Poul Anderson
PĂZITORII TIMPULUI
The Guardians of Time, 1981

PATRULA TIMPULUI

1

ANGAJĂM BĂRBAŢI – 2l-40, pref. celibatari, milit, sau tehn., fizic sănătos, muncă bine plătită, deplasări în străinătate. Engineering Studies Co., 305 E. 45, 9-l2 & 2‑6.
— Vă daţi seama că munca este oarecum neobişnuită, zise domnul Gordon. Şi confidenţială. Sunt convins că puteţi păstra un secret.
— Evident, spuse Manse Everard. Depinde despre ce secret e vorba, desigur.
Gordon zâmbi. Era un zâmbet bizar, o curbă strânsă a buzelor, care nu prea semăna cu ce mai văzuse Everard. Vorbea o americană uşor colocvială şi purta un costum de afaceri obişnuit, însă, dincolo de tenul întunecat, obrajii spâni şi incongruenţa ochilor mongoloizi de deasupra nasului caucazian subţire, bărbatul degaja un aer străin. Era greu de stabilit locul de origine.
— Nu suntem spioni, dacă la asta vă gândiţi, zise el.
Everard zâmbi.
— Scuzaţi‑mă. Vă rog să nu credeţi că aş fi isteric în privinţa spionilor, aşa cum se întâmplă cu restul ţării. Oricum, n‑am mai avut acces la date confidenţiale. Totuşi, anunţul menţiona operaţiuni externe, iar aşa cum stau lucrurile acum, mi‑ar plăcea să‑mi păstrez paşaportul, înţelegeţi?
Era un bărbat solid, cu umeri masivi şi chip uşor îmbătrânit sub părul şaten tuns scurt. Avea în faţă documentele sale: foaia de demobilizare şi referinţele de la diversele locuri de muncă unde activase ca inginer mecanic. Gordon abia dacă le aruncase o privire.
Încăperea era obişnuită – un birou şi două scaune, o cartotecă şi o uşă ce ducea spre altă cameră. O fereastră se deschidea spre traficul zgomotos al New York‑ului care se desfăşura cu şase etaje mai jos.
— Un spirit independent, zise bărbatul dinapoia biroului. Îmi place. O mulţime de indivizi intră aici fâstâcindu‑se, de parcă ar fi recunoscători să le tragi un şut. Desigur, cu referinţele dumneavoastră, nu sunteţi încă disperat. Încă mai puteţi găsi de lucru, chiar şi în... Cred că termenul curent este „adaptare din mers".
— Sunt interesat, încuviinţă Everard. Am lucrat în străinătate, după cum puteţi vedea, şi mi‑ar plăcea să călătoresc din nou. Să fiu cinstit, încă nu mi‑am făcut nici cea mai vaga idee cu ce se ocupă organizaţia dumneavoastră.
— Facem o mulţime de lucruri bune, zise Gordon. Ia să vedem... aţi luptat în Franţa şi Germania...
Everard clipi; printre documentele sale figura şi evidenţa unor medalii, însă ar fi putut jura că individul nu avusese timp să le citească.
— Dacă sunteţi amabil, n‑aţi vrea să strângeţi braţele scaunului? Mulţumesc. Cum reacţionaţi în situaţii de pericol fizic?
Everard se zbârli.
— Uitaţi ce‑i...
Ochii lui Gordon aruncau priviri rapide unui instrument de pe biroul său: o cutiuţă, cu un ac indicator şi două cadrane.
— Lăsaţi atunci. Ce părere aveţi despre internaţionalism?
— Asta chiar că...
— Comunism? Fascism? Femei? Ambiţii personale? Asta‑i tot. Nu‑i nevoie să răspundeţi.
— Ce dracu' a fost asta? se răsti Everard.
— Un mic test psihologic. Puteţi uita de el. Nu mă interesează opiniile dumneavoastră decât în măsura în care reflectă orientări emoţionale fundamentale. Se lăsă pe spate, împreunându‑şi degetele. Până aici, foarte promiţător. Iată despre ce‑i vorba: după cum v‑am spus, desfăşurăm o muncă strict confidenţială. Noi plănuim să ne surprindem competitorii. Chicoti. Dacă aveţi chef, mă puteţi turna la FBI. Am fost deja cercetaţi şi avem fişa curată. Veţi vedea că întreprindem realmente operaţiuni financiare şi de inginerie la nivel mondial. Mai există însă şi un alt aspect al activităţii, pentru care ne trebuie bărbaţi. Vă voi achita o sută de dolari dacă veţi merge în camera din spate, ca să vă supuneţi unui set de teste. Va dura cam trei ore. Dacă nu le treceţi, asta a fost totul. Dacă le absolviţi, semnăm contractul, vă punem la curent şi începem instruirea. Vă interesează?
