priveşte-o pe soţia mea, Hakim, pentru ca ea să vadă în tine pe cel ce i-a scăpat soţul de la moarte.
— Nu-mi e îngăduit – rosti vraciul, încrucişîndu-şi braţele pe piept cu o cuviinţă şi o dovada de cinstire într-adevăr răsăriteană – nu-mi e îngăduit să privesc frumuseţea fără văl în toată strălucirea ei.
— Atunci, retrage-te, Berengaria – rosti monarhul; şi tu, Edith, retrage-te de asemenea. Şi nu mai stărui. Tot ce vă pot făgădui este că voi amâna îndeplinirea osândei până la amiază. Pleacă şi te linişteşte, scumpă Berengaria. Edith – adăugă el cu o privire care făcu să-i îngheţe inima de spaimă verişoarei regelui – pleacă, dacă mai ai o urmă de înţelepciune.
Femeile se retraseră sau mai degrabă ieşiră în pripă din cort, uitând de rang şi de etichetă, ca un stol de păsări sălbatice, care se adună de îndată ce nu le mai urmăreşte şoimul. Se îndreptară spre cortul reginei ca să-şi mărturisească părerile de rău şi să se învinovăţească zadarnic. Edith însă, dispreţuia aceste căi de manifestare a mâhnirii. Fără să scoată un suspin, fără o lacrimă, fără să rostească un cuvânt de dojana, rămase în preajma reginei, a cărei fire slabă se dezlănţuia în accese de isterie şi crize ipohondrice, ca s-o îngrijească, nu numai cu supunere, dar şi cu iubire.
— Nu-i cu putinţă să-1 fi iubit pe acest cavaler – spuse Florise Calistei. Ne-am înşelat. E îndurerată din pricina lui, ca pentru un străin care ar putea să moară din pricina ei.
— Taci! Taci! răspunse tovarăşa sa, mai cunoscătoare, mai pătrunzătoare a vieţii. Se trage din orgoliosul neam al Plantageneţilor, care nu-şi mărturisesc nicicând suferinţele. Au fost văzuţi adeseori străduindu-se să lege rănile tovarăşilor de arme, în timp ce ei sângerau de moarte. Florise, am săvârşit o faptă îngrozitoare. În ceea ce mă priveşte, aş fi în stare să-mi dau toate giuvaerurile numai ca această glumă nenorocită să nu fi avut loc.

CAPITOLUL XVIII
Pentru aceasta e nevoie de o inteligenţă 
Ca a lui Jupiter ori Saturn, 
Şi-aceste mari spirite sunt mândre şi fantastice. 
Trebuiesc multe strădanii 
Din sfera lor spre a le desprinde şi pentru a le face 
Privirile spre muritori să-ntoarcă.
Albumazar

Sihastrul ieşi din cort după doamne, aşa cum umbra urmează luminii când soarele se ascunde în nori. Ajungând însă în prag, se întoar-se şi întinse mâinile spre rege, cu îndrăzneală, aproape ameninţător:
— Vai de acela – zise el – care nu ascultă de povaţa bisericii şi se dă pe mâna necredincioşilor!... Rege Richard, trecând pragul cortului tău, nu-mi scutur încă picioarele de ţărână.,. Sabia nu se pleacă încă asupră-ţi, dar rămâne atârnată de-un singur fir de păr. Trufaş monarh, ne vom mai întâlni noi!
— Amin, trufaş monah – răspunse Richard... – mai trufaş sub pielea ta de ţap decât principii sub veşmânt de mătase şi purpură.
Schivnicul plecă, iar regele urmă, de astă dată către arab:
— Înţeleptule Hakim, dervişii din Orient îşi îngăduie o astfel de obrăznicie faţă de principii lor?
— Un derviş – răspunse vraciul – trebuie să fie sau un înţelept, sau un nebun. Nu e cale de mijloc pentru cel ce poartă khârkhah, pentru cel ce stă de veghe noaptea şi posteşte ziua; din două una: ori e îndeajuns de înţelept ca să ştie să se poarte cuviincios faţă de principi, or, fiind cu totul lipsit de judecată, însemnează că nu mai răspunde de faptele lui.
— Mi se pare că toţi monahii noştri sunt ca aceia din urmă... Dar, să ne întoarcem la treburile noastre... Cu ce ţi-aş putea fi de folos, Hakim, învăţatul meu tămăduitor?
— Mărite rege – rosti El Hakim, făcând o temenea adâncă, după obiceiul oriental – îngăduie slujitorului tău să spună un cuvânt fără să-ţi aprindă mânia. Vreau să-ţi amintesc că datorezi, nu faţă de mine, care nu sunt decât o biată unealtă, ci faţă de înţelepciunea cea mai înaltă, o viaţă...
—  Pun rămăşag că vrei să-mi ceri în schimb viaţa cuiva – îl întrerupse regele
— Asta e rugămintea pe care am venit s-o îndrept către marele Melech-Ric – răspunse El Hakim... – îţi cer într-adevăr îndurare pentru acest osândit la moarte, datorită unei greşeli care a fost săvârşită până şi de Adam-sultan, numit Aboulbeschar, părintele tuturor oamenilor.
—  Dar înţelepciunea ar fi trebuit să-ţi amintească, Hakim – rosti regele cu oarecare asprime – că Adam a ispăşit o astfel de vină prin moarte. Astfel vorbind, Richard, pradă tulburării, începu să străbată cu paşi mari locul îngust dintre pânzele cortului, vorbind parcă mai mult cu sine. Iată – murmură el – am ghicit ce doreşte de îndată ce l-am văzut intrând în cort... Hm, pe de o parte am osândit la moarte un om, şi de cealaltă parte, eu, rege şi ostaş, eu, care am văzut mii de oameni pierind în urma poruncilor mele şi zeci de oameni ucişi de mâna mea, nu mai am putinţa să-l trimit la moarte pe acesta din urmă, cu toate că cinstea armelor mele, a casei mele, a soţiei mele chiar, a fost pângărită din vina lui... Dar, pe Sfântul George, nu-mi mai pot stăpâni hohotele de râs... Pe Sfântul Ludovic, asta îmi aminteşte povestea în care Blondel zugrăveşte un castel fermecat, al cărui stăpân, vrând să-i treacă pragul, e împiedicat să intre de nişte vedenii şi năluciri, cu totul ciudate, dar toate pornite să-l chinuiască în acelaşi chip... De îndată ce una pierea, se ivea alta... nevastă... verişoară... sihastru... vraci, una se năpusteşte pe uşă de îndată ce alta a fost învinsă... într-adevăr, cavalerul lupta singur împotriva învălmăşelii dintr-un întreg turnir.
Şi Richard începu să râdă cu hohote: Ha! Ha! Ha! La drept vorbind, începuse să-i treacă supărarea, mânia fiindu-i de obicei prea năprasnică pentru a putea dăinui.
În acest timp, vraciul îl privea cu oarecare uimire, în care se amesteca şi o urmă de dispreţ, fiindcă răsăritenii nu înţeleg această bruscă schimbare a dispoziţiei şi privesc totdeauna hohotele de râs ca nevrednice de însuşirile unui bărbat, astfel de ieşiri neputând avea decât femeile şi copiii. În cele din urmă, văzând că regele se liniştise, înţeleptul vorbi iară:
— De pe buze care râd, nu iese o osândă de moarte... îngăduie slujitorului tău să tragă nădejdea că l-ai iertat pe omul acela. 
— Cere-mi să dau mii de robi, trimite un număr întreit dintre cei de un neam cu tine în tabără la ai lor – pentru asta nu stau în cumpănă să dau o grabnică poruncă; dar viaţa acestui om nu-ţi poate sluji la nimic, şi asupra ei apasă osânda.
— Toţi suntem osândiţi – răspunse Hakim, ducându-şi mâna la turban – dar acel care e stăpân pe zilele noastre se milostiveşte de noi şi nu cere tributul cu atâta asprime şi cu atâta neînduplecare.
— Nu înţeleg ce folos ai de te amesteci între mine şi înfăptuirea dreptăţii, pe care, ca rege, am jurat să n-o batjocoresc nicicând.
—  Ai jurat să fii şi îngăduitor pe cât eşti de drept; în clipa aceasta însă, mărite rege, tu nu doreşti altceva decât să înfăptuieşti bunul tău plac. În ce priveşte folosul pe care aş putea să-1 am din acest lucru, află că viaţa mai multor oameni atârnă de iertarea şi de milostivirea ta.
— Lămureşte-mi cuvintele tale, dar nu căuta să mă înrâureşti prin neadăvăruri.
— Slujitorul tău nu va face acest lucru; află deci că leacul datorită căruia tu, puternice rege, ca mulţi alţii, te-ai putut tămădui, e un talisman care a dobândit putere prin întâlnirea mai multor stele, în clipa când înţelepciunile dumnezeieşti ne sunt prielnice. Eu nu sunt decât un biet muritor ursit să-l folosesc; îl vâr în apă, aştept clipa potrivită să-l dau bolnavului şi tăria acestui leac îl înzdrăveneşte.
— Iată un mijloc de vindecare rar şi lesnicios! Şi întrucât vraciul îl duce în punga sa, nu văd de ce-i nevoie să care leacurile o întreagă caravană de cămile... Mă mir că vă mai slujiţi şi de altceva.
— E scris – răspunse Hakim, cu netulburată linişte: „Nu obosi prea mult calul de care te-ai folosit în luptă!” Află că, dacă se poate înfăptui un astfel de talisman, sunt prea puţini acei care au cutezat să-l întrebuinţeze. Cele mai aspre oprelişti, postul şi pocăinţa, sunt de mare trebuinţă din partea înţeleptului care foloseşte un astfel de leac; şi dacă din nebăgare de seamă, din trândăvie, sau din pricină că se lasă pradă poftelor trupeşti nu e în stare să lecuiască cel puţin doisprezece bolnavi într-o lună, harul dumnezeiesc iese din acest talisman, în timp ce vraciul şi cel din urmă bolnav tămăduit sunt ameninţaţi de cele mai groaznice primejdii şi nu ajung să trăiască mai mult de un an. Mai am nevoie de o singură viaţă ca să-mi întregesc numărul hărăzit.
— Du-te în tabără, bunul meu Hakim, unde vei găsi destule vieţi şi nu-l lipsi pe călăul meu de cei meniţi lui. Nu se cuvine ca un înţelept ca tine să împiedice treaba altuia. De altfel, nu văd cum, scăpându-l pe un ucigaş de la o moarte binemeritată, ţi-ai întregi numărul de care ai nevoie.
— În clipa când ai să-mi poţi arăta cum de te-a vindecat un pahar cu apă, când e ştiut că cele mai scumpe leacuri au fost întrebuinţate în zadar ai să poţi judeca şi asupra celorlalte taine legate de acelaşi lucru. În ce mă priveşte, nu mă simt în stare acum să mă folosesc de meşteşugul meu, întrucât azi-dimineaţă m-am atins de un dobitoc spurcat. Aşadar nu-mi pune nici un fel de întrebare; îţi va fi de ajuns să ştii că, cruţând viaţa acestui om în urma stăruinţelor mele, vei fi ferit, mărite rege, tu şi slujitorul tău, de o mare primejdie.
—  Ascultă, Adonbec, nu mă împotrivesc ca vracii să-şi învăluie vorbele în taine, spunând că şi-ar lua cunoştinţele din mersul stelelor. Când tu îi spui însă lui Richard Plantagenet că-l ameninţă o mare primejdie din pricina unor preziceri năstruşnice, sau mai ştiu eu din care ritual neîndeplinit, află că nu stai de vorbă cu un saxon bigot, nici cu vreo bătrână căzută în mintea copiilor, care se răzgândeşte fiindcă i-a trecut un iepure pe dinainte, a auzit un corb croncănind sau un motan strănutând.
— Nu te pot împiedica să te îndoieşti de cuvintele mele, dar dacă stăpânul meu ar vrea să creadă că slujitorul lui n-a spus decât adevărul, va găsi el oare că e mai drept să-i lipsească pe atîţia nefericiţi, ce pot fi atinşi de boala care l-a făcut să zacă până acum, de darurile acestui nepreţuit talisman, decât să-şi dovedească milostivirea faţă de un nelegiuit? Gândeşte-te, rege, că deşi ai puterea să ucizi mii de oameni, n-ai izbuti să vindeci nici măcar unul. Regii au, ca satan, puterea de a chinui înţelepţii, dar nu stăpânesc ca Allah darul tămăduirii. De aceea, fereşte-te să lipseşti omenirea de un bine pe care nu-l poţi dărui; tu poţi face să cadă un cap, dar nu eşti în stare să vindeci o durere de măsele.
— Iată, într-adevăr, o sfruntată neobrăzare! strigă regele, care se înăsprea pe măsură ce glasul lui El Hakim era mai poruncitor şi mai plin de mândrie. Te-am chemat aici ca lecuitor, iar nu ca sfetnic şi îndrumător al cugetului meu.
— Aşa ştie oare să răsplătească cel mai vestit rege din Francistan binele care i-a fost făcut? stărui El Hakim, care îşi părăsi deodată înfăţişarea supusă şi rugătoare sub care se arătase până atunci în ochii regelui, vădindu-se deodată semeţ şi poruncitor. Află atunci – urmă el – că în toate ungherele Asiei şi Europei, printre musulmani şi nazarineni, printre cavaleri şi doamne, oriunde răsună cântecul unui rapsod ori sabia războinicului e cinstită precum se cuvine, voi mărturisi, Melech-Ric, că tu eşti prinţul cel mai lipsit de suflet şi de recunoştinţă, şi dacă mai sunt neamuri la care vestea numelui tău n-a ajuns încă, până şi ele vor auzi cuvântul de ocară îndreptat asupră-ţi.
— Cutezi să vorbeşti astfel în faţa mea, păgân mîrşav? strigă Richard mânios. Ţi s-a urât poate cu viaţa?
— Loveşte! răspunse El Hakim. O astfel de ispravă te va zugrăvi mult mai bine decât toate vorbele mele, chiar dacă fiecare dintre ele ar fi ascuţită ca tăişul unei securi.
Richard se întoarse vijelios, îşi încrucişa braţele pe piept şi începu să păşească aprins de colo-colo, ca şi mai înainte. În cele din urmă strigă:
— Lipsit de suflet şi de recunoştinţă! De aşa ceva ar putea fi învinovăţit un mişel sau un păgân! Hakim, tu ţi-ai ales singur răsplata. Aş fi vrut să ceri perlele coroanei; totuşi, ca rege nu mă pot împotrivi; ia-1 deci pe acest scoţian sub paza ta. Prevotul ţi-l va încredinţa pe temeiul acestei porunci – adăugă el, scriind repede două-trei rânduri şi întinzând hîrtia arabului. Slujeşte-te de el ca de un rob, fă ce-ţi place cu el, dar să bage de seamă, să nu mai dea ochii a doua oară cu Richard. Ascultă, eşti un om înţelept... Războinicul acesta a fost peste măsură de cutezător faţă de anumite fiinţe în ai căror ochi frumoşi şi judecată slabă ne punem încrederea noastră, după cum voi, orientalii, vă păstraţi comorile cele mai de preţ în cutioare lucrate în filigran de argint, mai gingaşe şi mai subţiri ca firul viermelui de mătase.
— Slujitorul îl înţelege pe rege – răspunse înţeleptul reluându-şi înfăţişarea umilă şi cuviincioasă de mai înainte. Atunci când un covor de preţ e pătat, nebunul arată pata cu degetul, iar înţeleptul o acoperă cu veşmântul lui. Am auzit porunca stăpânului meu; a auzi, înseamnă a te supune.
—  Foarte bine! Cavalerul să se teamă, să nu se mai ivească nicicând în ochii mei. În ce alt chip te-aş mai putea răsplăti?
— Îndurarea regească a umplut cupa până peste margini; da, a fost darnică întocmai ca izvorul care a ţâşnit dinaintea urmaşilor lui Israel, atunci când stânca a fost lovită de toiagul lui Mussa ben Amran.
— Da – răspunse Richard cu un zâmbet – dar a fost nevoie ca şi în pustie să se dea o cruntă lovitură în stâncă pentru ca izvorul să ţâşnească. Nu ştiu ce lucru ţi-ar face plăcere pentru a ţi-l dărui în voie, aşa cum îşi rostogoleşte apele peste prundiş izvorul firesc.
— Îngăduie lui Adonbec El Hakim să-ţi atingă mâna biruitoare, pentru ca, dacă vreodată va mai avea de gând să ceară o răsplată lui Richard al Angliei, să-i poată aminti de această făgăduială.
— Ai chezăşie mâna şi mănuşa mea, prietene. Cată numai să-ţi întregeşti numărul acelora pe care i-ai lecuit fără să-mi mai ceri un ucigaş supus judecăţii mele, fiindcă aş vrea să mă plătesc de o datorie în oricare alt chip afară de acesta.
—  Fie ca zilele tale să se înmulţească! rosti El Hakim şi ieşi din încăpere, plecându-se adânc, după obicei.
Richard îl urmări cu privirea omului mulţumit numai pe jumătate. „Ciudată îndărătnicie la acest El Hakim – îşi zise el. Ciudat noroc ivit pe neaşteptate pentru cutezătorul scoţian ce şi-a meritat osânda pe deplin! N-are decât să trăiască! Un viteaz mai mult pe faţa pământului! Acum să ne întoarcem la austriac.”
— Hei, baronul de Gilsland e-aici?
Auzindu-se strigat, sir Thomas de Vaux îşi arătă numaidecât în prag făptura vânjoasă, în timp ce pe la spatele lui se strecură ca o nălucire, fără să fi fost chemat şi fără să fi avut de întâmpinat vreo piedică, chipul sălbatic al sihastrului din Engaddi, învăluit în aceeaşi piele de ţap. Fără să-l zărească, Richard rosti cu glas tare către baron:
—  Sir Thomas de Vaux, baron de Lanercost şi de Gilsland, i-aţi un trâmbiţaş şi un crainic şi du-te în cea mai mare grabă la cortul aceluia ce se numeşte arhiducele Austriei. Apropie-te numai în clipa când va fi înconjurat de cavalerii şi de vasalii săi, aşa cum trebuie să fie de altfel în clipa de faţă, întrucât mistreţul german se aşeză la ospăţ mai înainte de-a fi ascultat liturghia. În-făţişează-te dinainte-i cu cât mai puţină cinstire cu putinţă, şi aruncă-i vina, în numele lui Richard al Angliei, că noaptea trecută, cu însăşi mâna lui sau cu sprijinul altora, a furat flamura Angliei. Pentru aceasta îi vei spune că porunca noastră e ca, până într-un ceas, începând din clipa în care vorbesc, să aşeze la loc flamura Angliei, cu toată cinstea cuvenită, el şi toţi baronii lui stând la această ceremonie în picioare, cu capetele descoperite şi în veşminte de sărbătoare. În acelaşi timp, flamura Austriei va fi aruncată în ţărână alături, ca fiind trântită jos în chip mîrşav, mişeleşte, iar în partea cealaltă, înfipt într-o suliţă, va sta capul însângerat al aceluia care i-a dat cel dintâi povaţa să aducă la îndeplinire o atât de josnică ocară. Şi mai spune-i că dacă porunca noastră va fi împlinită întocmai, vom încuviinţa, ţinând seama de legământul nostru şi pentru binele Ţării Sfinte, să i se ierte toate celelalte fapte necugetate.
— Şi ce voi face dacă ducele Austriei tăgăduieşte c-ar fi luat parte la această ocară? întrebă Thomas de Vaux.
— Îi vei spune – răspunse regele – c-o vom dovedi pe trupul său... da, chiar dacă l-ar apăra cei mai vrednici dintre slujitorii lui. O vom dovedi aceasta cavalereşte, pe jos sau călare, în largul câmpului sau în loc închis, lăsându-i răgazul să-şi aleagă timpul, locul şi armele.
— Gândiţi-vă, augustul meu stăpân – se împotrivi baronul de Gilsland – că principii însoţiţi în această cruciadă au datoria să păstreze pacea lui Dumnezeu şi a Sfintei Biserici.
— Iar tu gândeşte-te să-mi aduci poruncile la îndeplinire, credinciosul meu vasal, răspunse Richard iritat. S-ar zice că toată lumea vrea să mă facă să-mi schimb hotărârile cât ai clipi, aşa cum răsuflarea unui copil e în stare să facă să zboare un fulg. Pacea Sfintei Biserici printre cruciaţi presupune războiul cu sarazinii, cu care însă principii au ajuns la o împăcare, astfel că pacea dintâi sfirseşte acolo unde începe a doua. De altminteri, n-ai băgat de seamă că toţi aceşti principi îşi urmăresc foloasele lor aşa cum le înţelege fiecare? Am să-mi urmăresc şi eu folosul meu şi acesta e onoarea. Pentru onoare am venit aici şi dacă n-am s-o dobândesc în luptă cu sarazinii, cel puţin n-am să pierd o fărâmă din ea în faţa acestui duce nepricopsit, deşi îi ţin hangul toţi principii din cruciadă.
De Vaux se pregăti să aducă la îndeplinire porunca regelui, deşi sufletul lui deschis nu-i îngăduise să-şi ascundă părerea care era cu totul potrivnică acestei hotărâri pripite. Dar pustnicul din Engaddi păşi deodată înainte, cu înfăţişarea unui om care are de îndeplinit o menire mai înaltă decât aceea a unui rege pământesc. Şi într-adevăr, straiul lui din piele netăbăcită, părul şi barba în neorânduială, obrazul scofilcit, trăsăturile sălbatice, ochii ce scânteiau sub sprâncenele stufoase cu o strălucire ce se apropia parcă de nebunie, îţi aminteau de chipurile prorocilor biblici, care, având o înaltă menire pe lângă păcătoşii regi ai Israelului, părăseau stâncile şi peşterile în care se sihăstriseră, ca să-i încovoaie pe asupritorii pământeşti sub neînduplecarea lor, descărcând asupră-le mânia dumnezeiască, aşa precum norul îşi descarcă fulgerele pe acoperişurile şi turnurile castelelor şi palatelor. Oricât ar fi fost de îndărătnic, Richard dădea cinstire bisericii şi tuturor slujitorilor ei; şi cu toate că îl irita cutezanţa sihastrului, care pătrunsese în cort făia să fi fost chemat, îl întâmpină cu cuviinţă, făcându-i semn lui sir Thomas de Vaux să se grăbească. Cu mâna, cu privirea şi cu graiul, sihastrul opri însă pe baron să plece spre a duce la îndeplinire porunca regească. Intinzând braţul gol, de pe care lunecase veşmântul din piele de ţap, îl ridică în sus, subţiat de postire şi plin de rănile pe care şi le făcuse singur, canonindu-se.
— În numele lui Dumnezeu şi al preasfântului papă, vicarul lui Christos pe pământ, mă împotrivesc acestei porniri păgâne, crude şi sângeroase, dintre doi principi creştini, care poartă fericitul semn prin care şi-au jurat sprijin şi frăţie. Vai de cel ce va nesocoti o astfel de însoţire! Richard al Angliei, înlătură porunca nevrednică pe care i-ai dat-o acestui baron... Te înconjoară primejdia şi moartea... tăişul jungherului îţi ameninţă grumazul...
— Primejdia şi moartea sunt tovarăşii lui Richard – răspunse monarhul cu mândrie – şi el a ştiut să înfrunte prea multe săbii ca să-i fie teamă de un pumnal.
— Primejdia şi moartea sunt aproape – stărui sihastrul; şi pogorând glasul, care sună deodată surd, ca dintr-un mormânt, adăugă: – iar după moarte, judecata!
— Bunule şi sfinţite părinte, eu îţi cinstesc fiinţa şi sfinţenia.
— Nu mă cinsti pe mine. Cinsteşte mai curând viermii ce se târăsc pe ţărmurile Mării Moarte şi se hrănesc din necurăţenii. Cinsteşte pe acela ale cărui porunci ţi le fac cunoscute, închină-te aceluia căruia i-ai jurat să-i dezrobeşti mormântul din minile necredincioşilor; cinsteşte jurământul de frăţie pe care l-ai făcut şi nu rupe legăturile de prietenie şi de credinţă ce te-au alătura principilor, soţii tăi de luptă!
— Bunule părinte, voi, slujitorii bisericii, mi se pare că vi folosiţi prea mult de drepturile pe care vi le dă sfinţenia voastră, dacă pot vorbi astfel ca laic. Fără să mă împotrivesc însă drepturilor pe care le ai de-a te îngriji de cugetul nostru, socotesc că n-ar fi rău dacă ne-ai lăsa să ne îngrijim singuri de cinstea numelui nostru.
— Eu să mă folosesc de drepturi? Eu să fiu învinovăţit de-o astfel de slăbiciune, rege Richard, când nu sunt altceva decât clopotul supus mâinii care îl trage, sau trâmbiţa nevrednică ce vesteşte porunca aceluia care o face să sune?... Iată, cad în genunchi la picioarele tale, să te rog să ai milă de creştinătate, de Anglia şi de tine însuţi.
— Ridică-te, ridică-te – zise regele, îndemnându-l să nu se mai umilească. Nu se cuvine ca genunchii care se pleacă de atâtea ori în cinstea dumnezeirii, să frământe ţarina în faţa unui om... Ce fel de primejdii ne ameninţă, cucernice părinte, şi de când puterea Angliei e atât de slabă, încât ea sau monarhul ei să se înspăimânte în faţa acestei deşarte şi zgomotoase mânii a unui arhiduce nou-nouţ?
— Din turnul aflat pe creasta muntelui am urmărit mersul stelelor pe bolta cerului, în puterea nopţii, le-am privit cum îşi împrumutau lumina una alteia, şi toate împrăştiau izvorul ştiinţei pentru puţinele făpturi care le pricep rostul mişcării... Un mare vrăjmaş îţi ameninţă viaţa, rege, o primejdie îţi ameninţă faima şi propăşirea... înrâurirea lui Saturn te ameninţă c-o primejdie apropiată şi cruntă, care te va nimici în culmea mândriei şi a puterii tale, dacă nu vei lăsa mândria să se plece în faţa îndatoririlor.
— Destul! Destul! Asta e o ştiinţă păgână – îl întrerupse regele. Creştinii se feresc de ea, iar înţelepţii nu vor să creadă in astfel de lucruri... Ai început să-ţi pierzi minţile, bătrâne.
— Câtuşi de puţin, Richard... nu sunt încă până-ntr-atât de fericit, îmi cunosc starea şi îmi dau seama că tot mi-a mai rămas o urmă de judecată, nu ca să mă folosesc eu de dânsa, ci ca s-o pun în slujba bisericii şi a propovăduirii sfintei cruci. Sunt orbul care poartă făclia pentru alţii, cu toate că lui nu-i e dat să-i vadă lumina. Vorbeşte-mi numai dspre ceea ce se leagă de creştinătate şi de rosturile acestei cruciade, şi îţi voi răspunde ca cel mai înţelept dintre sfetnici, căruia cerul i-a îngăduit puterea de a-i feri pe ceilalţi din calea răului. Vorbeşte-mi despre făptura mea nevrednică şi cuvintele mele vor fi ale nefericitului osândit, cu mintea pierdută, pradă deznădejdii.
— Eu n-aş vrea să rup legăturile de prietenie statornicite între principii cruciaţi – rosti Richard cu glas mai blând – dar în ce chip vor ispăşi nedreptatea şi ocara cu care au lovit pe nedrept?
— Tocmai pentru asta am venit să-ţi vorbesc din partea sfatului care, adunat în grabă la cererea lui Filip al Franţei, a luat măsurile de trebuinţă.
— Ciudat că alţii se îngrijesc de ocara adusă regelui Angliei!
— S-au grăbit să ia aceste măsuri mai înainte ca regele Angliei să fi luat o hotărâre pripită. Căpeteniile adunate au hotărât ca flamura Angliei să fie aşezată la loc pe dâmbul Sfântului George, cu toată cinstea cuvenită. Blestemul şi osânda vor cădea asupra nelegiuitului sau mişeilor care au făptuit fărădelegea şi s-a făgăduit o răsplată regească aceluia care îl va da în vileag pe vinovat, trupul iui urmând să fie zvârlit pradă lupilor şi corbilor.
— Şi ce spune ducele Austriei, omul asupra căruia cad toate bănuielile în legătură cu această ocară?
— Ca să nu se dea naştere la vrăjmăşii în sânul oştirii, ducele Austriei va dovedi că-i nevinovat, supunând-se oricărui canon dat de patriarh.
— Va primi să-şi dovedească nevinovăţia prin luptă?
— Jurământul îl împiedică s-o facă, iar sfatul principilor, pe de altă parte...
— Nu primeşte lupta nici când e vorba de sarazini şi nici de ceilalţi – îl întrerupse Richard... Destul, părinte, mi-ai dat putinţa să văd nebunia pe care aş fi săvârşit-o dacă aş fi urmat hotărârile mele de la început... E mai uşor să faci să ardă făclia în ploaie decât s-aprinzi o scânteie de bărbăţie în sufletul mişelului, al cărui sânge i-a îngheţat de mult în vine... Nu e nici o cinste pentru oricine l-ar înfrânge pe austriac; de aceea, să-1 lăsăm in plata Domnului... Totuşi, voi avea bucuria să-l văd batjocorindu-se singur; voi stărui să-şi primească pedeapsa... Cum voi mai râde văzându-i degetele încleştate pe globul de fier înroşit, iar gura lui mare, schimonosindu-se, când va fi silit să înghită jertfa mântuitoare!
— Pace, Richard! rosti sihastrul. Pace, din cuviinţă faţă de tine însuţi, dacă nu din milostivire! În ce chip ar mai putea fi cinstiţi şi slăviţi principii care se înjosesc şi se defăima între ei? Vai, de ce a fost sortit ca tu, atât de mărinimos şi atât de măreţ prin gândurile şi neasemuita ta îndrăzneală, vrednic să înalţi faima creştinătăţii prin fapte de arme şi să cârmuieşti cu înţelepciune şi linişte, atunci când îţi înăbuşi patimile, de ce a fost sortit să adaugi mânîa sălbatică a leului la mărinimia şi neînfricarea acestui rege al pădurilor?
Rămase o vreme pe gânduri, cu privirea aţintită în pământ, apoi urmă:
—  Cerul însă, care ne cunoaşte firea nedesăvârşită, primeşte plecata noastră rugă, făcând să zăbovească, fără ca totuşi să fie înlăturată, sângeroasa osândă a vieţii tale. Arhanghelul răzbunării a poposit în pragul casei tale, purtând în mână paloşul cu care nu peste mult timp îl va prăvăli pe Richard Inimă-de-Leu tot atât de jos ca pe cel din urmă ţăran.
— Se va întâmpla aceasta atât de curând? zise Riclufd... Dar n-are a face! împlinească-se vrerile sorţii... Aş dori însă ca viaţa mea, pe cât va fi de scurtă, pe atât să fie de plină de faimă.
— Vai, nobil rege – răspunse schivnicul, părând că o lacrimă îi scânteiază în ochii pustii, morţi – scurtă, îndurerată, supusă robiei şi urgiilor fi-va calea ce te mai desparte de mormântul deschis de pe-acum înainte-ţi. Pogorî-vei în el fără să laşi urmaşi, fără să trezeşti vreo părere de rău în inima poporului istovit de luptele fără sfârşit de sub domnia ta, fără să te plângă nimeni, fără să fi luminat cărările supuşilor tăi, fără să fi făcut nimic pentru fericirea lor.
— Dar nu fără de glorie, bătrâne călugăr; şi nu fără lacrimile durerii din partea doamnei gândurilor mele... Asemenea mângâieri, pe care tu nu le poţi cunoaşte şi nici preţui, îl aşteaptă pe Richard în pragul mormântului.
— Eu să nu cunosc, eu să nu ştiu cât face gloria înflorită din struna trubadurului sau dragostea unei femei? răspunse sihastrul cu un glas a cărui însufleţire păru la un moment dat asemenea aceleia a lui Richard. Rege al Angliei – adugă el, întinzând braţul veşted... Sângele ce clocoteşte în vinele tale albastre nu e mai nobil decât acela care a îngheţat în vinele mele; şi, cu toate că n-au mai rămas decât puţine picături, rare şi reci, ele sunt încă din regescul sânge al lui Lusignan... al viteazului şi fericitului Godefroy... Sunt... sau mai degrabă am fost în lume, Alberic de Mortemar...
— Ale cărui isprăvi s-au bucurat adesea de cea mai mare faimă? E adevărat, poate fi adevărat? E cu putinţă ca o asemenea stea să se fi prăbuşit de pe bolta cavalerismului şi lumea să nu mai ştie în ce loc i s-au stins cele din urmă pâlpâiri luminoase?
— Caută steaua căzută, şi nu vei mai găsi în locu-i decât o biată cenuşă care, străbătând cerul, a lăsat în treacăt o uriaşă dâră de lumină. Richard, dacă aş avea credinţa că smulgând vălul însângerat ce-mi acoperă soarta blestemată, ţi-aş putea călăuzi sufletul mândru pe treptele sfintei noastre biserici, aş mai găsi în mine destulă hotărâre ca să-ţi dezvălui o taină pe care am ţinut-o ascunsă până azi în sufletul meu şi care mi-a sfâşiat pieptul ca puiul de vulpe pe care l-a ţinut la piept tânărul spartan,.. Acultă-mă, Richard, şi fie ca durerea şi deznădejdea care nu poate fi de nici un folos acestei ticăloase rămăşiţe a ceea ce a fost odată un om, să rămână o pildă pentru firea ta atât de mărinimoasă, şi totuşi îndărătnică în pornirile ei... Da, o voi face, vreau să fac să sângereze din nou aceste răni de mult închise, chiar dacă sângerarea m-ar zvârli în moarte.
Regele Richard, pe care povestea lui Alberic de Mortemar îl zguduise adânc în anii fragezi ai tinereţii sale, pe vremea când trubadurii care umpleau sălile părintelui său cântau în faţa nobililor legendele despre Ţara Sfântă, urmări cu luare aminte şi cuviinţă vorbele mohorâte, depănate anevoie, care dezvăluiau cu prisosinţă pricina de căpetenie a rătăcirii gândurilor în care cădea din vreme în vreme ciudatul şi nefericitul sihastru.
— Nu mai e nevoie să-ţi amintesc – începu bătrânul – că eram de neam nobil, că stăpâneam avuţii şi mă bucuram de faima unui viteaz şi a unui înţelept la sfaturi. Într-adevăr, eram stăpân pe toate acestea. Pe când însă cele mai nobile doamne din Palestina îşi disputau cinstea de a-mi împodobi coiful cu culorile lor, eu mă îndrăgostisem cu tot sufletul de o fată de obârşie umilă. Tatăl ei, un bătrân ostaş în slujba crucii, a aflat de dragostea noastră şi, gândindu-se că rangul meu nu-mi îngăduia să cobor până la ea, n-a văzut altă cale pentru a ocroti cinstea fiicei decât s-o închidă în umbra mănăstirii. Mă întorsesem dintr-o expediţie îndepărtată, încărcat de faimă şi de prăzi şi atunci am aflat că fericirea mea fusese nimicită pentru totdeauna. Mi-am căutat şi eu alinarea într-o mănăstire, dar Satan, care hotărâse pesemne să mă ispitească, mi-a sădit în suflet duhul mândriei deşarte, care nu-şi poate avea izvorul decât în genunile gheenei. M-am ridicat tot atât de sus în cinul eclesiastic, precum fusesem pe vremuri în rangurile mirene. Eram socotit îndeajuns de înţelept, pentru ca păcatul să nu se mai poată atinge de mine... Eram sfetnic în concilii şi îndrumător al prelaţilor... Cum aş mai fi putut să cad în ispită? Şi pentru ce m-aş fi temut de ea?... Dar, vai! Am ajuns duhovnicul unui ordin de călugăriţe, şi printre ele am regăsit-o pe aceea pe care o iubisem şi pe care o pierdusem de atâta amar de vreme... Nu-mi cere să-mi urmez spovedania... O călugăriţă dusă în ispită, pe care ruşinea a împins-o să-şi curme singură zilele, doarme astăzi sub lespezile mânăsfirii de la Engaddi, iar deasupra mormântului ei geme, se tânguie şi rosteşte vorbe fără şir o fiinţă căreia nu i-a mai rămas decât judecata care să-l ajute să-şi dea seama cât de vitregă i-a fost ursita!
— Nefericitule! strigă Richard. Nu mă mai miră deznădejdea ta! Şi cum ai scăpat de osânda pe care canoanele bisericii o rostesc împotriva păcatelor tale?
— Întreabă-i pe cei ce se găsesc încă în valea plângerii omeneşti şi-ţi vor spune că mi-au cruţat viaţa numai din cinstire, din preţuire faţă de obârşia, de rangul meu... Eu însă, Richard, îţi spun că pronia cerească m-a cruţat ca să facă din mine o făclie a cărei cenuşă, după ce focul pământesc se va fi stins, va fi aruncată în neant... Oricât de veşted şi de ofilit ar fi nevrednicul meu trup, e încă însufleţit de două duhuri: unul neodihnit, pătrunzător şi înţelept, menit luptei pentru biserica din Ierusalim; altul, josnic, nevrednic şi deznădăjduit, zbătându-se între durere şi nebunie, care nu e în stare decât să-şi plângă nenorocirea şi să privegheze asupra sfintelor moaşte spre care n-ar mai putea, decât pângărindu-le, să-şi arunce privirea. Nu mă plânge... Ar fi păcat să mai fie plânsă o făptură ca mine... Nu mă plânge, ci foloseşte-te mai degrabă de pilda pătimirilor mele... Te găseşti pe treapta cea mai primejduită, acolo unde nu se găseşte nici unul dintre principii creştini; inima ta e plină de mândrie, nu-ţi pasă de viaţă, mâna ta e gata să verse sânge. Alungă patimile pe care le iubeşti ca pe nişte odrasle şi care au fost dragi păcătosului Adam; goneşte de la sânul tău viperele pe care le hrăneşti... trufia şi desfrânarea, cruzimea...
— Aiurează – murmură Richard, întorcându-se spre de Vaux, cu tonul unui om ce se simte atins, dar nu poate totuşi să se supere. Apoi, privindu-l liniştit dar încruntat pe călugăr, urmă: Ar însemna să am prea multe odrasle pentru un om care nu e însurat decât de câteva luni, cucernice părinte; întrucât însă e nevoie să le alung de la sânul meu, se cuvine s-o fac ca un părinte care-şi căsătoreşte fiicele. Aşadar, mă voi despuia de trufie în favoarea prinţilor bisericii; desfrânarea mea, cum o numeşti tu, o voi dărui monahilor, iar cruzimea cavalerilor Templului.
—  O, inimă de oţel şi braţe de fier, pentru care orice fel de pildă şi orice fel de povaţă sunt zadarnice! Şi totuşi, ai mai putea fi încă cruţat dacă n-ai face decât ceea ce-ţi porunceşte cerul. În ce mă priveşte, trebuie să mă întorc acolo de unde am plecat. Kyrie Eleison! Eu sunt acel prin care razele îndurării dumnezeieşti pătrund, întocmai ca razele soarelui printr-o sticlă, înmănunchindu-se şi săgetând alte lucruri pe care le încing şi le fac să scânteieze, în timp ce sticla în sine rămâne rece şi neînrâurită. Cel sărac va trebui să fie poftit la ospăţ, de vreme ce bogatul se împotriveşte... Kyrie Eleison!
Ieşi din cort, strigând din răsputeri aceste cuvinte.
— E nebun – zise Richard, pe care răcnetele înverşunate ale călugărului îl făcuseră să nu mai simtă amărăciunea lăsată de povestea nenorocirilor acestuia. Urmăreşte-l, de Vaux, şi veghează să nu i se întâmple vreun rău, fiindcă oricât am fi de cruciaţi, un măscărici e mai curând respectat de ai noştri decât un călugăr sau un sfânt.
Baronul se duse să îndeplinească porunca, iar Richard, de îndată ce rămase singur, căzu pradă gândurilor în legătură cu profeţiile ameninţătoare ale călugărului. „O moarte timpurie, fără urmaşi, fără păreri de rău...” Groaznică osândă! Bine că n-a fost rostită de un judecător cu mintea întreagă! Şi totuşi, sarazinii, cunoscători ai învăţăturilor tainice, spun că Acela în ochii căruia agerimea înţeleptului nu-i decât nebunie, insuflă nebunilor înţelepciune şi darul prorocirii. Se zice că sihastrul se pricepe să citească în stele, meşteşug îndeajuns de răspândit prin ţările orientale, unde oamenii s-au închinat cândva corpurilor cereşti... îmi pare rău că nu l-am întrebat cine mi-a furat flamura, căci nici sfântul Tisbit, întemeietorul ordinului său, n-ar fi putut să pară mai dezlipit de cele pământeşti, sau să vorbească într-o limbă mai asemănătoare cu a unui proroc.
— Ei bine, de Vaux, te-ai şi întors? Ce veşti mi-aduci despre călugărul rătăcit? Ce face?
— Călugăr rătăcit, aţi spus, sire? Seamănă mai curând cu preafericitul Ion Botezătorul când a ieşit din pustie. S-a urcat pe unul din turnurile noastre şi de aici propăvăduieşte în faţa ostaşilor cum n-a mai fost nimeni în stare să propovăduiască de pe vremea sfântului Petru. Oamenii, neliniştiţi de răcnetele lui, s-au strâns roată în juru-i; iar călugărul, întrerupându-şi din vreme în vreme firul vorbirii, propovăduieşte feluritelor neamuri, fiecăruia pe limba lui, îndemnând, prin cuvintele cele mai potrivite, să lupte mai departe pentru izbăvirea Palestinei.
— Pe lumina cerului! Nobil om! strigă Richard. Dar cum ar putea fi altfel când e din stirpea lui Godefroy? Nu mai nădăjduieşte să-şi mântuiască sufletul pentru că odinioară s-a lăsat târât de patima dragostei. Mă voi strădui să capăt de la papă iertarea păcatelor sale, chiar dacă frumoasa lui prietenă ar fi fost stareţă.
Tocmai când sfârşi aceste cuvinte, arhiepiscopul de Tyre ceru să-l vadă pe Richard, spre a-l pofti, dacă-i îngăduia sănătatea, la conclavul tainic al căpeteniilor cruciadei, unde avea să i se aducă la cunoştiinţă întâmplările militare şi politice care avuseseră loc în timpul cât fusese bolnav.

CAPITOLUL XIX
Va trebui deci să vârâm în teacă sabia
Şi de pe drumul glorios să ne întoarcem
Lăsând nepedepsit duşmanul?
Va trebui să scoatem de pe noi armura
Şi să rostim un jurământ ce va rămâne
Neîmplinit, întocmai ca făgăduiala
Pe care-o faci unui copil să stea cuminte
Şi nici prin gând nu-ţi trece s-o respecţi?
Cruciada-tragedie

Arhiepiscopul fusese bine ales ca să-i ducă lui Richard ştirile pe care aprigul rege n-ar fi putut să le audă din gura altcuiva, fără să-şi dezlănţuie mânia cumplită. Chiar acel răbdător şi pios prelat îl putu face cu mare greutate să asculte cuvintele care îi năruiau toate nădejdile de recucerire, prin puterea armelor, a Sfântului Mormânt şi de dobândire a faimei de paladin al crucii, pe care întreaga creştinătate era gata să i-l dea. Din câte spunea arhiepiscopul, se părea însă că Saladdin îşi aduna puterile celor o sută de triburi ale lui, iar monarhii din Europa, dezgustaţi în cele din urmă de feluritele pricini care făceau cruciada din zi în zi tot mai primejdioasă, luaseră hotărârea să înceteze lupta. Erau susţinuţi în această hotărâre de pilda regelui Franţei, care, dând asigurări că va aştepta mai întâi să-l vadă pe fratele său, regele Angliei, în deplină sănătate, spusese că după aceea are de gând să se întoarcă în Europa. Marele lui vasal, contele de Champagne, luase aceeaşi hotărâre; şi nu era de mirare, dacă Leopold al Austriei, în urma umilirii pe care-o întâmpinase din partea lui Richard, părea să fie şi mai grăbit a părăsi o cauză a cărei căpetenie era mândrul său potrivnic. Alţii păreau să fi luat aceeaşi hotărâre; astfel încât, dacă regele Angliei ar fi stăruit să lupte mai departe, n-avea să fie sprijinit decât de războinicii care, în împrejurări atât de neprielnice, ar mai fi cerut, de bunăvoie, să fie înrolaţi în oştile englezeşti; în afară de asta nu se putea bucura decât de sprijinul îndoielnic al lui Konrad de Montserrat şi de acel al ordinului Templului şi al Sf. Ioan. Aceştia, deşi făcuseră legământ să lupte împotriva sarazinilor, l-ar fi pizmuit pe oricare dintre monarhii europeni care ar fi adus la îndeplinire cucerirea Palestinei, unde râvneau, ducând fiecare politica lui nedreaptă, să-şi statornicească principate proprii, neatârnate.
Richard n-avea nevoie de prea multă vorbă ca să-şi dea seama de adevărata stare a lucrurilor şi, după cea dintâi izbucnire de mânie, se aşeză la loc, liniştit şi cu capul plecat, cu privirea posomorâtă, cu braţele încrucişate pe piept, ascultând ceea ce-i spunea arhiepiscopul despre neputinţa continuării cruciadei, odată ce tovarăşii de luptă îl părăseau. Se feri să-l întrerupă pe prelat, chiar şi atunci când acesta îndrăzni, în cuvinte cumpănite de altfel, să dea de înţeles că purtarea aprinsă a lui Richard fusese una dintre marile pricini care dusese la dezgustul principilor faţă de cruciadă.
— Confiteor! răspunse regele, cu un zâmbet mohorât. Într-o oarecare măsură, fac mea culpa, cucernice părinte. N-ar fi însă prea aspru ca pentru aceste scăderi ale firii mele să primesc o astfel de pedeapsă – pentru pornirile mele mânioase, să văd cum se destramă atâta prinos de slavă şi de onoare a cavalerismului aduse Domnului? Şi totuşi, nu se va destrăma. Pe sufletul cuceritorului, voi împlânta crucea pe turnurile Ierusalimului, sau dacă nu, aceeaşi cruce va fi aşezată pe mormântul lui Richard!
— Cum vei voi – zise prelatul – dar nici o picătură de sânge creştin nu va mai curge în acest război.
— Ah, vrei să spui că se va încheia un tratat, cucernice arhiepiscop? Dar atunci, nu va mai curge nici sângele câinilor de necredincioşi.
— Am cucerit destulă glorie prin faptul că am izbutit să smulgem de la Saladdin, prin puterea armelor şi prin teama pe care o insuflă numele majestăţii voastre, condiţii care ne dau putinţa să luăm în stăpânire Sfântul Mormânt, deschizând calea pelerinilor spre Ţara Sfintă şi asigurând pacea în Sfânta Cetate, prin conferirea titlului de rege-străjer al Ierusalimului majestăţii voastre.
— Cum – zise Richard, a cărui privire se aprinse dintr-o dată – eu – eu – eu rege-străjer al Sfintei Cetăţi? Nici biruinţa, adevărata biruinţă n-ar fi putut dobândi mai mult decât s-a dobândit astfel, prin rea-voinţă şi dezbinare! Saladdin nu s-a hotărât totuşi să se lipsească de foloasele pe care le are în Ţara Sfântă, nu?
— Da, dar ca suveran vasal şi aliat credincios al marelui Richard, ca un fel de rudă a sa, dacă-i va fi îngăduit acest lucru, printr-o căsătorie.
— Printr-o căsătorie? strigă Richard mirat, dar nu atât de mirat totuşi pe cât s-ar fi aşteptat prelatul. Ah, ah! Edith Plantagenet, aşadar... Am visat sau mi-a spus-o careva? îmi simt încă mintea slăbită de boală... Să fi fost scoţianul, sau El Hakim, sau sfântul sihastru, cel care mi-a pomenit despre acest târg barbar?
— Sihastrul din Engaddi? Se prea poate, întrucât şi-a dat mare osteneală în această treabă şi din clipa în care s-a dezvăluit nemulţumirea principilor, iar despărţirea dintre forţele lor s-a arătat a fi de neînlăturat, el s-a sfătuit de mai multe ori, atât cu creştinii cât şi cu necredincioşii, cu gând să se statornicească pacea spre a duce creştinătatea, măcar în parte, la putinţa de a-şi ajunge scopul pentru care s-a pus la cale sfânta cruciadă.
— O fecioară din neamul meu să se mărite cu un păgân? Hm! exclamă Richard. Şi privirea lui începu să scapere din nou.
Prelatul se grăbi să-i potolească mânia:
— Mai întâi, va trebui de bună seamă să dobândim dezlegarea papei şi Sfântul sihastru, care e bine cunoscut la Roma, va supune propunerea Sfântului părinte.
— Cum, fără să se aştepte mai întâi încuviinţarea noastră?
— Ei, se înţelege că da – se grăbi să răspundă prelatul împăciuitor şi misterios – numai după încuviinţarea majestăţii voastre, care, fireşte, e lucrul de căpetenie.
—  Să-mi dau încuviinţarea pentru căsătoria verişoarei mele cu un păgân! zise iară Richard. Şi rosti aceste cuvinte mai mult cu îndoială decât cu hotărâtă împotrivire. N-aş fi visat că mi s-ar putea face într-o zi o atât de ciudată propunere, în clipa în care am debarcat pe ţărmul Siriei şi am simţit în mine înflăcărarea leului care se năpusteşte asupra prăzii! Şi-acum... Dar, mai departe! Ascult cu cea mai mare răbdare.
Pe cât de uimit, pe atât de încântat că-şi putea duce sarcina la îndeplinire cu atâta uşurinţă, arhiepiscopul se grăbi să-i arate lui Richard mai multe pilde de înrudiri de acest fel, care se săvârşiseră în Spania, cu îngăduinţa Sfântului Scaun, arătând în acelaşi timp şi foloasele pe care putea să le tragă întreaga creştinătate de pe urma unei legături de rudenie dintre Richard şi Saladdin; vorbi îndeosebi cu foarte multă căldură despre putinţa trecerii lui Saladdin de la religia lui mincinoasă la credinţa adevărată, dacă, bineînţeles, s-ar fi ajuns la acea înrudire.
— Dar sultanul şi-a arătat întrucâtva dorinţa sa să treacă la creştinism? întrebă Richard. Dacă ar fi aşa, nu cred să fie pe faţa pământului alt cavaler căruia să-i încredinţez cu mai multă bucurie mâna unei rude, a unei surori chiar, decât nobilul Saladdin. Da, chiar dacă i s-ar aşterne la picioare un sceptru şi o coroană, deşi el nu i-ar putea dărui decât o sabie de viteaz şi-o inimă înţelegătoare.
— Saladdin a primit pe propăvăduitorii noştri creştini – răspunse arhiepiscopul în doi peri – pe nevrednicul de mine şi pe alţii şi, întrucât ascultă cu răbdare şi răspunde în linişte, nădăjduim că-l vom smulge curând din focul gheenei. Magna est veritas et prae-valabit. De altfel, sihastrul din Engaddi, ale cărui cuvinte cad arareori pe pământ fără să dea roade, crede pe deplin în sinea lui c-ar fi cu putinţă trecerea la creştinism a sarazinilor şi a celorlalţi păgâni şi că această căsătorie ar însemna începutul.
Richard îl asculta pe arhiepiscop cu fruntea înnegurată şi cu privirea aprinsă de nelinişti.
—  Nu pot spune ce se petrece cu mine, dar mi se pare că socotelile astea ale principilor creştini m-au molipsit, amorţindu-mi mintea. Dacă un laic ar fi îndrăznit să-mi vorbească acum câtva timp despre o astfel de căsătorie, l-aş fi doborât la pământ – şi dacă ar fi făcut-o un om al bisericii, l-aş fi scuipat ca pe un apostat şi un slujitor al diavolului – şi acum iată că totuşi asemenea planuri nu mă mai înspăimântă. La urma urmei, de ce nu m-aş înrudi, de ce nu m-aş însoţi cu un sarazin viteaz, drept şi mărinimos, care îndrăgeşte şi dă cinstirea cuvenită unui duşman de vază de parcă i-ar fi prieten, în timp ce principii creştini îşi părăsesc aliaţii şi trădează cauza cerului şi a cavalerismului? Dar nu vreau să-mi dau frâu liber mâniei, nu vreau să mai mă gândesc la ei. Voi mai face o singură încercare pentru a strânge din nou rândurile acestei frăţii de arme, dacă mai este cu putinţă; şi dacă nu izbutesc, monseniore arhiepiscop, vom sta de vorbă asupra celor propuse de sanctitatea voastră, pe care în clipa de faţă nici nu le primesc, nici nu le resping. Să mergem dar la sfat, reverende pater, strigă el. La ce am mai întârzia? Richard Plantagenet trece drept o fire mândră şi îndărătnică, dar să-l vezi cum ştie să se plece, întocmai ca buruiana de la care i se trage numele.
Regele se grăbi să se îmbrace cu sprijinul slujitorilor. Îşi puse o haină, o mantie nearătoasă, de culoare închisă, şi, fără alt semn al demnităţii decât un singur inel de aur pe frunte, porni în cea mai mare grabă spre adunarea care nu-l aştepta decât pe el ca să înceapă sfatul.
Adunarea se ţinea într-un cort încăpător, în faţa căruia flutura marea flamură a Crucii, alături de o alta, care înfăţişa o femeie îngenuncheată, cu părul despletit şi cu veşmintele în neorânduială, simbol al bisericii oropsite şi asuprite din Ierusalim. Pe flamură se afla această inscripţie: Afflictae sponsae ne obliviscaris. Gărzile îndepărtau mulţimea de soldaţi din apropierea cortului, pentru ca dezbaterile, uneori gălăgioase, furtunoase, să nu ajungă la urechile celor de rând. Principii cruciaţi se adunaseră şi aşteptau sosirea lui Richard; vrăjmaşii ştiuseră să se folosească de acesi răgaz, ca să-i arunce în seamă fel şi fel de învinuiri. Se povesteau în şoaptă felurite pilde care dovedeau trufia şi setea lui de putere, şi chiar aceasta scurtă întârziere fu socotită o nouă dovadă de încăpăţânare.
Se luau la întrecere care mai de care ponegrindu-l şi povestind, înveninaţi, jignirile pe care le înduraseră din partea lui, înflorind şi dând mare însemnătate tuturor fleacurilor. Aşadar, principii se înţeleseră între ei să-i facă o primire cât mai rece, mărginindu-se la curtoazia impusă de etichetă. Când zăriră însă făptura nobilă a viteazului, când îi priviră înfăţişarea plină de măreţie şi chipul lui august, slăbit întrucâtva de boală, când îi văzură ochii, pe care rapsozii îi numeau stelele luminoase ale biruinţei, când îşi amintiră de isprăvile lui, care se înălţau mai presus de firea şi puterile omeneşti, se ridicară în picioare toţi, deodată; chiar şi pizmaşul rege al Franţei, chiar şi ducele Austriei, posomorât şi încă mânios, se ridicară în aceeaşi clipă, şi întreaga adunare strigă într-un glas: „Trăiască regele Richard al Angliei! Domnul să-i dăruiască viaţă lungă vajnicului Inimă-de-Leu!”
Cu fruntea deschisă, senină, ca soarele de vară în răsărit, regele Richard mulţumi celor de faţă, arătându-le că se simte fericit de a se găsi din nou în mijlocul principilor cruciaţi.
—  Aş dori – urmă el – să vorbească de îndată într-o anume privinţă, deşi acum nu era vremea de aşa ceva, dar o va face, chiar dacă va întârzia cu câteva clipe sfatul lor în legătură cu treburile creştinătăţii şi ale sfintei lor cruciade.
Principii cruciaţi se aşezară din nou în jilţurile lor şi se lăsă o linişte adâncă.
— Ziua aceasta – începu regele Angliei – poate fi socotită o adevărată sărbătoare a bisericii şi va fi spre binele creştinătăţii dacă fraţii se vor împăca între ei, mărturisându-şi fiecare partea lui de vină. Nobili principi şi părinţi ai sfintei cruciade... Richard e un soldat, braţul i-a fost totdeauna mai iute decât limba – şi limba lui nu ştie să folosească decât graiul aspru al câmpului de luptă... Dar, pentru cele câteva cuvinte sau porniri nesocotite ale lui Richard, nu părăsiţi nobila luptă a mântuirii Ierusalimului, nu lepădaţi gloria pământească şi fericirea cerească fiindcă un soldat s-a purtat poate cu prea multă asprime în ochii senioriilor voastre, iar limba lui va fi avut poate ascuţişul palei pe care a purtat-o la şold încă din anii copilăriei. Dacă Richard a greşit faţă de careva dintre serenisimi, el înţelege să-şi îndrepte greşeala prin cuvânt şi faptă... Nobil frate şi rege al Franţei, avut-am oare nenorocul să te mâhnesc cu ceva?
— Regele Franţei n-are să-i aducă nici un fel de mustrare regelui Angliei – răspunse Filip maiestuos, strângând mâna pe care Richard i-o întindea. Şi, oricare ar fi părerea mea despre ducerea mai departe a luptei noastre, trebuie să se ştie că nu ţin seama decât de interesele regatului meu şi nicidecum de vreo pizmă sau de vreo urmă de vrăjmăşie împotriva viteazului rege al Angliei, fratele nostru.
—  Ducele Austriei – urmă Richard, înaintând spre Leopold, cu o înfăţişare sinceră şi totodată demnă, în timp ce arhiducele se ridicase din jilţ aproape fără voie, ca împins de un resort – ducele Austriei crede că are pricini de vrăjmăşie împotriva regelui Angliei, iar regele Angliei se socoteşte îndreptăţit să se plângă de ducele Austriei. Să schimbe între ei un cuvânt de iertare, şi atunci pacea Europei, precum şi strângerea legăturilor războinice vor putea fi încă menţinute. Deasupra capetelor noastre flutură acum flamura mai glorioasă decât oricare alta a vreunui principe pământesc: însăşi flamura mântuirii. Aşadar, să nu mai dăinuiască între noi gâlceava pentru simbolul demnităţii pământeşti. Leopold să dea însă înapoi stindardul Angliei, dacă acesta se găseşte în stăpânirea lui, iar Richard îşi va mărturisi, şi aceasta numai din dragoste pentru sfânta biserică – căinţa că, într-o clipă de mânie, a terfelit flamura Austriei.
Arhiducele Austriei stătea nemişcat, posomorât şi înciudat, cu ochii aţintiţi în pământ; pe chipul lui stăruiau urmele unei supărări înăbuşite, pe care un simţământ de sfială amestecată cu laşitate îl împiedica să şi-o mărturisească prin cuvinte. Patriarhul Ierusalimului se grăbi să rupă această apăsătoare tăcere, punând mărturie că ducele Austriei se dezvinovăţise printr-un jurământ solemn că nu are nici o cunoştinţă despre ocara adusă stindardului Angliei.
—  Atunci însemnează că l-am defăimat în chip nedrept pe nobilul arhiduce – urmă Richard – şi cerându-i iertare că l-am învinovăţit de-o purtare atât de josnică, îi întindem mâna în semn de prietenie şi de împăcare... Dar ce-i asta? Ducele Austriei nu ne primeşte mâna, după cum nu ne-a primit nici mănuşa duelului? Cum! Nu suntem vrednic să-i fim prieten în pace, şi nici potrivnic în luptă? Ei bine, facă-i-se voia! Vom primi acest dispreţ ca o pedeapsă pentru nedreptatea pe care i-am făcut-o într-o pornire de mânie şi, prin urmare, nu-i mai datorăm nici un fel de socoteală.
Astfel vorbind, îl părăsi pe arhiduce cu un aer mai curând demn decât dispreţuitor şi austriacul păru uşurat că nu mai era silit să-i îndure asprimea privirii, asemenea şcolarului prins asupra vinei, care se simte fericit când dascălul şi-a întors privirea de la el.
— Nobil comite de Champagne... Ilustre marchiz de Montserrat... viteaz magistru al Templierilor – urmă iarăşi Richard – mă găsesc aici asemenea păcătosului în faţa duhovnicului... Are cineva să-mi aducă vreo învinuire, mai am să cer iertare cuiva?
— Nu văd întrucât am putea ridica vreo altă dojană – răspunse marchizul de Montserrat, cel cu limba veninoasă – în afară de aceea că regele Angliei cucereşte pentru sine întreaga faimă a războiului, nemailăsând nici o fărâmă pentru bieţii lui tovarăşi de arme.
— Învinuirea pe care o voi aduce, întrucât mă văd silit să vorbesc – rosti la rându-i marele magistru al Templierilor – e mult mai gravă şi mult mai vrednică de luare aminte decât aceea a marchizului de Montserrat; se va găsi poate că nu e potrivit ca un monah războinic ca mine să ridice glasul atunci când atîţia serenisimi principi nu rostesc un singur cuvânt; dar este spre binele întregii noastre oştiri, şi poate nu mai puţin al ilustrului rege al Angliei, ca să i se spună în faţă ceea ce s-a rostit în lipsa lui. Lăudăm şi cinstim bărbăţia şi înaltele fapte de arme ale regelui Angliei, dar ne supără faptul că, în toate împrejurările, se străduieşte să dobândească şi să păstreze asupră-ne o supremaţie la care nu se pot supune nişte principi suverani. Putem să ne plecăm de bunăvoie în faţa vitejiei sale, avântului, avuţiilor şi puterilor sale; dar acela care vrea să stăpânească totul, socotind aceasta ca un drept al său, şi uitând curtoazia şi politeţea, nu ne lasă nimic din ce ni se cuvine, ne coboară de la rangul de aliaţi la acela de vasali, înjosind în ochii ostaşilor şi ai supuşilor strălucirea autorităţii noastre pe care nu o mai putem exercita în mod independent, întrucât regele Richard a cerut să-i spunem adevărul, nu trebuie să se mire şi nici să se supere atunci când îl aude din gura unui om străin de gloria pământească şi pentru care puterea lumească nu însemnează nimic pe lângă râvna de-a lupta pe toate căile, pentru propăşirea templului dumnezeiesc şi pentru dobo-rirea fiarei nesăţioase. Acest adevăr, nu mă îndoiesc, poate fi întărit de inimile celor de faţă, chiar dacă cuviinţa le înăbuşă glasurile.
Auzind o asemenea învinuire, adusă în plin şi făţiş la adresa purtării lui, Richard se îmbujoră, iar murmurul de încuviinţare care urmă, îi arătă desluşit că aproape toţi cei ce se aflau în preajmă-i socoteau pe deplin îndreptăţite vorbele ce fuseseră rostite. Furios şi mâhnit în acelaşi timp, se gândi că, lăsându-se pradă mâniei, ar fi însemnat să facă pe plac vicleanului şi neînduplecatului ponegritor, care tocmai asta aştepta. Printr-o mare sforţare izbuti să se stăpâneasc atât cât îi trebuia ca să rostească un pater noster,mijloc pe care duhovnicul îl povăţuise să-1 întrebuinţeze ori de câte ori ar fi simţit că-l cuprinde furia. După aceea căută să pară cât mai liniştit, deşi în cuvintele lui, mai cu seamă când începu, suna o urmă de amărăciune:
— Chiar aşa stau lucrurile? Fraţii noştri au suferit chiar atâtea din cauza slăbiciunilor firii noastre şi pripelii zeloase care ne-a împins poate uneori să poruncim atunci când nu era vremea să ţinem un sfat? N-aş fi crezut că faptele întâmplătoare şi necugetate dinainte sunt în stare să prindă rădăcini atât de adânci în inimile aliaţilor noştri întru sfinta cauză; că din pricina mea vor găsi de cuviinţă să ia mina de pe coarnele plugului, atunci când brazda e aproape trasă; din pricina mea să se abată de la drumul drept spre Ierusalim pe care şi l-au croit cu săbiile. Mă amăgeam uneori zicându-mi că neînsemnatele mele servicii ar putea să-mi răscumpere nesocotinţele şi ieşirile; dacă nu se uită că la atac am încercat să fiu cel dintâi, fără îndoială nu se poate uita nici că am fost totdeauna cel din urmă şi în ceasul retragerii; dacă mi-am împlântat flamura pe câmpul de bătaie cucerit, asta a fost, se ştie, singurul folos pe care l-am urmărit în vreme ce alţii se grăbeau să-şi împartă prada. Puteam să dau numele meu unei cetăţi cucerite; i-am lăsat pe alţii s-o facă... Dacă m-am încăpăţânat în înfăptuirea unor gânduri îndrăzneţe, pare-mi-se că nu mi-am cruţat sângele, nici pe-al meu, nici pe-acel al oamenilor mei, ca să le aduc la îndeplinire cu şi mai multă îndrăzneală... Sau dacă, în avântul unei încăierări, în vălmăşagul unei lupte, am luat comanda unor oşti care nu erau sub poruncile mele, m-am purtat totdeauna faţă de acei soldaţi ca şi cum ar fi fost ai mei; din avutul meu le-am cumpărat de-ale gurii şi droguri, pe care suveranii lor nu puteau să le găsească. Dar mă ruşinez să amintesc atâtea lucruri pe care toată lumea, în afară de mine, s-ar părea că le-a uitat. Prin urmare, să ne gândim mai bine la ceea ce ne-a mai rămas de făcut şi, vă rog să mă credeţi, fraţi şi tovarăşi de luptă – urmă el, în timp ce pe obraz i se citea o mare însufleţire – că nici orgoliul, nici mânia, nici ambiţia lui Richard nu vor pune vreodată piedici în calea pe care gloria şi credinţa vă cheamă cu glas tot atât de puternic ca trâmbiţa judecăţii însăşi. Ah, nu, nu, n-aş putea supravieţui gândului că scăderile şi slăbiciunile mele au fost în stare să pricinuiască destrămarea sfintei noastre alianţe. Mi-aş tăia mâna stângă cu cea dreaptă dac-aş şti că prin această faptă aţi fi încredinţaţi că vă vorbesc din inimă. Aş fi în stare să mă lipsesc de toate drepturile de comandă asupra oştilor, chiar şi asupra propriilor mei supuşi, care ar urma să fie călăuziţi de cel pe care îl veţi alege voi; şi regele lor, gata oricând să-şi schimbe sceptrul cu lancea de luptător, va sluji fără murmur sub orice flamură, printre templieri sau chiar sub flamura Austriei, dacă arhiducele va numi un viteaz care să-i comande trupele. În sfârşit, dacă războiul acesta v-a obosit şi dacă povara armurii vi se pare prea grea, lăsaţi-i cel puţin lui Richard zece sau cincisprezece mii din soldaţii voştri, ca să ducă mai departe la îndeplinire ţelul nostru; şi în clipa când Sionul va fi recucerit – strigă el cu braţele ridicate, ca şi cum ar fi desfăşurat flamura crucii peste zidurile Ierusalimului – în clipa când Sionul va fi recucerit, el va săpa pe porţile lui nu numele lui Richard Plantagenet, ci pe acel al mărinimoşilor principi care i-au dat putinţa acestei cuceriri,
Cuvântul bărbătesc şi înfăţişarea hotărâtă a războinicului monarh însufleţiră pe dată din nou curajul cruciaţilor şi credinţa lor, îndreptându-le luarea aminte asupra celei mai de seamă ţinte a cruciadei şi îi făcu să roşească pe cei mai mulţi la gândul că se lăsaseră înrâuriţi de lucruri atât de neînsemnate. Scânteierile din ochii lui învăpăiară toate privirile, iar înflăcărarea vorbelor făcu să freamăte toate glasurile. Principii cruciaţi strigară într-un glas chemarea războinică care suna ca un răspuns la propovăduirile apostolului Petru: „Vei merge în fruntea noastră viteazule Inimă-de-Leu! Care altul ar fi în stare să călăuzească nişte luptători neînfricaţi? Călăuzeşte-ne! Spre Ierusalim! Spre Ierusalim! Domnul o porunceşte! Domnul o vrea! Binecuvântat fie cel ce ridică braţul întru împlinirea vrerilor Domnului!”
Strigătele izbucnite într-un chip atât de neaşteptat şi de dârz fură auzite de oamenii de pază ce se aflau în preajma cortului, şi zvonul lor se răspândi numaidecât în rândurile oştirii care, inactivă şi demoralizată din cauza bolilor şi a căldurilor, începuse, ca şi căpeteniile, să-şi piardă avântul. Ivirea lui Richard însă, ridicat de pe patul de suferinţă cu puteri noi, şi strigătul binecunoscut, pornit din adunarea principilor, înviorară inimile şi mii, zeci de mii de glasuri răspunseră prin acelaşi strigăt: „Sion! Sion! Război! Război! La luptă! La luptă împotriva necredincioşilor! Asta e voinţa Domnului! E voinţa Domnului!”
Strigătele celor de-afară înflăcărară la rândul lor hotărârea războinică a celor din cort. Cei care nu se lăsaseră molipsiţi de entuziasm, se temură, cel puţin deocamdată, să pară mai reci decât ceilalţi. Nu se mai vorbi de altceva decât de o măreaţă înaintare asupra Ierusalimului, de reîncepera luptelor; trebuiau luate grabnice măsuri, pentru ca oştile să aibă merinde şi mijloace de întărire. Sfatul luă sfârşit; toţi păreau însufleţiţi de aceeaşi hotărâre, de aceeaşi tragere de inimă. Dar această pornire se răci curând în inimile multora, în timp ce într-ale altora nici măcar nu încolţise. Printre aceştia din urmă se aflau marchizul de Montserrat şi marele-magistru al ordinului Templierilor, care plecară împreună spre corturile lor, nedumeriţi şi înciudaţi de cele ce se petrecuseră în ziua aceea.
— Ţi-am mai spus-o – rosti marele-magistru, cu răceala şi ironia obişnuite, că Richard se va pricepe să destrame iţele urzelii tale, cu uşurinţa cu care sfâşie leul pânza de păianjen. Ai văzut foarte bine că numai dacă deschide gura şi răsuflarea lui învolburează turma asta de nemernici, aşa cum împrăştie vârtejul o căpiţă de paie, risipindu-le sau adunându-le după bunul său plac.
— Dar după ce va trece vârtejul, paiele care au jucat cum le-a cântat el, vor rămâne din nou neclintite la locul lor.
— Şi-apoi, dă-ţi seama că chiar dacă această nouă hotărâre războinică ar fi părăsită şi principii ar fi lăsaţi în plata Domnului, după înţelegerea pusă la cale, Richard tot ar ajunge rege al Ierusalimului, încheind un tratat cu sultanul, care să cuprindă asemenea temeiuri fără îndoială vrednice de el.
— Pe Mahon şi pe Termagaunt, fiindcă jurămintele creştine nu mai au nici o căutare, vrei să spui că trufaşul rege al Angliei s-ar putea înrudi cu un sultan păgân? Eu am fost încredinţat întotdeauna că l-ar înspăimânta o astfel de legătură. Ar fi însă şi mai primejdios dac-ar ajunge seniorul nostru, printr-un tratat şi nu prin biruinţa armelor.
— Isteaţa minte a domniei-tale n-a socotit bine cam ce-o să facă Richard. Eu îi cunosc bine gândurile; arhiepiscopul mi-a şoptit o vorbuliţă la ureche. Şi-apoi, ai văzut doar că grozavul vicleşug al domniei-tale în legătură cu flamura nu a avut mai multă însemnătate decât făceau cei doi coţi de mătase brodată... Marchize de Montserrat, mintea a început să-ţi ruginească. Nu mai am încredere în diplomaţia domniei-tale, ci o voi încerca pe a mea. Cunoşti localnicii pe care sarazinii îi numesc caregiţi?
— De bună seamă. Caregiţii sunt nişte fanatici înflăcăraţi, care îşi închină viaţa propăşirii credinţei lor, aşa cum fac şi templierii, numai că ei nu se abat cu o iotă de la chemarea lor.
— Lasă gluma – răspunse mohorât monahul. Află că unul dintre aceştia a făcut un jurământ sângeros să-l răpună pe insularul nostru rege, socotindu-l cel mai mare vrăjmaş al credinţei musulmane.
— Iată un păgân cu scaun la cap; drept răsplată merită ca Mahomed să-l trimită de-a dreptul în paradis.
— A fost prins în tabără de un scutier de-al nostru şi mi-a mărturisit între patru ochi că asta e hotărârea lui, aprigă şi neînduplecată.
— Atunci să-i ierte cerul pe acei care l-au împiedicat pe înţeleptul caregit să-şi ducă la îndeplinire hotărârea – răspunse Konrad.
— E prinsul meu – adăugă templierul – şi-l păzesc în aşa fel, cum îţi dai prea bine seama, încât să nu poată sta cu nimeni de vorbă. Dar din temniţe se mai poate fugi uneori...
— Da, dacă-s ridicate zăvoarele, cine-l poate împiedica pe un întemniţat să fugă? De aceea se şi spune că cea mai sigură temniţă e mormântul.
— Odată ce l-am făcut scăpat, omul îşi va îndeplini dorinţa; este în firea însăşi a acestor copoi să nu mai piardă urma prăzii în căutarea căreia au pornit.
— Nu-mi spune mai mult; îţi înţeleg planul: e înfiorător, dar nenorocirea n-are cum să fie înlăturată.
— Ţi-am mărturisit totul numai ca să fii cu băgare de seamă, fiindcă se vor răspândi fel şi fel de zvonuri şi nu se ştie împotriva cui se va întoarce mânia englezilor. Dar mai e o primejdie: pajul meu cunoaşte gândurile acestui caregit; ipochimenul e un capsoman dârz şi curajos. Tare aş mai vrea să mă descotorosesc de el. Îmi stă mereu în cale – vrea să vadă totul cu ochii lui, şi nu cu ai mei. Sfântul nostru ordin îmi dă dreptul să găsesc leacul pentru astfel de neajunsuri. Aha, stai puţin... sarazinul ar putea să găsească în chilia lui un pumnal bun. Te asigur că nu s-ar sfii să se slujească de el în clipa când pajul i-ar aduce de mâncare.
— Asta ar pune toată daravera într-o anumită lumină – încuviinţă Konrad; totuşi...
— „Dar” şi „totuşi” – îl întrerupse templierul – sunt vorbe pe care le spun numai nebunii. înţeleptul nu şovăie şi nu dă înapoi; el hotărăşte şi face ceea ce a hotărât.

CAPITOLUL XX
Când frumuseţea-l farmecă pe leu
Nici coama nu-ndrăzneşte să-şi clintească
Darmite ghearele s-arate fioros.
La fel Alcide – în fus măciuca lui
A prefăcut şi-a început să toarcă
Fir lung pentru frumoasa Omfale.
Anonim