Everard ezită. Avea senzaţia că lucrurile se desfăşurau prea repede. Compania aceea ascundea mai multe, nu doar un birou şi un străin afabil. Totuşi...
Decise.
— Semnez contractul după ce‑mi spuneţi despre ce‑i vorba.
— Cum doriţi, strânse din umeri Gordon. Să ştiţi că testele vor specifica dacă semnaţi sau nu. Utilizăm nişte tehnici foarte avansate.
Asta, cel puţin, fu pe de‑a‑ntregul adevărat. Everard ştia câte ceva despre psihologia modernă; encefalograme, teste asociative, schiţa personalităţii... Nu recunoscu însă nici unul dintre aparatele ce bâzâiau şi clipeau în jur. Tirul întrebărilor asistentului – un albinos complet spân, de vârstă nedeterminată, cu un accent greoi şi o faţă lipsită de orice expresie –, păru irelevant în toate privinţele. Şi ce era casca metalică pe care trebuia s‑o poarte pe cap? Unde duceau firele conectate la ea?
Aruncă priviri furişe spre cadrane, dar literele şi numerele nu semănau cu nimic din ce mai văzuse. Nu era engleză, franceză, rusă, greacă, chineză sau orice care să aparţină anului 1954 e.n. Poate că începea deja să intuiască adevărul, încă de pe atunci.
O stranie autocunoaştere se dezvolta în el, pe măsură ce testele avansau. Manson Emmert Everard, 30 de ani, fost locotenent de geniu în armata americană; experienţă în proiectare şi producţie în America, Suedia, Arabia; celibatar încă, deşi cu gânduri tot mai nostalgice la prietenii săi căsătoriţi; nici o p ietenă actuală, nici un fel de legături apropiate; puţin înclinat spre lectură; înrăit jucător de pocher; pasionat de bărcile cu pânze, cai şi arme de foc; vilegiaturist şi pescar în concedii. Ştiuse toate astea, desigur, dar numai ca fragmente izolate. Era ciudată această bruscă autopercepţie ca organism integrat, conştientizarea că fiecare caracteristică reprezenta o faţetă unică a unui şablon general.
Ieşi de acolo extenuat şi leoarcă de sudoare. Gordon îi oferi o ţigară şi‑şi aruncă iute privirea peste o serie de foi codificate pe care i le dăduse asistentul. Din când în când, murmura:
— ...Z‑20 cortical... aici evaluare nediferenţiată... reacţie psihică la antitoxine... slăbiciune în coordonarea centrală...
Vorbea acum cu un accent, o inflexiune şi o pronunţie a vocalelor pe care Everard nu le mai întâlnise în cursul unei cariere în care auzise limba engleză mutilată în toate felurile.
Trecu jumătate de oră până să‑şi ridice din nou privirea. Everard începuse să devină nervos din cauza tratamentului nepoliticos, însă curiozitatea îl făcea să tacă. Gordon îşi sticli dinţii incredibil de albi într‑un rânjet larg şi satisfăcut.
— În sfârşit! Ştiţi că deja a trebuit să resping douăzeci şi patru de candidaţi? Dumneavoastră însă veţi corespunde. Fără‑ndoială, veţi corespunde.
— Pentru ce?
Everard se aplecase înainte, conştient de accelerarea pulsului.
— Pentru Patrulă. Veţi fi un soi de poliţist.
— Serios? Unde anume?
— Pretutindeni. Şi oricând. Ţineţi‑vă bine, va fi un şoc. Deşi perfect legală, compania noastră este doar o faţadă şi o sursă de fonduri. Adevărata noastră ocupaţie este patrularea timpului.

2

Academia se afla în Vestul american. De asemenea, se afla în oligocen, o eră caldă, a pădurilor şi preriilor, când strămoşii omului o zbugheau la auzul tropăiturilor apăsate ale mamiferelor gigantice. Fusese construită cu un mileniu în urmă şi avea să fie menţinută pentru jumătate de milion de ani – îndeajuns pentru a pregăti atâţia oameni câţi erau necesari Patrulei –, apoi avea să fie demolată cu grijă, aşa încât să nu lase nici o urmă. Mai târziu aveau să vină gheţarii şi să existe oameni, iar în anul 19352 e.n. (anul 7841 al Triumfului Morennian) aceşti oameni vor găsi o cale să se deplaseze prin timp şi se vor întoarce în oligocen să înfiinţeze Academia.
Era un complex de clădiri lungi, joase, în curbe line şi culori mişcătoare, întinzându‑se în luminişul dintre enormii copaci ancestrali. Dincolo de ea, colinele şi pădurile se rostogoleau până la un râu lat şi brun; câteodată, nopţile, se puteau auzi răgetele titanotherelor sau răcnetul îndepărtat al unui tigru cu colţi de sabie.