Fără să bănuie câtuşi de puţin uneltirea care fusese pusă la cale împotrivă-i, izbutind, deocamdată cel puţin, să înfăptuiască unirea principalilor cruciaţi în hotărârea de a duce lupta mai departe cu şi mai multă dârzenie, Richard socoti că nu strică să statornicească totodată pacea şi între ai lui. Acum, putând să judece lucrurile liniştit, hotărî să cerceteze în amănunt împrejurările care duseseră la dispariţia flamurei, ca şi natura legăturii dintre verişoara sa Edith şi cavalerul scoţian. În acest scop, regina şi doamnele de onoare primiră vizita neaşteptată a lui sir Thomas de Vaux, care veni să-i dea de veste lady-ei Calista de Montfaucon, prima doamnă de onoare a Berengariei, că e chemată de îndată la rege.
— Ce voi spune, doamnă? o întrebă ea, tremurând, pe regină. Ne va ucide pe toate.
— Nu vă fie teamă, doamnă – o linişti baronul de Gilsland. Majestatea sa a binevoit să-l ierte pe cavalerul scoţian, adevăratul vinovat, dăruindu-l ca rob înţeleptului maur. Regele nu va fi mai aspru cu o femeie, chiar dacă ar fi şi ea vinovată.
— Ticluieşte o poveste oarecare, doamna mea – o îndemnă regina; Richard n-are timp să cerceteze adevărul.
— Spune lucurile aidoma cum s-au petrecut – se amestecă Edith – dacă nu vrei să le spun eu în locul dumitale.
— Cer umil iertare majestăţii voastre – adăugă lordul – dacă îmi iau îngăduinţa să spun că povaţa lady-ei Edith e cea mai bună, căci deşi regele Richard e gata să creadă orice i-aţi spune majestatea voastră, mă îndoiesc că ar găsi aceeaşi crezare şi lady Calista, mai cu seamă în această poveste...
— Milord de Gilsland are dreptate – îl întrerupse lady Calista, nespus de tulburată la gândul cercetării care urma să aibă loc. Şi-apoi, chiar dacă aş avea destulă iscusinţă ca să ticluiesc o poveste vrednică de crezare, nu ştiu dacă aş fi în stare s-o şi spun.
Într-o astfel de stare înclinată spre sinceritate, lady Calisla fu dusă de baron în faţa regelui, şi, aşa cum hotărâse în sine, făcu cea mai amănunţită mărturisire a şiretlicului prin care nefericitul cavaler al Leopardului fusese îndemnat să-şi părăsească postul. O dezvinovăţi în totul pe prinţesa Edith, întrucât lady Calista îşi dădea seama că dacă n-ar fi făcut acest lucru, ea s-ar fi dezvinovăţit singură, şi aruncă toată răspunderea asupra reginei, stăpâna ei, căreia era lesne de ghicit că regele n-avea să-i aducă o prea mare vină din faptul că luase parte la o astfel de glumă. Într-adevăr, Richard era nu numai soţ iubitor, dar şi un rob al femeii. Acum, când cea dintâi pornire de mânie îi trecuse de mult, n-avea de gând să fie prea aspru, mai ales că era vorba de un lucru care nu mai putea fi îndreptat. Şireata lady Calista, obişnuită încă din copilărie să priceapă intrigile de curte şi să ghicească după cel mai mic semn dorinţa suveranului, zbură ca o turturică spre regină, ca să-i vestească apropiata vizită a soţului ei. La această veste, doamna de onoare adăugă însă o poveste întreagă închipuită, prin care căuta s-o încredinţeze pe regină că Richard avea de gând să se poarte doar cu atâta asprime cât trebuia ca s-o facă să se căiască de gluma ei, şi apoi avea să-i acorde ei şi celorlalte doamne împricinate întreaga lui iertare.
— Va să zică aşa stăm, draga mea? rosti regina foarte uşurată la auzul veştilor. Ei bine, crede-mă că oricât de vestit războinic ar fi Richard, nu va izbuti să ne biruie pe noi; şi după cum spun păstorii noştri din Pirinei: „Când cineva vine să caute lână, se întoarce tuns.”
Aflând de la Calista toate amănuntele de care avea nevoie, regina Berengaria îmbrăcă rochia pe care o socotea cea mai atrăgătoare şi aşteptă cu încredere sosirea viteazului Richard. Acesta veni şi se găsi în situaţia unui principe care, îndreptându-se spre un ţinut în care treburile nu merg bine, pătrunde în el cu încredinţarea că nu va avea decât să-şi facă apariţia şi toţi i se vor supune, dar se pomeneşte pe neaşteptate în faţa unei răscoale generale. Berengaria cunoştea foarte bine puterea farmecelor ei şi măsura în care o iubea Richard, fiind încredinţată că-şi va putea impune voinţa, acum când mânia regelui trecuse fără să fi adus după sine nimic supărător. În loc să asculte mustrările pe care soţul ei ar fi vrut să i le facă şi pe care le merita pentru fapta sa atât de nechibzuită, ea începu să se dezvinovăţească, spunând că fusese dojenită pentru o glumă nevinovată. Tăgădui în chipul cel mai drăgălaş că i-ar fi dat poruncă lui Nectabanus să-1 ducă pe cavaler mai departe de poalele dâmbului pe care veghea. Acest lucru era adevărat în măsura în care nu poruncise ca sir Kenneth să fie adus chiar în cortul ei. Apoi, dacă regina se arătase dibace în apărarea ei, se dovedi şi mai dibace atunci când îl învinovăţi pe Richard de a fi fost aspru cu ea, refuzându-i un dar atât de neînsemnat, ca viaţa unui biet cavaler care, din pricina unei glume copilăreşti, călcase peste îndatoririle lui de ostaş. Începu chiar să plângă şi să suspine tot învinuindu-l că e rău, fiind cât pe ce să-i învenineze toată viaţa, dacă s-ar fi socotit pricina, chiar îndepărtată, a unei asemenea tragedii. „Umbra celui mort ar fi urmărit-o şi în vis; ba chiar, după câte a auzit, ar fi venit s-o ameninţe la căpătâiul patului. La toate aceste nenorociri ar fi supus-o asprimea aceluia care, deşi zice că e gata să-şi dea viaţa pentru o privire a ei, era în stare să renunţe la un act de răzbunare, care ar fi făcut-o nefericită.”
Acest potop de elocvenţă feminină fu însoţit de lacrimi şi de suspine, pe lângă gesturile menite să dezvăluie că nemulţumirea reginei nu pornea nici din mândrie, nici din ciudă, ci numai dintr-o simţire rănită, văzând cât de puţină înrâurire avea asupra soţului ei. Bunul rege Richard se pomeni într-o mare încurcătură. Încercă în zadar să se dezvinovăţească faţă de o femeie prea geloasă de iubirea lui ca să-şi mai plece urechea la glasul înţelepciunii; pe de altă parte, nu se mai putu hotărî să se folosească de autoritatea lui legitimă faţă de o făptură atât de fermecătoare, zbucimată de nemulţumiri copilăreşti. De aceea se văzu silit să bată în retragere, căutând să-i risipească temerile şi să-i aline mâhnirea, amintindu-i că nu mai avea de ce să fie chinuită de remuşcări sau de nelinişti superstiţioase, întrucât sir Kenneth trăia şi, în sfârşit, că îl dăruise înţeleptului arab care, dintre toţi oamenii, era, fără îndoială, cel mai destoinic să-1 păstreze în deplină sănătate. Asta însă nu făcu altceva decât să adâncească şi mai mult rana, şi durerea reginei deveni şi mai necruţătoare la gândul că un sarazin, un vraci, se bucurase de o favoare pe care ea se străduise în zadar s-o dobândească din partea soţului ei, căzându-i în genunchi la picioare, cu capul descoperit. La această din urmă învinuire, Richard începu să-şi cam piardă răbdarea şi răspunse cu oarecare asprime:
—  Berengaria, maurul acesta m-a sculat de pe patul morţii; dacă viaţa mea mai are preţ în ochii tăi, n-ai de ce să-1 pizmuieşti pentru o astfel de răsplată, întrucât a fost singura pe care l-am înduplecat s-o primească.
Regina îşi dădu seama că dusese prea departe cochetăria ei şi că ajunsese în pragul primejdiei.
— Richard al meu – zise ea – pentru ce nu l-ai adus aici pe acest înţelept, pentru ca şi regina Angliei să-i mulţumească aceluia care s-a priceput să păstreze vie făclia cavalerismului, gloria Albionului, lumina şi viaţa bietei Berengaria?
Într-un cuvânt, disputa conjugală se potoli; dar pentru ca dreptatea să pornească totuşi o satisfacţie, regele şi regina căzură la învoială să arunce toată vina asupra lui Nectabanus, ale cărui giumbuşlucuri începuseră s-o cam plictisească pe regină şi care, împreună cu augusta lui soţie Guenevra, urma să fie alungat de la curte. Nefericitul pitic nu ar fi scăpat nici de un supliment de vergi, dacă regina n-ar fi dat asigurări că-şi primise porţia. Totodată, întrucât urma să plece neîntârziat spre Saladdin un sol care trebuia să ducă vestea hotărârii luate de Sfat, de a începe iar luptele, de îndată ce va fi trecut timpul hărăzit încetării focului, şi întrucât Richard dorea să trimită un dar de preţ sultanului, drept mulţumire pentru slujba îndeplinită de El Hakim, căzură la învoială să-i dăruiască, pe deasupra, şi pe cele două nefericite creaturi care, cu înfăţişarea lor năstruşnică şi cu mintea lor neroadă, erau nişte ciudăţenii care puteau face plăcere unui monarh.
Richard mai avu de înfruntat în aceeaşi zi încă o întrevedere cu o femeie, dar la aceasta porni de la început cu oarecare nepăsare; fiindcă, deşi Edith era de o frumuseţe aleasă şi regescul ei văr o preţuia nespus, cu toate că, din pricina bănuielilor lui nedrepte, ea fusese într-adevăr cea ofensată şi nu prefăcuta Berengaria, la urma urmei nu-i era nici soţie, nici amantă şi, ca atare, se temea de mustrările ei, deşi acestea erau întemeiate, mult mai puţin decât s-ar fi temut de plângerile nedrepte şi închipuite ale reginei.
Dorind să-i vorbească între patru ochi, intră în încăperea ocupată de ea, care se afla alături de aceea a reginei; cât ţinu întrevederea, două roabe copte rămaseră în genunchi, în ungherul cel mai îndepărtat al încăperii. Un văl lung, negru, ascundea în faldurile-i largi făptura plină de graţie a nobilei fecioare; nu purta nici un fel de podoabă. Se ridică şi, făcând o reverenţă adâncă în clipa când intră Richard, în urma stăruinţelor lui se aşeză din nou. După ce luă şi el loc alături de ea, fata aşteptă, fără să spună o vorbă, ca el să-şi rostească voinţa. Richard, care obişnuia să se poarte cu Edith aşa cum cereau legăturile lor de rudenie, simţi acea primire rece şi începu să vorbească cam încurcat.
— Frumoasa noastră verişoară ne poartă pică, rosti el în cele din urmă; trebuie să mărturisim că lucruri vrednice de luat în seamă ne-au îndemnat fără pricină s-o bănuim de o purtare străină de tot ce cunoaştem până azi din întreaga ei viaţă. Dar în timpul sălăşluirii lor în această înnegurată vale a vieţii, oamenii iau adesea nălucirile drept lucruri aievea. Va binevoi frumoasa mea verişoară să-1 ierte pe aprinsul Richard?
— Cine s-ar putea împotrivi, cine nu l-ar ierta pe Richard -răspunse Edith – când Richard îşi poate lua iertarea ca rege?
—  Haide, verişoară, eşti prea solemnă... Pe Sfinta Fecioară! O înfăţişare atât de tristă, şi vălul acesta cernit ar face pe cineva să creadă că ţi-ai pierdut soţul, sau cel puţin logodnicul... Veseleşte-te! Ai aflat, cred, că nu sunt pricini de amărăciune. Atunci pentru ce eşti cernită?
— Pentru cinstea terfelită a neamului Plantagenet, pentru fala care a părăsit casa părinţilor mei.
— Cinstea terfelită! Fală care a părăsit casa noastră! rosti Richard cu mânie, încruntându-şi sprânceana. Dar frumoasa noastră Edith are dreptul la favoruri. Am osândit-o în pripă şi are dreptul să mă judece cu asprime, dar să-mi facă cel puţin cunoscut întru cât am greşit.
— Un Plantagenet trebuia sau să pedepsească o vină, sau să ierte. Nu e vrednic din parte-i să dea pe mâna necredincioşilor un om liber, un creştin, un viteaz, un cavaler. Nu are dreptul să facă târg şi tocmeală, să dăruiască viaţa în schimbul libertăţii. Dacă l-ai fi ucis pe nefericit, ar fi fost poate o pedeapsă aspră, dar legiuită; a-l osândi însă la surghiun şi robie, asta însemnează adevărată tiranie.
— Văd, buna mea verişoară, că eşti una dintre femeile care socotesc că un iubit care se află departe preţuieşte tot atâta cât şi unul mort. Linişteşte-te însă. Treizeci de cavaleri îl vor urmări şi-1 vor răpi, dacă iubitul tău stăpâneşte o taină care îi poate face moartea mai de preţ decât surghiunul.
— Fie-ţi iertate glumele grosolane, strigă Edith, învăpăindu-se. Gândeşte-te mai degrabă că, pentru a-ţi potoli mânia, ai lipsit sfânta cruciadă de un om foarte folositor, că ai îndepărtat de cruce pe un vajnic apărător al ei şi ai dat un slujitor al Dumnezeului adevărat pe mâna păgânului. În sfirşit, minţi tot atât de bănuitoare cum s-a arătat a fi cea a majestăţii tale, ar putea să spună: Richard Inimă-de-Leu şi-a alungat din preajmă pe cel mai vrednic ostaş, de teamă ca nu cumva faima acestuia să se ridice într-o zi la înălţimea faimei sale.
— Eu! Eu! strigă Richard, tulburat peste măsură de acea dojană. Eu să pizmuiesc faima cuiva? Aş vrea să-l am în faţă spre a se hotărî care dintre amândoi e mai tare. Mi-aş lepăda pentru o clipă rangul şi coroana şi m-aş lupta cu el în arenă, de la egal la egal, ca să dovedesc dacă Richard Plantaget a fost în stare să pizmuiască ori să se teamă de faptele măreţe ale vreunui muritor! Haide, Edith, nu ştii ce spui... Mânia sau durerea, din pricina îndepărtării de iubitul tău, n-ar trebui să te facă nedreaptă faţă de vărul tău care, cu toată încăpăţânarea ta, ştie să-ţi preţuiască părerea cum n-ar fi în stare s-o preţuiască pe a nimănui în lumea aceasta.
— Îndepărtată de iubitul meu! repetă Edith. Da, s-ar putea numi iubitul meu, întrucât a plătit scump această bănuială. Oricât de sus aş fi pentru un astfel de dar, eram pentru el o făclie, care îl călăuzea pe nobilul drum al cavalerismului... Dar chiar dacă spune un rege acest lucru, nu-i adevărat că mi-am uitat rangul, sau că el ar fi cutezat să-l depăşească pe al lui.
— Frumoasa mea verişoară, nu-mi pune în seamă cuvinte pe care eu nu le-am rostit. N-am spus nicicând că i-ai fi acordat acestui cavaler mai multă atenţie decât aceea de care se poate bucura orice cavaler chiar din partea unei prinţese, oricare ar fi obârşia lui. Dar, pe Sfinta Fecioară, ştiu şi eu câte ceva despre dragoste. La început e vorba de un respect mut şi de cea mai umilă veneraţie, apoi, când se iveşte prilejul, apropierea sporeşte, şi foarte curând... Dar la ce bun să-i vorbesc astfel aceleia care se socoteşte mai înţeleaptă decât toată lumea?
—  Voi asculta cu toată plăcerea poveţele unei rude, atunci când nu vor mai ascunde nimic jignitor pentru rangul şi caracterul meu.
— Regii, frumoasă verişoară, nu dau poveţe, ci poruncesc.
— Sultanii poruncesc, într-adevăr, dar asta din pricină că supuşii lor sunt robi.
— Haide, haide, ai putea să laşi deoparte dispreţul pe care îl porţi sultanilor, de vreme ce pui atâta preţ pe un scoţian. Îl cred pe Saladdin mai credincios cuvântului dat decât ar fi, de pildă, William al Scoţiei, care şi-a mai luat şi porecla de Leu... Nu s-a ţinut de cuvânt faţă de mine, deoarece nu mi-a trimis oamenii făgăduiţi. Va veni vremea, Edith, în care vei prefera un turc cinstit unui scoţian mişel.
— Niciodată! Nici chiar dacă Richard ar îmbrăţişa necurata credinţă pentru doborârea căreia a străbătut mările spre Palestina.
— Vrei sa ai ultimul cuvint, şi-l vei avea, verişoară. Crede însă ce vrei despre mine, nobilă Edith; eu nu voi uita niciodată că suntem rude şi prieteni.
Încheind astfel, se retrase foarte curtenitor, dar nemulţumit de sfirşitul vizitei.
Trecuseră patru zile de la îndepărtarea lui sir Kenneth. În cortul său, regele Richard se desfăta în adierea înserării ce sufla dinspre apus, mai răcoroasă ca de obicei, părând că vine din îndepărtata Anglie ca să-l mângiie şi să-l întremeze pe rătăcitorul monarh. Nu se afla nimeni în preajmă-i. De Vaux fusese trimis la Ascalon ca să aducă întăriri şi muniţii de război, iar cea mai mare parte dintre ofiţerii din suita regelui erau prinşi cu felurite treburi, făcând pregătiri pentru reînceperea luptelor şi pentru trecerea în revistă a oastei cruciaţilor, care urma să aibă loc a doua zi. Regele se odihnea într-un jilţ, ascultând vuietul taberei cuprinse de neastâmpăr: ciocanele băteau pe nicovale potcoave pentru cai, armurierii dregeau armele. Forfotind încolo şi încoace, soldaţii îşi vorbeau tare, cu voioşie. Glasul lor suna dârz, plin de avânt şi acesta părea un semn al apropiatei izbânzi. În timp ce auzul lui Richard era încântat de aceste zgomote, trezindu-i în inimă visuri de cucerire şi de glorie, intră un scutier şi-l vesti că sosise un sol al lui Saladdin, care cerea să-i vorbească.
—	Să intre numaidecât, Jocelin, răspunse regele. Să i se dea onorurile cuvenite.
Un cavaler englez aduse în cort un bărbat, care părea să fie pur şi simplu un rob nubian, dar a cărui înfăţişare era totuşi foarte atrăgătoare. Avea o statură impunătoare şi se deosebea prin frumuseţea şi nobleţea trăsăturilor, care, deşi pielea lui era neagră ca abanosul, nu amintea întru nimic rasa neagră. Peste părul negru, lucios, purta un turban alb ca zăpada, iar pe umeri avea o mantie de aceeaşi culoare, deschisă în faţă şi la mâneci, sub care se zărea un veşmânt din piele de leopard, care-i cobora până a-proape de genunchi. în afară de aceasta, în picioare avea sandale, iar pe braţele vânjoase, neacoperite, un şirag de nestemate şi brăţări de argint. La brâu îi atârna un hanger cu mâner de cimşir, în teacă din piele de şarpe. În mâna dreaptă avea o suliţă scurtă, cu vârful de oţel, poleit pe-o lungime de o palmă, iar în stânga ţinea un şnur împletit din fire de aur şi mătase, de care era legat un câine mare, frumos.
Nubianul se prosternă smerit, atingând pământul cu fruntea, apoi se ridică într-un genunchi şi rămase neclintit, întinzând regelui un petic de mătase care acoperea un altul de postav, ţesut cu fir; înăuntru se afla o epistolă din partea lui Saladdin, scrisă în limba arabă, dar şi cu tălmăcirea anglo-normandă, cuprinzând următoarele rânduri:
„Saladdin, regele regilor, către Melech-Ric, leul Angliei.
Aflând din ultima ta scrisoare că doreşti războiul în locul păcii şi vrăjmăşia în locul prieteniei noastre, te socotim orbit în această hotărâre şi nădăjduim să-ţi arătăm curând rătăcirea ta, cu ajutorul puterilor de neînvins ale celor o mie de triburi ce le avem sub poruncă. Atunci Mahomed, Profetul lui Allah, şi Allah, Dumnezeul Profetului, vor hotărî sfârşitul certei dintre noi. Cât despre celelalte, ne bizuim mult pe tine şi îţi mulţumim pentru darurile trimise şi pentru cei doi pitici, ciudaţi ca însuşi Ysop, prin sluţenia lor, şi veseli ca harpa lui Isaac. În schimbul acestei mărturii din comoara mărinimiei tale, îţi trimitem un rob nubian, numit Zohan, rugându-te să nu-l judeci după culoarea feţei, cum fac nesocotiţii de pe acest pământ; căci rodul a cărui scoarţă e pârlită de soare, are gustul cel mai plăcut. Află că e mai iute ca fulgerul când e vorba să aducă la îndeplinire voinţa stăpânului său. Îl vei găsi plin de înţelepciune în poveţele lui, atunci când vei învăţa cum să te înţelegi cu dânsul, pentru că zeul vorbirii a fost lovit de muţenie între zidurile de fildeş ale palatului lui. Îl lăsăm în grija ta, nădăjduind că nu e departe clipa în care îţi va putea fi de folos. Şi-acum îţi zicem bun rămas, cu încrederea că Sfântul nostru Profet te va călăuzi totuşi pe calea adevărului, iar dacă nu, n-avem altă dorinţă decât să te vedem pe deplin sănătos, pentru ca Allah să hotărască între noi doi pe câmpul de bătaie”.
Scrisoarea era însoţită de semnătura şi de pecetea lui Saladdin.
Richard privi în tăcere spre nubian care, aşa cum stătea îngenuncheat în faţa lui, cu privirea în pământ şi cu braţele încrucişate pe piept, părea o statuie de marmură neagră, lucrată cu măiestrie, gata să fie însufleţită de mâna lui Prometeu. Regele Angliei, căruia, aşa cum a spus unul din urmaşii lui, Henric al VIH-lea, îi plăcea un bărbat chipeş, se uită încântat la braţele vânjoase, dar zvelte, la frumoasa făptură din faţa lui; în cele din urmă întrebă în limba franceză:
— Eşti păgân?
Robul clătină din cap şi, ducând degetele la frunte, îşi făcu semnul crucii, după care îşi reluă înfăţişarea de neclintită umilinţă.
—  Creştin din Nubia de bună seamă. Câinii necredincioşi te-au despuiat de darul vorbirii?
Mutul clătină iarăşi din cap, în semn de împotrivire, apoi arătă cerul cu degetul, pe care apoi şi-1 duse la buze.
— Înţeleg, eşti beteag din vrerea lui Dumnezeu, iar nu din răutatea oamenilor. Ştii să lustruieşti o armură, un brâu? Ştii să încingi un cavaler atunci când e nevoie?
Mutul dădu din cap a încuviinţare şi, înaintând spre armura care împreună cu scutul şi coiful războinicului monarh erau atârnate de un stâlp al cortului, le mânui cu o dibăcie care arăta că se pricepe foarte bine la o astfel de îndeletnicire.
— Îmi pari îndemânatic şi nu mă îndoiesc că-mi vei fi de folos, zise regele... Te voi păstra pe lângă mine, în cortul meu, şi vei veghea asupra mea, ca să se vadă cât de mult preţuiesc regescul dar al sultanului... De vreme ce n-ai limbă, însemnează că nu vei sta cu nimeni de vorbă şi n-ai să mă superi cu răspunsuri nesocotite.
Nubianul se prosternă din nou atingând pământul cu fruntea, apoi se ridică şi rămase drept în picioare, la câţiva paşi, aşteptând parcă poruncile marelui său stăpân.
— Vreau să-ţi începi deîndată îndeletnicirile, urmă regele.
Văd o pată de rugină pe scut. Doresc ca atunci când mă voi înfăţişa dinaintea ochilor lui Saladdin, să fie strălucitor şi fără de pată, ca însăşi cinstea sultanului şi a mea.
Afară se auzi sunând un corn şi, după o vreme, sir Henry Neville intră cu un teanc de scrisori.
— Toate sunt din Anglia, milord, zise el, întinzând pachetul lui Richard.
— Din Anglia! Din Anglia noastră! repetă Richard cu aprindere îmbinată cu tristeţe... Vai, supuşii noştri nu-şi dau seama cât de mâhnit e regele lor... din pricina bolii şi a supărărilor – înconjurat de prieteni fără credinţă şi de vrăjmaşi vrednici!...
Apoi, desfăcând scrisorile, adăugă cu înfrigurare:
— Ei, ştirile acestea nu vin dintr-un regat liniştit. Şi în Anglia se ceartă... Neville, retrage-te; vreau să cercetez în linişte scrisorile.
Neville ieşi şi Richard se adânci numaidecât în întristătoarele misive sosite din Anglia, care vesteau sfâşierea statului din pricina vrajbei iscate între fraţii lui, John şi Geoffroy, şi a vrăjmăşiei dintre amândoi şi marele dregător al dreptăţii Longchamp, episcop de Ely; i se mai dădea de ştire apoi că ţăranii împilaţi de seniori se răsculaseră împotriva stăpânilor, răscoală care pricinuise de mai multe ori vărsări de sânge. Pe lângă zugrăvirea acestei stări de lucruri, se înşirau unele întâmplări care-i răneau mândria, cu privire la felurite încălcări ale autorităţii sale, şi la acestea se adăugau sfaturile şi rugăminţile pe care i le trimiteau cei mai înţelepţi şi mai credincioşi dintre sfetnicii lui, care îl îndemnau să se întoarcă degrabă în Anglia, căci numai el ar mai fi fost în stare să scape regatul de un război lăuntric, de care Franţa şi Scoţia abia aşteptau să se folosească. Cuprins de adâncă nelinişte, Richard citi şi reciti scrisorile pline de cele mai negre prevestiri. Se gândea la întâmplările arătate în unele scrisori şi-şi amintea că aceleaşi întâmplări fuseseră povestite deosebit în altele. în cele din urmă nu mai luă aminte la nimic din ceea ce se petrecea împrejur, deşi, încântat de răcoarea înserării, se aşezase în pragul cortului, ale cărui perdele fuseseră ridicate în aşa chip încât putea să vadă şi să fie văzut de oamenii din gardă şi de toţi cei ce se aflau pe afară. În fundul întunecat al cortului, îndeletnicindu-se cu meşteşugul pe care i-l încredinţase noul lui stăpân, robul nubian stătea cu spatele întors spre rege. Curăţase şi lustruise zalele şi brâul, şi-acum freca scutul, de-o mărime puţin obişnuită, bătut cu plăci de oţel, de care Richard se slujea de obicei când pornea în cercetare, sau la asaltul locurilor întărite, întrucât era mai trainic decât scutul îngust, triunghiular, pe care îl întrebuinţa numai călare. Această armă nu purta nici blazonul leului Angliei, nici alt semn care să atragă luarea aminte a vrăjmaşului. Singura grijă a făurarului fusese ca faţa scutului să aibă o strălucire de cleştar, şi în această privinţă izbutise de minune.
Ceva mai departe de nubian, fără să poată fi zărit de afară, stătea câinele, fratele lui de robie, care, parcă speriat din pricină că trecuse în stăpânirea unui rege, privea neclintit, cu botul pe labe şi cu coada între vine.
În timp ce monarhul şi noul lui slujitor îşi vedeau fiecare de treburi, un alt personaj se ivi în scenă şi se amestecă printre soldaţii englezi, dintre care cei mai mulţi, respectând îngândurarea şi preocupările grave ale monarhului, făceau în faţa cortului, împotriva obiceiului, o pază tăcută. Această tăcere nu însemna însă că garda veghea mai cu multă luare aminte ca de obicei. Unii jucau în zaruri, alţii vorbeau în şoaptă despre ziua apropiată a luptei, iar mai mulţi se întinseseră pe jos şi dormeau, înveliţi în mantiile lor verzi. Printre gărzile nepăsătoare se strecura făptura pipernicită a unui turc bătrân, îmbrăcat sărăcăcios ca beduinii, unul dintre acei fanatici care pătrundeau uneori în tabăra cruciaţilor, deşi erau primiţi totdeauna cu dispreţ, ba chiar cu lovituri. Trebuie spus că luxul şi risipa căpeteniilor creştine atrăgeau aproape în fiecare cort tot felul de muzicanţi, de curteni, de neguţători jidovi, de copţi şi de turci sau de făpturi din alte seminţii răsăritene; astfel încât caftanul şi turbanul, împotriva cărora era îndreptată cruciada din Ţara Sfântă, nu însemnau totuşi o apariţie rară sau neliniştitoare în tabăra cruciaţilor.
În clipa când bătrânul pirpiriu ajunse totuşi atât de aproape încât trezi oarecum nedumerirea oamenilor de pază, îşi smulse deodată turbanul verde de pe cap, vădind că barba şi sprâncenele îi erau rase ca la măscăricii de meserie, că obrazul lui ciudat, zbârcit, şi ochii mici, negri, scânteietori, păreau să aparţină unui nebun. „Joacă, marabutule! strigară ostaşii obişnuiţi cu apucăturile acestor nomazi; joacă, sau te biciuim cu corzile arcurilor, până ai să te învârteşti în loc cum nu s-a învârţit încă titirez în mâna vreunui şcolar!” Aşa răcneau ostaşii, mulţumiţi că aveau pe cine să chinuiască, asemenea copilului care prinde un fluture sau descoperă un cuib de păsări. Ca şi cum n-ar fi aşteptat altceva decât să le facă pe plac, marabutul sări în sus şi începu să se învârtească atât de repede, încât făptura lui pricăjită, slabă, cu obrazul încreţit, părea o frunză uscată învârtejită de un uragan. O singură şuviţă de păr îi sălta pe capul chel şi ras, ca şi cum un duh nevăzut îl ţinea de ea; într-adevăr, părea că rotirea aceasta vijelioasă, ameţitoare, în timpul căreia piciorul jucătorului mai că nici nu atingea pământul, avea în ea ceva supranatural. Din vârtej, bătrânul sărea sprinten de colo-colo, apropiindu-se tot mai mult, pe nesimţite, de cortul regelui, astfel că, atunci când, după două sau trei salturi şi mai îndemânatice, căzu la pământ istovit, se afla la o depărtare de cincisprezece paşi de Richard.
— Daţi-i apă, zise unul dintre ostaşi; totdeauna sunt însetaţi după jocul ăsta nebunesc.
— Apă ai zis, Long-Allen? răspunse un arcaş, privind cu dispreţ spre jucător. Ţie ţi-ar plăcea să ţi se dea doar apă după ce-ai făcut atât pe morişca?
— Să-1 ia dracu dacă o să bea o picătură de apă, adăugă al treilea. O să-1 învăţăm pe spiriduşul păgân să fie bun creştin şi să bea numai vin de Cipru.
— Da, da – rosti al patrulea – şi dacă o să se împotrivească, aduci cornul pentru caii bolnavi.
Se alcătui numaidecât un cerc în jurul dervişului istovit, căzut la pământ, şi în timp ce un ostaş înalt şi voinic îl ridică, altul îi întinse o carafă mare cu vin.
Neputând să vorbească, bătrânul clătină din cap şi îndepărtă cu mâna băutura neîngăduită de Profet. Cei dimprejur nu îngăduiră însă asemenea împotrivire.
— Cornul! Cornul! strigă unul dintre ei. Nu e mare deosebire între un turc şi un cal de soi turcesc. O să i-l turnăm la fel.
— Pe Sfântul George, o să-l înăbuşiţi, zise Long-Allen. Şi-apoi, ar fi păcat să risipim pentru un câine de păgân atâta vin.
—  Tu nu-i cunoşti pe turci, pe păgânii ăştia, Long-Allen, răspunse Henry Woodstall. Carafa cu vin o să-i învârtească mintea în partea ailaltă, nu ca în timpul jocului, şi astfel o să-şi vină în fire. Să se înăbuşe! N-o să se înăbuşe mai mult decât s-a înăbuşit căţeaua neagră a lui Ben, cu unt.
— Şi-apoi – adăugă Tomalin Blackless – de ce ţi-ar părea rău să-i dăm acestui drac o înghiţitură pe lumea asta, când ştii bine că nici o picătură n-o să-i mai răcorească limba pe lumea ailaltă?
— Ce osândă grea, îşi dădu cu părerea Long-Allen. Şi asta numai din pricină că e turc ca şi taică-său. Dac-ar fi fost un creştin care s-a turcit, ar fi fost cu totul altceva; atunci cel mai fierbinte colţ de pe cuptor ar fi fost castel de iarnă pentru el.
— Taci, Long-Allen, îl struni Henry Woodstall; află că limba ta e tot atât de lungă ca şi braţele, şi moş Francis o să-ţi tragă un perdaf pentru treaba asta, aşa cum s-a mai întâmplat când cu siriana aia drăguţă, cu ochi negri. Uite cornul! Ei, hai, băiete, pune mâna şi descleştează-i dinţii cu pumnalul...
—  Stai, stai! S-a cuminţit! strigă Tomalin. Uite, uite, face semn să i se dea carafa. Lăsaţi-l în pace, băieţi! E om de înţeles. O op sey es, cum zice olandezul – stă blând ca un mieluşel. Ehei, ce-i şi cu turcii ăştia ai tăi – e mult până-i urneşti, c-apoi dau carafa pe gât până la fund.
Într-adevăr, dervişul băuse dintr-o înghiţitură, sau se prefăcuse că bea tot vinul din carafa uriaşă şi, în clipa când o luă de la gură, deşartă, oftă adânc şi rosti numai atât: Allah kerim. În clipa aceea, privitorii neasemuitei isprăvi izbucniră într-un hohot de râs atât de tunător, încât regele se trezi din îngândurare şi, întinzând braţul spre soldaţi, strigă mânios:
— Hei, nemernicilor, n-aveţi nici un respect, nici o urmă de ruşine?
Amuţiră într-o clipă, cunoscând îndeajuns cu toţii firea lui Richard, care adeseori îngăduia toată libertatea oamenilor săi, dar uneori îi strunea straşnic, deşi această din urmă pornire era foarte rară. Căutând să se îndepărteze de rege, încercară să-l târască după ei şi pe marabut; acesta însă, părând istovit de oboseală şi ameţit din pricina vinului băut, începu să geamă şi să dea din mâini, împotrivindu-se să fie dus mai departe.
—  Lăsaţi-l aici, nebunilor, rosti în şoaptă Long-Allen către tovarăşii săi. Pe Sfântul Cristof! O să-l mâniaţi într-atât pe Dikon al nostru, încât o să înceapă să învârtească pumnalul. Lăsaţi-l în pace, în mai puţin de o clipă o să adoarmă buştean.
În clipa aceea, regele se uită din nou aprins spre pâlcul ostaşilor, şi-atunci toţi se grăbiră să se îndepărteze, lăsându-l la pământ pe dervişul care nu părea să mai fie în stare de vreo mişcare. O clipă mai târziu, totul se cufundă iarăşi în tăcere, ca mai înainte.
<■:

CAPITOLUL XXI
— Ucigaş înfierat,
De urletele lupului condus,
Cu paşi furişi, parcă plutind în noapte,
Tarquinius ca un strigoi se-ndreaptă
Spre ţinta lui.
Macbeth

Timp de un sfert de ceas, în faţa cortului regesc, totul rămase cufundat într-o linişte adâncă. În prag, regele citea mai departe şi cugeta, iar în fund, cu spatele întors spre uşă, robul nubian lustruia de zor scutul uriaş. Afară, la o sută de paşi, ostaşii de pază stăteau în picioare sau trântiţi pe iarbă, jucând ca şi mai înainte, dar în linişte de astă dată, în timp ce pe pajiştea ce-i despărţea de cort zăcea întins, ca un maldăr de cârpe, trupul nemişcat al marabut-ului.
Nubianul parcă ar fi ţinut în mână un fel de oglindă, căci scutul pe care îl lustruise cu grijă era aşa de sclipitor, încât în el se răsfrângeau toate lucrurile din afară.
Tot privind în oglinda lui, negrul îl zări deodată, cu mare mirare, pe marabut ridicând binişor capul şi privind în juru-i, cu o grijă care nu părea să aibă deloc de-a face cu beţia. De îndată ce se încredinţă că nu-l vedea nimeni, îşi lăsă numaidecât capul în ţărână şi, începând să se târască, aproape nezărit, ca şi cum ar fi făcut-o fără voia lui, se apropie tot mai mult de cortul regelui, având grijă să se oprească din când în când şi să rămână neclintit, ca păianjenul care înaintând spre pradă, face pe mortul ori de câte ori simte că e observat. Toate acestea îi dădură ceva de bănuit etiopianului. Îşi încorda luarea aminte, pregătindu-se să sară în clipa în care ar fi fost nevoie. În acest timp, marabutul se apropia din ce în ce, ca un şarpe, ca un melc. în cele din urmă, ajungând la zece paşi de rege, sări drept în picioare şi, repezindu-se ca un tigru, ajunse numaidecât în spatele lui Richard, învârtind un pumnal pe care îl avusese ascuns în mânecâ veşmântului. Întreaga oştire n-ar fi fost în stare să-l scape pe viteazul monarh, dar nubianul îşi socotise tot atât de bine mişcările ca şi fanaticul musulman, şi înainte ca acesta să fi putut lovi, robul îi apucă zdravăn braţul. Atunci, întorcându-şi mânia sălbatică asupra aceluia care-i punea în cale o piedică atât de neaşteptată, caregitul, căci el era, dădu nubianului o lovitură de pumnal, care însă nu-i făcu acestuia decât o zgîrietură la braţ, în timp ce robul, mult mai puternic, izbuti să-l doboare la pământ pe răufăcător.
În clipa ceea, Richard, dându-şi seama ce se petrecea în preajma lui, se ridică şi, cu mai puţină uimire, mânie sau chiar luare aminte decât dai dovadă de obicei când alungi sau striveşti o viespe, ridică jilţul pe care şezuse şi, strigând numai atât: „Ha, câine!” sfărâmă ţeasta nelegiuitului care ţipă de două ori, întâia oară tare, a doua oară stins: Allah acbar şi-şi dădu duhul la picioarele regelui.
—  Straşnici oameni de pază! zise regele către arcaşi, cu ton mustrător şi cu dispreţ, fiindcă aceştia, atraşi de zgomotul celor întâmplate, se îmbulzeau în faţa cortului. Straşnici oameni de pază – mă lăsaţi să îndeplinesc cu mâinile mele treaba călăului! Tăceţi, încetaţi odată cu larma voastră nesocotită! N-aţi mai văzut turc mort? Haide, aruncaţi-i hoitul pe câmp, despărţiţi-i capul de trup şi puneţi-l în vârful unei suliţi, având grijă să fie cu faţa spre Mecca, pentru ca netrebnicul să poată da seama mai lesne celui ce l-a îndemnat să săvârşească o astfel de ispravă, în ce chip şi-a făcut datoria. În ce te priveşte, negrul şi tăcutul meu prieten, adăugă el intorcându-se spre etiopian... Dar ce-i asta? Te-a rănit şi încă cu o armă otrăvită, nu mai încape îndoială, fiindcă cu un pumnal atât de bicisnic, dobitocul acela n-ar fi izbutit nici măcar să-mi zgîrie pielea de leu ce-mi acoperă trupul. Unul dintre voi să-i sugă otrava din rană: veninul n-are nici o putere asupra buzelor, e fatal numai când pătrunde în sânge.
Ostaşii se priviră între ei încurcaţi şi şovăitori, teama de o astfel de primejdie fiind mai puternică decât cea de moarte, teamă pe care de altfel nu o cunoşteau.
—  Cum, ticăloşilor – urmă regele – sunteţi prea gingaşi, ori frica de moarte vă ţintuieşte astfel?
— Nu teama de moarte, zise Long-Allen, pe care îl privise mai cu stăruinţă regele; dar n-aş prea vrea să mor ca un şoarece otrăvit, de dragul acestui dobitoc negru care se cumpără şi se vinde la târg.
— Majestatea sa ne porunceşte să sugem veninul dintr-o rană – rosti un altul – ca şi cum ne-ar spune să înghiţim o agrişă.
— Într-adevăr – răspunse Richard – n-am poruncit niciodată ceva, fără să fi fost gata eu însumi să îndeplinesc acea poruncă.
Şi fără să mai stea pe gânduri, deşi toţi cei dimprejur încercau să-l oprească, iar nubianul se împotrivea respectuos, regele Angliei îşi lipi buzele de rana robului negru, râzând de toate vorbele dojenitoare, înlăturând orice împotrivire. Îndată ce ridică buzele ca să-şi tragă suflarea, în urma ciudatei fapte, nubianul se trase deoparte şi, aruncând pulpana veşmântului peste rană, spuse, prin gesturi care arătau o hotărâre nestrămutată, dar respectuoasă, că nu mai voia ca monarhul să repete o faptă atât de umilitoare. Long-Allen se amestecă de asemenea, spunând că, pentru a-l împiedica pe rege să continue, îşi ţinea la dispoziţia negrului, cum îl numea el pe etiopean, buzele, limba şi dinţii şi părea gata să-l înghită cu totul, dacă Richard şi-ar fi apropiat din nou buzele de rană. Intrând împreună cu câţiva ofiţeri, Neville îşi alătură împotrivirea la aceea a ostaşilor.
—  Haide-haide – strigă regele – nu mai faceţi atâta larmă acum, când primejdia a trecut; rana e un fleac, întrucât abia a dat sângele. O mâţă furioasă ar fi făcut o zgîrietură mult mai adâncă; în ce mă priveşte, ca măsură de prevedere, voi bea o anumită licoare, deşi nu e nevoie.
Aşa vorbi monarhul, poate ruşinat întrucâtva de mărinimoasa lui înjosire, deşi mărinimia lui izvorâse din omenie şi recunoştinţă. Dar când Neville stărui asupra primejdiei care îl ameninţa, Richard îl pofti să tacă.
— Nici un cuvânt, rogu-te. Să nu mai vorbim despre asta. N-am vrut decât să arăt acestor netrebnici, pe cât de neştiutori, pe atât de fricoşi, în ce chip s-ar putea ajuta unul pe altul, atunci când ar fi loviţi cu suliţe şi cuţite otrăvite; dar – adăugă el – du nubianul în cortul tău, Neville... Mi-am schimbat hotărârea în privinţa lui... Să fie bine îngrijit... şi bagă bine în cap... nu cumva să fugă; e mai preţios decât pare... Poate să umble în voie, dar să nu părăsească tabăra... Iar voi, buldogi englezi, îndopaţi cu vin şi carne de vacă, întorceţi-vă la posturile voastre şi aveţi grijă să vegheaţi cu mai multă străşnicie. Să nu credeţi că vă găsiţi în Anglia, unde se luptă onorabil, unde potrivinicul te vesteşte înainte de a-ţi da lovitura şi îţi strânge mâna înainte de a-ţi frânge grumazul. În ţara noastră priveşti primejdia în faţă şi sabia nu se ascunde când loveşte. Aici însă, se întrebuinţează mănuşa de mătase în locul celei de fier, ţi se taie gâtul cu o pană de turturică, eşti înjunghiat cu acul unei agrafe de preţ sau sugrumat cu şiretul unei femei... Haide, deschideţi ochii, nu căscaţi gura; beţi mai puţin şi vegheaţi mai ageri, căci altfel vă pun stomacurile la o încercare care-o să-i înspăimânte şi pe scoţieni.
Ostaşii se îndepărtară ruşinaţi şi mohorîţi spre posturile lor. Atunci Neville căută să-i arate monarhului primejdia iertării atât de grabnice a unei încălcări a datoriei şi nevoia unei pilde într-o împrejurare atât de gravă, în care lăsaseră un ins atât de îndoielnic să se apropie la câţiva paşi de cortul regelui...
Dar Richard îl întrerupse:
— Nu-mi mai vorbi despre asta, Neville; vrei poate să mă răzbun mai aspru pentru o primejdie uşoară de care a fost ameninţată persoana mea, decât pentru pierderea flamurii Angliei? Stindardul nostru a fost furat, furat de un tâlhar, sau de un mişel, fără ca o singură picătură de sânge să fi curs pentru asta... Prietenul meu negru – adăugă Richard – după cum mă vesteşte sultanul, tu te pricepi să dezlegi tainele; îţi voi dărui aur cât greutatea ta, dacă vei putea descoperi, prin orice mijloc, vrăjmaşul mai negru la suflet decât tine, care mi-a pătat astfel onoarea.
Mutul parc-ar fi vrut să vorbească, dar nu putu decât să îngâne nişte sunete lipsite de înţeles; apoi îşi încrucişa braţele, îşi aţinti privirea înţeleaptă asupra regelui şi, drept răspuns, dădu din cap, în semn de încuviinţare.
— Cum – strigă Richard, plin de bucurie şi de nerăbdare – îţi iei sarcina să luminezi această taină?
Robul făcu acelaşi semn de încuviinţare.
— Dar în ce chip ne vom putea înţelege? Ştii să scrii, prietene? Din nou un semn de încuviinţare.
—  Daţi-i tot ce trebuie pentru scris; aşa ceva se găsea mai lesne în cortul tatălui meu. Totuşi, trebuie să fie pe undeva cerneală şi o pană, dacă nu cumva căldurile astea blestemate au secat cerneala în călimări... Pe cinstea mea, omul acesta e un adevărat giuvaer, un diamant negru, Neville.
— Dacă îmi poate fi îngăduit – răspunse Neville – îmi voi da umila mea părere în această privinţă; e primejdios să ai de-a face cu astfel de oameni; trebuie să fie un vrăjitor, şi vrăjitorii au legături cu vrăjmaşul căruia îi place să semene neghina printre; spicele de grâu, să arunce vrajba printre noi şi să... 
— Tăcere, Neville; mai curând îţi poţi opri copoiul când a pornit pe urmele căprioarei, decât pe un Plantagenet care s-a hotărât să-şi răzbune onoarea.
Robul, care în vreme ce erau schimbate aceste cuvinte, scrisese ceva, dovedind că se pricepea îndeajuns în acest meşteşug, se ridică şi, ducând hîrtia la frunte, se plecă şi o întinse regelui. Scrisese câteva rânduri în franţuzeşte, deşi până atunci Richard îi vorbise în limba turcă.
„Lui Richard, neînvinsul şi biruitorul rege al Angliei, din partea celui mai supus dintre robii săi. Tainele sunt cutiile pecetluite ale cerului; dar înţelepciunea poate găsi mijlocul de a deschide încuietoarea. Rânduieşte astfel ca robul tău să stea într-un loc de unde să-i poată vedea trecând pe toţi cei ce cârmuiesc oştirea, unul după altul, şi nu te îndoi că dacă cel care a săvârşit fapta se află printre ei, nelegiuirea va fi descoperită chiar de-ar fi ascuns-o sub şapte văluri.”
— Pe Sfântul George! strigă regele – iată cele mai înţelepte cuvinte! Neville, ştii foarte bine că mâine se adună oştile şi că principii au luat hotărârea ca, pentru ispăşirea ocării adusă stindardului Angliei, căpeteniile oştirilor să defileze prin faţa noului nostru stindard, aşezat pe dâmbul Sfântul George, căruia îi vor da onorurile cuvenite. Fii sigur că ticălosul nu va cuteza că lipsească de la o asemenea solemnitate, de teamă ca lipsa lui să nu dea cumva de bănuit. Aşează-l într-un loc bun pe sfetnicul nostru negru, şi, dacă iscusinţa lui va fi în stare să descopere mîrşăvia, de celelalte mă voi îngriji eu.
— Regele meu – vorbi Neville cu sinceritatea unui baron englez – luaţi seama la ceea ce faceţi. Abia am izbutit să înfăptuim din nou armonia într-un chip cu totul neaşteptat în sânul sfintei noastre ligi: înţelegeţi oare ca, întemeiat pe bănuiala unui rob negru, să sfâşiaţi rănile de-abia închise? Sau vreţi să folosiţi defilarea, menită să vă răzbune onoarea şi să statornicească din nou unitatea principilor dezbinaţi, ca un prilej pentru noi injurii şi pentru aţâţarea vechilor certuri? Cred că nu mă exprim prea tare spunând că aceasta ar însemna să călcaţi singur jurământul pe care majestatea voastră l-a făcut adunării.
— Neville – îl întrerupse regele cu asprime – zeul tău te face bănuitor şi necuviincios. Niciodată n-am făgăduit că nu voi lua măsurile de trebuinţă pentru descoperirea aceluia care a adus a-ceastă ocară onoarei mele; dacă aş fi făgăduit aşa ceva, ar fi însemnat să mă lipsesc de regatul, de viaţa mea. Tot ceea ce am spus, a fost spus sub această rezervă: numai dacă ducele Austriei ar fi mărturisit din capul locului, bărbăteşte, că el a fost făptaşul, din dragoste faţă de creştinătate, l-aş fi iertat.
— Dar – stărui baronul – ce vă face să credeţi că robul acesta, acest trimis al lui Saladdin, nu vă întinde o capcană?
—  Linişte, Neville; te crezi prea înţelept, şi nu eşti decât un cap fără minte. Să nu uiţi ce ţi-am spus despre omul acesta. În el e mai multă deşteptăciune decât poate încăpea în mintea ta nordică.  Iar  tu, prietene mut, pregăteşte-te să-ţi îndeplineşti făgăduiala, şi pe cuvântul meu de rege că îţi vei alege singur răsplata. Dar ia să vedem: mai scrie ceva!
Într-adevăr, mutul mai scrise câteva rânduri pe care i le întinse regelui cu aceeaşi ceremonie; pe hîrtie se puteau citi următoarele: „Porunca regelui e legea robului său şi nu se cuvine ca robul să-şi ceară răsplata atunci când îşi face numai datoria...”
— Răsplată! Datorie! rosti regele întrerupându-şi citirea. Vorbindu-i lui Neville în englezeşte, apăsa pe cuvinte cu înţeles. Răsăritenii aceştia – adăugă el – au cîştigat mult prin legăturile lor cu cruciaţii... încep să folosească limba cavalerismului... Ia te uită, Neville, cât pare de tulburat... Dacă n-ar fi culoarea, ai zice că se îmbujorează la faţă... Nu mi s-ar părea ciudat, dacă mi-ar înţelege cuvintele. Cunosc foarte bine limbile străine.
— Bietul rob! Nu poate să îndure privirile majestăţii voastre, zise Neville. Nu e nimic altceva.
— Fie; dar iată – urmă regele, bătând cu degetul în peticul de hîrtie şi citind mai departe – rândurile acestea îndrăzneţe ne dau de veste că credinciosul nostru mut are din partea lui Saladdin o scrisoare către lady Edith Plantagenet şi ne întreabă cum ar putea să i-o înmâneze el însuşi. Ce crezi despre această modestă dorinţă, Neville?
— Nu ştiu, sire, cum va privi majestatea voastră această neobrăzare; sunt sigur însă că robul care ar duce sultanului o astfel de misivă din partea noastră ar avea zilele numărate.
— Slavă Domnului – zise Richard – nu mă ispiteşte nici una din frumuseţile lui pârlite de soare; iar ca să-1 pedepsesc pe omul acesta fiindcă îndeplineşte poruncile stăpânului său, şi asta chiar în ziua când m-a scăpat de la moarte, mi se pare c-ar fi o nedreptate prea mare. Şi să-ţi dezvălui o taină, Neville; căci deşi negrul e de faţă, ştii bine că n-ar putea să repete cuvintele, chiar dacă ar înţelege ce vorbim... De cincisprezece zile mă stăpâneşte o vrajă ciudată şi nu ştiu cum să scap de ea... Cum mă slujeşte cu credinţă, parcă înadins urmează după aceea o grea ofensă din partea lui; pe de altă parte, acel pe care ar trebui să-1 osândesc la moarte pentru trădare sau ofensă, nu e altul decât omul care mi-a făcut un bine ce cântăreşte mai greu decât vina lui şi pentru care onoarea mă obligă să-l răsplăteasc. În acest chip, îţi dai seama că sunt lipsit de cea mai plăcută parte a îndatoririlor mele regeşti, întrucât nu pot nici să pedepsesc, nici să răsplătesc. Până în clipa în care înrâurirea acestui astru neprielnic va trece, nu voi rosti un singur cuvânt în legătură cu cererea acestui negru, decât că este neobişnuit de îndrăzneaţă şi că cel mai bun mijloc de a găsi iertare în ochii mei ar fi descoperirea pe care mi-a făgăduit-o... Până atunci, Neville, nu-l scăpa din vedere şi să fie ospătat precum se cuvine... Ascultă-mă – adăugă el în şoaptă – caută-l pe sihastrul din Engaddi şi trimite-mi-l, fie el sfânt sau sălbatic, nebun sau înţelept; vreau să-i vorbesc în taină.
Făcându-i semn nubianului să-l urmeze, Neville se retrase, ieşind din cortul regesc uimit de cele văzute şi auzite, dar mai cu seamă de purtarea ciudată a regelui. La drept vorbind, nimic nu era mai uşor decât să urmăreşti firul gândurilor şi simţămintelor lui Richard, cu toate că de multe ori nu puteai şti cât timp aveau să dăinuiască, pentru că aripile morii nu sunt mai supuse vânturilor schimbătoare pe cât era regele faţă de pornirile sale. Dar în acea împrejurare se străduia într-atât să-şi tăinuiască simţămintele, încât nu se putea ghici cu uşurinţă dacă gândul lui cu privire la noua slugă era stăpânit de nemulţumire sau de bunăvoinţă şi ce înţeles ascundeau privirile pe care le îndrepta asupră-i din vreme în vreme. Binele pe care regele se grăbise să i-l facă nubianului, ca să înlăture primejdia ce s-ar fi putut ivi din pricina rănii, părea să tragă cumpăna înspre slujba pe care robul i-o făcuse regelui oprind braţul ucigaşului. S-ar fi zis că între ei trebuia lămurită o socoteală mai veche, şi că monarhul, neputând şti dinainte dacă la răfuială, avea să piardă ori să cîştige, luase calea de mijloc, care nu-l îndatora la nimic, nici într-o împrejurare, nici în alta. Cât despre nubian, orice limbi europene ar fi ştiut, regele rămânea cu încredinţarea că cel puţin engleza îi era cu desăvârşire necunoscută, deoarece, privindu-l cu luare aminte în timpul ultimei părţi a convorbirii, îşi spuse că nu era cu putinţă ca un om care înţelege o discuţie în care e vorba despre el, să pară atât de nepăsător.

CAPITOLUL XXII
Cine-i acolo? – Vino mai aproape 
Dragul meu prieten fizician.
Sir Eustache Grey

Deşteptându-se, cavalerul Leopardului se pomeni în împrejurări atât de deosebite de acelea în care se aflase atunci când simţise că-l fură somnul, încât se întrebă dacă nu cumva era încă prada unui vis, sau dacă priveliştea nu se schimbase prin cine ştie ce vrajă. În locul ierbei umede, era culcat pe un divan de o bogăţie cu adevărat orientală; o mână binefăcătoare îl dezbrăcase de pieptarul de păr de cămilă pe care îl purta pe sub armură, înlocuindu-l cu un veşmânt de noapte din cea mai fină ţesătură, peste care îi pusese o mantie largă de mătase. Se culcase sub palmierii deşertului şi acum se trezise sub un strălucit baldachin de mătase, scânteind în cele mai aprinse culori ale cusăturilor chinezeşti; divanul era ascuns de un văl străveziu, menit să-i apere somnul de gâzele care nu-l slăbiseră o clipă de când pusese piciorul în acele ţinuturi.
Privi în juru-i, ca să se încredinţeze că nu visa: tot ce-i cădea sub priviri se potrivea de minune cu bogăţia divanului. O baie ce se mişca după dorinţă, făcută din lemn de cedru şi căptuşită cu argint, împrăştia aburi îmbibaţi cu cele mai îmbătătoare miresme. Pe o măsuţă de abanos, aşezată lângă pat, se afla un vas de argint, plin cu şerbet rece ca zăpada şi cu gustul cel mai ales; setea pricinuită de licoarea adormitoare pe care o băuse făcu să i pară şi mai plăcut. Ca să-şi risipească cu desăvârşire greutatea pe care o simţea în trup, cavalerul hotărî să se îmbăieze numaidecât şi se simţi foarte înviorat după aceea. Se şterse cu prosoape de India şi se gândi să-şi îmbrace veşmintele lui aspre de războinic, ca să vadă dacă lumea se schimbase tot atât de mult afară ca şi înăuntru. Îşi căută însă în zadar hainele; în locul lor găsi un veşmânt sarazin, făcut dintr-o ţesătură de preţ, alături de un iatagan şi de un hanger, vrednice a fi purtate de cei mai aleşi dintre emiri. Nu putu să vadă altceva în această dărnicie decât că luaseră pesemne hotărârea să-1 facă a-şi lepăda credinţa, întrucât se ştia că înalta preţuire a sultanului faţă de cunoştinţele şi vitejia europenilor îl îndemna totdeauna să-i încarce de daruri pe cei ce, fiind prinşi în lupte, se lăsau ispitiţi să pună pe cap turbanul. Închinându-se cu toată smerenia, sir Kenneth hotărî să înfrunte o astfel de capcană; şi ca s-o poată face cu şi mai multă străşnicie, hotărî să nu se folosească decât cu mare cumpătare de bunăvoinţa oamenilor şi de lucrurile scumpe ce-l înconjurau. Îşi simţea capul încă greu şi mintea amorţită. Dându-şi seama că nu putea să treacă pragul casei dezbrăcat cum era, se trânti din nou pe divan şi adormi după câteva clipe. Deodată însă, auzi glasul lui Hakim care, din uşa cortului, îl întrebă cum stă cu sănătatea şi dacă se odihnise îndeajuns.
— Pot să intru în cortul tău? adăugă el. Perdeaua de la intrare am găsit-o dată într-o parte.
— Stăpânul – răspunse sir Kenneth, hotărât să dea dovadă că nu-şi uitase câtuşi de puţin noua lui stare – stăpânul n-are nevoie de încuviinţare ca să intre în cortul robului său.
— Dar dacă nu vin ca stăpân? întrebă El Hakim.
— Tămăduitorul are voie oricând să vină la patul bolnavului.
— În clipa aceasta nu vin nici ca tămăduitor; de aceea am cerut încuviinţarea ca să intru sub acoperământul cortului tău.
— Oricine vine ca prieten, şi pân-acum aşa te-ai arătat în ochii mei, găseşte casa prietenului totdeauna deschisă.
— Dar să zicem că nu vin nici ca prieten, spuse înţeleptul maur, vorbind în parabole ca toţi cei de-un neam cu el.
— Vino cum îţi face plăcere – spuse cavalerul, sâcâit de această vorbire ocolită; fii oricine doreşti; ştii foarte bine că nu stă nici în puterea nici în dorinţa mea să te împiedic de a intra.
— Atunci, află că vin ca vechiul tău duşman, dar ca un duşman mărinimos şi deschis la cuget.
Astfel grăind, trecu pragul şi în clipa când să se apropie de patul surghiunitului, cu toate că glasul rămânea al lui Adonbec, vraciul arab, înfăţişarea, veşmântul şi trăsăturile lui erau ale lui Ilderim din Kurdistan, pe nume Sheerkohf. Privindu-l, sir Kenneth se aştepta să-1 vadă pierind, ca o nălucire scornită de închipuirea lui.
— E drept oare să rămâi uimit – vorbi Ilderim – tu, un războinic încercat, atunci când vezi că un ostaş se pricepe întrucâtva şi la tămăduirea bolilor?... Ştii, fireşte, nazarinene, că un călăreţ dibaci se cuvine a fi destoinic să-şi înhame calul, precum ştie să-l şi încalece; să se priceapă a-şi căli iataganul, precum ştie să-l şi mânuiască în lupte; să-şi poată lustrui armele, precum ştie să şi poarte şi, mai cu seamă, să fie in stare a lecui rănile, precum ştie să le şi pricinuiască.
În timp ce sarazinul vorbea, cavalerul creştin închise ochii de mai multe ori; cât îi ţinea închişi, înfăţişarea lui El Hakim, cu benişul lui fluturător şi lung, de culoare închisă, cu căciula tătărască trasă pe ochi, cu mişcările lui pline de înţelepciune, îi stăruia viu în minte; dar de îndată ce-i deschidea, bogatul şi falnicul turban scânteietor de nestemate, uşoara cămaşă de zale, bătută în oţel şi în argint, care strălucea şi sclipea la fiece mişcare a trupului, în sfârşit, trăsăturile lipsite de recea lor asprime, un obraz mai puţin ars de soare, chipul limpezit din stufăria bărbii negre (acum tăiată frumos şi pieptănată cu multă îngrijire), toate acestea i-l aminteau pe războinic, iar nicidecum pe înţelept.
— Tot uimit eşti? întrebă emirul. Ai străbătut lumea cu o minte atât de puţin înţelegătoare ca să te miri că oamenii nu sunt întotdeauna ceea ce par?... Oare tu însuţi eşti omul care pari a fi?
— Nu, pe sfântul Andrew – strigă cavalerul – întrucât trec drept un mişel în tabăra creştinilor, iar eu am cugetul împăcat, ştiind că sunt un om cinstit, cu toate c-am greşit.
— Aşa te-am judecat şi eu, şi întrucât am mâncat sare împreună, m-am socotit dator să te smulg ocării şi ghearelor morţii. Dar pentru ce rămâi culcat, când soarele s-a înălţat de mult în slăvi? Sau veşmintele care au fost încărcate pe cămile sunt nevrednice să-ţi acopere trupul?
— De bună seamă că nu-s nevrednice, dar nu se potrivesc cu starea mea; dă-mi straiul unui rob, nobile Ilderim, şi-1 voi îmbrăca bucuros, dar nu mă pot împăca cu gândul să port veşmântul unui războinic din Orient şi turbanul musulmanului.
— Neamul tău, nazarinene, e atât de bănuitor încât nu se poate să nu fie el însuşi bănuit. Nu ţi-am spus oare că Saladdin înţelege să-i primească în sânul credinţei musulmane numai pe cei ce se simt ei inşişi în stare să îmbrăţişeze legea Profetului? Silnicia şi înşelăciunea sunt străine gândurilor sale pentru răspândirea adevăratei credinţe. Când un orb vede din nou, printr-o minune, aceasta-i voia lui Dumnezeu – crezi tu că s-ar pricepe să-i lumineze ochii vreun tămăduitor de pe pământ? Nu. Un astfel de tămăduitor ar putea doar să-şi chinuiască bolnavul cu uneltele sale, sau să-i aline vremelnic suferinţa cu balsamurile şi leacurile sale, lăsându-l însă pradă întunericului adânc. Tot aşa se petrece şi cu orbirea minţii. Dacă printre franci sunt mulţi aceia care, numai de dragul avuţiilor acestei lumi au primit turbanul Profetului şi urmează legile lui Ismail, ocara să cadă pe cugetul lor. Ei înşişi au căutat momeala, nu le-a fost pusă dinainte de sultan. Atunci, la judecata de apoi, când îşi vor primi osânda ca făţarnici, în străfundurile gheenei, mai prejos decât creştinii şi jidovii, decât vrăjitorii şi închinătorii la chipuri cioplite, când vor fi osândiţi să mănânce roadele pomului tacun, căpăţânile diavolilor, vina va fi a lor şi nu a sultanului, şi ei o vor ispăşi. Aşadar, poartă fără nici o remuşcare şi fără nici o bănuială veşmântul ce ţi-a fost dăruit; căci dacă ai să te duci în tabăra lui Saladdin, îmbrăcămintea ta obişnuită te-ar putea supune la cele mai supărătoare iscodiri şi chiar la ocări.
— Dacă am să mă duc în tabăra lui Saladdin?... Vai, dar mai pot oare să fac ce vreau, nu sunt dator să te urmez pretutindeni?
— Voinţa ta însăşi să-ţi călăuzească paşii, tot aşa cum vântul spulberă oriunde îi place nisipul pustiei. Strălucitul vrăjmaş care s-a luptat cu mine şi era cât pe ce să-mi cucerească iataganul, nu poate fi robul meu, asemenea celui ce se târăşte la picioarele mele. Dacă bogăţia şi puterea te-ar face să te apropii de noi, ţi le-aş făgădui; dar cel ce n-a vrut să primească darurile sultanului, atunci când sabia îi atârna deasupra capului, nu le va primi, ştiu prea bine, nici acum când e în voia lui să aleagă.
— Dovedeşte-ţi încă o dată mărinimia în toată înălţimea ei, nobile emir, încetând de a-mi făgădui o răsplată pe care cugetul meu n-o poate îngădui, răspunse sir Kenneth. Mai degrabă, lasă-mă să-ţi fac dovada recunoştinţei pe care o datorez bunăvoinţei tale cavalereşti şi măreţiei tale sufleteşti, de care nu sunt vrednic.
— Nu spune că eşti nevrednic, – îl întrerupse Ilderim, nu înţelegi că în urma vorbelor pe care le-am schimbat şi a povestirilor tale în legătură cu frumuseţile de la curtea lui Melech-Ric, am cutezat să-mi iau altă înfăţişare şi să pătrund în tabăra lui? Prin aceasta mi-ai dat prilejul unei încântări cum n-am mai simţit în viaţa mea, şi cum n-am să mai simt până în clipa când slăvile raiului se vor deschide dinaintea ochilor mei.
— Nu te înţeleg, zise Kenneth, când îmbujorându-se la faţă, când pălind, deoarece îşi dădea seama că vorbele luau o întorsătură foarte gingaşă.
— Nu mă înţelegi! strigă emirul; dacă priveliştea care m-a încântat în cortul regelui Richard a scăpat vederii tale, am să te socotesc mai nătâng ca un măscărici. E adevărat că în clipa aceea te ameninţa osânda morţii; eu, însă, chiar dacă mi-ar fi fost retezat capul, cea din urmă privire a ochilor mei înceţoşaţi de moarte s-ar fi îndreptat, ca într-un farmec, spre încântătoarea făptură, şi capul meu s-ar fi rostogolit la picioarele minunatei hurii, ca să atingă cu buzele tremurătoare marginea veşmântului ei... Această regină a Angliei, care prin frumuseţea ei tulburătoare merită să fie regina întregului pământ... Câtă duioşie în ochii ei de peruzea!... Câtă strălucire în cosiţele ei de aur!... Pe mormântul Profetului, nu-mi vine să cred că huria care îmi va întinde cupa de adamant a nemuririi va fi vrednică de o mai înflăcărată mângâiere...
— Sarazinule – rosti cu asprime sir Kenneth – vorbeşti de soţia lui Richard al Angliei, despre care bărbaţii nu gândesc şi nu vorbesc ca despre o femeie ce poate fi râvnită, ci ca despre o regină la care trebuie să te închini.
— Să am iertare – răspunse maurul – uitasem evlavia cu care priviţi voi partea femeiască, pe care o socotiţi mai potrivită să fie privită cu încântare şi cu evlavie, decât dorită şi stăpânită. Dar întrucât ceri atâta cinstire pentru făptura aceea atât de gingaşă, în care totuşi fiece mişcare, pas, privire, arată o adevărată femeie, cred că nimic altceva decât o dragoste pământească nu poate insufla cealaltă făptură, cu cosiţe negre şi cu privirea atât de măreaţă. Mărturisesc că înfăţişarea ei aleasă dezvăluie totodată tărie şi nevinovăţie... Şi totuşi, te încredinţez că în anume împrejurări, şi ea ar mulţumi iubitului cutezător care ar iubi-o ca pe o muritoare, iar nicidecum ca pe o zeiţă.
— Cinsteşte pe ruda lui Inimă-de-Leu – rosti Kennteh în prada mâniei pe care nu şi-o mai putea stăpâni.
— S-o cinstesc! răspunse emirul în zeflemea. Pe sfinta Kaaba, dacă o voi cinsti, va fi numai ca logodnică a lui Saladdin.
— Sultanul păgân e nevrednic să sărute urma picioarelor prinţesei Edith Plantagenet, strigă scoţianul, sărind jos de pe divan.
— Ah, ah, ce-a spus ghiaurul? rosti emirul ducându-şi mâna la prăselele hangerului, în timp ce fruntea lui se înroşise ca arama, iar zvâcnirile gurii şi ale obrazului făceau să-i tremure fiece fir din barbă, de parcă fiecare dintre ele ar fi avut viaţă.
Cavalerul scoţian, care ţinuse piept mâniei de leu a lui Richard, nu se lăsă tulburat de furia de tigru a sarazinului.
— Ceea ce ai auzit – răspunse el, încrucişîndu-şi braţele pe piept cu nepăsare. Dac-aş avea mâinile dezlegate, aş fi în stare s-o strig sus şi tare, luptând împotriva întregii lumi, şi n-aş socoti isprava cea mai grozavă din viaţa mea, să înfrunt cu sabia treizeci de coase sau treizeci de ace ca acestea, adăugă el, arătând cu degetul iataganul şi hangerul emirului.
În timp ce sir Kenneth rostea aceste vorbe, sarazinul căută să se liniştească, desprinzându-şi mâna de pe armă, ca şi cum ar fi făcut mişcarea fără voia lui; totuşi urmă cu destulă mânie:
— Pe iataganul Profetului – zise el – care e totodată cheia cerului şi a iadului, însemnează că nu ţii mult la viaţă, frate, atunci când rosteşti astfel de cuvinte! Crede-mă, dacă mâinile ţi-ar fi dezlegate, cum spui, un adevărat credincios le-ar da atât de mult de lucru, încât te-ar cuprinde dorinţa să le ştii mai bine încleştate în verigi de fier... Dar îmi dau seama că mâinile îţi sunt legate în clipa aceasta – adăugă sarazinul cu glas mai prietenos – legate din pricina însăşi a pornirilor tale, gingaşe şi cavalereşti, şi n-am de gând, cel puţin deocamdată, să le dezleg. Ne-am pus la încercare puterile şi vitejia în altă împrejurare; poate că ne vom mai întâlni pe câmpul de bătaie, şi atunci – ruşine aceluia care va fugi cel dintâi din faţa vrăjmaşului!... Dar în clipa de faţă suntem prieteni şi m-aştept din parte-ţi la ajutor, iar nicidecum la înfruntări şi vorbe de ocară.
— Suntem prieteni, întări cavalerul.
Urmă un răstimp de tăcere, în care înflăcăratul sarazin străbătu cortul de colo-colo, cu paşi mari, ca leul care, zice-se, după ce s-a aprins de mânie, face astfel ca să-şi domolească clocotul sângelui, mai înainte de-a se trânti în culcuş. Europeanul, mai rece, părea netulburat; dar, fără îndoială, căuta şi el să-şi potolească înverşunarea care-i fusese atât de neaşteptat trezită.
— Să judecăm lucrurile în linişte, rosti în cele din urmă sarazinul; ştii că pot lecui suferinţele şi e scris că cel ce doreşte să se tămăduiască nu trebuie să se ferească de atingerea tămăduitorului... Aşadar, am să pun degetul pe rană... O iubeşti pe această rudă a lui Melech-Ric... Ridică vălul ce-ţi acoperă gândurile, sau, dacă vrei, nu-l ridica, dar află că ochii mei pătrund prin el.
— Am iubit-o – răspunse sir Kenneth după un răstimp de îngândurare – aşa cum un om iubeşte numai darurile cerului; şi i-am căutat privirea, aşa cum păcătosul caută iertarea cerului.
— Şi n-o mai iubeşti?
— Vai, nu mai sunt vrednic de o asemenea iubire! Dar să nu mai vorbim despre asta, rogu-te; orice cuvânt al tău mă doare ca împunsătura unui pumnal.
— Dă-mi voie să-ţi mai pun o singură întrebare: atunci când tu, un războinic necunoscut şi sărac, ţi-ai înălţat privirea atât de cutezător, aveai vreo nădejde de izbândă?
— Iubirea nu poate trăi fără nădejde; iubirea mea însă era mai mult un fel de deznădejde; era ca gândul corăbierului naufragiat, aflat în voia valurilor, care, înotând din talaz în talaz, zăreşte din când în când, în zare, lumina farului, şi ştiind că acolo e pământ, îşi îndreaptă necontenit privirea spre steaua mântuirii lui, deşi sleirea puterilor îl vesteşte că nu va ajunge nicicând până la ea.
— Şi-acum, nădejdile ţi s-au înecat şi această stea a mântuirii s-a stins pentru totdeauna?
— Pentru totdeauna, adeveri şir Kenneth, sugrumat, ca şi cum glasul lui ar fi ieşit dintr-un mormânt năruit.
— Eu cred – spuse sarazinul – că dacă ceea ce îţi lipseşte ţie este doar acea stea, acea licărire a fericirii pe care ai avut-o până acum, lumina farului tău ar putea fi aprinsă din nou, nădejdea ta ar putea fi pescuită din valurile în care s-a scufundat, şi tu însuţi, bunule cavaler, ai putea să începi a-ţi urmări iară nălucirile unui vis de neatins, ca şi lumina lunii; căci dacă mâine ţi-ai cuceri iară faima umbrită azi, aceea pe care o iubeşti nu va fi mai puţin odraslă regească şi logodnica făgăduită lui Saladdin.
— Cât aş vrea să fie altfel, răspunse scoţianul. Şi dacă m-aş... Se opri, ca un om care se sfieşte să se laude într-o clipă în care spusele lui nu pot fi puse la încercare. Sarazinul zâmbi sfârşindu-i vorba:
— Ai vrea să-l înfrunţi pe sultan într-o luptă dreaptă?
— Chiar dacă s-ar întâmpla aceasta, Saladdin n-ar fi nici cel dintâi, nici cel mai viteaz musulman dintre toţi cei care au cunoscut ascuţişul lăncii mele.
— Se poate, dar mi se pare că sultanul ar socoti cu totul nepotrivit să-şi primejduiască în felul acesta norocul de a avea o logodnică de sânge regesc şi izbânda într-un mare război.
— L-aş putea întâlni pe câmpul de luptă, rosti cavalerul, a cărui privire se aprinse de nădejde la un astfel de gând...
— Acolo îl vei întâlni totdeauna şi nu e obişnuit să dea pinteni calului atunci când vede că are în faţă un viteaz... Dar n-aveam de gând să vorbesc despre sultan. Să ne întoarcem la ceea ce voiam să-ţi spun. Într-un cuvânt, dac-ar fi o mulţumire pentru tine ca regele Richard să descopere, cu ajutorul tău, pe ticălosul care a furat flamura Angliei, eu te pot ajuta; fireşte, dacă vrei să te laşi îndrumat, căci Lacman a spus: „Dacă pruncul vrea să meargă, doica e datoare să-i călăuzească pasul, iar dacă neştiutorul vrea să înţeleagă, înţeleptul trebuie să-l înveţe.”
— Şi tu eşti un înţelept, Ilderim, deşi sarazin; şi tu eşti mărinimos, deşi păgân; mi-am dat seama şi de una şi de alta. Aşadar, călăuzeşte-mă în această faptă şi, dacă nu-mi vei cere nimic care să fie împotriva cinstei şi a credinţei mele creştineşti, te voi urma fără şovăire. Fă ceea ce mi-ai spus şi după aceea ia-mi viaţa!
— Ascultă: câinele tău s-a însănătoşit pe deplin, mulţumită acelui leac dumnezeiesc care tămăduieşte oamenii şi dobitoacele, înţelepciunea acestui dobitoc îţi va da putinţa să-i descoperi pe cei care au vrut să-l răpună.
— Ah, acum înţeleg; cum de nu m-am gândit la asta?
— Dar spune, n-ai în tabără un slujitor sau un scutier care să cunoască acest câine?
— În clipa în care m-aşteptam să primesc moartea, am trimis în Scoţia, cu scrisori, la cei dragi, pe credinciosul meu scutier, care îţi datorează viaţa... Nimeni altul nu cunoaşte câinele... Eu însă sunt îndeajuns de cunoscut... Aş fi cunoscut şi numai după glas în tabără, unde n-am fost cel din urmă, luni de-a rândul.
— Vă veţi schimba înfăţişarea şi tu, şi câinele, în aşa chip că nimeni n-o să vă mai cunoască... Îţi spun că nici fratele tău de arme, nici fratele tău de sânge nu te vor descoperi dacă ai să te laşi călăuzit de sfaturile mele. M-ai văzut făcând lucruri şi mai grele... Acel ce poate să-i smulgă pe cei ursiţi pieirii dintre umbrele întunecate ale morţii, poate să înceţoşeze privirile celor vii. Ascultă-mă însă: într-un singur chip te vei bucura de această bunăvoinţă: să duci o scrisoare din partea lui Saladdin rudei lui Melech-Ric, al cărui nume poate fi rostit tot atât de greu de buzele noastre, ale răsăritenilor, pe cât de încântătoare e frumuseţea ei pentru ochii noştri.
Sir Kenneth rămase pe gânduri mai înainte de-a răspunde, iar sarazinul, băgând de seamă că nu şovăie, îl întrebă dacă nu îi era teamă să aducă la îndeplinire o astfel de sarcină.
— Nu, chiar dacă m-ar aştepta moartea, răspunse sir Kenneth. M-am gândit însă dacă cinstea îmi îngăduie să duc o scrisoare din partea sultanului şi dacă se cuvine ca lady Edith să primească o asemenea scrisoare din partea unui prinţ păgân.
— Pe capul lui Mahomed şi pe cinstea mea de războinic! strigă emirul. Pe mormântul din Mecca şi pe sufletul părintelui meu, îţi jur că această scrisoare e alcătuită cu cea mai neîntinată cuviinţă. Mai degrabă ar putea cântecul privighetoarei să ofilească trandafirul pe care l-a îndrăgit, decât ar mâhni cuvintele lui Saladdin auzul frumoasei verişoare a regelui Richard.
— Atunci – rosti cavalerul – voi duce scrisoarea sultanului cu toată credinţa, ca şi cum aş fi vasalul său; de bună seamă că în afară de această sarcină, pe care o voi duce la îndeplinire, sunt dintre toţi oamenii cel mai puţin hotărât să-i slujească de mijlocitor sau de sfetnic în ciudata lui poveste de dragoste.
—  Saladdin e om de inimă – răspunse emirul – şi nu va da pinteni calului ca să facă o săritură pe care acesta n-o poate face... Vino în cortul meu – adăugă el – acolo ai să capeţi o înfăţişare prin care, ca şi prin întunericul nopţii, nu va străbate nici un ochi. Atunci vei putea să mergi prin tabăra nazarinenilor ferit de ochii muritorilor, ca şi cum ai avea în brâu un inel vrăjit.

CAPITOLUL XXIII
În semn de vrajă mâna sus a ridicat 
Şi în pustiu deodată totul s-a schimbat; 
Iar toate ciudăţeniile din jurul lor 
Par plăsmuirea unui vis chinuitor.
Astolfo, Romanţă

Dar să ne întoarcem puţin în urmă, la clipa în care nefericitul cavaler al Leopardului fusese dăruit de regele Richard vraciului arab, aproape în robie şi astfel, alungat din lagărul cruciaţilor în rândurile cărora strălucise de atâtea ori. Uluit, cu simţământul aceluia care căzând din vârful muntelui într-o prăpastie şi scăpând totuşi cu viaţa, abia mai poate să se târască fără să-şi dea seama ce se întâmplă cu el, îşi urmă noul stăpân, căci aşa trebuia să-1 numească de acum încolo pe Hakim, până la corturile maurilor, unde se aflau însoţitorii şi lucrurile de trebuinţă ale înţeleptului. Ajuns la cort, se trânti, fără să rostească o vorbă, în culcuşul acoperit c-o piele de bivol, pe care i-l arătă călăuza sa şi, ascunzându-şi faţa în mâini, gemu amarnic, ca şi cum inima ar fi fost gata să-i sară din piept. Vraciul, care poruncea numeroaselor lui slugi să pregătească totul pentru plecare, aceasta urmând să se petreacă a doua zi, în revărsatul zorilor, îl auzi şi, înduioşat peste măsură, îşi întrerupse îndeletnicirile şi se lăsă jos, lângă nefericitul cavaler, ca să-l mângâie, încrucişîndu-şi picioarele sub el, după obiceiul orientalilor.
— Prietene – zise el – nu-ţi pierde cumpătul, căci, aşa cum spune poetul, e mai bine pentru cineva să fie sluga unui stăpân cumsecade decât robul pornirilor lui nesocotite. Hai, ţine-ţi firea, gândeşte-te că dacă Isuf ben Iagub a fost vândut de fraţii lui faraonului din Egipet, regele tău te-a dăruit cuiva care îţi va fi ca un frate.
Sir Kenneth făcu o sforţare ca să-i mulţumească lui Hakim; dar inima prea îi era grea şi murmurul de neînţeles pe care se străduia să-l scoată drept mulţumire, îl făcu pe bunul vraci să se lipsească de neputincioasele lui mângâieri. De aceea, îşi lăsă robul, sau oaspetele, să-şi descarce amărăciunea în voie şi, poruncind să se facă pregătiri pentru plecarea de a doua zi, se aşeză pe covorul din cort ca să ia o gustare. După ce se îndestulă, aceleaşi merinde îi fură dăruite şi cavalerului scoţian; dar, deşi robii îi făcură cunoscut că drumul de a doua zi avea să fie greu şi că foarte târziu le stătea în putinţă să facă un popas pentru hrană, sir Kenneth nu-şi putu înfrânge dezgustul pentru orice fel de mâncare şi nu izbutiră să-l înduplece să ia în gură altceva decât apă rece. Rămase treaz mult timp după ce vraciul arab îşi făcuse rugăciunea obişnuită şi se lăsase furat de somn, şi ţinea ochii încă deschişi, la ceasul târziu din noapte, când slugile începură să se mişte. Această mişcare, deşi nu era însoţită de cuvinte sau de zgomote, îl făcu să înţeleagă că se încărcau cămilele şi se pregăteau de plecare, în timpul acestor pregătiri, cel din urmă care fu tulburat, în afară de vraci, fu cavalerul scoţian, căruia abia pe la trei dimineaţa, un fel de majordom sau de intendent veni să-i dea de veste că trebuia să se scoale. Se supuse fără o vorbă şi îl urmă în lumina lunii, spre locul unde erau adunate cămilele, dintre care cele mai multe erau încărcate cu poveri; una singură îngenunchease şi părea că-şi aşteaptă încărcătura. Ceva mai departe se zăreau câţiva cai cu hăţurile şi şeile puse. Hakim însuşi se ivi curând şi sări în şa pe atât de sprinten pe cât îi îngăduia gravitatea lui, apoi dădu poruncă să i se aducă şi lui Kenneth un cal pe care-l arătă el însuşi. Un ofiţer englez avea însărcinarea să-i călăuzească prin mijlocul taberei cruciaţilor şi să vegheze asupră-le. Totul fiind pregătit, cortul fu ridicat cu o grabă uimitoare, iar pânzele şi stâlpii fură încărcaţi pe cea din urmă dintre cămile. Când vraciul rosti solemn versetul din Coran: „Domnul să ne fie călăuză, iar Mahomed ocrotitor în pustie ca-n brazda roditoare”, întreaga caravană se puse în mişcare.
Străbătând lagărul, oamenii de pază îi recunoscură şi-i lăsară să treacă netulburaţi; câţiva cruciaţi mai zeloşi mormăiră totuşi felurite ocări la adresa Profetului. În cele din urmă caravana se înşirui pentru drum, luându-şi măsuri de apărare. Doi sau trei călăreţi porniră înainte, ca avangardă; alţi doi rămaseră în urmă, la o bătaie de archebuză, şi în clipa când întinderea câmpiei îngădui, alţi câţiva se desprinseră din rânduri ca să vegheze de o parte şi de alta. Înaintau în bună rânduială, în timp ce sir Kenneth aruncă o ultimă privire asupra lagărului învăluit în razele lunii, din care se simţea alungat, lipsit de onoare şi de libertate, departe de flamurile strălucite sub care nădăjduise să-şi cucerească faima, departe de corturile cavalerilor, departe de creştinătate şi... de Edith Plantagenet. Hakim, care mergea alături de el, îi spuse, cu glasul lui mângâietor, grav, că nu era înţelept să privească în urmă atunci când drumul se deschidea înainte. În timp ce Adonbec vorbea, calul, sau mai bine zis iapa lui sir Kenneth, făcu o săritură atât de primejdioasă, de parcă ar fi vrut să adeverască povaţa. Asta îl sili pe scoţian să fie cu mai multă băgare de seamă, părând că iapa ar vrea să scape din frâu; totuşi, se cuminţea lesne, îndată ce era strunită, şi înainta într-un pas foarte vioi.
— Însuşirile acestui cal – rosti înţeleptul Hakim – sunt asemenea acelora ale soartei omeneşti: atunci când pasul îi e liniştit şi măsurat, călăreţul trebuie să fie cu cea mai mare băgare de seamă ea să nu cadă din şa; tot astfel, atunci când suntem în culmea propăşirii, se cuvine să fim mai înţelepţi şi mai ageri ca oricând, pentru a preîntâmpina nenorocirea.
Un stomac îndestulat nu vrea să mai primească nici o lingură de miere. Tocmai de aceea, cavalerul nostru, împovărat de umilinţi şi de supărări, simţi că-i cuprins de nerăbdare auzind că nenorocirea lui e folosită mereu ca prilej de parabole şi zicale, oricât ar fi fost ele de înţelepte şi de potrivite cu starea în care se afla.
— Mi se pare – rosti el morocănos – că nu e nevoie să mi se dea încă o pildă despre nestatornicia soartei; şi poate că ţi-aş mulţumi, înţeleptule Hakim, pentru alegerea calului, dacă neastâmpăratul dobitoc m-ar trânti aşa ca să-mi frâng grumazul.
— Frate – răspunse arabul – vorbeşti ca toţi acei ce şi-au pierdut judecata... Tu îţi spui în inima ta că înţeleptul ar fi trebuit să-ţi dea ţie, ca unui oaspete, calul mai tânăr şi mai bun şi să-1 fi păstrat pentru dânsul pe cel mai bătrân; află însă că metehnele calului bătrân pot fi strunite de dârzenia călăreţului tânăr, în timp ce înfocarea calului tânăr cată să fie ţinută în frâu de cumpătul călăreţului mai bătrân.
Astfel grăi înţeleptul, dar sir Kenneth nu-i răspunse nimic şi vorbele n-aveau cum să se mai înfiripe. Obosit să tot dea poveţe şi să mângâie un om care nu voia să fie mângâiat, vraciul făcu semn unuia dintre însoţitorii săi, poruncindu-i să se apropie.
— Hasan – zise el – vrei să ne povesteşti ceva ca să ne mai treacă de urât pe drum?
Hasan, de meşteşugul lui povestitor şi stihuitor, văzând că era nevoie de el, căută să-şi dovedească priceperea.
— Stăpân al palatului vieţii – îi răspunse el vraciului – tu, în faţa căruia îngerul Azrael îşi desface aripile şi-şi ia zborul; tu, mai înţelept decât Soliman ben Daud, pe veşmântul căruia era scris adevăratul nume al aceluia care stăpâneşte duhurile stihiilor, ferească cerul ca în vreme ce urmezi calea binefacerii, purtând leacul şi nădejdea oriunde soseşti, călătoria ta să fie atinsă de urât, din lipsă de cântec sau de poveste! Robul tău, atâta vreme cât sta-va în preajmă-ţi, fi-va gata oricând să-şi descarce comorile ţinerii de minte, precum îşi revarsă apele izvorul din adâncuri ca să-1 răcorească pe drumeţ.
După aceste vorbe, Hasan îşi întări glasul şi începu o poveste de dragoste şi de vrăji, amestecată cu isprăvi războinice şi împodobită cu sclipitoare crâmpeie din stihurile poeţilor persani, pe care povestitorul părea să-i cunoască bine. Însoţitorii vraciului, în afară de călăuzele cămilelor, se apropiară în mare număr de povestitor, îmbulzindu-se pe cât putea să îngăduie cinstirea pe care o dădeau stăpânului, bucurându-se de plăcerea pe care întotdeauna o simt răsăritenii la auzul poveştilor. În orice altă împrejurare, deşi nu prea cunoştea limba, sir Kenneth ar fi ascultat cu mai multă luare aminte o astfel de poveste, care, deşi alcătuită de o închipuire mult mai înflăcărată şi tâlcuită într-un grai mai înflorit şi mai colorat, avea totuşi o mare asemuire cu multe din cântecele de vitejie cunoscute pe atunci în Europa. Dar în starea în care se găsea, de-abia dacă îşi dădu seama că de mai bine de două ceasuri, un om din mijlocul călăreţilor povestea şi cânta, mlădiindu-şi glasul după feluritele întâmplări din povestire şi făcându-i pe ascultători, când să murmure surd, bucuroşi, când să rostească cuvinte de adevărată uimire, sau să ofteze şi să lăcrimeze; ba, adeseori chiar, lucru cu totul neobişnuit la astfel de ascultători, zâmbeau şi râdeau. Oricât de adâncit ar fi fost în amărăciunile lui, luarea aminte a surghiunitului fu izbită deodată de urletul stins al unui câine închis într-o cuşcă de papură, legată pe spatele unei cămile, în care recunoscu, ca orice vânător încercat, glasul credinciosului său copoi. Acel urlet jalnic arăta că dobitocul simţise că stăpânul lui se afla pe aproape şi-i cerea, în felul lui, ajutor ca să-şi dobândească iar libertatea.
„Vai, bietul meu Roswall – îşi zise în sine cavalerul – tu ceri ajutorul cuiva a cărui robie e mult mai grea decât a ta... N-am să arăt că te-am auzit şi n-am să-ţi întorc semnele de iubire, ca să nu fac şi mai amară despărţirea noastră.”
Aşa trecură acele ceasuri ale nopţii şi ale zorilor, ceţoase, mohorâte, care par, în inima Siriei, un fel de amurg al dimineţii. Dar când cea dintâi geană de lumină a soarelui se ivi în zare, când cea dintâi rază săgeta scânteind în picăturile de rouă care înveşmântau pustiul, glasul tunător al lui El Hakim îl stăvili dintr-o dată pe acel al povestitorului, trimiţând peste nisipuri chemările solemne pe care muezinii le strigă în fiecare dimineaţă din înălţimea minaretelor: „La rugăciune! La rugăciune! Allah il Allah! La rugăciune! Mahomed e Profetul lui Dumnezeu! La rugăciune! La rugăciune! Vremea fuge şi vă scapă! La rugăciune! Ziua judecăţii se apropie!” într-o clipită, toţi musulmanii săriră de pe cai şi, întorcându-se cu faţa spre Mecca, îndepliniră în nisip ritualul spălării, pe care în alte împrejurări, credincioşii Profetului sunt datori să-l facă cu apă. Printr-o scurtă dar caldă rugăciune, cerură cu toţii ocrotirea lui Allah şi a Profetului, precum şi iertarea păcatelor.
Sir Kenneth însuşi, deşi mintea şi prejudecăţile lui se răzvrăteau văzându-şi tovarăşii de drum cuprinşi de ceea ce pentru el nu era altceva decât un act de idolatrie, nu se putu împiedica să nu respecte ruga caldă, pornită din inimă, a acestor oameni, şi să nu fie îndemnat de însufleţirea lor să-şi ridice glasul spre cer cu cea mai adâncă smerenie, uimit de acele simţăminte noi, care îl putuseră face să însoţească în rugăciune, deşi cu alt soi de cuvinte, tocmai pe sarazini, a căror idolatrie o socotea o nelegiuire ce necinstea acea ţară unde se săvârşiseră minuni atât de dumnezeieşti, şi în care sunase ceasul mântuirii. Totuşi, pornirea lui cucernică, deşi izvorâtă dintr-o tovărăşie atât de ciudată, ţâşnise din simţământul îndatoririlor lui religioase, având darul să-i învioreze sufletul răvăşit de nenorocirile ce-l loviseră.
Apropierea cinstită, fără făţărnicie, a creştinului de dumnezeire îi alină durerea; atunci de ce să-l plictisim pe Dumnezeu cu rugăminţi, când îl hulim cârtind împotriva poruncilor sale? Sau după ce am tot dat zor în ruga noastră cu deşertăciunea şi zădărnicia lucrurilor pământeşti prin asemuire cu veşnicia, încercăm să-l înşelăm pe Atotştiutorul, îngăduind patimilor omeneşti să pună din nou stăpânire pe sufletul nostru, îndată după chemarea fierbinte a cerului! Dar sir Kenneth nu făcea parte dintre oamenii aceştia. Se simţea alinat, întărit, gata să săvârşească sau să îndure orice i-ar fi fost hărăzit.
În cele din urmă, sarazinii se aruncară din nou în şa şi îşi urmară drumul. Povestitorul Hasan înnodă iară firul povestirii; dar nu mai fu ascultat cu aceeaşi luare aminte. Un călăreţ care se urcase pe un dâmb din dreapta drumului caravanei, se întoarse în goana goanelor la Hakim şi-i vesti ceva; atunci porniră înainte alţi patru sau cinci; pâlcul de însoţitori, alcătuit din douăzeci sau treizeci de oameni, îi urmări cu privirea, ca şi cum din mişcările, din înaintarea sau tragerea lor înapoi, ar fi înţeles dacă era cu putinţă scăparea dintr-o primejdie a caravanei. Văzând că nu-l mai ascultă nimeni şi băgând el însuşi de seamă neliniştea celor din juru-i, Hasan îşi întrerupse povestirea şi merseră mai departe într-o linişte care nu era tulburată decât de strigătul vreunui călăuz al cămilelor, sau de cine ştie ce însoţitor al lui Hakim, care vorbea în şoaptă, repede şi îngrijorat, cu vecinul de drum. Neliniştea dăinui până în clipa când cotiră pe după o tălăzuire de nisip, care ascundea privirilor ceea ce stârnise îngrijorarea călăreţilor. Sir Kenneth putu atunci să vadă, la o milă depărtare, o pată neagră ce se apropia repede, din inima pustiului, şi ochiul lui încercat îşi dădu seama numaidecât că era un detaşament de cavalerie în galop, mult mai mare decât ceata lor. După clipirile pe care le arunca, nu mai încăpea îndoială că erau europeni în armuri. Privirile îngrijorate pe care tovarăşii lui El Hakim le îndreptară atunci spre căpetenia lor, vădeau cele mai neliniştitoare temeri. Acesta însă, cu aceeaşi gravitate senină cu care îşi chemase tovarăşii la rugăciune, desprinse din rând doi călăreţi dintre cei mai sprinteni şi le porunci să se apropie de călătorii din pustiu, atât cât era înţelept să le afle numărul, rostul şi, dacă era cu putinţă, chiar ţinta călătoriei.
În toropeala lui sir Kenneth, apropierea primejdiei fu ca un îndemn care-l trezi, făcându-l să se gândească la el şi la starea în care se afla.
— Pentru ce vă temeţi de aceşti cavaleri creştini, căci aşa par să fie? îl întrebă el pe Hakim.
— Ne temem? rosti El Hakim cu dispreţ. Înţeleptul nu se teme decât de cer... dar se aşteaptă din partea oamenilor fără credinţă la tot răul de care aceştia sunt în stare.
— Sunt creştini şi ne găsim în vremea încetării focului... Prin urmare, cum vă puteţi închipui c-ar nesocoti făgăduielile făcute?
—  Sunt preoţi războinici ai Templului, care nu cunosc nici încetarea focului, nici făgăduiala când e vorba de închinătorii Islamului. Fie ca Profetul să le usuce rădăcina, trunchiul şi ramurile! Pacea lor nu e decât război, cuvântul lor minciună. Ceilalţi vrăjmaşi ai Palestinei mai au şi clipe de bunăvoinţă. Leul Richard îi cruţă pe învinşi... Vulturul Filip îşi strânge aripile după ce şi-a încleştat prada... Ursul austriac însuşi adoarme când e sătul; dar această haită de lupi, pururi flămândă, nu cunoaşte nici odihnă, nici saţ. Nu bagi de seamă că-şi desprind o ceată de călăreţi, care se îndreaptă spre răsărit?... sunt pajii şi scutierii pregătiţi ca şi îndrumătorii lor în mîrşavele taine ale acestora; au fost trimişi înadins în cercetare, ca să ne taie calea spre izvorul la unda căruia putem să ne răcorim... Dar nu vor izbuti de astă dată; cunosc războiul în pustiu mai bine decât ei.
Şopti câteva cuvinte celui dintâi dintre însoţitori şi întreaga lui purtare şi înfăţişare se schimbă dintr-o dată, din liniştea gravă a înţeleptului răsăritean, obişnuit mai mult cu contemplaţia decât cu acţiunea, în expresia hotărâtă şi falnică a unui ostaş viteaz, a cărui hotărâre e sporită de apropierea primejdiei pe care o prevede şi o dispreţuieşte totodată. În ochii lui sir Kenneth, primejdia avea cu totul altă înfăţişare, şi în clipa când Adonbec îi spuse: „Vei rămâne alături de mine”, el răspunse prin cea mai dârză împotrivire:
— Acolo sunt tovarăşii mei de arme... oameni alături de car am jurat să lupt sau să mor... Pe flamura lor se zăreşte semnul mântuirii noastre... Eu nu pot să fug din calea crucii şi să mă însoţesc cu cei ce se închină semilunei...
— Nesocotitule, cel dintâi lucru ce-l vor face, va fi să te dăruiască morţii, cel puţin ca să poată ascunde batjocorirea păcii.
— Mai întâi se cade să înfrunt primejdia; nu mă voi folosi însă de armele necredincioşilor mai mult decât mi-ar trebui ca să-i resping dacă mă vor ataca.
— Atunci te voi sili să mă urmezi.
— Să mă sileşti? Dacă n-ai fi binefăcătorul meu... sau mai curând un om care a avut de gând să-mi fie binefăcător, şi dacă n-aş datora mărinimiei tale faptul că pot mişca în voie braţele pe care mi le-ai fi putut pune în lanţuri, ţi-aş arăta, chiar aşa neînarmat cum sunt, că nu-i lucru uşor să mă sileşti...
— Destul, destul!... Pierdem vremea care începe să aibă preţ.
Astfel vorbind, ridică mâna şi scoase un strigăt ascuţit, un semnal pentru tovarăşii lui, care se împrăştiară în largul câmpiei, în toate părţile, ca nişte boabe de mătănii al căror fir s-a rupt. Sir Kenneth nu mai avu timp să vadă ce se întâmplă, căci El Hakim apucă iapa de hăţuri şi, dând pinteni calului său, îi făcu pe amândoi să pornească fulgerător, într-o goană atât de neobişnuită, încât sir Kenneth nu mai putea nici să răsufle şi nici să domolească fuga, chiar dacă ar fi dorit s-o facă. Deşi priceput la călărie, ţinând seama că fusese urcat în şa din fragedă vârstă, calul cel mai iute pe care îl încălecase vreodată fusese o adevărată cârtiţă pe lângă acela al arabului. Nisipul zbura ca un vârtej sub picioarele lui – fugea mâncând pământul – milele rămâneau în urmă odată cu minutele, şi totuşi, puterea cailor nu părea să slăbească şi răsuflarea fiecăruia rămânea aceeaşi ca în clipa când porniseră în acea goană nebună. Mişcările lor, sprintene, repezi, semănau mai curând cu zborul unor înaripate ce spintecă văzduhul, decât cu mersul pe pământ, şi nu erau neplăcute, stârnind numai o uşoară ameţeală şi o greutate în răsuflare, fireşti la o iuţeală atât de mare.
Trecuse mai bine de un ceas de când ţinea acea goană vijelioasă şi de când lăsaseră departe în urmă orice urmăritor. El Hakim domoli, în sfârşit, goana cailor şi, încetinind mersul la un galop obişnuit, începu să vorbească atât de liniştit şi să laude însuşirile fugarilor lui, de parcă până atunci s-ar fi plimbat. Gâfâind, asurzit, orbit şi cu desăvârşire buimac din pricina zborului învolburat, scoţianul de-abia înţelegea cuvintele pe care tovarăşul lui le rostea atât de limpede.
— Cei doi fugari – spune înţeleptul – sunt din soiul care se numeşte înaripat, şi pe care nu-l mai întrece altul în iuţeală, afară de armăsarul Profetului. Sunt hrăniţi cu orz auriu de Yemen, amestecat cu spice şi cu puţină carne uscată de berbec. Au fost regi care au vrut să dăruiască ţinuturi numai ca să aibă asemenea cai. La bătrâneţe sunt tot atât de iuţi ca şi în tinereţe. Tu, nazarinene, eşti cel dintâi care, fără să te numeri printre adevăraţii credincioşi, ai strâns între coapse un fugar din acest soi ales, dăruit de Profet preafericitului Ali, ruda şi locţiitorul său, cunoscut şi sub numele de Leul lui Dumnezeu. Mâna vremii trece atât de uşor peste aceste făpturi, încât iapa în spatele căreia te găseşti acum a văzut trecând de cinci ori câte cinci ani, fără să fi pierdut ceva din puterea şi neastâmpărul cu care s-a născut; totuşi, ajutorul unui hăţ strunit de o mână mai dibace decât a ta, a fost de mare trebuinţă, ca să nu-şi ia vânt atunci când nu trebuia. Binecuvântat fie Profetul care a dăruit adevăraţilor credincioşi putinţa aceasta de a înainta sau de a da înapoi, făcându-i pe vrăjmaşii înveşmântaţi în fier să cadă istoviţi sub însăşi greutatea lor! Cât trebuie să fi suflat şi să se fi scufundat în nisip, până mai sus de glezne, bieţii cai ai câinilor de templieri, goniţi numai a douăsprezecea parte din depărtarea străbătută de sprintenii mei fugari, fără ca răsuflarea lor să se fi îngreunat, fără ca o singură picătură de spumă să le fi pătat coapsele catifelate.
Cavalerul scoţian care, în cele din urmă, îşi recăpătase suflarea şi-şi venise în fire, nu se putu împiedica să nu recunoască în sine foloasele pe care le aveau războinicii răsăriteni de pe urma unor astfel de cai, atât de potriviţi pentru înaintare sau retragere şi atât de obişnuiţi cu pustiurile întinse şi nisipoase ale Arabiei şi ale Siriei. Nu vru să sporească însă mulţumirea musulmanului recunoscându-le însuşirile; aşadar, căută să lase lucrurile baltă şi, privind în juru-i, băgă de seamă că ţinutul prin care înainta acum cu pas domol nu-i era câtuşi de puţin necunoscut. Ţărmul sterp al apelor stătătoare din Marea Moartă, şirul munţilor dinţaţi şi prăpăstioşi ce se înălţau spre stânga, pâlcul pipernicit de palmieri care alcătuiau singura oază de verdeaţă în sânul acelui pustiu nemărginit, toate cele ce nu puteau fi uitate odată ce fuseseră văzute cândva, îi dădeau de veste că se apropia de izvorul numit „Adamantul pustiului”, locul unde se cunoscuse cu emirul sarazin, cu Ilderim. După câteva clipe îşi struniră caii în preajma izvorului, şi El Hakim îl îndemnă să descalece şi să se odihnească în acel loc, unde n-avea să-i mai ameninţe nici un fel de primejdie. Scoaseră frâiele cailor şi Adonbec spuse că trebuiau lăsaţi în pace, întrucât cei mai buni dintre robii lui aveau să-i ajungă curând din urmă, îngrijindu-se de hrana şi de adăpostirea lor.
— Acum – zise el, întinzând merindele pe iarbă – bea, mănâncă şi înfrânge-ţi deznădejdea. Soarta poate să-l înalţe ori să-1 pogoare pe omul de nimic; înţeleptul şi viteazul sunt datori să o biruie.
Cavalerul scoţian căută să-şi dovedească recunoştinţa, arătându-se ascultător, dar deşi se silea să mănânce numai ca să-i facă maurului pe plac, nepotrivirea izbitoare dintre starea în care se afla acum şi aceea de pe vremea când se odihnise altfel, în acelaşi loc, ca sol al principilor şi învingător în luptă, îi înceţoşau mintea, iar foamea, oboseala şi jalea îi surpau puterile trupeşti. El Hakim îi cercetă cu luare aminte pulsul, ochii înroşiţi şi umflaţi, mâinile fierbinţi şi răsuflarea îngreunată.
— Duhul – zise el – se întăreşte prin veghe; dar fratele lui, trupul, a cărui alcătuire e mai grosolană, are nevoie de odihnă ca să se poată ţine bine. Trebuie să dormi. Ia în apă câteva picături din balsamul acesta.
Scoase din sân o sticluţă de cleştar, îmbrăcată într-o ţesătură de argint, şi vărsă într-o mică cupă de aur câteva picături dintr-o licoare închisă la culoare.
— Iată – zise el – unul din darurile pe care Allah le-a trimis pe pamânt pentru binele nostru, cu toate că slăbiciunea şi răutatea omului le-au preschimbat într-un blestem. Ca şi vinul nazarinenilor, are însuşirea de a pogorî vălul peste ochii obosiţi de nesomn şi de a uşura sufletul prea încărcat; atunci însă când omul îl foloseşte în stricăciunile şi desfrâul lui, încordează mintea, năruie puterile, slăbeşte judecata şi sapă pe nesimţite la temelia vieţii. Nu-ţi fie teamă însă a-l folosi la nevoie, întrucât înţeleptul se încălzeşte la acelaşi cărbune de care nebunul se slujeşte ca să dea foc cortului.
—  Mi-a fost dat să văd prea de aproape urmările priceperii tale, înţeleptule Hakim – zise Kenneth – ca să nu-ţi ascult povaţa.
După ce înghiţi balsamul picurat în puţină apă de izvor, scoţianul se înveli cu burnusul pe care-l avea înfăşurat la oblânc şi, urmând povaţa vraciului, se întinse la umbră aşteptând în linişte odihna. Somnul nu veni curând să-i închidă pleoapele, dar un şir neîntrerupt de simţiri plăcute şi nedesluşite îl aduseră uşor într-o stare, în care fără a uita cine e şi unde se află, cavalerul părea că vede fără spaimă şi fără jale, ba chiar cu o linişte desăvârşită, pe un altul în locul lui, de parcă ar fi privit cum se desfăşoară povestea nenorocirilor lui pe scena unui teatru, sau mai degrabă, ca şi cum sufletul, dezlegat de trup, ar fi contemplat peripeţiile prin care trecuse până atunci. Din această stare de linişte şi de nepăsare faţă de trecut, gândurile lui fură purtate spre tainele viitorului, care în ciuda norilor ce-i înnegurau zarea, se ivi înveşmântat într-un zaimf de culori, făgăduind atâtea fericiri, precum închipuirea lui neîncătuşată nu fusese în stare să plăsmuiască nici în cele mai avântate stări. Libertatea, gloria, dragostea aveau să încununeze curând destinul robului surghiunit, al cavalerului dezonorat, al îndrăgostitului deznădăjduit care-şi alesese o ţintă atât de îndepărtată pentru speranţele lui de fericire. Încet-încet, aceste scânteietoare vedenii se întunecară, ca ultima răsfrângere a amurgului, şi se topiră într-o desăvârşită uitare. Sir Kenneth rămase întins la picioarele lui El Hakim şi, dacă nu i-ar fi fost auzită răsuflarea greoaie, oricine l-ar fi crezut adormit în braţele morţii.