Simţind un nod în gât, Everard ieşi din naveta temporală –o cutie metalică ternă şi mare. Parcă era în prima zi de armată, cu doisprezece ani în urmă, sau cu vreo douăzeci de milioane de ani în viitor, dacă vreţi. Se simţea singur şi neajutorat, dorindu‑şi cu disperare o cale onorabilă de a o şterge acasă. Priveliştea celorlalte navete ce descărcară cincizeci de tineri, bărbaţi şi femei, oferea un confort prea mic. Recruţii se adunară încetişor, formând un grup stângaci. La început nu vorbiră, ci stătură holbându‑se unii la alţii. Everard recunoscu un guler tare şi un melon; vestimentaţiile şi coafurile proveneau de dinainte şi de după 1954. De unde venea, de pildă, fata cu fustă‑pantalon iridiscentă şi mulată pe corp, cu ruj verde şi păr galben, incredibil de ondulat? Sau mai degrabă... din ce timp?
Lângă el nimerise un bărbat de vreo douăzeci şi cinci de ani, părând în mod evident englez, după haina ponosită de tweed şi chipul prelung, ascuţit. Sub exteriorul manierat părea că ascunde o amărăciune acută.
— Salut, zise Everard. Putem face cunoştinţă.
Îşi spuse numele şi originea.
— Charles Whitcomb, Londra, 1947, zise celălalt, sfios. Tocmai am fost demobilizat din R.A.F. şi treaba asta mi‑a părut interesantă. Acum nu mai sunt foarte sigur.
— Eu ştiu? făcu Everard gândindu‑se la salariu.
15 000 de dolari pe an pentru început! Totuşi, cum se numărau anii? Probabil că se calcula în termenii percepţiei duratei subiective.
Un tânăr se îndrepta spre ei cu paşi mari. Era zvelt şi purta o uniformă gri strânsă pe corp, peste care o manta albastru‑închis sclipea ca şi cum ar fi avut paiete. Chipul îi era plăcut, zâmbitor, şi rosti voios cu un accent neutru:
— Vă salut pe toţi! Bine aţi venit la Academie. Vorbiţi cu toţii engleza?
Everard observă un bărbat în rămăşiţele zdrenţuite ale unei uniforme germane, un indian şi alţii care veneau probabil din mai multe ţări străine.
— Vom folosi atunci engleza, până ce veţi învăţa cu toţii temporala. Îşi puse mâinile în şolduri. Mă numesc Dard Kelm şi m‑am născut în – ia să vedem... – anul 9573 după calendarul creştin, însă m‑am specializat în perioada voastră. Care, apropo, ţine de la 1850 până în 2000. Voi toţi proveniţi din acest interval. Eu sunt zidul vostru oficial al plângerii, dacă ceva nu‑i în regulă. Locul acesta este condus după alte principii decât cele la care, probabil, v‑aţi aştepta. Noi nu producem absolvenţi pe bandă rulantă, aşa că nu‑i necesară disciplina rigidă a unei şcoli sau a armatei. Fiecare dintre voi va primi atât instruire individuală, cât şi generală. Nu‑i nevoie să sancţionăm eşecurile, deoarece testele preliminare garantează că ele nu vor exista. În termenii culturilor voastre specifice, fiecare dintre voi are un grad înalt de maturitate. Oricum, varietatea în aptitudini înseamnă că dacă vrem să vă aducem pe toţi la potenţialul maxim, este nevoie de îndrumare personală. Dincolo de curtoazia obişnuită, aici există puţine formalităţi. Veţi avea posibilităţi atât de recreere, cât şi de studiu. Niciodată nu aşteptăm de la voi mai mult decât puteţi da. Aş adăuga că vânătoarea şi pescuitul sunt destul de bune, chiar şi în zona asta, iar dacă zburaţi la numai câteva sute de kilometri depărtare, devin fantastice. Acum, dacă nu sunt întrebări, vă rog să mă urmaţi, pentru cazare.
Dard Kelm făcu o demonstraţie de funcţionare a gadgeturilor dintr‑o cameră standard. Erau aşa cum te‑ai fi aşteptat să fie prin anul, să zicem, 2000 e.n.: mobilier discret, uşor adaptabil, automate pentru răcoritoare, ecrane ce puteau apela imense biblioteci de înregistrări audio‑video. Totuşi, nimic foarte avansat. Fiecare student avea camera sa în clădirea „dormitor"; masa se servea în refectoriul central, dar se puteau face aranjamente şi pentru petreceri intime. Everard simţi cum încordarea i se risipeşte.