CAPITOLUL XXIV
Un fir de praf pe cupă 
Ne face să lăsăm deoparte cu dispreţ 
Chiar băutura după care jinduim, 
Iar cuiul ruginit de-l pui lângă busolă 
Abate mult corabia din drumul ei. 
La fel şi aste mici pricini de supărare 
Vor zdruncina prietenia dintre prinţi 
Ducind de râpă nobilul lor ţel.
Cruciada-tragedie

Cititorul îşi poate da seama acum cine era de fapt robul etiopian şi ce rost avea în tabăra lui Richard. Şi iarăşi, înţelege pentru ce nubianul căutase să se îndepărteze de persoana monarhului în clipa când Inimă-de-Leu, înconjurat de vajnicii săi baroni din Anglia şi Normandia, urcase pe creasta dâmbului Sfântului George.
Deasupra regelui flutura flamura Angliei, purtată de cel mai chipeş războinic, William Spadă-Lungă, conte de Salisbury, fratele său natural, rod al iubirii dintre Henric al II-lea şi vestita Rosamunda de Woodstock. După anumite cuvinte scăpate din gura regelui, cu o zi în urmă, în convorbirea pe care o avusese cu Neville, nubianul se temea ca nu cumva acesta să-1 fi ghicit cine e, mai cu seamă că părea să-şi dea seama în ce chip va fi folosită dibăcia câinelui pentru descoperirea făptuitorului, deşi nu se spusese decât în treacăt, faţă de Richard, că ar fi fost rănit un câine în noaptea jafului. Totuşi, dat fiind că regele se purta cu el mai departe ca şi cum n-ar fi bănuit nimic, nubianul nu putea să-şi dea seama dacă fusese sau nu recunoscut, şi hotărî să nu se dea în vileag de bunăvoie.
În acest timp, oştile cruciaţilor, călăuzite de regii şi principii lor, se scurgeau în şiruri lungi, împrejurul poalelor dâmbului. În timp ce trecea oştirea unei anumite ţări, mai-marele ei urca un pas sau doi pe povârnişul dâmbului şi dădea onorul lui Richard şi stindardului Angliei „în semn de cinstire şi prietenie”, iar nu de „supunere şi îngenunchere”, aşa cum avuseseră grijă să statornicească în protocolul ceremoniei. Prinţii bisericii care, pe vremea aceea, nu se descopereau în faţa unui muritor, dădeau lui Richard şi stindardului său binecuvântarea lor în loc de onoruri. Oştile trecură astfel unele după altele şi, oricât ar fi fost de rărite rândurile lor din felurite pricini, ele alcătuiau încă o armie destul de puternică, pentru care cucerirea Palestinei părea să fie o sarcină uşoară. Însufleţiţi de credinţa puterii pe care le-o dădea unitatea lor, ostaşii se ţineau drepţi în şa; trâmbiţele sunau pline de voioşie, iar caii, odihniţi şi hrăniţi din belşug, mestecau zăbalele făcând spume la gură şi răscoleau pământul cu neastâmpăr.
Se scurgea fără întrerupere, oştire după oştire; flamurile, fâlfâiau, lăncile scânteiau, penele fluturau în vânt, totul alcătuind o nesfirşită şi falnică privelişte. O oaste compusă din războinicii feluritelor naţiuni, cu felurite chipuri, limbi, puteri şi înfăţişări, dar înflăcăraţi cu toţii de aceeaşi năzuinţă sacră şi romantică în acelaşi timp: mântuirea Sionului şi eliberarea de sub jugul păgânilor a pământului sfânt, pe care a păşit cel fără de moarte. Şi trebuie să recunoaştem că dacă în alte împrejurări, omagiul adus regelui Angliei de atâţia războinici, care la drept vorbind nu-i datorau supunere, ar fi putut să pară umilitor, totuşi caracterul şi scopul războiului se potriveau atât de bine cu atitudinile cavalereşti şi cu vestitele fapte de vitejie ale lui Richard, incât orice pricini de nemulţumire personală păreau să fie uitate de astă dată. Şi vitejii aduceau de bunăvoie omagiu celui mai viteaz dintre ei, într-o luptă în care, pentru a dobândi biruinţa, era nevoie de curaj, spirit întreprinzător şi energie.
Viteazul Richard stătea călare pe un povârniş al dâmbului. Coiful său, împodobit cu coroana regească, avea viziera ridicată, chipul lui bărbătesc fiind descoperit. Cu ochiul liniştit şi rece, regele cerceta pătrunzător rândurile ce-i treceau pe dinainte, răspunzând la onorurile căpeteniilor. Haina lui de catifea albastră era împodobită cu fireturi de argint, iar pantalonii, până la genunchi de mătase cărămizie, erau tiviţi cu fir de aur. Alături de el se afla robul nubian, ţinând câinele de şnur. Acest lucru nu atrăgea luarea aminte a nimănui, pentru că mulţi dintre principii cruciaţi îşi luaseră robi negri, imitând fastul barbar al sarazinilor. Deasupra lui Richard fâlfâiau faldurile stindardului, şi ochii săi, care îl priveau din vreme în vreme, păreau să arate că pentru el personal, acea ceremonie n-avea nici un fel de însemnătate, dar era hărăzită să spele ocara adusă Angliei.
În spate, pe partea netedă a dâmbului, fusese ridicată, pentru acest prilej, o podină, pe care se aflau regina Berengaria şi cele dintâi dintre doamnele de onoare. Regele se uita când şi când într-acolo, sau privea spre nubian şi spre câine, îndeosebi atunci când se apropiau căpeteniile, care, după vrăjmăşia de care dăduseră vreodată dovadă, puteau fi bănuite că au vreun amestec în legătură cu furtul flamurei sau pe care le socotea în stare de o astfel de fărădelege. Tocmai de aceea nu privi spre partea aceea în clipa când nobilul Filip-August se ivi în fruntea strălucitei cavalerii franceze; dimpotrivă, în clipa când regele Franţei urcă povârnişul, coborî în întâmpinarea lui, astfel că se întâlniră la jumătatea drumului şi schimbară saluturile cu atâta graţie, încât păreau să se fi întâlnit doi fraţi. Văzându-i pe cei mai mari principi ai Europei, atât ca rang cât şi ca putere, arătându-şi astfel public înţelegerea, cruciaţii izbucniră în tunete de urale care se revărsară până departe, la câteva mile; această pricină făcu ca iscoadele din pustiu să ducă vestea în tabăra lui Saladdin, că ostile creştinilor porniseră la drum. Dar regele regilor ştia să citească în inimile celor doi monarhi. Sub această aparentă armonie, Richard era nemulţumit şi bănuitor faţă de Filip, iar Filip se gândea să se întoarcă în ţară cu oştile lui şi să-1 lase pe Richard să învingă ori să dea greş în acea luptă, fără alt sprijin decât forţele lui proprii.
Înfăţişarea lui Richard se schimbă brusc în clipa când pe dinaintea lui trecură scutierii şi cavalerii Templieri, în armuri întunecate. Războinicii aceia, ale căror chipuri, arse de soarele Palestinei, erau arămii, aproape ca ale asiaticilor, aveau cai şi echipament care întreceau cu mult pe acelea ale oştilor de elită din Franţa şi Anglia. Regele privi cu coada ochiului spre nubian, dar acesta nu se clinti din loc, iar credinciosul câine, aşezat la picioarele lui, se uita cu un ochi înţelept şi liniştit la războinicii care treceau prin faţa lor. Privirea regelui se îndreptă din nou spre şirurile cavalerilor templieri, în timp ce marele-magistru, folosindu-se de îndoitul său rang, dădu lui Richard binecuvântarea ca monah, în loc să-l salute ca războinic.
—  Ticălosul ăsta împăunat face pe călugărul cu mine, şopti Richard contelui de Salisbury; dar să nu-l luăm în seamă, William... Creştinătatea nu trebuie să piardă aceste săbii călite în luptă, din pricina unui astfel de gunoi, chiar dacă izbânzile lor i-au făcut să se înfumureze... Priveşte, iată-l şi pe aprigul nostru duşman, ducele Austriei... Uită-te la el cu luare aminte, Spadă-Lungă; iar tu, nubiene, ai grijă ca dulăul tău să-l privească drept în faţă... Pe cer! Şi-a adus bufonii!
Într-adevăr, fie din obicei, fie – şi asta era mai uşor de crezut – ca să-şi arate dispreţul faţă de solemnitatea la care lua parte, Leopold era însoţit de spruch-sprecher şi de hoff-narr. În clipa când se apropia de Richard, deşi se străduia să fluiere ca să-şi arate nepăsarea, trăsăturile lui greoaie exprimau încăpăţânarea amestecată cu teama pe care o simte şcolarul vinovat atunci când se opreşte în faţa învăţătorului. După ce măreţul duce dădu salutul de cuviinţă cu un aer posomorât şi încurcat, spruch-sprecher-ul îşi învârti toiagul pe deasupra capului şi strigă sus şi tare, ca un crainic, că ceea ce înţelesese să facă arhiducele Austriei nu trebuia socotit întru nimic ca ştirbindu-i întrucâtva din rangul şi apanajele lui de principe suveran. Bufonul încheie printr-un amin răsunător, care stârni hohote de râs în rândurile celor de faţă.
Regele Richard privi în mai multe rânduri spre nubian şi spre câine; cel dintâi nu făcu însă nici o mişcare, iar cel din urmă nici măcar nu clătină din cap; atunci Richard îi spuse robului, aspru:
— Această încercare, prietene negru, cu toate că te foloseşti şi de înţelepciunea câinelui, nu-ţi va înlesni, pare-mi-se, un loc de frunte printre vrăjitori, şi nici nu văd să-ţi sporească meritele în faţa noastră.
Nubianul nu răspunse, ca de obicei, decât printr-o adâncă plecăciune. Se apropiau oştile marchizului de Montserrat. Ca să-şi arate mai pe larg forţele, acest senior, puternic şi prefăcut, îşi împărţise oastea în două grupe. În fruntea celei dintâi, alcătuită din vasali şi din oameni adunaţi din posesiunile siriene, se afla fratele său Euguerrand; Konrad însuşi îl urma în fruntea unei armii strălucitoare, de o mie două sute de stradioţi, un fel de cavalerie uşoară recrutată de veneţieni din posesiunele lor dalmatine, a cărei comandă îi fusese încredinţată marchizului, ca aliat al republicii... Toţi aceşti mercenari erau îmbrăcaţi jumătate ca în Europa, jumătate ca în Orient. Purtau ilice şi pe deasupra acestora nişte dulame dintr-un postav bun, în mai multe culori, apoi şalvari scurţi, largi şi cizme scunde. Pe cap aveau fesuri înalte şi drepte, ca ale grecilor, şi erau înarmaţi cu mici scuturi rotunde, cu arcuri şi cu săgeţi, cu săbii şi cu pumnale. Călăreau pe cai sprinteni, aleşi cu grijă, bine întreţinuţi pe cheltuiala republicii veneţiene; şeile şi harnaşamentul se asemuiau cu ale turcilor şi călăreţii şedeau pe cai în acelaşi chip, într-un fel de scăunaşe, de care atârnau scări foarte scurte. Aceşti luptători erau de mare folos în hărţuielile cu arabii, dar nu puteau să înfrunte o luptă corp la corp, ca războinicii din apus sau din Europa de miazănoapte. În fruntea acestei frumoase oştiri mergea Konrad, într-un strai ca al stradioţilor, mult mai scump, strălucind de aur şi argint, iar pana albă, prinsă la fes c-o agrafă de diamante, părea că atinge norii. Fugarul lui sprinten nu mai avea astâmpăr, bătând din picioare şi răsucindu-se pe loc în aşa chip, încât ar fi fost în stare să-l ameţească pe oricare alt călăreţ; dar marchizul, c-o neasemuită dârzenie, cu o mână îl strunea, iar cu cealaltă îşi ridica buzduganul de comandant, arătându-şi astfel drepturile sale depline asupra oştilor care îl urmau. Totuşi, puterea lui asupra stradioţilor era mai mult închipuită, pentru că alături de el se zărea pe un cal mult mai puţin împodobit un bătrânel îmbrăcat pe de-a-ntregul în negru, fără barbă, nici mustaţă, cu o înfăţişare umilă, lipsită de orice însemnătate prin asemuire cu fastul ce-l înconjura; acest bătrân era însă unul dintre deputaţii pe care guvernul veneţian îl trimisese în lagăr ca să urmărească purtarea comandanţilor, continuând astfel sistemul spionajului şi supravegherii severe care, devreme îndelungată, era una din carecterisiticile republicii. Străduindu-se să-i facă totdeauna pe voie lui Richard, Konrad cîştigase în ochii acestuia o anumită trecere, astfel că îndată ce-l văzu în dreptul dâmbului, regele Angliei coborî, cu un pas sau doi, în întâmpinarea lui, strigând:
— Ah, ah, seniore marchiz, iată-te aşadar în fruntea sprintenilor dumitale stradioţi, urmat, ca de obicei, fie că e soare sau nu, de întunecata-ţi umbră!
Zâmbind, Konrad se pregătea să-i răspundă, când Roswall, nobilul câine, începu să urle sălbatic şi făcu o săritură înainte. Nubianul lăsă zgarda din mână, şi copoiul, năpustindu-se cu turbare, sări drept pe calul lui Konrad şi, apucându-l pe marchiz de grumaz, îl aruncă jos din şa. Fercheşul cavaler se rostogoli în pulbere, iar calul înspăimântat o luă la goană pe câmp.
— Copoiul tău a simţit prada şi sunt sigur că n-a greşit, strigă Richard către nubian. Dar, pe Sfântul George, grăbeşte-te şi-1 prinde, căci altfel îl sfâşie!
Cu mare greutate îl scăpă etiopianul pe Konrad din ghearele câinelui, pe care apoi îl prinse de zgardă, deşi dobitocul se zbătea nebuneşte. În acest timp, mulţimea începu să se apropie, mai cu seamă vasalii lui Konrad şi ofiţerii stradioţi care văzându-şi mai-marele întins la pământ, cu ochii holbaţi spre cer, îl ridicară repede, strigând într-un glas: „Să fie tăiaţi în bucăţi robul şi câinele său!” Dar glasul răsunător, puternic, al lui Richard, tună, acoperind larma dezlănţuită.
— Moarte celui ce se va atinge de câine! Vrednicul dobitoc nu şi-a făcut decât datoria, urmându-şi pornirile cu care l-au înzestrat Dumnezeu şi firea... înaintează, ticălosule! Konrad, marchiz de Montserrat, te învinuiesc de mişelie!
Mulţi dintre capii cruciaţilor se apropiară repede, iar Konrad, în al cărui glas şi purtare luptau mânia, ruşinea, umilinţa şi tulburarea, strigă:
— Ce înseamnează asta? De ce sunt învinuit? Ce rost are o batjocură atât de ruşinoasă şi cuvinte atât de umilitoare? Aşa înnoieşte Anglia pactul de alianţă?
— Principii cruciaţi sunt socotiţi de regele Richard iepuri sau căprioare asupra cărora să-şi asmuţă câinii? se auzi glasul surd, ca din mormânt, al marelui-magistru al Templierilor.
— La mijloc trebuie să fie o întâmplare, o greşeală nefericită, zise Filip al Franţei care se apropiase şi el tocmai în clipa aceea.
— Mai degrabă o uneltire a vrăjmaşului – adăugă arhiepiscopul de Tyre.
— O răzbunare a sarazinilor, strigă Henri de Champagne. Ar fi bine ca robul să fie supus la tortură, iar câinele spânzurat.
— Nimeni să nu se atingă de ei dacă mai ţine la viaţă! strigă Richard. Konrad, apropie-te şi tăgăduieşte vina pe care dobitocul acesta, cu instinctul lui nobil, o aruncă asupră-ţi, pentru că ai vrut să-1 omori, şi-ai ofensat onoarea Angliei.
— Eu nu m-am atins nicicând de flamură, se dezvinovăţi pripit Konrad.
— Înseşi cuvintele tale te dau de gol, Konrad! De unde ştii că e vorba de flamură, de vreme ce cugetul tău e fără de prihană?
— Nu pentru asta ai stârnit zarvă în tabără? Cum îndrăzneşti să arunci în spatele unui prinţ şi aliat o faptă care, la urma urmei, o fi fost săvârşită de cine ştie ce hoţ de rând, care a vrut să dobândească un galon de fir? Te socoteşti îndreptăţit să arunci vina asupra unui aliat, numai fiindcă latră un câine?
Tot lagărul fierbea şi Filip al Franţei socoti de datoria lui să intervină.
— Principi şi seniori – strigă el – vorbiţi în faţa unor oameni care nu vor întârzia să se înjunghie între ei, de vreme ce-şi văd căpeteniile puse pe harţă. În numele cerului, să ne ducem oştile, fiecare spre cartierul său, şi peste un ceas să ne strângem din nou la locul sfatului, ca să luăm măsurile cuvenite pentru reîntronarea liniştii.
— Mă învoiesc – răspunse regele Richard – deşi aş fi vrut să-l cercetez pe acest mişel acum, când veşmântul său strălucitor e încă pătat de noroi. Dar voia regelui Franţei va fi şi a noastră.
Căpeteniile se despărţiră, precum se propusese, şi fiecare prinţ aşezându-se în fruntea oştilor sale, cornurile şi trâmbiţele dădură din toate părţile semnalul pe plecare. Oştile se puseră în mişcare numaidecât, fiecare urmându-şi calea sa în largul câmpiei, spre corturile risipite printre coline. Dar, cu toate că fusese astfel preîntâmpinată primejdia dezlăţuirii unor tulburări, întâmplarea din ziua aceea stăruia încă în minţile tuturor; străinii, care cu câteva clipe mai înainte dăduseră onoruri lui Richard ca singurului războinic în stare să comande oştile, acum se gândeau cu ură la mândria şi neînduplecarea lui, iar englezii socotind că onoarea ţării lor era în joc, datorită acestei certe asupra căreia umblau fel şi fel de vorbe, îşi ziceau că celelalte neamuri pizmuiau faima Angliei şi a regelui ei, şi voiau s-o sape prin zâzanii josnice.
După întâmplarea aceea umblau fel şi chip de zvonuri. Între altele, se spunea că auzind larma, regina şi doamnele se speriaseră cumplit şi că una dintre doamne leşinase.
Sfatul se strânse la ceasul hotărât. Între timp, Konrad îşi dezbrăcase veşmântul pătat, şi odată cu el scuturase ocara şi ruşinea împotriva cărora, cu tot obişnuitul lui sânge rece, nu se putuse apăra într-o împrejurare atât de ciudată şi în faţa unei învinuiri atât de neaşteptate. Se ivi în veşminte de prinţ suveran şi intră în sala de sfat întovărăşit de arhiducele Austriei, de marii-magiştri ai ordinului Templierilor şi ai ordinului Sfântului Ioan, precum şi de alte câteva personaje care îl sprijineau făţiş, din motive politice sau din pricina urii pe care i-o purtau lui Richard. Această coalizare în jurul marchizului de Montserrat nu-l nelinişti pe Richard. Îşi luă locul în sfat cu aerul lui nepăsător de totdeauna, îmbrăcat aşa cum se aflase puţin mai înainte călare. Îşi roti privirea posomorâtă şi oarecum dispreţuitoare asupra căpeteniilor care înadins se aşezaseră în preajma sa, ca şi cum ar fi vrut să arate că sunt de partea lui şi-l învinuiesc făţiş pe Konrad de Montserrat că furase flamura Angliei şi rănise câinele credincios care-o apăra. Konrad se ridică cutezător şi spuse că în ciuda învinuirii oamenilor şi dobitoacelor, a regilor şi câinilor, nu era câtuşi de puţin vinovat de cele ce i se puneau în sarcină.
— Frate rege al Angliei – zise atunci Filip, care îşi luase de la sine dreptul de împăciuitor – e într-adevăr o ciudată învinuire. Nu te-am auzit mărturisind c-ai şti personal că lucrurile s-ar fi petrecut astfel, că ţi-ai bizui învinuirile şi pe altceva în afară de purtarea câinelui faţă de marchizul de Montserrat. Cred însă că vorbele unui prinţ şi cavaler ar trebui să tragă mai greu în cumpănă decât lătratul unui câine.
— Rege şi frate – răspunse Richard – aminteşte-ţi că Atotputernicul, care ne-a dat câinele drept tovarăş ca să ne slujească în plăcerile şi trebuinţele noastre, l-a înzestrat cu o fire simţitoare, cu neputinţă de a fi înşelată. El îşi cunoaşte atât prietenul cât şi vrăjmaşul şi îşi aminteşte de orice binefacere sau ocară. Are ceva în firea lui din înţelepciunea omului, dar e cu desăvârşire străin de făţărnicia acestuia. Un ostaş poate fi ispitit să-şi mânjească sabia într-o nelegiuire, sau un martor să aducă moartea unui om printr-un jurământ mincinos, dar niciodată n-ai să poţi asmuţi un câine asupra binefăcătorului său. El este prietenul omului, atâta vreme cât acesta nu-i face un rău pe nedrept. Daţi-i acestui marchiz orice îmbrăcăminte aţi crede de cuviinţă; schimbaţi-i înfăţişarea şi culoarea obrazului, prin pomezi şi vopsele, ascundeţi-l în mijlocul a o sută de oameni; pun rămăşag pe sceptrul meu că dobitocul îl va recunoşte şi se va năpusti asupră-i cu aceeaşi îndârjire. Această întâmplare, deşi ciudată, nu e totuşi nouă. Ucigaşi şi tâlhari au fost prinşi şi pedepsiţi cu aceleaşi mijloace, şi oamenii au mărturisit că aici se vede mina lui Dumnezeu. În chiar regatul majestăţii tale, o, rege şi fratele meu, o astfel de întâmplare a fost dezlegată printr-o luptă între câine şi om, ca învinuitor şi învinuit într-o pricină de omor. Câinele a fost învingător, omul şi-a mărturisit fapta primindu-şi pedeapsa. Crede-mă, frate şi rege al Franţei, nelegiuiri tăinuite au fost scoase la lumină chiar şi prin mărturia lucrurilor neînsufleţite, fără să mai vorbim de dobitoace cu putere de pătrundere mult mai slabă decât a câinelui, prietenul şi tovarăşul nostru.
— Această luptă a avut loc, într-adevăr, fratele meu – răspunse Filip – sub domnia unuia dintre înaintaşii noştri, căruia Dumnezeu i-a dăruit îndurarea sa. Dar povestea e veche şi n-ar trebui să ne mai slujească drept pildă în zilele noastre. Jefuitorul în împrejurarea aceea a fost un simplu boiernaş, căruia nu i s-a dat altă armă decât o măciucă şi altă apărare decât un veşmânt de piele; noi însă nu-l putem înjosi pe un prinţ, silindu-l să se slujească de arme atât de grosolane şi împotriva unui astfel de vrăjmaş.
— Eu n-am spus nicicând să faceţi aceasta, zise iarăşi Richard; am păcătui punând în primejdie viaţa acestui nobil câine, atunci când e vorba de un mişel de teapa lui Konrad. Dar iată mănuşa noastră. Îl chemăm ia luptă, ca să putem susţine noi înşine mărturia pe care am ridicat-o împotrivă-i. Un marchiz se poate mândri atunci când are ca potrivnic un rege.
Konrad nu se grăbi să ridice mănuşa pe care Richard o aruncase în mijlocul adunării, şi regele Filip avu timp să răspundă mai înainte ca marchizul să fi făcut mişcarea la care se aştepta.
— Un rege – zise monarhul francez – e un potrivnic cu mult mai presus de un marchiz, după cum un câine e, fireşte, cu mult mai prejos. Rege Richard, asta nu se poate întâmpla. Eşti capul cruciadei, paloşul şi scutul creştinătăţii.
— Mă împotrivesc la o astfel de luptă, adăugă trimisul veneţian. Regele Angliei să-şi plătească mai întâi cei cincizeci de mii de bizantini pe care îi datorează republicii. Destul suntem ameninţaţi să pierdem aceşti bani dacă datornicul nostru ar cădea în mâinile păgânilor – nu mai e nevoie şi de primejdia de a-şi pierde viaţa în certuri cu creştinii din pricina câinilor şi a flamurilor.
— Iar eu – strigă William Spadă-Lungă, conte de Salisbury – mă ridic împotriva oricărei hotărâri care ar putea să pună în primejdie viaţa regelui şi a fratelui nostru, care e a poporului Angliei. Ia-ţi înapoi mănuşa, nobilul meu frate, şi spune că ţi-a scos-o vântul din mână. Îi va lua locul a mea. Un fiu de rege, deşi pe armele lui poartă semnul de bastard, e încă un potrivnic îndeajuns de nobil pentru un nemernic ca marchizul de Montserrat.
— Principi şi seniori – răspunse în cele din urmă Konrad – nu voi primi nicicând provocarea regelui Richard. L-am ales căpetenie împotriva sarazinilor; şi dacă cugetul lui îi poate îngădui să cheme la luptă un aliat pentru o ceartă atât de neînsemnată, al meu în nici un chip nu poate s-o încuviinţeze. În ceea ce-l priveşte pe fratele său bastard, William de Woodstock sau pe oricine ar ridica o nedreaptă învinuire împotrivă-mi, îmi voi apăra cinstea fără înconjur şi voi dovedi că oricine mă învinovăţeşte e un mincinos.
— Marchizul de Montserrat – rosti arhiepiscopul de Tyre – a vorbit ca un senior înţelept şi chibzuit, şi mi se pare că această ceartă ar putea să se termine fără ca vreuna dintre părţi să fie dezonorată.
— Mi se pare şi mie că i s-ar putea pune astfel capăt – adăugă regele Franţei – cu condiţia însă ca regele Richard să revină în scris asupra învinuirii sale lipsită de temeiuri puternice.
— Filip – răspunse Inimă-de-Leu – cuvintele mele nu-mi vor dezminţi gândul niciodată. L-am învinovăţit pe acest Konrad că s-a furişat prin întunericul nopţii ca să fure şi să necinstească simbolul demnităţii Angliei. Stăruiesc în învinuirile mele; şi atunci când se va hotărî ziua luptei, întrucât Konrad nu vrea să se bată cu mine, nu vă îndoiţi că voi găsi omul care să mă înlocuiască precum se cuvine; pentru că tu, William, n-ai câtuşi de puţin dreptul să-ţi amesteci lunga spadă în această ceartă, fără încuviinţarea noastră.
— Deoarece rangul îmi dă dreptul să hotărăsc în această nefericită pricină – vorbi Filip – sunt de părere ca judecata să aibă loc prin luptă peste cinci zile, după obiceiul statornicit între cavaleri. Richard, regele Angliei, va lua parte ca învinuitor, prin luptătorul său, iar Konrad, marchiz de Montserrat, va veni în persoană ca apărător. Nu ştiu însă în ce loc ferit ar putea să se desfăşoare această luptă, întrucât nu se cuvine ca ea să aibă loc în apropiere de tabără, unde ostaşii ar putea să ţină partea unuia sau altuia.
— Am putea – zise Richard – să cerem sprijinul lui Saladdin căci, oricât de păgân ar fi, n-am întâlnit cavaler mai nobil, nici bunăvoinţă în care să ne putem mai lesne încrede. Asta o spun pentru cei care s-ar putea teme de vreun neajuns. În ce mă priveşte, câmpul de bătaie e locul unde se află vrăjmaşul.
— Aşa să fie – încuviinţă Filip; îi scriem lui Saladdin, deşi nu s-ar cuveni ca duşmanul să cunoască nefericitele certuri care ar trebui să rămână tăinuite între noi. Până atunci, am isprăvit; vă povăţuiesc, ca nobili şi cavaleri creştini, să nu îngăduiţi ca această nenorocită dezbinare să se întindă în tabără; ea trebuie socotită ca lăsată în seama judecăţii dumnezeieşti. Aşadar, fiecare din senioriile voastre să roage pe Domnul să hotărască izbânda după adevăr şi dreptate: facă-se voia lui!
— Amin! Amin! răspunseră cu toţii, în timp ce templierul îi spunea în şoaptă marchizului:
— Konrad, nu vrei să înalţi o rugă ca să fii scăpat din puterea câinelui, după cum spune psalmistul?
— Taci, taci! îi răspunse marchizul; există un demon iscoditor care ar putea să dezvăluie, printre altele, şi chipul în care înţelegi domnia-ta deviza ordinului: „Feriatur leo.”
— Aşadar, vei primi lupta?
— Fără îndoială. Într-adevăr, n-aş fi fost bucuros să înfrunt braţul de fier al lui Richard, şi nu mi-e ruşine să mărturisesc că-mi pare bine că am scăpat de el. Dar dacă e vorba de fratele său bastard, nu e altul în rândurile englezilor cu care să mă tem mai puţin ca m-aş putea măsura.
— Îmi pare bine că ai atâta încredere; atunci, ghearele acestui câine vor izbuti mult mai bine să destrame liga principilor, decât au făcut-o uneltirile tale sau pumnalul caregilului. Nu vezi că sub o frunte pe care se sileşte să şi-o întunece, Filip nu-şi poate ascunde mulţumirea că ar putea să scape de o alianţă care pentru el e o povară? L-ai văzut şi pe Henri de Champagne, care zâmbeşte şi se uită cu ochi sclipitori ca băutura spumoasă din ţara lui? Sau pe austriac, care nu-şi mai încape în piele de bucurie zicându-şi că ocara lui va fi răzbunată, fără să-l fi costat nici trudă şi nici primejdie? Tăcere! Se apropie... Neplăcut lucru, august principe al Austriei, toate aceste spărturi făcute în zidul Sionului nostru.
— Dacă vorbeşti de cruciadă – răspunse ducele – bine-ar fi să se ducă dracului, şi fiecare să-şi poată vedea de treburile lui acasă! Ţi-o spun din adâncul inimii.
— E trist însă – adăugă marchizul de Montserrat – când te gândeşti că toată această vrajbă se datoreşte regelui Richard, pentru cheful căruia am îndurat atâtea şi în faţa căruia ne-am supus ca nişte robi, în nădejdea că-şi va dovedi puterea împotriva duşmanului, în loc s-o întoarcă împotriva prietenilor.
— Eu nu văd c-ar fi mai viteaz decât alţii, obiectă arhiducele. Cred că dacă marchizul l-ar fi întâlnit într-un loc închis, Richard ar fi fost înfrânt; căci, deşi insularii dau lovituri zdravene cu baltagul, nu sunt câtuşi de puţin îndemânatici când e vorba de lance. Mie nu mi-ar fi fost teamă câtuşi de puţin să mă bat cu el, atunci când s-a stârnit gâlceava, dacă binele creştinismului ar fi îngăduit unor principi să se măsoare pe câmpul de luptă. Dacă doreşti însă, nobile marchiz, îţi voi sluji ca martor în luptă.
— Şi eu, adăugă marele-magistru.
— Veniţi să prânziţi la mine, nobili seniori – zise austriacul – vom mai sta de vorbă despre toate acestea, gustând din adevăratul vin de Hierenstein.
Plecară împreună, în deplină înţelegere.
— Ce spunea ducele nostru la toţi puternicii aceia? îl întrebă Ionas Schwanker pe tovarăşul său, spruch-sprecher-ul, care-şi luase îngăduinţa să se apropie de stăpânul său, îndată după sfârşitul sfatului, în timp ce bufonul aştepta departe, cu cuviinţă.
— Nu mai iscodi atât, slujitor al nebuniei, nu se cuvine să-ţi împărtăşesc ţie vorbele stăpânului nostru.
— Greşeşti, slujitor al înţelepciunii – răspunse Ionas – amândoi îl însoţim tot timpul pe stăpânul nostru şi ambii trebuie să ştim care din doi – tu sau eu – înţelepciunea sau nebunia, are mai multă înrâurire asupra lui.
— I-a spus marchizului şi marelui-magistru că s-a săturat de războiul ăsta şi că ar fi bucuros să se vadă acasă, în siguranţă.
— Cu asta suntem deopotrivă de tari şi nu înaintăm deloc în joc – spuse bufonul – întrucât e foarte înţelept că a gândit astfel dar e o nebunie că şi-a dat gândul în vileag de faţă cu ceilalţi. Zi mai departe.
— Hm! După aceea a spus că Richard nu e mai viteaz decât alţii şi că nu e prea dibaci în lupta cu lancea.
— Un punct pentru mine! strigă Schwanker – asta a fost nebunie curată. Mai departe!
— Nu mai ştiu, am uitat ce-a mai spus, răspunse înţeleptul. A, da, i-a poftit la un pocal de Hierenstein.

CAPITOLUL XXV
A nestatorniciei legi 
Spre altă dragoste te-a dus, 
Dar trebuie să mă-nţelegi – 
Onoarea-i mai presus...
Montrose

În clipa când regele Richard intră în cort, porunci să fie chemat nubianul. Acesta se înfăţişă înainte-i cu obişnuita supunere şi, plecându-şi fruntea până la pământ, rămase în faţa regelui, smerit, ca un rob care aşteaptă să i se poruncească. Era poate o fericire pentru el faptul că voind să-şi joace rolul mai departe, putea să-şi ţină ochii aţintiţi în pământ, deoarece cu greu ar fi îndurat privirea  străpungătoare cu care îl ţintuia regele.
— Te pricepi la vânătoare – îi spuse Richard după un răstimp; ai stârnit jivinele şi le-ai pus pe goană. Dar nu e de ajuns atâta; se cuvine să le aduci cu de-a sila în bătaia suliţei. Şi mie mi-ar fi plăcut să-mi înfig ţepuşa în el, dar sunt anumite îndatoriri care mă împiedică să fac acest lucru. Te vei întoarce în tabăra lui Saladdin, ducând o scrisoare, care roagă bunăvoinţa lui să hotărască o întindere de pământ, pentru o luptă cavalerească; întreabă-l în acelaşi timp dacă-i face plăcere să fie martor, alături de noi, atunci când se va da lupta. În legătură cu aceasta, cred că-ţi va fi cu putinţă să găseşti acolo, în tabără, un cavaler care, pentru dragostea de adevăr şi sporirea faimei sale, ar dori să lupte cu trădătorul de Montserrat.
Nubianul îşi înălţă privirea, aţintind-o spre monarh cu o expresie arzătoare, apoi şi-o îndreptă spre cer, plină de lumina unei mari recunoştinţe, încât în adâncul ochilor săi se puteau zări lacrimi, în cele din urmă îşi plecă fruntea în chip de încuviinţare şi îşi luă din nou înfăţişarea supusă şi smerită de mai înainte.
— Foarte bine, zise regele; bag de seamă că-n această privinţă, dorinţa ta e să-mi fii de cel mai mare folos. Şi aici trebuie să mărturisesc că e minunat un slujitor ca tine care n-are grai ca să pălăvrăgească sau să ceară desluşiri în privinţa celor hotărâte de noi. Un slujitor englez, în locul tău, ar fi cerut sus şi tare să-i ascult povaţa şi să încredinţez această luptă uneia dintre cele mai bune lănci alese dintre oamenii casei, care începând cu fratele meu, ard toţi de dorinţă să lupte pentru mine; un francez flecar s-ar fi căznit grozav să afle pentru ce mi-am ales omul din tabăra necredincioşilor; tu, însă, unealtă mută, îţi îndeplineşti datoria fără să-mi pui întrebări şi fără a simţi nevoia să mă înţelegi; la tine, a auzi însemnează a te supune.
O plecăciune şi o nouă prosternare fură singurul răspuns al etiopianului.
— Şi-acum, să trecem la altceva, zise regele, rostind cuvintele în pripă: ai văzut-o pe Edith Plantagenet?
Mutul îşi ridică privirea, ca şi cum ar fi fost gata să vorbească; buzele lui, chiar erau cât pe ce să îngâne o tăgadă desluşită, dar această silinţă se pierdu în murmurul de neînţeles al muţilor.
— Minune! strigă regele. Numai auzul numelui unei odrasle regeşti de-o frumuseţe neasemuită, cum ar fi de pildă drăgălaşa noastră verişoară, s-ar părea să aibă darul a-l face şi pe un mut să vorbească. Ce minuni ar putea săvârşi atunci privirea ei! Am să te pun la încercare! O vei vedea pe această aleasă frumuseţe a curţii noastre şi după aceea îţi vei îndeplini solia către sultan.
Nubianul îşi înălţă din nou privirile strălucitoare de bucurie, şi din nou făcu o plecăciune, dar în clipa când se ridică, regele, aşezându-i greu mâna pe umăr, urmă pe un ton grav şi sever:
— Vreau să-ţi spun însă un singur lucru, negrul meu sol. Chiar dacă vei simţi că aceea pe care o vei vedea în curând are darul să dezlege nodurile ce-ţi reţin limba robită între zidurile de fildeş ale palatului ei, aşa cum se exprimă vrednicul sultan, ia seama, nu cumva să-ţi uiţi de muţenie şi să rosteşti un singur cuvânt în faţa ei; chiar dacă ai simţi că ţi s-a întors ca prin farmec putinţa vorbirii, fii sigur că voi pune să ţi se smulgă limba din rădăcină, cu palatul ei de fildeş cu tot, ceea ce înseamnă, cred, dinţii tăi, pe care voi şti să ţi-i scot unul după altul; aşadar, fii înţelept şi cată să rămâi mut.
De îndată ce regele îşi luă braţul de fier de pe umărul lui, nubianul îşi plecă fruntea şi îşi duse mâna la buze în semn de supunere. Dar Richard îi puse din nou mâna pe umăr, cu mai multă blândeţe de astă dată, şi adăugă:
— Îţi dăm porunca aceasta ca unui rob. Dac-ai fi cavaler şi gentilom, ţi-am cere onoarea drept chezăşie a tăcerii, care e condiţia nestrămutată a încrederii pe care ţi-o acordăm.
Etiopianul se îndreptă de spate cu semeţie, îl privi pe rege drept în faţă şi îşi duse mâna la inimă. Richard îşi chemă atunci şambelanul şi-i spuse:
— Du-te, Neville, cu robul acesta în cortul regeştii noastre soţii, şi spune-i majestăţii sale că voinţa noastră e ca el să aibă o întrevedere între patru ochi cu verişoara noastră Edith. Are însărcinarea să-i ducă o scrisoare. Îi vei arăta calea, dacă va avea nevoie de sprijinul tău, cu toate c-ai băgat de seamă, cred, că se descurcă foarte bine prin lagăr. Iar tu, prietene etiopian, fă repede ce trebuie să faci şi întoarce-te peste o jumătate de ceas aici.
„Sunt descoperit – se gândi aşa-zisul nubian, în timp ce cu braţele încrucişate pe piept şi cu privirile plecate îl urma pe Neville, care îl călăuzea cu paşi repezi spre cortul Berengariei. Nu mai încape îndoială că regele Richard m-a recunoscut din capul locului; totuşi, nu pare că m-ar urî prea mult. Dac-am înţeles bine cuvintele lui, şi e cu neputinţă a mă fi înşelat, Richard îmi înlesneşte putinţa glorioasă de a-mi redobândi cinstea, plecând fruntea semeaţă a acestui marchiz făţarnic, în ochii căruia am citit vinovăţia în clipa când a fost învinuit.
Roswall, ţi-ai slujit cu credinţă stăpânul şi răul care ţi s-a tăcut va fi răzbunat. Dar ce să gândesc despre faptul că mi s-a îngăduit s-o privesc pe aceea pe care nu credeam s-o mai văd vreodată? Şi pentru ce, cum e cu putinţă ca mândrul rege Plantagenet să-mi dea voie să o văd pe dumnezeiasca lui verişoară, fie ca sol al păgânului Saladdin, fie ca surghiunit, alungat de curând din lagăr mai ales ţinând seama că vina cea mare a acestuia era tocmai mărturisirea îndrăzneaţă a iubirii ce o simţea pentru ea? Să-şi dea Richard învoirea ca ea să primească o scrisoare de la un adorator păgân, şi încă printr-un trimis atât de neînsemnat, asta nu e de crezut. Richard însă, atunci când nu e stăpânit de mânie, e mărinimos, însufleţit de gânduri avântate, cu adevărat nobile, şi aşa este acum când am de-a face cu dânsul. îi voi urma întocmai poruncile, atât pe cele spuse de-a dreptul cât şi pe cele subânţelese, şi nu voi căuta să aflu mai mult decât mi se dezvăluie. Datorez deplină supunere şi ascultare aceluia care îmi dă un prilej atât de înălţător pentru a-mi spăla onoarea pătată, şi oricât de dureros ar fi pentru mine, trebuie să fac aşa cum mi-a cerut. Totuşi, Inimă-de-Leu ar fi trebuit să judece simţămintele altor inimi după ale sale proprii. Să dau o scrisoare verişoarei lui! Eu, care nu i-am spus nici un cuvânt când am primit din mâinile ei răsplata regească, atunci când nu eram socotit printre ultimii apărători ai crucii, în ceea ce priveşte faptele de vitejie. Şi să-i vorbesc acum, când mă înfăţişez dinaintea ei sub înfăţişarea unui om de rând, acum când sunt un rob, acum când scutul meu e pătat de dezonoare! Cum aş putea să fac aceasta?! Cât de puţin mă cunoaşte! Şi totuşi îi sunt recunoscător că-mi dă prilejul să mă cunoască mai bine.”
În timp ce ajunse la această încheiere, ofiţerul englez şi aşa-zisul rob ajunseră în apropiere de cortul reginei. Gărzile îi îngăduiră să intre. Lăsându-l pe nubian într-o mică încăpere ce slujea de anticameră şi pe care acesta şi-o reaminti foarte bine, Neville intră în încăperea de primire a reginei, căreia îi vesti voinţa regescului său stăpân, în şoaptă şi cu glasul plin de umilinţă, cu totul deosebit de acela răstit al lui Thomas de Vaux, căci pentru acesta din urmă, Richard era totul, şi restul curţii, în care se număra şi Berengaria, nu însemna nimic.
Un hohot de râs întâmpină vestea adusă.
—  Şi cum arată robul nubian care vine ca trimis din partea sultanului? E negru, Neville, nu-i aşa? rosti un glas de femeie, lesne de recunoscut ca fiind al Berengariei, E negru, nu-i aşa, cu pielea neagră, cu părul inelat ca al unui berbec, cu nasul turtit şi cu buzele groase? Am dreptate, vrednice sir Henri?
— Majestatea voastră – adăugă un alt glas de femeie – să nu uite picioarele încovoiate ca un iatagan sarazin.
— Spune mai degrabă ca arcul lui Cupidon, de vreme ce e vorba de solul unui îndrăgostit, răspunse regina. Bunul meu Neville, totdeauna ai fost gata să ne faci o plăcere nouă, bietelor femei, care avem atât de puţine prilejuri de distracţie în clipele de răgaz. Arată-mi-l pe acest sol al dragostei. Am văzut până astăzi, mulţi turci şi mauri, dar nici un negru.
— Se cuvine să mă supun poruncilor majestăţii voastre – răspunse blajinul cavaler – cu rugămintea de a-mi dobândi iertarea de la stăpânul meu pentru o astfel de purtare. Totuşi, majestatea voastră să-mi îngăduie a da de veste că va vedea cu totul altceva decât ceea ce crede.
— Cu atât mai bine! Cum? Mai urât chiar decât mi-l închipui şi totuşi solul unui vrednic sultan?
— Buna mea suverană – zise lady Calista – îmi iau îngăduinţa să vă rog a binevoi să porunciţi ca nobilul cavaler să-1 ducă pe trimis de-a dreptul înaintea lady-ei Edith, faţă de care are de îndeplinit o misiune. De-abia am scăpat de urmările unei distracţii de acest soi.
— Am scăpat? repetă regina cu dispreţ. Dar se poate ca tu ai dreptate în înţelepciunea ta, Calista. Nubianul acesta, aşa cum îl numeşte Neville, să-şi îndeplinească întâi misiunea pe lângă verişoara noastră. De altfel e şi mut, nu-i aşa?
— Da, prea bună suverană, adeveri cavalerul.
— Ah, ce plăcut îşi pot petrece vremea orientalele – rosti Berengaria – atunci când sunt slujite de oameni in faţa cărora pot spune orice, fără teama de-a fi date de gol, în timp ce la noi, o pasăre care trece prin văzduh e în stare să repete orice cuvânt rostit!
— Asta – zise Neville – fiindcă majestatea voastră uită uneori că vorbeşte între pereţi de pânză.
Această observaţie impuse tăcere şi după câteva şoapte, cavalerul englez se întoarse lângă etiopian, căruia îi făcu semn să-1 urmeze. Nubianul se supuse. Neville îl duse la un cort ridicat la oarecare depărtare de acela al reginei, unde locuia lady Edith cu întreaga ei suită. Una dintre roabele copte primi porunca regelui, adusă de sir Henry Neville şi, după câteva clipe, nubianul fu condus înaintea prinţesei Edith; sir Neville rămase afară.
La un semn al stăpânei, roaba care îi adusese se retrase numaidecât şi atunci, c-o adâncă umilinţă, nu numai a înfăţişării, dar şi a sufletului, nefericitul cavaler, deghizat în felul acela, lăsă genunchi în pământ şi rămase cu privirea plecată şi cu braţele încrucişate pe piept, ca un ucigaş care îşi aşteaptă osânda. Edith era îmbrăcată în acelaşi fel ca şi în ziua când îl primise pe regele Richard; un văl lung, negru şi străveziu, îi flutura în jurul trupului, ca umbra unei nopţi de vară, aşternută pe o minunată privelişte, întunecând-o fără ca totuşi să-i ascundă frumuseţea. Ţinea în mână un opaiţ de argint în care ardeau cu flacără vie nişte balsamuri.
În clipa când Edith se găsi la un pas de robul încremenit în genunchi, întoarse lumina spre obrazul lui, ca şi cum ar fi vrut să-i cerceteze mai în amănunţime trăsăturile, apoi se îndepărtă şi aşeză ogaiţul în aşa fel ca umbra robului să cadă pe perdeaua de alături. In cele din urmă rosti cu glas liniştit, dar adânc îndurerat:
—  Domnia-la eşti? Eşti chiar domnia-ta, vrednic cavaler al Leopardului? Vajnic sir Kenneth din Scoţia, domnia-ta eşti într-adevăr sub această înfăţişare umilitoare, împresurat de atâtea primejdii?
Când auzi glasul alesei inimii lui punându-i întrebări într-un chip atât de neaşteptat şi cu o milă ce se apropia de mângâiere, buzele cavalerului se deschiseră ca să dea un răspuns fierbinte, dar amintindu-şi poruncile date de Richard şi făgăduiala pe care o ceruse din parte-i regele, abia fu în stare să le oprească de a răspunde că chipul pe care-l privea şi cuvintele pe care le auzise erau de ajuns ca să răsplătească o viaţă de robie şi toate primejdiile care ar fi pândit această viaţă în fiece ceas. Căută totuşi să-şi vie în fire şi un suspin adânc, plin de patimă, fu singurul lui răspuns la întrebarea prinţesei Edith.
—  Văd şi-mi dau seama că am ghicit, urmă Edith. Te-am recunoscut din prima clipă când te-ai ivit aproape de podină, pe care mă aflam împreună cu regina. Ţi-am recunoscut de asemenea şi neînfricatul copoi. Ar fi neloială şi nevrednică de serviciile făcute de un cavaler ca dumneata, aceea care, oricum şi-ar schimba acesta îmbrăcămintea sau culoarea feţei, nu şi-ar recunoaşte de îndată credinciosul slujitor. Aşadar, vorbeşte fără tearfiă faţă de Edith Plantagenet; ea va şti să-1 mângâie în suferinţa lui pe bunul cavaler care a slujit-o, a onorat-o şi a săvârşit în numele ei cele mai frumoase fapte de arme, atunci când norocul i-a fost prielnic. De ce taci? Te stânjeneşte teama sau ruşinea? Teama ţi-e străină; cât despre ruşine, ea nu cade decât asupra celor care te-au nedreptăţit.
Silindu-se cu deznădejde să facă pe mutul cu o fiinţă atât de mult dorită, cavalerul nu putu să-şi dezvăluie amărăciunea decât suspinând şi ducându-şi degetul la buze. Edith îl privea întrucâtva înciudată.
— Cum – zise ea – am înaintea ochilor un asiatic mut atât la vorbă cât şi la simţire? La una ca asta nu mă aşteptam; poate că mă dispreţuieşti, cavalere, fiindcă-ţi mărturisesc deschis bucuria tăinuită cu care ţi-am primit omagiile? Pentru asta n-ar trebui s-o judeci rău pe Edith; ea ştie până unde trebuie să meargă rezerva şi sfiala odraslelor de sânge regesc; ea ştie când şi până la ce punct pot să dea dovadă de recunoştinţă astfel de fiinţe; ea n-are de ce roşi mărturisindu-şi dorinţa sinceră, dar neputincioasă, de-a te răsplăti pentru seviciile tale şi de-a îndrepta răul pe care ţi l-a pricinuit devotamentul faţă de ea. Pentru ce îţi împreuni mâinile şi ţi le frângi cu atâta îndurerare? Să fie oare cu putinţă? adăugă ea, tresărind la un astfel de gând – s-ar putea oare ca ei să fi mers atât de departe cu cruzimea încât să te fi lipsit de darul vorbirii? Dai din cap? Ei bine, fie vrajă sau numai îndărătnicie din parte-ţi, eu nu-ţi voi mai pune alte întrebări; la rându-mi şi eu pot fi mută. Îndeplineşte-ţi misiunea după cum crezi de cuviinţă.
Cavalerul făcu un gest, ca şi cum ar fi protestat împotriva soartei şi a ciudei ei; în acelaşi timp îi întinse scrisoarea sultanului, înfăşurată într-o învelitoare din mătase de preţ, acoperită la rându-i cu altă ţesătură din fir de aur. Ea o luă şi-o privi cu nepăsare; apoi, aşezând-o alături şi aţintindu-şi din nou privirile asupra cavalerului, îl întrebă în şoaptă:
— Nici un cuvânt în îndeplinirea mesajului tău?
El îşi prinse fruntea cu amândouă mâinile ca să-şi mărturisească durerea pe care o simţea că nu i se putea supune, dar ea îi întoarse spatele cu mânie.
— Pleacă – zise ea; am vorbit destul, prea multe poate, cuiva care nu binevoieşte să-mi răspundă un singur cuvânt. Pleacă, şi crede-mă că dacă ţi-am făcut vreun rău, l-am ispăşit; căci dacă am fost unealta nefericită care ţi-a pricinuit pierderea unui rang onorabil, prin această întrevedere, în schimb, am uitat tot ce-mi datoram mie însămi şi m-am coborât în ochii tăi şi ai mei.
Îşi acoperi ochii cu mâinile şi păru peste măsură de mâhnită. Sir Kenneth vru să se apropie, dar ea îi făcu semn să plece.
— Du-te – stărui ea – tu al cărui suflet a devenit tot atât de josnic ca şi noua ta stare. Oricare altul, mai puţin fricos, mai puţin laş ca un rob, ar fi rostit un cuvânt de recunoştinţă, cel puţin ca să mă împace cu propia mea umilire. Pentru ce ai mai rămâne? Pleacă!
Nefericitul scoţian privi fugar spre scrisoare, ca şi cum ar fi vrut să arate de ce-şi prelungeşte şederea. Edith o luă, rostind batjocoritoare, cu dispreţ:
—  Ah, uitasem. Robul supus aşteaptă răspunsul la scrisoare. Cum asta – de la sultan?
Străbătu repede cuprinsul scrisorii alcătuită în arabă şi în franceză şi, după ce sfârşi, începu să râdă cu amărăciune şi cu mânie.
— Iată ceea ce întrece închipuirea! strigă ea. Nici un scamator n-ar fi fost în stare să îndeplinească o schimbare mai ciudată. Indemânarea lui n-ar izbuti decât să schimbe ţechini în bani de aur. Dar iscusinţa lui n-ar putea niciodată să schimbe un cavaler creştin, onorat printre cei mai vrednici cruciaţi, într-un rob umil al unui sultan păgân, purtător al unor ofensatoare propuneri faţă de-o fată creştină. Poate fi o făptură atât de josnică încât să-şi uite de legile onoarei şi ale cavalerismului, ca şi de acelea ale religiei? Dar la ce bun să vorbim în faţa unui rob josnic, despre un mîrşav păgân? Spune-i stăpânului tău, atunci când biciul lui va face să ţi se dezlege limba, ce anume m-ai văzut făcând. Vorbind astfel, a-runcă scrisoarea sultanului şi-o calcă în picioare. Şi adaugă că Edith Plantagenet dispreţuieşte omagiile unui păgân.
După ce rosti aceste cuvinte, vru să iasă, dar cavalerul, în genunchi la picioarele ei, cuprins de cea mai adâncă durere, îndrăzni să-i atingă veşmântul, parcă nevrând ca ea să plece.
— N-ai auzit cuvintele mele, rob josnic? urmă ea întorcându-se brusc şi vorbindu-i cu trufie. Spune-i necredinciosului sultan, stăpânul tău, că-i dispreţuiesc şi solul, aşa cum dispreţuiesc prosternarea unui apostat al cavalerismului şi al religiei în faţa lui Dumnezeu şi a alesei inimii sale.
Spunând aceste cuvinte, se smulse din mâinile lui, lăsându-i un crâmpei de văl între degete, şi ieşi din cort. În acelaşi timp, glasul lui Neville se auzi strigând de afară. Istovit şi împietrit de deznădejdea încercată în timpul întrevederii şi din care nu s-ar fi putut smulge decât călcându-şi obligaţia faţă de regele Richard, nefericitul cavaler păşi clătinându-se după baronul englez şi ajunseră curând în faţa cortului regesc, înaintea căruia tocmai descălecase un pâlc de cavaleri. În cort era lumină şi mişcare. În clipa când Neville intră urmat de nubian, regele, înconjurat de câţiva dintre baroni, tocmai îi intâmpina pe noii veniţi.

CAPITOLUL XXVI
Nu plâng durerea despărţirii!
Al aşteptării trist şirag
Va duce iar la fericire.
Nu plâng nici moartea celui drag,
Căci nu-i durere nici ruşine 
Sub ale morţii bolte reci, 
Iar cei ce se iubesc ştiu bine 
Că moartea-i va uni pe veci.
Ce crudă soartă! Ce cumplită! 
Iubitul ei dezonorat! 
Şi în mândria ei rănită 
Ea plânge numele pătat.
Baladă

Glasul lui Richard, hotărât, dârz, se ridică aprig, întâmpinându-şi cu voioşie războinicii.
— Thomas de Vaux, vrednic Tom de Gilsland, pe capul regelui Henric, eşti tot atât de binevenit ca o carafă de vin pentru un straşnic băutor de pe vremuri. Nici n-aş fi putut să mă pregătesc de luptă dacă n-aş fi avut în faţa ochilor făptura ta mătăhăloasă. Dacă sfinţii ne vin in ajutor, curând pornim la luptă. Thomas, dacă plecam fără tine, mă temeam c-am să aud că te-ai spânzurat de un copac.
— Aş fi îndurat această dezamăgire cu mai multă răbdare creştinească decât să-mi dau sufletul pe mâna răilor... Dar mulţumesc majestăţii voastre – răspunse lordul – pentru atât de binevoitoarea primire, cu atât mai mărinimoasă cu cât e înaintea ospăţului din ajunul luptei şi majestatca voastră, să-mi fie iertat, ştie să-şi ia partea cea mai bună dintr-un astfel de ospăţ; hei, dar am adus cu mine un tovarăş care va fi şi mai binevenit acum.
Cavalerul care înainta şi-i dădu salutul lui Richard era un tânăr subţire, potrivit la stat. Îmbrăcămintea, ca şi purtarea lui erau modeste, dar la coif purta o podoabă de aur în care era prins un diamant, a cărui strălucire nu putea fi asemuită decât cu flacăra ce-i scapără în ochi. Numai ochii erau într-adevăr izbitori pe chipul lui; dar de îndată ce îi vedeai era cu neputinţă să-i mai uiţi. În jurul grumazului avea înfăşurată o eşarfă de mătase albastră, de care era atârnată o cheie de aur cu care îşi acorda harpa.
Tânărul era gata să cadă în genunchi la picioarele regelui Richard; dar monarhul îl ridică în grabă, îl strânse cu dragoste la piept şi îl sărută pe amândoi obrajii.
— Blondel de Nesle – strigă el bucuros – bine ai venit din Cipru, tu, cel mai neasemuit menestrel din lume! Fii binevenit la regele Angliei, care nu se preţuieşte pe sine mai mult decât pe tine! Am fost bolnav, prietene, şi, pe sufletul meu, socotesc că numai din pricina lipsei tale, căci dacă m-aş fi aflat la jumătatea drumului spre paradis, cred că numai cântecele tale ar mai fi avut darul să mă pogoare pe pământ. Ei bine, ce mai veşti din patria lirei?... Ai învăţat ceva nou de la truverii din Provence sau de la menestrelii din voioasa Normandie? Şi mai cu seamă, în ce chip te-ai străduit în această privinţă? Dar ce să te mai întreb... Ştiu că nu trândăveşti nici chiar atunci când vrei. Nobila ta fire e asemenea unei flăcări ce se mistuie lăuntric şi care simte nevoia să se împrăştie înafară, în stihurile şi cântările tale.
— Am învăţat câte ceva şi m-am străduit puţin, nobile rege – răspunse vestitul Blondel, cu adâncă sfiiciune, pe care admiraţia plină de însufleţire a lui Richard n-o putuse înfrânge în nici o privinţă.
— Te vom auzi, prietene, te vom auzi chiar acum, răspunse regele.
Apoi, bătându-l prieteneşte pe umăr, adăugă:
— Numai dacă nu eşti cumva obosit de drum, fiindcă mi-aş ucide mai curând in goană cel mai bun cal, decât să stric o singură notă din glasul tău.
— Glasul meu e, ca totdeauna, în slujba regelui şi stăpânului meu, răspunse Blondel. Dar majestatea voastră – urmă el, privind hârtiile împrăştiate pe masă – s-ar părea că are îndeletniciri foarte serioase, şi-apoi e şi târziu.
— Câtuşi de puţin, câtuşi de puţin, dragul meu Blondel. Nu făceam altceva decât să întocmesc un plan de luptă împotriva sarazinilor, şi asta nu-mi cere decât osteneala unei clipe. Adică tot atât cât să-i pun pe goană...
— Mi se pare totuşi – interveni Thomas de Vaux – că n-ar fi rău să se ştie ge ce anume oşti se poate bizui deocamdată majestatea voastră. În această privinţă, am adus ştiri de la Ascalon.
— Eşti ca un catâr, Thomas – răspunse regele – un adevărat catâr încăpăţânat... Haide, gentilomi, strângeţi-vă roată în jurul lui. Daţi-i un jilţ lui Blondel... Unde e purtătorul harpei?... Sau staţi... Daţi-i harpa mea... Poale că a lui o fi suferit vreo stricăciune pe drum.
— Aş dori ca majestatea voastră să binevoiască a-mi cerceta raportul, stărui Thomas... Am făcut un drum lung şi simt mai multă nevoie de odihnă decât să-mi fie gâdilate urechile.
— Să-ţi fie gâdilate urechile? repetă regele. Pentru asta ţi-ar trebui o pană de sitar, nu o muzică îngerească. Ia spune drept, Thomas, urechile tale ştiu să deosebească cântul lui Blondel de răgetul unui măgar?
— Ca să spun deschis, sire, nu prea ştiu. Dar în afară de Blondel, care e nobil din născare şi fără îndoială plin de har, nu m-aş uita niciodată la un trubadur, pe câtă vreme un măgar mi-ar atrage privirile.
— Oare buna ta cuviinţă n-ar fi trebuit să mă socotească deoparte şi pe mine, care sunt tot nobil din născare ca şi Blondel, şi fac parte şi eu din frăţia joyeuse science?
— Majestatea voastră ar trebui să-şi amintească că unui catâr nu trebuie să i se ceară bună-cuviinţă, răspunse de Vaux zâmbind.
—  Adevărat, şi pe deasupra eşti o vieţuitoare urâtă. Ei bine, cumetre catâr, apropie-te ca să-ţi luăm povara din spinare, iar după aceea să te poţi duce la grajd fără să-ţi mai pierzi vremea ascultând muzică. Până atunci, tu, bunul meu frate Salisbury, înfăţişează-te înaintea reginei şi spune-i că Blondel a sosit cu o încărcătură proaspătă adusă din ultima lui călătorie. Spune-i să vină şi ea numiadecât aici şi însoţeşte-o; rânduieşte iarăşi, în aşa chip, ca să vie odată cu dânsa şi verişoara noastră Edith Plantagenet.
În clipa aceea, ochii lui se opriră asupra nubianului, cu acea privire plină de îndoială care se oglindea pe chipul său ori de câte ori îl privea.
— Ah! Tăcutul nostru rob s-a şi întors! Apropie-te, prietene, şi rămâi în spatele lordului Neville... Vei auzi cântări care te vor face să binecuvântezi cerul că te-a lovit cu muţenie şi nu cu surzenie.
Astfel vorbind, se întoarse spre lordul de Vaux şi se adânci numiadecât în cercetarea planurilor de război pe care i le întinse baronul. În clipa când lordul Gilsland se apropia de sfârşitul raportului, un crainic dădu de veste că regina şi întreaga ei suită se apropiau de cort.
— Aduceţi o carafă de vin – strigă regele – din acel vin de Cipru pe care bătrânul Isaac l-a păstrat îndelungată vreme şi pe care am pus mâna atunci când am cucerit Famagosta. Umpleţi pocalul lordului Gilsland, domnii mei... Nicicând un principe n-a avut un slujitor mai hotărât şi mai credincios.
— Mă bucură – zise Thomas de Vaux – c-aţi găsit în catâr un slujitor de folos, deşi glasul lui nu-i atât de muzical ca firul din coada calului sau sârma de alamă.
—  Cum, încă n-ai mistuit porecla de catâr? Trage-i o duşcă, prietene, altfel îţi rămâne în gât. Haide, aşa e mai bine. Şi-acum îţi voi spune că eşti un războinic ca şi mine şi că, prin urmare, se cuvine să ne iertăm ursul altuia, în timp de pace, împunsăturile, asemenea loviturilor pe care ni le dăm în acelaşi chip la o întrecere călare, iubindu-ne cu atât mai mult cu cât loviturile sunt mai zdravene. Pe cinstea mea, dacă la ultimul turnir nu m-ai fi lovit tot atât de straşnic pe cât te-am lovit eu, n-ai mai fi fost bun de nimic. Deosebirea între tine şi Blondel e aceasta: tu nu eşti decât tovarăşul meu de lupte, aş putea că spun ucenicul meu în meşteşugul războiului, pe când Blondel e dascălul meu în arta cântului şi a muzicii. Ţie îţi îngădui să-mi fii prieten – pe când pe el îl cinstesc, fiindcă în arta lui e mai tare ca mine. Haide, prietene, nu mai fi ursuz... Rămâi aici ca s-asculţi cântările.
— Pe cinstea mea, ca să vă văd pe majestatea voastră atâta de voios – răspunse lordul Gilsland – aş fi în stare să-1 ascult pe Blondel până la sfârşitul cântării regelui Arthur, care poate ţine trei zile-n şir.
— Nu-ţi vom pune răbdarea la o atât de grea încercare. Dar iată, lumina făcliilor de afară ne vesteşte apropierea augustei noastre soţii... Grăbeşte să-i ieşi întru întâmpinare, prietene, şi cată să câştigi favoarea celor mai frumoşi ochi ai creştinătăţii... Haide, nu-ţi mai potrivi îmbrăcămintea... Uite, l-ai lăsat pe Neville să se strecoare între vânt şi pânzele galerei tale.
— Pe câmpul de luptă el nu m-a întrecut nicicând, rosti de Vaux cam înciudat că întreprinzătorul şambelan i-o luase înainte.
— Nu, nici el nici oricare altul, bunul meu Tom de Gills – răspunse regele – afară numai de noi, şi aceasta nu întotdeauna.
— Da, regele meu; dar să dăm de asemenea dreptate şi celor nefericiţi... Bietul cavaler al Leopardului mi-a luat-o şi el înainte într-o vreme, fiindcă, vedeţi, cântăreşte mai puţin în şa...
—  Tăcere! zise regele întrerupându-l poruncitor. Nici un cuvânt despre acest om.
Vorbind astfel, se grăbi să iasă în întâmpinarea reginei. I-l înfăţişă pe Blondel ca pe regele menestrelilor şi ca pe un mare meşter în arta voioşiei. Berengaria, care ştia foarte bine că dragostea regescului ei soţ pentru poezie şi muzică era aproape asemenea însufleţirii iui pentru slava războinică şi că Blondel  era îndeosebi favoritul lui, căută să-1 întâmpine cu toată bunăvoinţa pe menestrelul ce se bucura de atâta cinste din partea regelui. Totuşi era limpede că deşi răspundea precum se cuvine la cuvintele măgulitoare ale frumoasei regine, risipite poate prea din belşug de astă dată, se simţea parcă şi mai bucuros, dacă nu chiar recunoscător, faţă de primirea simplă şi graţioasă pe care i-o făcu Edith, al cărei salut părea pe cât de scurt şi de simplu, pe atât de sincer.
Regina şi regescul ei soţ îşi dădură seama îndată de această deosebire. Văzând că regina privea cam cu ciudă întâietatea dată verişoarei sale, Richard rosti în aşa fel, ca să poată fi auzit de amândouă:
— Noi, menestrelii, Berengaria, după cum poţi vedea din înfăţişarea maestrului Blondel, ne apropiem mai mult de un judecător aspru, aşa cum e ruda noastră, decât de o prietenă îngăduitoare ca tine, care e gata să asculte arta noastră pe încredere.
— Sire – răspunse fără a şovăi Edith, rănită oarecum de sarcasmul regescului ei văr – mustrarea de a fi un aspru judecător nu mi se cuvine numai mie din întregul neam Plantagenet.
Ar fi spus poate mai mult, având în firea ei îndeajuns din pornirile acelui neam, care, deşi împrumutase numele şi blazonul de la o plantă umilă, a dat poate Angliei una din dinastiile cele mai orgolioase, dar ochiul ei, însufleţit de voiciunea răspunsului, îl întâlni numaidecât pe acel al nubianului, deşi acesta căuta să se ascundă în spatele celorlalţi seniori, şi ea căzu într-un jilţ, îngălbenindu-se la faţă. Regina Berengaria se crezu datoare să ceară numaidecât apă şi săruri, socotind în acelaşi timp că se cuvenea să pună în practică tot ritualul de rigoare la leşinul unei doamne.
Richard, care preţuia tăria de cuget a prinţesei Edith, îl rugă pe Blondel  să-şi ia harpa şi să-şi înceapă cântările, spunând că muzica era cel mai bun din toate leacurile menite să-1 înzdrăvenească pe un Plantagenet.
— Cântă-ne – zise el – povestea „Năframei însângerate”, al cărei cuprins mi l-ai povestit înainte de plecarea mea spre Cipru.
Privirea neliniştită a menestrelului se opri asupra prinţesei Edith şi, abia după ce văzu roşeaţa împurpurându-i din nou obrajii, se supuse îndemnurilor repetate ale regelui. Atunci, însoţindu-şi glasul cu sunetele harpei, ca să dea şi mai mult farmec cântului, fără să-l înăbuşe, intonă într-un fel de recitativ, una din vechile povestiri despre dragoste şi cavalerism, sortită să subjuge luarea aminte a ascultătorilor! De îndată ce-şi luă avânt, făptura şi înfăţişarea lui, prea puţin vrednice de luat în seamă, se schimbară dintr-o dată. Chipul i se însenină, transfigurat de inspiraţie şi avânt... Glasul bărbătesc, răsunător şi gingaş, călăuzit de simţul artistic cel mai delicat, pătrundea până în cele mai adânci cute ale inimii. Plin de voioşie, ca într-o zi de izbândă, cu îndoita însufleţire a stăpânului şi a învăţăcelului, Richard făcu semn să se strângă cercul în juru-i, poruncind tăcere tuturora. El însuşi se aşeză, vădit încântat, nu fără să amestece în această pornire o fărâmă din gravitatea criticului de meserie.
Curtenii îşi aţintiră privirile asupra regelui, ca să ghicească şi să-şi însuşească emoţiile ce s-ar fi oglindit pe chipul lui, în timp ce Thomas de Vaux căsca îngrozitor, ca cineva care-i supus unei plictiseli obositoare. Blondel  îşi povestea, fireşte, cântul în graiul normand. Următoarele stihuri dau o slabă idee despre frumuseţea acestuia:
NĂFRAMA ÎNSÂNGERATĂ
Când soarele-n apus s-a scufundat 
De ultimele raze luminat, 
Castelul Benevent s-a-nveşmântat 
În strai de sărbătoare-mpurpurat. 
Iar cavalerii-n valea taberii 
Prin corturi luminate de făclii, 
Încep de seara a se pregăti 
Pentru turnirul de a doua zi.
Un paj, el însuşi nobil descendent,
Trimis chiar de prinţesa Benevent,
Din cort în cort întreabă, privind în jur atent:
„Unde-i englezul cavaler Thomas de Kent?"
Dar nimeni nu-l cunoaşte. În sfârşit,
Tot căutându-l, pajul l-a găsit
La margine, într-un umil poclit
Un cort sărman şi neîmpodobit.
În cort neînfricatul cavaler 
Îşi pune singur zalele de fier 
Căci e sărac şi nu are scutier, 
În lupta-n care se va avânta, 
Pentru Christos, pentru iubita sa
Aceste zale îl vor apăra 
Şi paşii spre izbândă-i vor purta.
„O, tu, viteze cavaler de Kent 
(Îi zice pajul, tânăr descendent 
Al unei vechi familii din Clevent) 
Prea nobila prinţesă Benevent 
La tine m-a trimis spre a-ţi vesti 
Că inima nu-şi poate dărui 
Decât acelui care-n bătălii 
De glorie se va acoperi.
Şi dacă vrei s-arăţi că nu te temi de moarte, 
De vrei să sări prăpastia ce vă desparte, 
Prinţesa-ţi cere să laşi zalele deoparte 
Şi-n locul lor viteazul cavaler să poarte 
Năframa asta (el în vânt o desfăşoară) 
Ce a purtat-o astă-noapte la sânu-i de fecioară. 
Cu acest scut pe umeri avântă-te-n vîltoară 
Şi-ntoarce-te cu gloria – ori cel învins să moară!”
Sărută cavalerul ţesătura albă, moale,
Şi-ngenunchind grăieşte: „Du-i răspuns stăpânei tale
Că pentru ea am străbătut atâta cale
Şi nu mă dau înapoi să lupt chiar fără zale.
Dar teafăr dintr-o astfel de încăierare
De poţi să scapi – o biruinţă mi se pare,
Ba chiar o biruinţă făr-asemănare; 
De-aceea sper că şi răsplata-mi va fi mare”.
— Aici, mesiri, sfirşeşte parte întâi a povestirii năframei însângerate.
— Ai schimbat măsura pe neaşteptate în ultimele strofe, Blondel! spuse regele.
— E adevărat, sire, am învăţat versurile de la un harpist bătrân pe care l-am întâlnit în Cipru şi care cânta în italiană, şi cum n-am avut timp să le tălmăcesc ca lumea şi nici să le învăţ pe de rost, sunt nevoit să umplu unele goluri din muzică şi din vers, cu ce-mi vine în minte la repezeală.
— Pe legea mea – răspunse regele – îmi plac mai mult alexandrinii aceştia pompoşi şi răsunători. Par mai potriviţi cu muzica decât stihurile scurte dinainte.
— Sunt îngăduite şi unele şi celelalte, după cum prea bine ştie majestatea voastră.
— Ştiu, Blondel, dar pare-mi-se că scena care urmează şi în care se va da pesemne o luptă, o să meargă mai bine în alexandrinii aceştia tunători, care amintesc ropotul călărimii; pe câtă vreme măsurile celelalte par trapul uşor al căluţului unei domnişoare.
— Va fi după voia majestăţii voastre, răspunse Blondel  şi începu să intoneze.
— Stai. Mai întâi împrospătează-ţi fantezia cu o cupă de vin de Chios. Ascultă-mă, aş vrea să laşi deoparte această nouă născocire a ta, de a sfârşi stihurile prin rime cuminţi, precum scrie la carte. Acestea sunt o stavilă în calea valului fanteziei şi te fac să semeni unui om care ar dănţui în lanţuri.
— Lanţurile, cel puţin, pot fi uşor azvârlite, spuse Blondel  trecându-şi degetele peste strune, ca unul care ar dori mai bine să cânte decât să asculte poveţe.
— Dar de ce să ţi le pui, omule? stărui regele. De ce să-ţi încătuşezi harul în verigi de fier? Mă întreb cum ai izbutit – sunt încredinţat că eu n-aş fi fost în stare să alcătuiesc stihuri atât de împiedicate.
Blondel  privi în jos spre strunele harpei, pentru a ascunde un zâmbet care-i încreţise fără voie faţa. Dar lui Richard nu-i scăpă:
— Tu râzi de mine, Blondel , pe legea mea! Şi asta o merită pe bună dreptate oricine se apucă să facă pe dascălul când la drept vorbind nu poate fi decât ucenic, dar noi, regii, căpătăm prostul obicei de a avea păreri prea bune despre persoana noastră. Hai, deapănă-ţi povestea, iubite Blondel , aşa cum vrei tu, adică mai bine decât te-am putea noi sfătui, deşi se vede că nu ne putem pune strajă gurii.
Blondel  îşi continuă povestea; dar cum se pricepea bine să înfiripe stihurile într-o clipă, izbuti să ţină seama de sfaturile regelui, şi poate că-i făcu plăcere să arate cu câtă uşurinţă poate plămădi într-alt chip un poem, chiar în timpul cântării:
NĂFRAMA ÎNSÂNGERATĂ
Partea a doua
Se-adună cavalerii şi lupta se încinge 
Pe locul unde cel mai puternic va învinge; 
Îşi pierde unul calul, iar altul lancea-şi frânge, 
Triumfă-nvingătorii, învinşii-s lac de sânge. 
Mulţi dovedesc în luptă bravură, bărbăţie, 
Dar ne-ntrecut e unul din toţi în vitejie, 
Cel care-n loc de zale din fier ori de aramă 
O ţesătură poartă pe umeri – o năframă.
Din pieptu-i curge sânge ca izvorul curat, 
Lovesc cu sete unii, dar alţii l-au cruţat: 
„E-un legământ pesemne, zic cei ce-l ocolesc, 
Şi să-1 silim să-l calce – nu e cavaleresc!” 
Iar prinţul, admirându-l, spre el priviri aruncă 
Şi istovit văzându-l, dă grabnică poruncă 
Turnirul să se-ncheie. Iar drept învingător 
Judeţii îl declară pe bravul luptător.
Apoi, cum se cuvine în zi de sărbătoare, 
În sălile castelului se-aşterne masă mare. 
Întreaga nobilime e la ospăţ poftită, 
Poftiţi sunt cavalerii cu toat-a lor suită. 
Dar iată că-n saloane, un scutier s-arată 
Şi-ntinde pricipesei năframa-nsângerată, 
De lance găurită, de spadă sfişiată, 
De praf, noroi şi spumă mânjită şi pătată.
„V-aduc (el îngenunche) prinţesă Benevent, 
Cu-nchinăciuni, din partea cavalerului de Kent, 
Năframa ce i-aţi dat-o în luptă să o poarte. 
Cel ce-a sărit prăpastia porneşte mai departe, 
Cel care-n pom se urcă, din poame se înfruptă, 
Iar cel care ieşit-a biruitor în luptă, 
Primejduindu-şi viaţa – aşa cum aţi dorit  
Încrezător aşteaptă să fie răsplătit;
Ar vrea năframa asta ce l-a ferit de moarte 
Prinţesa-i cu mândrie la inimă s-o poarte”. 
Roşind adânc, prinţesa la piept năframa strânge, 
Năframa înmuiată în cel mai nobil sânge: 
„Cuvine-se (ea spune) o, vrednic scutier, 
Să-i dai chiar azi de veste bravului cavaler 
Că-i preţuiesc curajul, credinţa-i preţuiesc, 
Şi pentru biruinţă voi şti să-l răsplătesc”.
Când nobilii se-adună-n solemnă procesiune, 
În fruntea lor prinţesa, păşind, pe umeri pune 
Năframa-nsângerată, şi-astfel împodobită, 
Spre sala de ospeţe se-ndreaptă liniştită. 
Uimiţi sunt cavalerii şi, cum mărturisesc, 
Pe-nvingătorul zilei mai mult îi fericesc, 
Dar nobilele doamne încep să şuşotească, 
Să râdă pe-nfundate şi chiar să clevetească.
Apoi, când prinţul duce soseşte în sfârşit, 
Văzându-şi astfel fiica, rămâne-nmărmurit. 
„Cum! (strigă cu mânie) Ai vrut ca toţi să ştie 
Că mintea ţi-e cuprinsă de neagră nebunie?! 
Ei bine, pentru vină, şi pentru-aşa ruşine, 
Să pleci! De-acum-nainte nu vreau să ştiu de tine. 
Să părăseşti castelul acum! Şi tu, şi el! 
Asemeni cutezanţă nu-ngădui la castel!”
Atuncea Thomas mândru, dar palid şi slăbit, 
L-a înfruntat pe duce şi astfel i-a grăit: 
„Eu pentru fiica voastră să mor n-am pregetat, 
Şi dacă ea, la rându-i, în cumpănă n-a stat 
Să-nfrunte şi pedeapsa şi blamul pentru mine, 
Fiţi siguri c-am s-o apăr de griji şi de ruşine;
Şi dacă nu mai este prinţesa Bebevent
În schimb eu inima îi dărui, şi-n Anglia comitatul Kent.”

Un murmur de încântare se stârni între cei de faţă; fiecare căuta să ia pildă de la regele Richard, care îl copleşi cu măguliri pe menestrelul său cel mai drag, dăruindu-i un inel de preţ. Regina, la rându-i, se grăbi să-i ofere o frumoasă brăţară şi toţi seniorii erau gata să urmeze pilda suveranilor.
— Verişoara noastră Edith – întrebă regele – rămâne oare nesimţitoare la sunetele harpei pe care o iubea atât odinioară?
—  Ea îi mulţumeşte lui Blondel  pentru cânt, răspunse fata; dar mulţumeşte şi vărului ei care a ştiut să aleagă tocmai un astfel de cânt.
— Eşti tulburată, verişoara – răspunse regele – fiindcă ai ascultat povestea unei femei mai încăpăţânate decât tine: dar am eu grijă: te voi însoţi o bucată de drum până-n preajma cortului reginei; trebuie să stăm de vorbă amândoi chiar astă-seară.
Berengaria se ridică împreună cu doamnele din suită şi ceilalţi oaspeţi se retraseră îndată din cortul regesc. Însoţitorii reginei, cu făclii aprinse în mâini, o aşteptau afară şi ea porni la drum spre cort, în fruntea unei escorte de arcaşi.
Aşa cum spusese, Richard merse împreună cu verişoara sa, silind-o să se reazime de braţul său, ca să poată sta de vorbă fără să fie auziţi.
— Ce răspuns se cuvine să-i trimit vrednicului sultan? întrebă Richard. Regii şi principii vor să se despartă de mine, Edith; această nouă ciocnire i-a îndepărtat şi mai mult. Aş dori să fac ceva pentru Sfântul Mormânt, printr-un vicleşug oarecare, dacă nu prin izbândă, şi singurul mijloc prin care aş izbuti poate să fac ceva, atârnă, vai, de voinţa unei femei... Aş prefera să lupt singur cu zece dintre cei mai viteji lăncieri ai creştinătăţii, decât să stau la tocmeală cu o fată îndărătnică şi ursuză, care nu-şi cunoaşte propriile interese. Prin urmare, ce răspuns îi voi da, verişoară, lui Saladdin? Se cuvine să luăm o hotărâre.
— Spuneai cândva – răspunse Edith – că fata cea mai sărmană din neamul Plantagenet ar trebui mai curând să trăiască în sărăcie decât să-şi lege viaţa de un necredincios.
— Nu mai degrabă în robie, Edith? Mi se pare că acesta e gândul ce-ţi frământă mintea.
— Bănuiala pe care vrei s-o arunci asupră-mi n-are nici un temei... Robia trupului nu poate să stârnească decât milă... Aceea a sufletului, trezeşte dispreţul. Ruşine ţie, rege Richard al Angliei! Ai coborât în josnicie şi umilinţă trupul şi sufletul unui cavaler a cărui faimă era pe vremuri aproape deopotrivă cu a ta!
— Nu trebuia s-o împiedic pe ruda mea să bea otravă, mânjind vasul în care se afla, atunci când vedeam că nu e alt mijloc prin care să poţi fi ştirbită de acea ucigătoare băutură?
— Acum tu însuţi mă sileşti să beau otrava, pentru că e într-un vas de aur.
— Edith... Nu pot să te silesc, dar fereşte-te să închizi poarta pe care cerul se milostiveşte s-o ţină încă deschisă înaintea noastră. Pustnicul din Engaddi, pe care papii şi călugării l-au privit ca pe un proroc, a citit în stele că măritişul tău va trebui să mă împace cu un vrăjmaş puternic şi că bărbatul tău va fi creştin. Astfel, putem încă nădăjdui că apropiata trecere la creştinism a sultanului şi intrarea fiilor lui Ismail în sânul bisericii vor fi roadele căsătoriei tale cu Saladdin. Haide, mai bine să te jertfeşti oarecum, decât să surpi nădejdi atât de fericite.
— Un om poate jertfi capre şi berbeci, dar nu cinstea şi cugetul... Am auzit spunindu-se că prin necinstirea unei fecioare creştine au pătruns sarazinii în Spania. E nevoie oare ca ruşinea altei creştine să-i alunge din Palestina?...
— Tu numeşti o ruşine faptul de-a ajunge împărăteasă?
— Socotesc ruşine şi necinste să batjocoreşti un jurământ creştinesc, împărtăşindu-l cu un necredincios pe care o astfel de taină n-are cum să-l lege; şi m-aş socoti căzută în cea mai ruşinoasă josnicie dacă eu, o prinţesă creştină, aş ajunge de bunăvoie sultană într-un harem de cadâne.
— Ei bine, verişoară, nu vreau să mă cert cu tine, deşi starea ta de vasală ar fi trebuit să te îndemne la mai multă bunăvoinţă faţă de mine.
— Sire – răspunse Edith – majestatea voastră a moştenit apanajele, rangul şi domeniile casei Plantageneţilor... De aceea nu trebuie s-o pizmuiţi pe ruda voastră dacă a păstrat doar puţin din mândria acestora.
— Pe cinstea mea, copilă – zise regele – m-ai tulburat cu aceste cuvinte... Să ne îmbrăţişăm şi să rămânem prieteni... Voi trimite un herald cu răspunsul tău la Saladdin. Dar nu socoteşti c-ar fi mai bine ca răspunsul să-i fie trimis după ce-l vei vedea? Am auzit că e de-o frumuseţe neasemuită.
— Nu cred cu putinţă să ne vedem vreodată, sire,
— Pe Sftntul George! E cu putinţă, căci Saladdin ne alege uni loc ferit pentru lupta menită a răzbuna furtul flamurii şi va veni el însuşi acolo ca martor... Berengaria e, de asemenea, foarte dornică să ia parte la luptă şi aş putea să jur că nici o doamnă de la curte nu e lipsită de-o astfel de dorinţă. Şi mai puţin ca oricare, tu, frumoasa mea verişoară... Dar iată-ne ajunşi aproape de cort. Ne vom despărţi, fără urmă de vrăjmăşie, cred... Să pecetluim împăcarea noastră, frumoasă Edith, cu un sărut şi o strângere de mână... Ca suveran, am dreptul să-mi sărut frumoasele vasale.
Într-adevăr, se grăbi s-o îmbrăţişeze cu preţuire şi cu dragoste şi se întoarse spre cortul său sub pulberea lunii, îngânând în sine crâmpeie din cântul lui Blondel, care-i stăruia în minte. De îndată ce intră în cort, pregăti scrisorile pentru Saladdin şi le înmână nubianului, poruncindu-i să pornească la drum odată cu revărsatul zorilor.

CAPITOLUL XXVII
Am auzit iehirul – aşa numesc arabii 
Strigătul lor de luptă, când pe Allah imploră 
Să-ncline biruinţa-n partea lor.
Asediul Damascului

A doua zi de dimineaţă, Richard fu poftit de regele Filip al Franţei la o întrevedere; măgulindu-l în fel şi chip şi exprimându-i mărturia celei mai alese preţuiri, Filip vesti fratelui său englez, în termeni curtenitori, hotărârea sa nestrămutată de-a se întoarce în Europa, ca să-şi vadă de regat. Îi spuse că nu mai avea nici o nădejde în ceea ce privea încununarea cu izbândă a cruciadei, de vreme ce puterile lor scăzuseră şi certurile lăuntrice păreau să nu se mai sfârşească.
Richard se strădui să-i schimbe hotărârea, dar totul fu zadarnic şi, întrevederea odată sfârşită, nu fu mirat când i se aduse o misivă semnată de ducele Austriei şi de mai mulţi alţi principi, prin care-i vesteau toţi cu dârzenie, o hotărâre asemănătoare aceleia a lui Filip. Spuneau că părăsirea sfintei lupte era pricinuită de mândria nemăsurată şi de asuprirea lui Richard al Angliei. Orice nădejde de a duce războiul mai departe cu sorţi de izbândă cât de cât, părea de asemenea zadarnică. Richard vărsă lacrimi amare văzându-şi nădejdile de glorie năruite, iar gândul că această înfrângere se datora şi firii sale aprinse şi pripite, nu-l mângâia deloc.
— Pe tatăl meu n-ar fi îndrăznit să-l părăsească astfel – îi spuse el lui de Vaux cu ciudă şi amărăciune; nici o ponegrire pe care ar fi putut s-o răspândească împotriva unui rege atât de înţelept, n-ar fi fost îngăduită în mijlocul creştinătăţii; pe câtă vreme eu, nesocotit ce sunt, nu numai că le-am dat un prilej ca să mă părăsească, dar le-am şi înlesnit putinţa ca să arunce asupra nenorocitelor mele cusururi întreaga ruşine a destrămării cruciadei.
Aceste gânduri sporeau în aşa măsură mâhnirea regelui, încât de Vaux fu mulţumit atunci când sosirea unui trimis al lui Saladdin îl sili să dea altă întorsătură gândurilor lui. Acest nou trimis era un emir foarte mult preţuit de sultan, numit Abdallah-El-Hagi; îşi trăgea obârşia din spiţa Profetului şi din neamul sau tribul lui Hashem; ca mărturie a acestei strălucite obârşii, purta un turban verde, neasemuit de mare.
Făcuse de trei ori drumul la Mecca, ceea ce îi adusese numele de Hagi, sau Pelerinul. Cu toate aceste dovezi de sfinţenie, Abdallah, deşi arab, era un foarte bun tovarăş de petrecere, ascultând cu plăcere o povestire hazlie, lăsându-şi deoparte gravitatea, până acolo încât nu şovăia să se aşeze chiar şi la băutură, dacă se putea păzi de priviri iscoditoare şi de clevetiri. Avea de asemenea însuşiri politice, pe care Saladdin căutase să le folosească în mai multe negocieri cu principii creştini, şi mai ales cu Richard, căruia persoana lui El-Hagi nu numai că-i era cunoscută, dar chiar şi foarte plăcută. Mulţumit de răspunsul grabnic prin care Saladdin făgăduia să-i pună la dispoziţie un loc bun pentru luptă, pe lângă îngăduinţa de-a lua parte oricine, chezăşuindu-şi buna-credinţă chiar cu prezenţa sa, Richard uită numaidecât mâhnirea stârnită de apropiata destrămare a ligii creştine şi începu să pregătească lupta.
În acest scop fu ales locul numit „Adamantul pustiului”, ca fiind aşezat la aceeaşi depărtare de tabăra creştinilor ca şi de aceea a sultanului. Se înţelese cu Konrad de Montserrat şi cu martorii acestuia, arhiducele Austriei şi marele-magistru al Templierilor, să vină, in ziua hotărâtă pentru luptă, cu o sută de războinici; Richard al Angliei şi fratele său Salisbury, care susţineau învinuirea, aveau să ia parte în fruntea unui număr egal de războinici, ca să-şi ocrotească luptătorul, iar sultanul urma să sosească în fruntea unei gărzi de cinci sute de oameni aleşi, numărul acesta fiind socotit deopotrivă cu al celor două sute de războinici creştini.
Ceilalţi invitaţi de vază, care aveau să vină de o parte şi de alta. Trebuiau să aibă numai săbii şi să nu poarte armuri. Sultanul îşi lua sarcina de a pregăti locul de luptă, odată cu rânduiala şi răcoritoarele de trebuinţă pentru persoanele care aveau să ia parte la acea solemnitate. Scrisorile lui dezvăluiau într-un chip foarte curtenitor bucuria pe care o aştepta de la o întrevedere paşnică cu Melech-Ric, şi marea lui dorinţă de a-i face o primire cit mai plăcută. Toate pregătirile fiind sfârşite, iar înştiinţările făcute atât celui provocat cât şi martorilor săi, Abdallah-El-Hagi fu primit într-o audienţă mai intimă, la care avu prilejul să asculte cu încântare armonioasele sunete ale harpei lui Blondel. Lăsându-şi cu grijă deoparte turbanul verde şi punând în locu-i un fes grecesc, arabul îngână la rându-i un cântec de petrecere, tălmăcit din persană, şi dădu pe gât, fără să fie rugat, un straşnic pocal cu vin de Cipru, ca să arate deplină îmbinare între vorbă şi faptă. A doua zi, grav şi cumpătat ca cel ce băuse numai apă, îşi pleca fruntea până la pământ înaintea tronului lui Saladdin, dându-i socoteală asupra îndeplinirii sarcinii.
În ajunul zilei hotărâte pentru luptă, Konrad şi prietenii lui porniră în revărsatul zorilor să cerceteze locul arătat, iar Richard părăsi lagărul în aceeaşi clipă şi cu acelaşi scop, dar, aşa cum fusese înţelegerea, o luă pe alt drum, ca măsură de prevedere, pentru a nu da loc la vreo ciocnire între însoţitorii lor înarmaţi. În ceea ce-l privea pe bunul rege, el n-avea de gând să se certe cu nimeni în ziua aceea. Nimic n-ar fi putut să- i sporească plăcerea pe care o făgăduia participarea la o luptă corp la corp în cerc închis, decât bucuria de a fi fost el însuşi unul dintre luptători; şi aceasta îl făcea să fie aproape împăcat cu toată lumea, chiar şi cu Konrad de Montserrat. Uşor înarmat, în veşmânt strălucit, vesel ca un mire în ajunul nunţii, Richard călărea domol în preajma litierei reginei Berengaria, căreia îi dădea desluşiri în privinţa locurilor străbătute, înveselind astfel, prin cântece şi povestiri, drumul monoton, pustiu.
Atunci când regina făcuse pelerinajul la Engaddi, o luase pe drumul ce cotea de după şirul de munţi, astfel că priveliştea pustiului era nouă pentru ea şi pentru doamnele din suită. Deşi Berengaria cunoştea foarte bine firea lui Richard, ca să nu ţină seamă de ceea ce îi plăcea să spună ori să cânte, nu se putu împiedica să nu cadă pradă unei oarecare temeri femeieşti, văzându-se în mijlocul pustiului înfiorător, cu o suită atât de mică ce nu părea să fie altceva decât un punct mişcător pe acea întindere nemărginită; ştia de asemenea că nu se aflau departe de tabăra lui Saladdin şi că puteau fi din clipă în clipă surprinşi şi nimiciţi de vreun buluc alcătuit din cei mai temuţi călăreţi ai săi, dacă păgânul ar fi fost aşa de necinstit încât să se folosească de un prilej atât de ademenitor.
Dar atunci când îşi dezvălui temerile faţă de Richard, acesta se grăbi să le respingă cu ciudă şi dispreţ:
— Ar fi mai mult decât nerecunoştinţă – zise el – să te îndoieşti de cinstea nobilului sultan...
Totuşi, aceleaşi îndoieli şi temeri încolţeau deseori, nu numai în mintea fricoasă a reginei, dar şi în sufletul, mult mai mândru şi mai curajos, al prinţesei Edith Plantagenet, care credea prea puţin în cinstea musulmanului, pentru a se simţi liniştită când se afla în puterea acestuia. Uimirea ei, prin urmare, ar fi fost mai mică decât spaima dac-ar fi auzit în aceeaşi clipă răsunând în mijlocul pustiului stigătul „Alia hu!" în timp ce un buluc de călăreţi arabi s-ar fi năpustit asupră-le ca vulturii pe pradă... Temerile ei nu scăzură cu nimic în clipa când, odată cu apropierea înserării, zări un călăreţ arab, chipeş la înfăţişare, cu turban şi cu o suliţă lungă, zburând pe creasta unei înălţimi, asemenea unui şoim rătăcit în văzduhuri. De îndată ce arabul dădu cu ochii de alaiul regesc, se îndepărtă în goană, cu iuţeala aceleiaşi zburătoare, când se pierde în adâncul zării.
—  Ne apropiem pesemne de locul cu pricina – zise regele Richard – şi călăreţul acela nu poate fi altcineva decât un trimis al lui Saladdin... Mi se pare chiar că aud vuiet de trâmbiţi şi chimvale maure... Aşezaţi-vă în bună rânduială, copii, şi înşiruiţi-vă în jurul doamnelor, ca nişte adevăraţi oşteni.
Auzind aceste cuvinte, cavalerii, scutierii şi arcaşii se grăbiră să intre în rânduri. Îşi urmară calea în rânduri, ceea ce făcea ca numărul lor să pară şi mai mic. La drept vorbind, poate nu chiar frica, ci doar un soi de nelinişte, îmbinată cu oarecare curiozitate, părea că ascute şi mai mult luarea aminte a escortei, care asculta izbucnirile sălbatice ale muzicii maure ce răzbăteau în răstimpuri cu putere dinspre locul unde se ivise o clipă călăreţul arab. De Vaux şopti la urechea regelui:
— Ar fi bine, sire, să trimitem un scutier în recunoaşte pe crestele dunelor, ori buna voastră plăcere să îngăduie ca eu însumi s-o iau înainte! După vuietul ce se aude, s-ar părea că, dacă nu sunt în adevăr mai mult de cinci sute de oameni dincolo de creste, jumătate din suita sultanului trebuie să fie alcătuită din trâmbiţaşi şi chimvalieri. Să mă duc?
Baronul îşi strunise calul şi era cât pe-aici să-i dea pinteni, când regele strigă:
— Nu, pentru nimic în lume! O astfel de prevedere ar însemna neîncredere şi nu ne-ar sluji la mare lucru în caz de surpriză, lucru de care nu mă tem.
Continuară să înainteze în bună rânduială, cu şirurile din ce în ce mai strânse, până când ajunseră pe creasta dunelor de nisip, de unde se putea zări locul de luptă. Aici, o privelişte minunată, dar surprinzătoare, se înfăţişa înaintea ochilor. „Adamantul pustiului”, singuratica oază ce nu se putea desluşi ce obicei decât prin pâlcul de palmieri, devenise centrul unei tabere ale cărei flamuri strălucitoare şi podoabe aurite sclipeau în mii de culori sub bogăţia soarelui în asfinţit. Pânzele din care erau făcute corturile încăpătoare aveau cele mai vesele culori: stacojiu, galben-auriu, albastru-deschis şi alte nuanţe strălucitoare.
Stâlpii înalţi din mijloc, care susţineau pânzele, erau împodobiţi cu grenade aurii şi cu steguleţe de mătase. Dar în afară de aceste corturi bătătoare la ochi, se mai zărea un mare număr de corturi negre, aşa cum sunt de obicei acelea ale arabilor, ceea ce i se păru uluitor lui Thomas de Vaux, socotind că-n acele corturi putea fi adăpostită o oştire de cinci mii de oameni. Un număr de arabi şi de kurzi se grăbeau să-şi strângă rândurile, lăsându-şi caii să meargă-n voie, şi această adunare era însoţită de vuietul asurzitor al alămurilor războinice, ce au însufleţit în toate timpurile luptele arabilor.
Se zăriră curând, ca un furnicar nelămurit, în faţa taberei şi, ca un şuier ascuţit ce răsună deasupra glasului irimbiţclor, călăreţii săriră numiadecât în şa. Un nor de pulbere ce se ridică în clipa acestei mişcări, ascunse lui Richard şi întregii suite palmierii şi creasta îndepărtată a munţilor; nu se mai zăreau nici chiar arabii, care stârniseră într-o clipă o volbură de praf ce lua înfăţişarea fantastică a unor coloane răsucite, a unei îngrămădiri de drumuri şi minarete. Alt şuier ascuţit se făcu auzit din sânul vârtejului de pulbere: era semnalul de înaintare. Călăreţii porniră în goană, înaintând în aşa fel ca să împresoare mica escortă a lui Richard; şi aceasta se pomeni curând înconjurată din faţă, din părţi, din spate şi aproape înăbuşită de praful ce se ridica pretutindeni. Prin perdeaua de praf se zăreau din când în când făpturile sălbatice ale sarazinilor, mişcându-se şi învârtindu-şi suliţele în toate părţile, cu strigăte şi chiote înfricoşătoare; îşi îmboldeau uneori caii repezindu-i până la o suliţă de creştini, în timp ce toţi cei din spate împrăştiau nori deşi de săgeţi. O săgeată se înfipse în litiera reginei, care lăsă să-i scape un ţipăt ascuţit, în timp ce fruntea lui Richard se posomori în aceeaşi clipă.
— Pe Sfântul George! strigă el – ar fi timpul să fie cuminţită această turmă de necredincioşi.
Dar Edith, a cărei litieră o urma pe cea a reginei, scoase capul afară şi, ţinând în mână una din săgeţile desprinse din roi, strigă:
— Rege Richard, ia seama la ceea ce vrei să faci... Priveşte, săgeţile n-au vârf!
— Nobilă şi înţeleaptă copilă – răspunse Richard – pe ceruri, tu ne ruşinezi pe toţi prin agerimea ochiului şi a gândului. Nu vă tulburaţi, vrednicii mei englezi – strigă el către războinici – săgeţile lor nu sunt ascuţite, iar suliţele lor de asemenea n-au vârf. Acesta nu e decât un obicei sălbatic de-a ne întâmpina cu prietenie, deşi, de bună seamă, râd pe socoteala noastră văzându-ne atât de înfricoşaţi... înaintaţi încet şi în rânduială!
Mica escortă înainta astfel mai departe, împresurată de arabii care scoteau strigătele cele mai ascuţite şi mai străpungătoare; arcaşii căutau să-şi arate îndemânarea, făcându-şi săgeţile să şuiere cât mai aproape cu putinţă de coifurile creştinilor, fără ca totuşi să le atingă, în timp ce suliţarii se luptau unii cu alţii, dându-şi lovituri atât de zdravene cu armele lor boante, încât mulţi se rostogoliră jos din şa, gata să-şi piardă viaţa în toiul acelui joc primejdios. Toate aceste demonstraţii, menite să exprime bun sosit, erau privite însă cam cu îndoială de europeni.
În timp ce regele Richard şi suita lui ajunseseră cam la jumătatea drumului, alcătuind un sâmbure în jurul căruia gloata de călăreţi urla, chiuia, se vânzolea, călărind în aşa chip încât nu se mai puteau desluşi din grămadă nici oameni, nici cai, deodată răsună alt şuier ascuţit, şi toţi acei războinici care împresurau în neorânduială, din faţă şi din spate, pe europeni, se strânseră în cea mai mare grabă în rânduri dese, alcătuind o coloană groasă, fără sfârşit, care porni domol şi în destulă rânduială, pe urmele escortei regelui Richard.
Pulberea începea să se împrăştie dinaintea creştinilor care alcătuiau acum avangarda, când zăriră apropiindu-se în întâmpinarea lor, prin norii de praf încă destul de deşi, un buluc de călăreţi cu totul deosebit, în mai multă rânduială, înarmat cu suliţi de năvală şi de apărare, vrednic să slujească de strajă celui mai strălucit stăpânitor din Orient. Fiece cal din acel buluc, alcătuit din aproape cinci sute de oameni, preţuia cât viaţa unui războinic. Călăreţii erau robi georgieni şi circazieni în floarea vârstei. Coifurile şi fesurile lor din zale de oţel erau atât de straşnic lustruite încât luceau ca argintul; veşmintele lor aveau culorile cele mai bătătoare la ochi şi unele erau ţesute din fir de aur şi argint; brâiele erau împletite din fire de aur şi din mătase; deasupra turbanelor fluturau pene şi scânteiau giuvaeruri, în timp ce mânerele şi tecile iataganelor şi hangerelor, din cel mai scump oţel de Damasc, erau bătute în aur şi pietre scumpe.
Această călărime strălucitoare înainta în sunetul fanfarelor şi în clipa când ajunse în preajma creştinilor, se despică luând-o la dreapta şi la stânga, făcându-le loc. Atunci Richard trecu în fruntea trupei, dându-şi seama că Saladdin însuşi se apropia. Într-adevăr, curând, în mijlocul străjii, al căpeteniilor şi arabilor fioroşi la vedere, păzitori de haremuri, a căror sluţenie părea şi mai groaznică sub bogăţia veşmintelor, se ivi sultanul, cu privirea şi înfăţişarea aceluia pe fruntea căruia soarta a scris: „Iată un rege!” Cu capul acoperit de un turban alb ca zăpada, cu şalvari şi feregea largă, tot atât de albă, încins peste mijloc cu un brâu de mătase stacojie, fără altă podoabă, Saladdin ar fi părut, la cea dintâi aruncătură de ochi, omul cel mai simplu înveşmântat dintre toţi. Dar cercetându-l cu mai multă luare aminte, puteai să-ţi dai seama, de la nestemata de pe turban, pe care cântăreţii au numit-o „Marea de lumină”, la diamantul din deget, pe care îi era săpată pecetea, că preţuiau poate cât toate bogăţiile coroanei Angliei, iar safirul înfipt în mânerul hangerului nu-i sta mai prejos în valoare. Trebuie de asemenea adăugat că pentru a se apăra de praful care în vecinătatea Mării Moarte se aseamănă cu cenuşa cea mai fin cernută, sau poate numai dintr-o pornire de trufie orientală, sultanul purta la turban un văl care îi ascundea în parte nobilele trăsături. Călărea pe un armăsar arab, alb ca zăpada, ce părea conştient şi mândru de nobila sa povară.
Nu mai era nevoie de prezentări. Cei doi viteji monarhi, căci astfel erau amândoi, săriră aproape în aceeaşi clipă din scări; oştile se opriră şi muzica încetă dintr-o dată; înaintară în linişte unul către altul, şi, după câteva saluturi curtenitoare, cei doi suverani se îmbrăţişară ca fraţi şi egali în măreţie. Fastul şi bogăţia dezvăluite de o parte şi de alta nu mai atrăgeau privirile: toţi ochii erau aţintiţi la Richard şi la Saladdin, iar aceştia, în cele din urmă, nu se mai văzură decât pe ei. Totuşi, privirile pe care Richard le îndrepta spre Saladdin erau mai stăruitoare, mai iscoditoare decât acelea ale sultanului; cel dintâi care întrerupse tăcerea, fu Saladdin.
— Melech-Ric e tot atât de binevoit în preajma lui Saladdin ca apa în mijlocul pustiului. Nădăjduiesc că numeroşii mei însoţitori nu-i stârnesc neîncredere. În afară de robii înarmaţi ai casei mele, acei ce-l împresoară şi-l întâmpină cu priviri uimite şi pline de admiraţie, sunt nobili privilegiaţi din cele o mie de triburi ale mele; fiindcă cine e acela care, având dreptul a fi de faţă, ar fi putut să rămână în tabără, atunci când avea prilejul să vadă un principe ca Richard, al cărui nume împrăştie atâta groază, încât în nisipurile Yemenului doica se slujeşte de dânsul ca să facă pruncul să tacă, iar beduinul ca să-şi strunească fugarul îndărătnic?
— Şi aceştia toţi sunt nobili din Arabia? întrebă Richard, privind de jur împrejur mulţimea de călăreţi cu înfăţişare sălbatică, înveşmântaţi în burnusuri. Pe chipurile lor înnegrite de razele soarelui, cu dinţi mai albi ca fildeşul, ochii negri scânteiau fără astâmpăr, cu flacără vie, aproape neomenească, în umbra turbanelor; erau îmbrăcaţi mai toţi cât se poate de simplu, s-ar fi zis chiar sărăcăcios.
— Au dreptul la această denumire, răspunse Saladdin; dar, deşi numeroşi, nu întrec câtuşi de puţin cele statornicite prin înţelegere şi nu au alte arme în afară de iatagane. Până şi suliţele au fost lăsate deoparte.
— Mă tem – murmură de Vaux în englezeşte – ca nu cumva să le fi lăsat într-un loc de unde să le poată lua foarte repede. Iată, mărturisesc, o strălucită adunare de pairi – cred că sala de la Westminster ar fi cam neîncăpătoare pentru ei.
— Tăcere, de Vaux! zise Richard. Îţi poruncesc! Nobile Saladdin – adăugă el în francă – bănuiala nu-şi are nici un rost atunci când e vorba de tine... Iată – urmă el arătând litierele – şi eu mi-am adus câţiva luptători, aşa că am călcat oarecum condiţiunile înţelegerii; ochii sclipitori şi chipurile frumoase sunt arme pe care nu mă puteam hotărî să nu le iau cu mine.
Îndreptându-şi privirea spre litiere, sultanul făcu o temenea adâncă, aşa cum s-ar fi plecat înaintea cetăţii Mecca, şi sărută ţărâna în semn de cinstire.
— Apropie-te, frate – îl îmbie Richard – doamnele nu se tem să te vadă mai de aproape. Nu vrei să te apropii? Perdelele litierelor se vor da numaidecât în lături pentru tine.
— Allah să mă ferească! răspunse Saladdin. Nu cred să fie aici arab care să nu socotească drept o ruşine din partea acestor frumuseţi de-a se lăsa văzute cu obrazul descoperit.
— Le vei vedea atunci în particular, frate.
— La ce bun? răspunse Saladdin cu mâhnire. Aşa cum apa stinge focul, ultima ta scrisoare a stins nădejdile pe care îndrăznisem să mi le făuresc. Pentru ce aş aprinde din nou o flacără ce m-ar mistui în zadar? Dar fratele meu nu vrea să intre în cortul pe care slujitorul său i l-a pregătit? Mai-marele robilor mei negri a primit porunci să le primească pe prinţese aşa cum se cuvine. Mai-marii casei mele se vor îngriji de însoţitorii măriei tale, şi eu însumi îţi voi fi slujitor.
Îl călăuzi într-un cort minunat, unde se afla tot ce poate alcătui fast regesc. De Vaux, care îl urma pe Richard, îi luă de umeri lunga mantie de călărie şi regele Angliei se ivi dinaintea lui Saladdin într-un veşmânt strâmt, care scotea şi mai bine la iveală făptura lui falnică şi armonioasă, în contrast izbitor cu îmbrăcămintea largă şi fluturătoare care ascundea silueta subţire a monarhului din Orient. Dar ceea ce atrase mai cu seamă luarea aminte a sarazinului, fu paloşul cu mâner teşit, a cărui lamă dreaptă şi lată, de-o lungime ce-l făcea cu neputinţă parcă de mânuit, se întindea de la umăr până aproape de călcâiele monarhului.
— Dacă n-aş fi văzut – zise sultanul – această armă scânteind în luptă, asemenea săbiei lui Azrael, mi-ar fi cu neputinţă să cred că braţul unui om e în stare s-o mânuiască. Pot să-1 rog pe măritul Melech-Ric să dea cu ea o lovitură prietenească, ca să-i pun la încercare puterea?
— Bucuros nobile Saladdin, răspunse regele, căutând în preajmă-i un lucru asupra căruia să-şi încerce puterea. Zărind în mâna unuia dintre privitori un buzdugan de oţel, a cărui coadă tot de metal, n-avea mai mult de un deget şi jumătate în diametru, aşeză această armă pe un buştean de lemn. Grija lui de Vaux în legătură cu cinstea stăpânului său îl îndemnă să-i şoptească în englezeşte:
— Pe dragostea Preafericitei Fecioare, luaţi seama ce faceţi, sire. Puterile voastre nu sunt încă pe deplin refăcute; nu-i daţi prilej necredinciosului să se bucure.
— Tăcere, nesăbuitule! zise Richard rotind o privire mândră în juru-i... Mă crezi în stare să dau greş în faţa lui?
Regele ridică strălucitorul paloş deasupra umărului său stâng, îl apucă cu amândouă mâinile şi, învârtindu-l pe deasupra capului, îl repezi în jos năprasnic: drugul de fier se rostogoli la pământ, despărţit în două ca un copac tânăr retezat de securea pădurarului.
— Pe capul Profetului! Iată o lovitură minunată! strigă sultanul, cercetând cu deosebită luare aminte drugul de fier ce fusese retezat în două, ca şi lama al cărei tăiş rămăsese neatins în urma unei astfel de lovituri.
Apucă atunci mâna regelui şi, cercetându-i mărimea şi muşchii, zâmbi, aşezând-o alături de a sa, atât de subţire, atât de mică şi parcă fără putere.
— Da, priveşte cu luare aminte, zise de Vaux în englezeşte; va mai trece multă vreme până când degetele tale lungi de maimuţă vor putea să facă acelaşi lucru cu semiluna aurită pe care-o ai alături!
— Tăcere, de Vaux! zise regele. Pe Sfânta Fecioară! Saladdin înţelege sau bănuieşte ceea ce spui... Astâmpără-te rogu-te!
Sultanul rosti într-adevăr în aceeaşi clipă:
—  Aş dori să încerc şi eu să arăt ceva; dar pentru ce şi-ar dovedi slăbiciunea cel slab în ochii celui tare? Totuşi, fiecare ţară îşi are îndemânările ei, şi în această privinţă nu mă îndoiesc că voi avea cu ce să-1 încânt pe Melech-Rir Vr.rK.^ —*•-< • -
vedea pe învăţatul vraci... îi sunt foarte îndatorat şi i-am adus un tnic^dar.
a aceste cuvinte, Saladdin

291
— Dar el n-a mărturisit nimic?
— Nimic limpede; dar după multe altele petrecute între noi, mi-am putut da seama că dragostea lui năzuieşte prea sus ca să poată ajunge vreodată la izbândă.
— Şi ştiai că insolenta şi cutezătoarea lui iubire se încrucişa cu dorinţele tale?
— Atâta lucru am putut ghici; dar dragostea lui fiinţa când dorinţele mele abia încolţiseră, şi trebuie să adaug că pesemne va supravieţui dorinţelor mele. Pentru refuzul primit, nu pot să mă răzbun pe dânsul, care n-are nici o vină în aceasta. Şi-apoi, dacă această nobilă doamnă îl doreşte în locu-mi pe cavalerul Leopardului, cine va îndrăzni să spună că dânsa n-a făcut dreptate unui cavaler plin de nobleţe şi de aceeaşi credinţă cu ea?
— Totuşi, e de viţă prea neînsemnată ca să-şi amestece sângele cu acel al Plantageneţilor, rosti cu trufie Richard.
— Astea pot să fie părerile voastre în Francistan. Poeţii noştri din Răsărit spun că un viteaz călăuzitor de cămile e vrednic să sărute buzele unei frumoase sultane, pe câtă vreme un bei mişel nu e vrednic să şi le apropie pe-ale sale nici măcar de veşmântul sărman al unei femei de rând. Dar cu îngăduinţa ta, măritul meu frate, îmi voi lua rămas bun de la tine pentru o vreme, ca să-1 pot primi pe ducele Austriei şi pe celălalt cavaler nazarinean, amândoi mai puţin vrednici de găzduirea noastră, dar care totuşi trebuie săi fie primiţi cu cinste, nu pentru ei, ci pentru obrazul nostru. Căci înţeleptul Lacman a spus: „Hrana cu care l-ai ospătat pe străin nu e pierdută pentru tine, căci atunci când trupul lui a fost întărit, cinstea şi faima numelui tău au crescut deopotrivă.”
Sultanul sarazin ieşi din cortul regelui Richard şi, după ce-i arătă, mai mult prin semne decât prin cuvinte, unde se afla cortul reginei şi al doamnelor sale, se grăbi să-1 întâmpine pe marchizul de Montscrrat care sosise împreună cu întreaga lui suită, pentru care nobilul sultan pusese să se pregătească adăpostul cu mai puţină curtoazie, dar cu acelaşi fast. Suveranilor şi principilor găzduiţi de Saladdin, li se aduseseră răcoritoarele cele mai alese, obişnuite în Orient şi în Europa. Fiecare fu slujit deosebit, în cortul, său; sultanul ţinuse atât de mult seama de obiceiurile şi gusturile oaspeţilor, încât adunase o mulţime de robi greci ca să aducă pocalele de vin, băutură oprită credincioşilor lui Mahomed.
Mai înainte ca Richard să se fi ridicat de la masă, bătrânul Omrah, care adusese scrisoarea sultanului în tabăra creştină, intră cu un plan al ceremonialului care avea să se desfăşoare a doua zi, ziua luptei. Ştiind gusturile vechiului său cunoscut, Richard îl rugă să cinstească cu el un pocal de vin de Şiraz; Abdallah îi dădu să înţeleagă însă, cu multă cuviinţă, că în clipele acelea trebuie să se stăpânească cu orice preţ, deoarece Saladdin, deşi îngăduitor în multe alte privinţe, dădea cinstire şi făcea a se da cinstire, sub cea mai aspră pedeapsă, legilor Profetului.
— Vai – zise Richard – dacă sultanului nu-i place vinul acesta, dulce balsam al inimii omeneşti, trecerea lui la creştinism nu ar fi cu putinţă şi prezicerea călugărului nebun din Engaddi se spulberă ca un pumn de paie împrăştiat de vânt.
Atunci, regele începu să cerceteze propunerile aduse, statornicind condiţiile luptei, ceea ce luă foarte mult timp, trebuind ca asupra unor anumite puncte să se sfătuiască cu potrivnicii, precum şi cu sultanul. Până la urmă căzură la înţelegere şi încheiară un înscris în limbile franceză şi arabă, care fu iscălit de Saladdin, ca jude al locului, şi de către Richard şi Leopold, drept chezaşi ai celor doi luptători. În clipa când Omrah îşi lua rămas bun de la rege, intră de Vaux.
— Bunul cavaler – zise el – care urmează să lupte mâine, doreşte să ştie dacă îi va fi îngăduit astă-seară să-şi prezinte omagiul regescului său martor.
— L-ai văzut, de Vaux? întrebă regele cu un zâmbet. N-ai regăsit cumva o veche cunoştinţă?
— Pe Sfânta Fecioară din Lanercost! răspunse de Vaux, în ţara asta întâlneşti atâtea lucruri uimitoare şi-atâtea schimbări, încât începe să se învârtească pământul cu tine. De-abia l-aş mai fi cunoscut pe sir Kenneth, scoţianul, dacă frumosul lui copoi, care-a fost încredinţat câtva timp îngrijirilor mele, n-ar fi venit să se gudure şi să-mi lingă mâinile; şi nici chiar atunci n-am recunoscut câinele decât după pieptul lui lat, după rotunjimea labei şi felul lui de a lătra; căci bietul dobitoc e vopsit ca o curtezană veneţiană.
— Te pricepi mai bine la dobitoace decât la oameni, de Vaux. 
— Nu tăgăduiesc, şi-am găsit deseori că dintre aceste două soiuri de dobitoace, cele cu dinţi sunt mai cinstite. Şi-apoi, majestatea voastră obişnuieşte adeseori să-mi zică dobitoc, chiar şi mie, căci, la urma urmei, îl slujesc pe leu, cunoscut de toată lumea ca regele dobitoacelor.
— Pe cinstea mea, ţi-ai frânt adeseori lancea în creştetul capului meu. Am spus totdeauna că dai dovadă de oarecare înţelepciune, de Vaux, deşi numai lovindu-te cu barosul poate să scoată cineva scântei din tine. Dar să ne vedem de treburi deocamdată: cavalerul nostru e bine echipat şi bine înarmat?
— Pe de-a-ntregul, sire, şi cu multă măreţie: am recunoscut armura pe care-o va purta: e aceea pe care dogele Veneţiei a oferit-o majestăţii voastre înainte de boală, pentru cinci sute de bizantini.
— Pun rămăşag că a vândut-o sultanului păgân, pentru câţiva ducaţi mai mult, bani sunători. Veneţienii aceştia ar vinde şi Sfântul Mormânt, dacă le-ar sta în putinţă.
— Armura aceea nu putea fi folosită pentru o cauză mai nobilă.
— Mulţumită nobleţei sarazinului, iar nu avariţiei veneţianului.
— Facă cerul ca majestatea voastră să binevoiască a rosti cuvintele cu mai multă grijă. Iată-ne părăsiţi de aliaţii noştri pentru jigniri aduse şi unora şi altora; nu ne mai rămâne decât să ne luăm la harţă cu republica mărilor ca să pierdem nădejdea de-a ne mai retrage fie chiar şi pe apă.
— Voi fi mai prevăzător, dar încetează cu mustrările. Spune-mi mai degrabă dacă i s-a adus un duhovnic cavalerului.
— Are duhovnic. E acelaşi sihastru din Engaddi care-a stat lângă dânsul şi în clipa când se pregătea de moarte. Sihastrul a venit aici, atras pesemne de vestea luptei.
— Foarte bine! Şi-acum, în ceea ce priveşte cererea cavalerului, spune-i că Richard îl va primi atunci când, în lupta de pe locul numit „Adamantul pustiului”, va îndrepta greşeala săvârşită pe dâmbul Sfântului George. Trecând prin tabără, dă-i de veste reginei că vreau s-o vizitez şi spune-i lui Blondel  să vină şi el acolo.
De Vaux plecă şi, după aproape un ceas, Richard, învăluit în mantie şi cu lăuta în mână, porni spre cortul reginei. Mai mulţi arabi trecură pe lângă el, cu capetele plecate şi cu privirea aţintită în pământ, deşi băgă de seamă că de îndată ce se îndepărta cu câţiva paşi de dânşii, întorceau toţi capetele după el. Aceasta îi dădu a înţelege că persoana lui era cunoscută, dar, fie că ascultau poruncile sultanului, fie din bunăcuviinţă orientală, se fereau a arăta că-l cunosc pe un suveran care dorea să rămână necunoscut. În clipa când regele ajunse la cortul soţiei sale, o găsi păzită de acei nefericiţi eunuci, pe care gelozia orientalilor îi aşează totdeauna în jurul haremurilor lor. Blondel  se plimba pe dinaintea uşii, pişcând din vreme-n vreme strunele harpei. Ascultându-l, eunucii îşi sticleau dinţii de fildeş, însoţind acordurile cântăreţului cu gesturi bizare şi cu glasurile lor limpezi, aproape nefireşti.
— Ce faci aici, în fruntea acestei turme de berbeci negri, Blondel ? întrebă regele. Pentru ce nu intri în cort?
— Pentru că în meşteşugul meu am nevoie şi de cap şi de degete, iar prea cinstiţii negri m-au ameninţat că mă vor tăia în bucăţele dacă voi avea îndrăzneala să intru.
— Ei bine, hai cu mine! Te iau sub paza mea.
Negrii îşi plecară numaidecât suliţele şi iataganele înaintea regelui Richard, lăsându-şi privirile-n pământ, ca şi cum s-ar fi socotit nevrednici să-l privească. înăuntrul cortului, Richard şi Blondel  îl găsiră pe Thomas de Vaux în preajma reginei. În timp ce Berengaria îl întâmpină pe Blondel, regele Richard stătu câteva clipe de vorbă între patru ochi cu frumoasa lui verişoară. În cele din urmă îi spuse în şoaptă:
— Mai suntem încă vrăjmaşi, frumoasă Edith?
— Nu, monseniore, răspunse Edith, cu glas scăzut, ca să nu întrerupă muzica: nimeni nu-i poate păstra vrăjmăşie regelui Richard atunci cind binevoieşte să se arate aşa cum este, adică pe atât de mărinimos şi de nobil, pe cât de viteaz şi de cinstit.
Rostind aceste cuvinte, îi întinse mâna pe care regele o sărută în semn de împăcare.
— Ştiu ce gândeşti, drăguţă verişoară: că mânia mea în această împrejurare a fost prefăcută; te înşeli însă. Pedeapsa pe care i-am dat-o acestui cavaler a fost dreaptă; pentru că el a trădat – n-are a face în urma cărei ispite – misiunea pe care i-am încredinţat-o. Dar mă bucur, poate tot atât de mult cât şi tine, că ziua de mâine îi va da un prilej să învingă în luptă şi să arunce asupra adevăratului hoţ şi trădător pata care un timp a întunecat onoarea lui. Nu ştiu! Urmaşii noştri vor învinui poate pe Richard pentru firea lui aprinsă; dar nimeni nu va putea spune că atunci când judeca, nu era drept când trebuia şi milostiv când putea.
— Nu te lăuda singur, vere Richard. Poate că urmaşii vor numi dreptatea ta cruzime – şi mila ta capriciu.
— Şi tu încă nu te mândri, ca şi când viteazul tău cavaler, care nici nu şi-a pus încă armura, şi-ar fi şi dezbrăcat-o în triumf. Konrad de Montserrat este socotit drept un lăncier de forţă. Ce se întâmplă dacă scoţianul pierde lupta?
— Cu neputinţă, se împotrivi Edith cu hotărâre. Ochii mei l-au văzul pe acel Konrad tremurând şi schimbându-se la faţă, ca un hoţ ordinar. Este vinovat – şi judecata prin luptă este un apel la dreptatea dumnezeiască. Eu însămi l-aş înfrunta fără teamă într-o astfel de luptă.
— Sunt încredinţat că ai face-o, fetiţo, şi că l-ai bate măr pentru că nicicând n-a existat un Plantagenet mai adevărat decât tine.
Se opri o clipă şi continuă pe un ton foarte serios:
— Vezi să nu-ţi uiţi nici de-acum încolo obârşia.
— Ce însemnează acest sfat dat cu atâta gravitate la acest ceas? întrebă Edith. Mă crezi atât de uşuratică încât să-mi uit numele şi condiţia?
— Am să vorbesc deschis, Edith, ca unui prieten. Ce va însemna acest cavaler pentru tine, dacă iese învingător din luptă?
— Pentru mine? întrebă Edith, roşind puternic de ruşine şi ciudă. Ce-ar putea fi pentru mine mai mult decât un cavaler onorat, vrednic de tot atâta favoare câtă i-ar arăta şi regina Berengaria dacă ar fi ales-o pe dânsa ca doamna inimii lui, în loc să mă fi ales pe mine, care merit mult mai puţin această graţie. Cel din urmă cavaler are dreptul să se devoteze unei împărătesc, iar nobleţea alegerii lui – adăugă ea cu mândrie – trebuie să-i fie răsplătită.
— Totuşi, a făcut mult şi a pătimit destul pentru tine – spuse regele.
— I-am răsplătit serviciile cu onoruri şi laude, iar suferinţele cu lacrimi. Dacă ar fi năzuit la altă răsplată, ar fi fost mai înţelept să-şi fi dăruit afecţiunea unei femei de rangul său.
— Deci tu n-ai să porţi năframa însângerată de dragul lui?
— Nu, după cum nu i-aş fi cerut să-şi primejduiască viaţa într-un chip care-mi pare mai curând nebunesc decât onorabil.
— Fetele vorbesc întotdeauna aşa – răspunse regele – dar când cavalerul favorit devine mai stăruitor, atunci oftează şi spun că steaua destinului a hotărât astfel.
— Majestatea voastră m-a ameninţat acum pentru a doua oară cu înrâurirea pe care ar putea-o avea aici horoscopul meu, răspunse Edith cu demnitate. Totuşi, sire, vă rog să aveţi toată încrederea că oricare ar fi înrâurirea stelelor, ruda voastră nu se va căsători niciodată cu un păgân şi nici cu un aventurier. Îngăduiţi-mi să ascult muzica lui Blondel, pentru că tonul augustelor voastre mustrări este puţin plăcut urechii.
Acestea au fost întâmplările cele mai vrednice de povestit din seara aceea.

CAPITOLUL XXVIII
Se ciocnesc în bătălie 
Lance-n lance, cal de cal!
Gray

Rămăsese hotărât ca din pricina prea marii călduri, lupta judecăţii, pricină a adunării atâtor oameni de neamuri felurite lângă „Adamantul pustiului”, să aibă loc numaidecât după răsăritul soarelui. Locul larg, rânduit sub îndrumarea cavalerului Leopardului, avea o sută douăzeci de metri în lungime pe patruzeci lăţime, şi fusese netezit bine cu nisip; se întindea de la miazănoapte la miazăzi, astfel incât nici unul din luptători să nu aibă în ochi soarele care răsărea. Tronul lui Saladdin fusese aşezat pe latura de apus, chiar la mijloc, în dreptul punctului unde aveau să se întâlnească luptătorii, la jumătatea drumului.
În faţa tronului fusese ridicată o galerie închisă, clădită în aşa fel încât doamnele, care aveau să ia parte la privelişte, să poată vedea lupta fără ca ele însele să fie văzute de cineva. La ambele capete ale locului închis, se afla câte o oprelişte ce se ridica şi se cobora. Fuseseră aşezate tronuri atât pentru regele Richard, cât şi pentru ducele Austriei; acesta din urmă, băgând însă de seamă că al său era mai scund decât al regelui Angliei, nu voi să stea în el.
Inimă-de-Leu, care ar fi îndurat orice în afară de întârzierea pricinuită de cine ştie ce altă ceremonie, primi ca martorii să stea pe cai tot timpul cât avea să ţină lupta. La un capăt al locului se afla suita lui Richard, la celălalt capăt, cei ce-l însoţiseră pe Konrad. Lângă tronul sultanului se afla înşiruită strălucita sa strajă georgiană, iar pe întinderea rămasă se îmbulzeau privitorii creştini şi mahomedani.
Cu mult înainte de revărsatul zorilor, locul luptei fusese împresurat de un mare număr de sarazini, mai mare chiar decât acela care îl întâmpinase în ajun pe regele Richard. În clipa când cea dintâi rază de soare lumină pustiul, strigătul răsunător: „La rugăciune! La rugăciune!” fu rostit de însuşi sultanul şi trecut mai departe de toţi acei cărora credinţa şi rangul le dădeau dreptul să îndeplinească slujba de muezin. Era o privelişte pitorească să-i vezi pe toţi întorcându-se cu faţa spre Mecca şi căzând la pământ ca să-şi rostească rugăciunea. În clipa când se ridicară, talgerul soarelui ce se mărea repede, se oglindi în miile de suliţi, cu vârfurile de astă dată ascuţite, părând că astfel adevereşte bănuiala pe care o rostise în ajun lordul Gilsland.
De Vaux se grăbi să aducă la cunoştinţa stăpânului său lucrul acesta, dar regele îi răspunse nerăbdător că avea cea mai mare încredere în cinstea sultanului, dar că dacă lui de Vaux îi era teamă, n-avea decât să plece. Curând se auziră zuruind dairalele; la zgomotul acesta, toţi călăreţii sarazini săriră din scări şi căzură cu faţa la pământ, ca pentru a face o nouă rugăciune. Dar săvârşeau acest lucru ca s-o lase pe regină, însoţită de lady Edith şi de doamnele sale, să treacă nestingherite din cort spre galeria ce le fusese pregătită. Cincizeci de eunuci din seraiul lui Saladdin le însoţeau cu săbiile trase şi-aveau poruncă să taie în bucăţi pe oricine, nobil sau om de rând, ar fi cutezat să-şi ridice cât de puţin fruntea, mai înainte ca dairalele să fi tăcut, dând astfel de veste că doamnele îşi luaseră locurile în galerie, unde nu putea să pătrundă privire nimănui.
Această strălucită dovadă de cinstire superstiţioasă a sexului frumos, din partea orientalilor, stârni o aspră critică a Berengariei împotriva lui Saladdin şi a ţării lui. Dar cuşca (aşa numea galeria frumoasa regină) era închisă cu grijă şi păzită cu luare aminte de straja neagră, astfel că trebui să se mulţumească numai să vadă, renunţând la marea plăcere de a fi văzută.
În acest timp, martorii ambilor luptători se încredinţară, după obicei, că luptătorii erau bine înarmaţi şi gata de luptă. Arhiducele Austriei nu grăbi câtuşi de puţin aducerea la îndeplinire a acestei părţi din ceremonie, deoarece, în ajun, făcuse un chef straşnic cu vin de Şiraz. Dar marele-magistru al ordinului Templierilor, dorind mai îndeaproape izbânda, veni foarte devreme în preajma cortului lui Konrad de Montserrat. Spre marea lui mirare, oamenii marchizului nu-l lăsară să intre.
— Nu mă cunoaşteţi oare, ticăloşilor? întrebă marele-magistru mânios.
— Să avem iertare, prea viteaz şi prea cucernic mare-magistru – răspunse scutierul lui Konrad – dar nu puteţi intra în clipa asta. Marchizul vrea să se spovedească.
— Să se spovedească? strigă templierul cu o voce în care se amestecau neliniştea, uimirea şi mânia. Şi cui, rogu-te?
— Stăpânul mi-a poruncit să nu spun nimic în această privinţă, răspunse scutierul.
Auzind acest răspuns, marele-magistru îl îmbrânci furios şi intră în cort. Marchizul de Montserrat se afla la picioarele sihastrului din Engaddi şi tocmai se pregătea să se spovedească.
— Ce înseamnează asta, marchize? întrebă marele-magistru. Ridică-te! Nu ţi-e ruşine? Sau dacă simţi nevoia să te spovedeşti, nu sunt eu aici?
— Înaintea reverenţei tale m-am spovedit prea adeseori, răspunse cu glas tremurător Konrad, ai cărui obraji erau palizi. Pentru numele lui Dumnezeu, reverende mare-magistru, pleacă şi lasă-mă să-mi descarc cugetul în faţa acestui sfânt.
— Dar întru cât e mai sfânt ca mine? Pustnic şi proroc nebun, spune, dacă îndrăzneşti, în ce mă întreci?
— Om cutezător şi rău – răspunse sihastrul – eu sunt o fereastră cu gratii prin care lumina totuşi trece ca să-i învăluie pe alţii, deşi pe mine, vai, nu mă atinge. Tu eşti ca un oblon de fier care nici nu primeşte lumina şi nici n-o lasă să treacă la alţii.
— Nu mai trăncăni. Hai, părăseşte cortul! Marchizul nu se va spovedi în dimineaţa aceasta decât înaintea mea, fiindcă n-am de gând să-l las singur.
— Aceasta e voinţa senioriei tale? îl întrebă sihastrul pe Konrad. Să nu crezi c-am să mă supun acestui îngîmfat atâta timp cit socoteşti că încă mai ai nevoie de sprijinul meu.
— Vai – îngână Konrad şovăielnic – ce-ai vrea să-ţi spun? Deocamdată, mergi cu bine. O să ne revedem mai târziu.
— Amânările însemnează pierderea sufletului, strigă pustnicul. Nefericit păcătos! La revedere, dar nu pe curând, ci acolo unde ne vom revedea cândva cu toţii! Iar cât despre tine, cutremură-te! adăugă el, întorcându-se spre marele-magistru.
— Eu să mă cutremur?! răspunse templierul cu dispreţ. N-aş putea s-o fac nici chiar dacă aş vrea.
Sihastrul nu-i auzi răspunsul, fiindcă ieşise din cort.
— Haide, să sfârşim cât mai degrabă cu tevatura asta – zise marele-magistru – dacă ţii cu tot dinadinsul la asemenea neghiobie. Ascultă-mă: cred că-ţi cunosc cele mai multe din păcate pe de rost, aşa c-o să trecem peste unele amănunte cu, care ne-am pierdut vremea. O să începem prin iertarea lor. La ce bun să numărăm petele de vreme ce o să ne spălăm pe mâini?
— Întrucât te cunoşti pe tine însuţi, huleşti, socotind că poţi dobândi iertarea păcatelor altora.
— Iată ceea ce n-are nici o legătură cu canoanele; seniore marchiz, domnia-ta eşti mai curând grijuliu decât dogmatic; iertarea dăruită de un preot păcătos are tot atâta putere cât şi aceea a unui sfânt; altfel, unde ar ajunge mulţimea bieţilor păcătoşi? Care rănit a întrebat vreodată dacă chirurgul are mâini curate sau nu? Haide, să sfârşim o dată cu această glumă.
— Nu. Mai bine să mor fără spovedanie decât să-mi bat joc de o taină sfântă.
— Hai, nobile marchiz, sus inima! Nu mai vorbi astfel; peste un ceas vei fi învingător pe câmpul de luptă şi te vei spovedi cu coif şi în armură, ca un cavaler viteaz.
— Vai, mare-magistru, totul prevesteşte prăbuşirea mea în această încercare, pricinuită de instinctul unui câine; învierea acestui cavaler scoţian care se iveşte pe câmpul de luptă ca un strigoi, îmi prevesteşte de asemeni un sfârşit înfiorător.
— Haide! Te-am văzut la turnire îndreptând lancea împotriva lui cu bărbăţie şi cu aceeaşi sorţi de izbândă. Închipuieşte-ţi că nu e vorba de altceva decât de un turnir; cine ştie să lupte mai bine ca tine în câmp închis? Armurieri şi scutieri, veniţi şi vă echipaţi stăpânul.
— Cum e vremea afară? întrebă Konrad.
— Soarele e acoperit de un nor, răspunse un scutier.
— Vezi? zise Konrad. Nimic nu ne surâde.
— Vei lupta pe răcoare, fiul meu; mulţumeşte cerului că a umbrit pentru tine soarele fierbinte al Palestinei.
Aşa glumea marele-magistru, dar glumele lui îşi pierduseră deplina înrâurire asupra minţii marchizului şi, cu toate sforţările pe care le făcea el însuşi ca să pară plin de voioşie, îl stăpânea totuşi o adâncă îngrijorare.
„Găina asta plouată – îşi zise el – se va lăsa învinsă de slăbiciunea şi mişelia pe care el o numeşte cuget; eu care nu sunt tulburat de nici o nălucire, de nici o presimţire, eu care sunt neclintit ca o stâncă în hotărârile mele, eu ar fi trebuit să lupt în locul lui. Facă cerul ca scoţianul să-l ucidă din capul locului; ar fi cel mai bun lucru dacă nu poate dobândi izbânda. Orice s-ar întâmpla, însă, nu trebuie să aibă alt duhovnic în afară de mine. Păcatele lui sunt şi ale mele şi-ar fi în stare să mărturisească lucruri ce m-ar da în vileag.”
Frământat de asemenea gânduri, îl ajută mai departe pe marchiz să-şi îmbrace armura, fără să mai scoată un cuvânt.
Ceasul hotărât sosi; trâmbiţele sunară; cavalerii, înarmaţi până-n dinţi, păşiră pe câmpul de luptă. Înaintară cu vizierele ridicate şi făcură de trei ori înconjurul locului, ca să fie văzuţi de toată lumea. Amândoi erau bărbaţi chipeşi, cu trăsături nobile. Pe fruntea scoţianului se putea citi o încredere bărbătească, iar în ochi părea să-i strălucească bucuria nădejdii. Chipul lui Konrad, însă, deşi mândria şi voinţa îl făcuseră să-şi redobândească o bună parte din curaj, era umbrit încă de nori posomorâţi şi de-o grea îngrijorare. Până şi calul său părea să păşească mai puţin sprinten, mai puţin vioi în sunetele trâmbiţei, decât fugarul arab călărit de sir Kenneth.
Spruch-sprecher-ul clătină din cap şi îşi dădu cu părerea că întâiul luptător străbătea câmpul de luptă urmând drumul soarelui, adică de la dreapta la stânga, iar potrivnicul lui făcea aceeaşi cale, dar înapoi, adică de la stânga la dreapta, ceea ce în multe ţări era privit ca semn rău. Un altar vremelnic fusese ridicat sub galeria ocupată de regină; alături de el se zărea sihastrul purtând sutana ordinului său, al Muntelui Carmel. În preajmă-i se aflau alţi clerici. Luptătorii, fiecare însoţit de martorul lui, fură aduşi pe rând dinaintea acestui altar. Coborând din scări, amândoi îşi mărturisiră credinţa în legătură cu dreptatea cauzei sale, jurând solemn pe sfânta Evanghelie, cerând cerului să izbândească ori să cadă, după cum mărturisise adevărul ori se lăsase târât de minciună. Jurară de asemenea că aveau să lupte ca nişte adevăraţi cavaleri, cu arme fireşti, iar nu prin folosirea vrăjilor şi a vicleşugurilor magice.
Scoţianul îşi rosti mărturisirea cu glas bărbătesc, cu înfăţişarea hotărâtă, liniştită. În clipa în care ceremonia luă sfârşit, îşi înălţă privirea spre galerie şi se înclină adânc, ca şi cum ar fi adus omagii frumuseţilor nevăzute; cu toată greutatea armurii, sări apoi în şa fără să se slujească de scări şi se îndreptă în cele din urmă spre partea de răsărit a locului, îndemnându-şi calul în goană. Konrad se înfăţişă de asemenea înaintea altarului, îndeajuns de hotărât, dar atunci când rosti jurământul, glasul lui sună înfundat, ca şi cum ar fi fost înăbuşit de vizieră; în clipa când rugă cerul să-l ajute întru dreptatea cauzei mărturisite, buzele i se învineţiră şi începură să-i tremure. Tocmai se pregătea să se urce în şa, când marele-magistru se apropie de el şi, prefăcându-se că vrea să-i potrivească încheieturile armurii, îi şopti la ureche:
— Neghiob mişel, vino-ţi în fire şi luptă bărbăteşte, sau, pe ceruri, dacă vei scăpa de vrăjmaşul tău de astăzi, din mâna mea n-ai să mai poţi scăpa!
Glasul crunt cu care fură rostite aceste cuvinte, sfârşi prin a tulbura şi mai mult cugetul marchizului, care se îndreptă spre cal clătinându-se. O clipă mai târziu se avântă în şa, sprinten ca totdeauna, dezvăluind o îndemânare îndeajuns de preţuită, şi-şi luă locul în faţa supraveghetorului luptei. Totuşi, întâmplarea nu scăpă privitorilor care pândeau prevestirile şi semnele rele, prezicătoare ale sfârşitului zilei.
După ce înălţară spre Dumnezeu o rugă fierbinte, cerându-i să arate de partea cui e dreptatea, clericii ieşiră dincolo de oprelişti. Trâmbiţele supraveghetorului sunară din nou şi în partea de răsărit a câmpului de luptă, un crainic rosti următoarele cuvinte:
— Un cavaler loial, sir Kenneth Scoţianul, slujitor al regelui Richard al Angliei, îl învinuieşte pe Konrad, marchiz de Montserrat, de josnică şi ruşinoasă mişelie faţă de numitul rege.
În clipa când cuvintele „Kenneth Scoţianul” vestiră numele luptătorului care până atunci nu fusese cunoscut de toată lumea, stigăte de bucurie şi urale asurzitoare izbucniră printre însoţitorii regelui Riehard şi, cu toate poruncile mereu înnoite de a se statornici liniştea, cu mare greutate se putu auzi răspunsul apărătorului. Acesta, fireşte, se grăbi să-şi apere nevinovăţia, declarându-se gata a lupta pentru ea.
Atunci, scutierii luptătorilor se apropiară, fiecare aducând stăpânului scutul şi lancea şi atârnându-i-l pe cel dintâi în jurul grumazului, pentru ca mâinile să-i rămână libere, una pentru a ţine dârlogii – cealaltă pentru a împunge cu lancea. Scutul scoţianului purta acelaşi blazon: Leopardul, la care însă fusese adăugată o verigă şi un lanţ sfărâmat, amintind de captivitatea lui. Oglindindu-i numele, pe scutul marchizului era zugrăvit un munte prăpăstios, cu creasta dinţată ca un ferăstrău.
Cei doi luptători ridicară armele ucigătoare, ca şi cum ar fi vrut să se încredinţeze de greutatea şi trăinicia lor, apoi se aşezară în linie de bătaie. Martorii, crainicii şi scutierii se dădură înapoi, spre margini, în timp ce luptătorii rămaseră faţă-n faţă, cu arma gata de luptă, cu viziera lăsată, îmbrăcaţi în fier din cap până în picioare; s-ar fi zis că sunt nişte statui de fontă şi nicidecum făpturi omeneşti. Se aşternu o tăcere adâncă. Inimile privitorilor începură să zvâcnească năvalnic, însufleţirea lor părând că le scapără în priviri. Nu se auzea decât fornăitul şi tropotul cailor, care, dându-şi parcă seama de ceea ce avea să se întâmple, erau nerăbdători să pornească în goană.
Aşteptarea dăinui câteva minute. Deodată, la un semn al sultanului, o sută de trâmbiţe spintecară văzduhul; dând pinteni cailor şi slăbind dârlogii, luptătorii porniră în goană şi se întâlniră drept în mijlocul câmpului, ciocnirea lor bubuind ca tunetul. Izbânda nu se lăsă aşteptată. Konrad, într-adevăr, se dovedi un războinic iscusit, îşi lovise potrivnicul ca un luptător încercat, drept în mijlocul scutului, mânuind lancea cu atâta dârzenie, încât aceasta se făcu ţăndări până aproape de mâner; calul lui sir Kenneth dădu cinci sau şase paşi înapoi, lăsându-se pe coapse, dar călăreţul îl ridică numaidecât de la pământ, cu mâna înfiptă în dârlogi. Konrad însă, nu mai putu să se ridice: lancea lui sir Kenneth, care îi străpunsese scutul, platoşa turnată din oţel de Milano şi cămaşa de zale pe care o purta pe dedesupt, îi spintecase pieptul adânc, îl aruncase din scări şi rămăsese înfiptă în rană.
Martorii, heralzii şi Saladdin însuşi alergară spre rănit, în vreme ce sir Kenneth, care nu-şi dădea seama că potrivnicul său fusese scos din luptă cu desăvârşire, trăsese paloşul şi-i poruncea să-şi mărturisească nelegiuirea. Se grăbiră să-i ridice viziera, şi rănitul, înălţându-şi spre cer privirile rătăcite, răspunse:
—  Ce vrei mai mult? Dumnezeu a hotărât cu dreptate; sunt vinovat; dar în tabără sunt mişei mai răi decât mine; fie-vă milă de sufletul meu, aduceţi-mi un duhovnic.
Rostind aceste cuvinte, păru că-şi redobândeşte puterile.
— Talismanul, leacul tău suveran, augustul meu frate! îi aminti Richard lui Saladdin.
— Mişelul – răspunse sultanul – merită mai degrabă să fie agăţat într-un ştreang decât să se bucure de darurile acelui leac dumnezeiesc. Şi chiar că o astfel de soartă e scrisă în privirile lui – adăugă el, uitându-se câteva clipe în ochii rănitului – fiindcă deşi rana s-ar putea vindeca, pecetea lui Azrael e săpată adânc pe fruntea acestui ticălos.
— Totuşi – zise Richard – te rog să faci pentru el tot ce-ţi stă în putinţă, ca să aibă cel puţin răgaz să se spovedească; să nu-i ucidem sufletul odată cu trupul. Pentru el, o jumătate de ceas poate să fie de zece mii de ori mai folositoare decât întreaga viaţă a celui mai bătrân dintre patriarhi.
— Dorinţa regescului meu frate va fi îndeplinită. Robi, duceţi rănitul în cortul nostru.
— Să nu faceţi aşa ceva, rosti templierul care până atunci stătuse adâncit într-o posomorâtă muţenie. Ducele Austriei şi cu mine nu vom îngădui ca nefericitul principe creştin să fie lăsat pe mâinile sarazinilor ca să-şi încerce vrăjile asupră-i; noi îi suntem martori şi cerem să fie încredinţat îngrijirilor noastre.
—  Cu alte cuvinte, nu doriţi cu nici un preţ tămăduirea lui, zise Richard.
— Asta nu, răspunse marele-magistru, venindu-şi în fire. Dacă sultanul se slujeşte de leacuri îngăduite, n-are decât să îngrijească bolnavul în cortul meu.
— Binevoieşte şi fă acest lucru, bunul meu frate – îi spuse Richard lui Saladdin – oricâte jertfe ar cere din parte-ţi o astfel de bunăvoinţă. Deocamdată să vedem însă de-o îndeletnicire mult mai veselă. Sunaţi, trâmbiţaşi! Viteji englezi, salutaţi prin aclamaţiile voastre pe cel ce a învins pentru onoarea Angliei!
Tobe, trâmbiţe şi chimvale îşi învălmăşiră sunetele, iar uralele profunde şi stăpânite, care au rămas de veacuri în obişnuinţa englezilor, se desprinseră din urletele sălbatice şi ascuţite ale arabilor, asemenea unor sunete de orgă din şuierul furtunii. în cele din urmă, liniştea se statornici iară, pe deplin.
— Vrednic cavaler al Leopardului – reîncepu Inimă-de-Leu – ai dat dovadă că etiopianul poate să-şi schimbe pielea, iar Leopardul să-şi şteargă petele, deşi Sfânta Scriptură spune că asta e cu neputinţă. Totuşi, aş mai avea încă ceva să-ţi spun în clipa când te voi înfăţişa înaintea doamnelor, cei mai buni judecători şi cei mai vrednici răsplătitori ai isprăvilor cavalereşti.
Sir Kennteh se înclină în semn de încuviinţare.
— Iar tu, augustul meu frate Saladdin, nu vei merge oare să le dai salutul tău? Te încredinţez că regina va privi aleasa ta primire ca nedeplină dacă nu-i vei da prilejul de a mulţumi regeştii tale gazde.
Saladdin se înclină cu graţie, dar nu primi să se înfăţişeze înaintea doamnelor.
— Se cuvine să mă duc să veghez rănitul, zise el; tămăduitorul nu-şi părăseşte bolnavul, după cum luptătorul nu părăseşte câmpul de luptă, chiar dacă ispita l-ar chema în grădini mai plăcute decât acelea ale paradisului. Şi-apoi, rege Richard, află că sângele nostru răsăritean nu curge prea liniştit atunci când avem de-a face cu frumuseţea. Ce spune cartea însăşi? „Ochiul ei e ca ascuţişul palei profetului: cine ar îndrăzni să-1 privească? Cine nu vrea să se ardă, nu calcă pe jeratic. Omul prevăzător nu apropie năframa de flacără... Acela, spune înţeleptul, care a fost lipsit de o comoară, nu face bine dacă îşi întoarce capul după ea...”
Richard, aşa cum e lesne de închipuit, dădu cinstea cuvenită unor atari vorbe înţelepte care îşi trăgeau obârşia din obiceiuri cu totul deosebite de ale sale şi nu mai stărui.
— La amiază – urmă sultanul, pregătindu-se de plecare – nădăjduiesc că veţi pofti cu toţii la o gustare sub cortul din piei de cămile negre al uneia dintre căpeteniile Kurdistanului.
Aceeaşi poftire o trimise tuturor creştinilor, al căror rang le îngăduia să ia parte la o masă princiară.
— Ascultaţi – zise Richard – tamburinele dau de veste că regina noastră şi doamnele de onoare părăsesc galeria; iată, turbanele se pleacă la pământ, ca secerate de paloşul îngerului necruţător. Iată-i pe toţi cu frunţile plecate în ţarină, ca şi cum privirea unui arab ar fi în stare să veştejească strălucirea obrajilor unei femei. Haide, să ne îndreptăm spre cort, ducându-l în triumf pe învingător... Ce mult îl plâng pe nobilul sultan care nu cunoaşte din iubire decât ceea ce aparţine oricăreia dintre firile de rând!
Blondel  smulse din harpă sunetele cele mai înălţătoare, sărbătorind sosirea învingătorului în cortul reginei Berengaria. Sir Kenneth intră, sprijinit de martorii săi, Richard şi William Spadă-Lungă, şi îşi plecă genunchii cu graţie înaintea reginei, deşi mai mult de jumătate din acest omagiu îi era adresat în tăcere prinţesei Edith, care se afla de-a dreapta Berengariei.
— Dezarmaţi-l, doamnele mele, zise regele, căruia îi făcea mare plăcere să ia parte la îndeplinirea acestor ceremonii cavalereşti. Cavalerismul să fie cinstit de frumuseţe! Scoate-i pintenii, Berengaria; cu toate că eşti regină, îi datorezi cel mai mare semn de bunăvoinţă ce-ţi stă în putere. Scoate-i coiful, Edith, Vreau să faci asta cu propria ta mână, chiar dacă te socoteşti cea mai mândră dintre Plantageneţi, chiar dacă el ar fi cel mai umil cavaler din univers...
Cele două prinţese se supuseră regelui; Berengaria în cea mai mare grabă, ca să fie pe placul soţului ei, Edith, când îmbujorân-du-se, când îngălbenindu-se, în timp ce cu ajutorul lui Spadă-Lungă desfăcea cu grijă curelele ce legau de grumaz partea de sus a coifului.
— Şi pe cine vă aşteptaţi să vedeţi sub învelişul acesta de oţel? întrebă Richard, atunci când coiful, odată scos, îngădui să fie privite nobilele trăsături ale lui sir Kenneth, al cărui obraz era încă înflăcărat din pricina luptei şi nu mai puţin al tulburării. Ce credeţi, fumoase doamne şi vrednici cavaleri? Seamănă el cu un rob etiopian, cu un vântură-ţară oarecare? Nu, pe bunul meu paloş! Aici sfârşesc toate schimbările la faţă: învingătorul meu şi-a plecat genunchiul înaintea voastră fără alt titlu decât vitejia lui, şi se va ridica distins atât prin naştere cât şi prin avere; cavalerul Kenneth e David, conte de Huntington, prinţ de coroană al Scoţiei.
Spusele-i fură întâmpinate de un strigăt unanim de uimire şi Edith lăsă să-i cadă din mână coiful pe care de-abia îl desprinsese.
— Da, seniori – urmă regele – aşa stau lucrurile. Ştiţi foarte bine că Scoţia, după ce ne-a făgăduit că ni-1 va trimite pe acest vajnic conte, c-o vrednică companie dintre cele mai nobile lănci, ca să ne ajute în cucerirea Palestinei, şi-a uitat legământul. Acest nobil tânăr, care trebuia să fie căpetenia cruciaţilor scoţieni, a socotit o ruşine să nu aducă braţul său în sprijinul războiului sfânt; ne-a ajuns din urmă în Sicilia, cu un mic număr de slujitori credincioşi şi devotaţi, care a sporit cu mai mulţi dintre compatrioţii săi, cărora nu le era cunoscut rangul căpeteniei. Confidenţii prinţului regal, în afară de un bătrân scutier, au pierit toţi, şi taina păstrată cu cea mai mare băgare de seamă era gata să mă împingă la uciderea unui aşa-zis aventurier scoţian, care în realitate e una dintre cele mai strălucite nădejdi ale Europei. Pentru ce nu mi-ai dezvăluit numele şi rangul alteţei tale, nobile Huntington, atunci când ţi-ai văzut zilele ameninţate de o osândă pripită? Îl credeai oare pe Richard în stare să se folosească de norocul pe care i-l dăruia soarta avându-l în mână pe moştenitorul unui rege, dovedit în atâtea rânduri vrăjmaşul lui de moarte?
— Nu ţi-am adus această ocară, rege Richard, răspunse contele de Huntington; dar mândria mea nu putea să îngăduie a-mi face cunoscut rangul de principe al Scoţiei, pentru a salva o viaţă pe care o defăimasem prin părăsirea datoriei. De altfel, jurasem să păstrez taina asupra naşterii mele până-n clipa când avea să se încheie cruciada; şi într-adevăr, n-am dat la iveală adevărul decât în articulo mortis, sub pecetea spovedaniei, în faţa cucernicului sihastru.
— Aşadar cunoaşterea acestei taine l-a îndemnat pe sfântul monah să stăruiască pe lângă mine cu atâta îndărătnicie; pe bună dreptate spunea că dacă nobilul cavaler ar pieri din porunca mea, va veni o zi când voi dori să nu fi săvârşit această nelegiuire, chiar dacă m-ar fi costat un braţ. Cred că aş fi dorit să n-o fi făcut chiar dacă mă costa şi viaţa, pentru că întreaga lume ar fi spus că Richard a abuzat de încrederea pe care moştenitorul Scoţiei a avut-o în generozitatea lui.
— Dar putem afla din gura majestăţii voastre – întrebă regina Berengaria – prin ce fericită şi ciudată întâmplare a fost dezvăluită până la urmă această taină?
— Am primit scrisori din Anglia – răspunse regele – prin care mi s-a dat de veste, între alte lucruri neplăcute, că regele Scoţiei a pus sub pază pe trei dintre baronii noştri, în timp ce se aflau în pelerinaj la Saint-Ninian, pentru motivul că moştenitorul său, care se credea la început că luptă în rândurile cavalerilor teutoni împotriva păgânilor din Prusia, s-ar afla în tabăra cruciaţilor, în puterea noastră; regele William spunea că-i reţine pe acei baroni ca ostatici, până la eliberarea fiului său. Această întâmplare a aruncat cea dintâi rază de lumină asupra adevăratului rang al cavalerului Leopardului şi bănuielile mele au fost întărite de lordul de Vaux, care, întorcându-se din Ascalon, mi-a adus pe singurul slujitor al contelui de Huntington, un rob bărbos, care făcuse treizeci de mile ca să-i dezvăluie lui de Vaux o taină pe care trebuia să mi-o spună mie.
— Se cuvine să-l iertaţi pe bătrânul Strauchan, zise lordul de Gilsland; el ştia din experienţă că am o inimă mai duioasă decât a unui Plantagenet.
— Tu, inimă duioasă! Tu, bătrân drug de fier! Tu, stană de piatră din Cumberland! strigă regele. Numai noi, Plantageneţii, ne putem mândri cu duioşia inimii şi puterea noastră de simţire. Edith – adăugă el, adresându-se de astă dată verişoarei sale cu o privire care îmbujora obrajii nobilei fecioare – dă-mi mâna ta, frumoasă verişoară, iar tu, principe de Scoţia, pe-a ta.
— O clipă, sire – rosti Edith, străduindu-se, printr-o glumă, să-şi ascundă tulburarea – nu vă mai amintiţi că mâna mea era sortită să-l convertească la creştinism pe sarazinul şi arabul Saladdin, odată cu întreaga lui oştire de turbane?
—  Da, dar vântul acestei profeţii s-a schimbat şi bate acum către altă ţintă, răspunse Richard.
— Nu huliţi, pentru ca nu cumva cerul să vă facă să ispăşiţi, rosti sihastrul, apropiindu-se. Legiunile stelelor nu înscriu nimic neadevărat în strălucitele lor catastife. Dar ochii omului sunt prea slabi ca să citească slova. Atunci când Saladdin şi Kenneth au poposit în peştera mea, am citit în stele că în sălaşul meu se află un principe, vrăjmaş firesc al lui Richard, de care se va lega soarta prinţesei Edith Plantagenet. Puteam să mă îndoiesc oare că nu era vorba de sultan, al cărui rang îmi era îndeajuns de cunoscut, fiindcă el venea adesea în chilia mea ca să stăm de vorbă în privinţa mişcării corpurilor cereşti? Planetele îmi dădeau de veste că prinţul acesta, logodnicul prinţesei Edith Plantagenet, va fi un creştin; iar eu, tălmaci orb şi nesocotit, am socotit ca va trece la creştinism nobilul Saladdin, ale cărui frumoase însuşiri păreau că duc uneori spre adevărata credinţă. Simţământul slăbiciunii mele m-a umilit, încovoindu-mă până la pământ, căci numai în ţarină am găsit mângâierea. N-am ştiut să citesc soarta altora. Cine mă poate încredinţa că nu m-am înşelat şi asupra sorţii mele? Dumnezeu nu vrea să pătrundem în tainele lui, nici să ne străduim a iscodi ceea ce ne e ascuns. Se cuvine să ne aşteptăm ceasul în privegheri şi rugăciuni, în temeri şi nădejdi. Am venit aici ca un proroc neînduplecat şi trufaş; mă socoteam în stare să-i învăţ pe principi, crezându-mă chiar înzestrat cu însuşiri mai presus de cele fireşti, deşi îmi luasem o povară prea mare pentru umerii mei; dar iată că vălul mi-a căzut de pe ochi, şi-acum mă întorc umilit şi pătruns de neputinţa mea, pocăit, dar nu lipsit de nădejde.
Vorbind astfel, părăsi adunarea şi cronicile ne încredinţează că din clipa aceea, pornirile sale mânioase erau din ce în ce mai rare; că pocăinţa lui deveni mult mai blândă şi se însoţi de mai multă nădejde pentru veşnicie. Atât de multă înfumurare există până şi în nebunie, încât încredinţarea că plăsmuise şi dezvăluise cu atâta tărie o prezicere fără temei, păru să aibă asupra lui aceeaşi înrâurire pe care o are luarea de sânge pentru un creier aprins.
Nu e nevoie să mai urmărim în amănunt vorbele ce-au răsunat din cortul regesc, sau să cercetăm dacă David, prinţ de Huntington, era tot atât de tăcut în faţa prinţesei Edith Plantagenet, ca atunci când se vedea silit să poarte înfăţişarea unui aventurier oarecare, fără nume. Putem fi încredinţaţi că de astă dată a ştiut să dea glas din inimă acelei porniri pe care de atâtea ori nu putuse s-o tălmăcească în cuvinte.
Se apropia amiaza. Saladdin îi aştepta pe principii creştinătăţii într-un cort care, în afară de mărimea lui, se deosebea prea puţin de cele ce slujeau de obicei ca adăpost arabilor sau kurzilor. In cort fusese pregătit un ospăţ măreţ, cu binecunoscutul belşug oriental; pentru oaspeţi fuseseră aduse covoare scumpe şi perini de mătase. N-avem timp să descriem ţesăturile din fir de aur şi argint, minunatele cusături arabe, şalurile de caşmir, vălurile de India ce se desfăşurau în toată bogăţia lor, şi cu atât mai puţin bucatele, iahniile împresurate de orez colorat în toate chipurile şi tot ce putea să scoată la iveală bucătăria orientală. Miei întregi fripţi, vânat şi păsări rumenite, aşezate pe tablale de aur, de argint şi de porţelan, se amestecau cu tipsii mari, pline cu şerbeturi răcite în zăpadă şi în gheaţă adusă din peşterile Libanului.
Un şir de perini minunate fusese aşezat îndins pentru rege şi pentru seniorii care aveau să se aşeze în locul de cinste. Sub tavanul cortului şi îndeosebi deasupra locului de cinste, fluturau pene şi flamuri, trofee cucerite în luptele date cu cine ştie ce regate nimicite. Dar peste toate acestea se zărea o suliţă lungă purtând în vârf drept flamură a Morţii, un giulgiu pe care se afla următoarea inscripţie zguduitoare: Saladdin, regele regilor; Saladdin, învingătorul învingătorilor; Saladdin trebuie să moară.
În mijlocul acestor rânduri ale ospăţului, robii care pregătiseră răcoritoarele stăteau cu capetele plecate în pământ şi cu braţele încrucişate, muţi şi împietriţi ca nişte statui sau ca nişte păpuşi neînsufleţite care aşteptau atingerea faurului ca să le dea viaţă.
Aşteptându-şi regeştii oaspeţi, sultanul, stăpânit de eresurile veacului său, cugeta asupra unui horoscop şi a unei epistole trimisă de sihastrul din Engaddi în clipa când părăsise tabăra. „Ciudată şi tainică ştiinţă – murmură el. Socotind că poate să dea la o parte vălul ce ascunde viitorul, mai mult îi rătăceşte pe acei pe care s-ar părea că vrea să-i călăuzească, mai mult întunecă locul pe care vrea să-1 lumineze! Cine n-ar fi spus că eu eram primejdiosul potrivnic al lui Richard, a cărui vrăjmăşie trebuia să sfârşească printr-o căsătorie cu una din rudele lui? Şi totuşi, s-ar părea acum că unirea vrednicului prinţ cu această nobilă tânără va statornici prietenia între Richard şi William al Scoţiei, vrăjmaş şi mai de temut pentru regele Angliei decât i-am fost eu însumi; căci o pisică sălbatică închisă într-o încăpere cu un om e mai primejdioasă pentru el decât un leu în nemărginirea pustiului. Dar arătările horoscopului dovedesc că bărbatul va fi creştin. Creştin, iată ce-i da acestui fanatic nesăbuit nădejdea c-aş putea să mă lepăd de credinţa mea. Pe mine însă, credinciosul închinător al Profetului, asta nu m-ar fi putut amăgi. Rămâi aici, tainică scriptură! Prorocirile tale sunt ciudate, răufăcătoare; fiindcă chiar atunci când în ele însele e adevărul, sunt schimbate în plăsmuiri de cei ce încearcă să le tălmăcească. Dar ce e asta? Ce însemnează această îndrăzneală?”
Îi vorbea piticului Nectabanus, care se furişase în cort îngrozit peste măsură, spaima zugrăvită pe chipul lui năstruşnic, pocit, îl făcea şi mai hâd; holba ochii, căsca gura şi întindea spasmodic mâinile cu degete slute, răsucite.
— Ce este? întrebă din nou cu asprime sultanul.
— Accipe hoc! îngână piticul gemând.
— Cum! Ce spui? întrebă iarăşi Saladdin.
— Accipe hoc! spuse din nou piticul îngrozit, poate fără să-şi dea seama că repeta aceleaşi cuvinte.
— Ieşi de-aici. nebunule! Nu-mi arde acum de năzdrăvăniile tale!
— Nu sunt nebun decât atât cât mă slujesc de nebunie în sprijinul minţii, ajutându-mă să-mi câştig pâinea, sărman nenorocit ce sunt! Ascultă-mă, temut sultan.
— Dacă vrei să te plângi împotriva vreunei ocări, înţelept sau nebun, ai dreptul să fii ascultat de stăpânul tău. Vino lingă mine!
Rostind aceste cuvinte, se duse cu piticul în cortul de alături. Dar fură repede întrerupţi de vuietul trâmbiţelor care vesteau apropierea principilor creştini, pe care Saladdin trebuia să-i primească în cortul lui cu curtoazia cuvenită rangului său şi al lor. Îl salută îndeosebi pe contele de Huntington, şi-l felicită, urându-i fericire în legătură cu împlinirea dorinţelor lui, care se încrucişaseră şi le întunecaseră pe acelea pe rare le nutrise el însuşi.
— Să nu crezi, nobil tânăr – adăugă sultanul – că prinţul Scoţiei este întâmpinat cu mai multă cinstire de Saladdin, decât a fost sir Kenneth de emirul Ilderim, ori robul etiopian de vraciul Adonbec! O asemenea fire nobilă de viteaz e preţuită prin sine însăşi, fără legătură cu rangul şi cu naşterea; băutura aceasta rece e tot atât de plăcută într-un vas de pământ, ca şi într-un pocal de aur.
Contele de Huntington dădu un răspuns după cuviinţă, prin care îşi arăta recunoştinţa faţă de numeroasele, însemnatele şi feluritele ajutoare pe care le primise din partea mărinimosului sultan. Atingând talgerul cu şerbet pe care i-l întinse curtenitor Saladdin, nu se putu împiedica să nu adauge cu un zâmbet:
— Vrednicul Ilderim nu ştie cum îngheaţă apa; văd însă că marele sultan răceşte şerbetul cu zăpadă.
— Vrei oare ca un arab sau un kurd să fie tot atât de înţelept ca un hakim? Acela care îşi ia o anumită înfăţişare, se cuvine să facă potrivirea între pornirile inimii, cunoştinţele minţii şi veşmântul pe care îl poartă. Doream să ştiu în ce chip stă de vorbă un vrednic şi cinstit cavaler din Francistan cu o căpetenie maură, aşa cum păream să fiu eu, şi-am pus la îndoială un fapt binecunoscut de mine, ca să-mi dau seama cum ai să mă desluşeşti.
În timp ce sultanul rostea aceste cuvinte, auzind că e vorba de şerbet la gheaţă, arhiducele Austriei, care se afla ceva mai departe, se arătă foarte curios să ştie cum era la gust şi luă cu lăcomie, oarecum nestăpânit, cupa largă ce i se întinse, în clipa în care contele de Huntington o punea la loc pe a sa.
— E într-adevăr minunat! strigă el după ce gustă îndelung din şerbetul pe care zăpuşeala amiezii şi fierbinţeala care rămâne a doua zi după un chef straşnic îl făcea parcă şi mai plăcut. Scăpă un geamăt de mulţumire şi întinse cupa marelui-magistru al Templierilor. Saladdin făcu atunci un semn piticului, care înainta şi îngână cu glas aspru:
— Accipe hoc!
Templierul tresări, asemenea calului care simte-n goană leul ascuns în tufăriş; totuşi, căută numaidecât să se stăpânească; şi, ca să-şi ascundă tulburarea, duse cupa la gură; dar buzele lui n-aveau să-i mai atingă marginea. Iataganul lui Saladdin ţâşni ca fulgerul din teacă; o clipă împrăştie un roi de sclipiri şi capul marelui-magistru se rostogoli până în marginea cortului; trupul rămase un timp in picioare, cu vasul încleştat în mâini, apoi căzu, şi şerbetul se amestecă cu valul de sânge scurs din vine.
„Trădare!” strigară cu toţii într-un glas, iar ducele Austriei, aflându-se mai aproape de Saladdin, care încă ţinea în mână iataganul însângerat, tresări, dând un pas înapoi, ca şi cum i-ar fi fost teamă că e rândul lui.
Richard şi ceilalţi puseră mâna pe săbii.
—  Nu-ţi fie teamă, înălţate duce de Austria, vorbi Saladdin liniştit, de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic; iar măria-ta, rege al Angliei, înfrânează-ţi mânia. Nu pentru numeroasele lui mişelii, nici fiindcă a încercat să ridice zilele regelui Richard, aşa cum va mărturisi chiar scutierul său, nici pentru că l-a urmărit pe prinţul Scoţiei şi pe mine în pustiu, silindu-ne să ne găsim scăparea în iuţeala cailor, nici pentru că i-a asmuţit pe maroniţi asupra noastră, chiar cu acel prilej, ceea ce s-ar fi întâmplat dacă n-aş fi luat cu mine pe neaşteptate destui arabi în stare să înlăture mîrşava uneltire; nu, pentru nici una din toate acestea şi nici pentru toate nelegiurile lui la un loc îl vedeţi întins la picioarele voastre, deşi fiecare din ele ar fi fost vrednice de această pedeapsă, ci pentru că, de-abia cu un ceas mai înainte de a fi venit între noi ca să ne înjosească, l-a străpuns cu hangerul pe Konrad de Montserrat, fratele de arme şi cârdaşul lui, de teamă că va da pe faţă ticăloasele uneltiri urzite de amândoi.
— Cum! strigă Richard. Konrad ucis, şi încă de marele-magistru, martorul şi cel mai bun prieten al său? Nobil sultan, nu mă îndoiesc câtuşi de puţin de cuvintele tale. Totuşi, va trebui să ni se dea o dovadă... altfel...
— Iată un martor, îl întrerupse Saladdin arătând spre piticul care încă tremura de spaimă. Allah, care trimite licuriciul să lumineze în puterea nopţii, poate să dea în vileag nelegiuirile cele mai tăinuite cu ajutorul celor mai neajutorate minţi.
Sultanul povesti apoi tot ce-i dezvăluise piticul. Dintr-o pornire iscoditoare, copilărească, sau mai degrabă, aşa cum el însuşi lăsase a se înţelege, nădăjduind că va găsi ceva de şterpelit, Nectabanus se furişase în cortul lui Konrad, părăsit de slugile sale, care plecaseră, unele ca să-i aducă la cunoştinţă fratelui acestuia înfrângerea, iar altele ca să petreacă. Rănitul dormea sub înrâurirea minunatului talisman al lui Saladdin, astfel că piticul scotocise peste tot nestingherit; deodată auzi cu groază că se apropie un pas greu; ascunzându-se după o perdea, putuse să vadă toate mişcările şi să asculte cuvintele marelui-magistru care, după ce intrase, închisese cortul cu grijă în urmă-i.
Rănitul se trezise din somn şi pare-se că-şi dăduse numaidecât seama de gândurile vechiului său părtaş fiindcă, cu glasul sugrumat de nelinişte, îl întrebase pentru ce venise să-1 tulbure.
— Vin să te spovedesc şi să te iert, îi răspunsese marele-magistru.
Înspăimântat, piticul nu prea ţinea minte mare lucru din vorbele pe care le schimbaseră după acest răspuns; Konrad, spunea el, îl rugase cu lacrimi în ochi pe marele-magistru să nu smulgă din rădăcină o trestie cu tulpina frântă, dar templierul îl lovise drept în inimă cu un hanger turcesc rostind: Accipe hoc, cuvinte care, mult timp după aceea, au stăruit în mintea îngrozită a martorului nevăzut.
— Am căutat să mă încredinţez de adevăr – adăugă Saladdin – cercetând rănile celui ucis şi punându-l pe nefericitul martor trimis de Allah, să rostească în faţa noastră cuvintele pe care le-a spus ucigaşul; aţi băgat toţi de seamă ce înrâurire au avut asupra cugetului său.
Sultanul se opri şi regele Angliei rupse numaidecit tăcerea:
— Dacă acesta-i adevărul, şi nu mă îndoiesc, am fost martori, prin urmare, la o faptă dreaptă, deşi săvârşită altcum decât în chip obişnuit. Dar pentru ce tocmai în această adunare, pentru ce cu mina ta?
— Chibzuisem altfel lucrurile, răspunse Saladdin; dar dacă n-aş fi grăbit sfârşitul, ne-ar fi scăpat din mână, fiindcă, după ce i-am îngăduit să bea din cupa mea, aşa cum avea de gând să facâ, nu mi-ar mai fi fost în putinţă să batjocoresc sfintele legi ale găzduirii, să-l pedepsesc precum merita. Chiar dacă mi-ar fi ucis tatăl, o dată ce a gustat din bucatele mele şi a băut din cupa mea, n-aş mai fi putut să m-ating de-un singur fir de păr din capul lui. Dar am vorbit destul despre omul acesta; atât hoitul cât şi amintirile lui să piară dintre noi!
Trupul fu scos afară şi urmele de sânge spălate repede, cu o dibăcie şi o îndemânare care dovedeau că slugile sultanului aduseseră deseori la îndeplinire o astfel de sarcină. Dar cele petrecute tulburaseră adine sufletele principilor creştini şi cu toate că, poftiţi îndatoritor de Saladdin, îşi luară locurile la ospăţ, păstrau o tăcere plină de îndoieli şi de uimire. Richard ştiu să se ridice deasupra oricărei bănuieli şi nedumeriri. Totuşi şi el părea căzut pe gânduri, ca şi cum ar fi avut de făcut o propunere pe care voia s-o înfăţişeze în chipul cel mai plăcut. În cele din urmă, după ce goli un pocal mare cu vin, îl întrebă pe sultan „dacă era adevărat că-l onorase pe contele de Huntington c-o întâlnire de arme personală”. Saladdin răspunse zâmbind că şi pusese la încercare armele şi calul împotriva lui sir Kenneth, aşa cum fac cavalerii când se întâlnesc în pustiu, şi adăugă cu modestie că, deşi lupta nu fusese hotărâtoare, el personal n-avea cu ce să se mândrească.
Scoţianul, la rându-i, spuse că nu el fusese mai tare, ci sultanul.
— Te-ai bucurat de multă cinste prin această întâlnire – răspunse Richard – şi te pizmuiesc pentru asta mai mult decât pentru toate zâmbetele prinţesei Edith, cu toate că unul singur poate răsplăti îndeajuns primejdiile unei zile de luptă. Dar senioriile voastre, ce credeţi, nobili principi? Să fie oare cu putinţă ca o atât de strălucită adunare să se despartă mai înainte de-a fi făcut ceva de care viitorimea să pomenească cu evlavie? Ce însemnează înfrângerea şi moartea unui mişel, faţă de faptul că aici e adunat un mănunchi de viteji care n-ar trebui să se despartă mai înainte de a fi făcut ceva de neuitat? Ce-ai zice, Saladdin-sultan, dacă noi amândoi, astăzi, în faţa măreţei noastre adunări, am hotărî asupra acestei pricini îndelung frământate, asupra soartei înseşi a Palestinei, şi-am pune capăt într-un fel oarecare istovitorului război? Locul luptei ne aşteaptă! Islamul n-ar putea să aibă nicicând un împuternicit mai vajnic; în ce mă priveşte, deşi nu sunt cel mai vrednic, arunc totuşi mănuşa ca apărător al creştinătăţii pentru ca să luptăm cu cinste şi cu dragoste, pe viaţă şi pe moarte, pentru cucerirea Ierusalimului.
Urmară clipe lungi de tăcere în aşteptarea răspunsului sultanului. Obrajii şi fruntea acestuia se împurpurară; părerea multora dintre oaspeţi a fost c-ar fi stat îndelung în cumpănă dacă trebuia să primească o asemenea propunere. În cele din urmă vorbi:
— Luptând pentru Cetatea Sfântă împotriva celor pe care noi îi privim ca slujitori şi închinători ai idolilor şi chipurilor cioplite, aş putea nădăjdui ca Allah să-mi întărească braţul. Căzând sub paloşul lui Melech-Ric, n-aş putea să intru în rai printr-o moarte mai slăvită. Allah a dăruit însă Ierusalimul adevăraţilor credincioşi şi-ar însemna să nesocotesc vrerile Dumnezeului Profetului punând în joc, prin îndemânarea şi tăria braţului meu, o stăpânire ce mi-a fost încredinţată prin puterea oştilor mele.
— Ei bine, dacă nu pentru Ierusalim – răspunse Richard cu glasul cuiva care cere o favoare din partea unui bun prieten – atunci să frângem un paloş cu tăişul ascuţit de curând, cel puţin pentru dragostea de faimă.
— Nu-mi poate fi îngăduit nici acest lucru, răspunse Saladdin zâmbind de înflăcărarea războinică a regelui Richard; nu-mi e câtuşi de puţin îngăduit să primesc aşa ceva; stăpânul aşează păstorul în fruntea oilor, nu de dragul păstorului ci de dragul turmei. Dac-aş avea un fiu care să ţină sceptrul în urma mea, mi-ar fi îngăduit, aşa cum mă-ndeamnă dorinţa, să încerc o astfel de îndrăzneaţă întâlnire; dar până şi scripturile voastre spun că atunci când a fost lovit păstorul, turma se-mprăştie.
—  Fericit ai fost – exclamă cu un suspin Richard, întorcându-se spre contele de Huntington; aş fi dat cel mai frumos an din viaţa mea pentru acea jumătate de ceas de luptă lângă „Adamantul pustiului”.
Avântul cavaleresc al lui Richard stârni voioşia adunării şi atunci când se ridicară ca să-şi ia rămas bun, Saladdin păşi înainte şi-i luă mâna lui Inimă-de-Leu.
— Mărite rege al Angliei – zise el – acum ne despărţim ca sa nu ne mai întâlnim nicicând; ştiu foarte bine că liga cruciaţilor a început să se destrame şi că numai oştile regatului măriei-tale nu-ţi vor îngădui să duci lupta mai departe. Nu-mi stă în putinţă să-ţi dăruiesc acest Ierusalim pe care îl doreşti atât; pentru noi, e ca şi pentru voi, un oraş sfânt. Dar orice altceva îi va cere Richard lui Saladdin, îi va fi dăruit cu bucuria cu care acest izvor îşi dăruieşte apele. Da, Saladdin se va grăbi să-l slujească din inimă, chiar dacă acelaşi Richard ar fi singur în mijlocul pustiului, doar cu doi arcaşi după sine.                                                                    
A doua zi, Richard se întoarse în lagărul lui şi, curând după aceea, tânărul prinţ de Huntington se căsători cu Edith Plantagenet. Sultanul le trimise în dar de nuntă faimosul talisman. Deşi în Europa au fost vindecate multe boli cu ajutorul acestui talisman, totuşi nimeni n-a putut să facă cu el minunile pe care le făcea sultanul. Talismanul există încă, fiind lăsat prin testament de prinţul Huntington unui viteaz cavaler scoţian, sir Simon de Lee, în familia căruia este păstrat şi azi. Cu toate că farmacopeea modernă nu mai pune preţ pe pietrele magice, totuşi însuşirile talismanului sunt încă folosite pentru oprirea hemoragiilor şi în cazurile de turbare a câinilor.
Povestirea noastră se încheie aici, întrucât oricine doreşte să cunoască împrejurările în care Richard şi-a părăsit cuceririle, poate să le afle din orice istorie a acelor timpuri.
--------------------