Se ţinu un banchet de bun venit. Felurile de mâncare erau familiare, dar nu şi maşinăriile silenţioase care‑i serveau. Existau din belşug vin, bere şi ţigări. Poate că în mâncare fusese strecurat ceva, căci Everard se simţi la fel de euforic ca şi ceilalţi. Sfârşi prin a executa un boogie la pian, în vreme ce jumătate de duzină de oameni poluau urechile cu tentative de cântec.
Doar Charles Whitcomb se ţinea deoparte, sorbind dintr‑un pahar, de unul singur, într‑un colţ. Dard Kelm dădu dovadă de tact şi nu încercă să‑l facă să li se alăture.
Everard decise că avea să‑i placă aici. Totuşi munca, organizaţia şi obiectivele ei rămâneau încă simple năluci.

— Călătoria temporală a fost descoperită în perioada destrămării Ereziatului Chorit, începu Kelm în sala de curs. Amănuntele le veţi studia mai târziu. Deocamdată, credeţi‑mă pe cuvânt că era o epocă agitată, în care rivalităţile comerciale şi genetice duseseră la o luptă pe viaţă şi pe moarte între trusturile gigant. Nimic nu mai mergea, iar diversele guverne erau bieţi pioni într‑un joc galactic. Efectul temporal a fost subprodusul unei cercetări privind un mijloc de transport instantaneu, care necesită, după cum vă daţi seama unii dintre voi, funcţii infinit discontinue... ca şi călătoria în trecut. Nu voi intra în teorie – veţi primi detalii la cursul de fizică –, ci mă voi mulţumi să afirm că este implicat conceptul de relaţii cu valori infinite, într‑un continuum cu 4 N dimensiuni, unde N este numărul total al particulelor din univers. Fireşte, grupul care a făcut descoperirea, cei Nouă, a fost conştient de oportunităţi. Nu doar de posibilităţile comerciale – comerţ, minerit şi alte întreprinderi pe care vi le puteţi cu uşurinţă imagina –, ci de lovitura de moarte ce putea fi dată adversarilor. Vedeţi voi, timpul este variabil, trecutul poate fi schimbat...
— Am o întrebare!
Era fata din 1972, Elisabeth Gray, care în epoca ei era un fizician de perspectivă.
— Te rog, zise Kelm politicos.
— Cred că descrii o situaţie logic imposibilă. Admit posibilitatea deplasării temporale, o dată ce suntem aici, însă nu se poate ca un eveniment să fi avut şi să nu fi avut loc simultan. Este o contradicţie internă.
— Doar dacă insişti pe o logică nevalorizată alfa‑sub‑alfa, replică Kelm. Se întâmplă cam aşa: să presupunem că mă întorc în timp şi‑l împiedic pe tatăl tău să‑ţi întâlnească mama. Nu te‑ai fi născut niciodată. Acea porţiune a istoriei universale va arăta diferit, deşi eu voi păstra amintirea stării „originale" a lucrurilor.
— Bun, dar dacă ai face acelaşi lucru cu tine? Ai înceta să mai exişti?
— Nu, deoarece aş aparţine secţiunii de istorie anterioare propriei mele intervenţii. Să aplicăm asta în cazul tău. Dacă te‑ai întoarce în 1946, să zicem, şi ai acţiona pentru a opri căsătoria părinţilor tăi din 1947, ai fi existat, totuşi, în acel an. N‑ai dispărea, tocmai pentru că tu ai influenţat evenimentele. La fel s‑ar întâmpla, chiar dacă ai fi fost în 1946 doar pentru o microsecundă, înainte de a‑l împuşca pe omul care, altfel, ţi‑ar fi devenit tată.
— Dar, atunci, aş exista fără... fără o origine! protestă ea. Aş avea o viaţă şi amintiri şi... totul... deşi nimic nu le‑ar fi produs.
Kelm strânse din umeri.
— Şi ce‑i cu asta? Insişti că legea cauzalităţii sau, mai exact, legea conservării energiei implică numai funcţii continue. În fapt, discontinuitatea este perfect posibilă. Râse şi se aplecă peste pupitru. Există, desigur, şi imposibilităţi. N‑ai putea să fii propria ta mamă, din raţiuni pur genetice. Dacă te‑ai întoarce şi te‑ai mărita cu fostul tău tată, copiii ar fi diferiţi. Tu n‑ai fi nici unul dintre ei, pentru că fiecare n‑ar avea decât jumătate din cromozomii tăi. Dar să nu ne abatem de la subiect. Vei afla detalii la alte cursuri. Eu vă ofer doar baza generală. Să continui: cei Nouă au întrezărit posibilitatea de a se întoarce în timp şi a‑şi împiedica adversarii să fi pornit vreodată, ba chiar să se fi născut. Atunci însă au apărut danellienii.
Pentru prima dată, aerul său dezinvolt, pe jumătate amuzat, îl părăsi şi căpătă expresia unui om în prezenţa incognoscibilului. Continuă fără grabă:
— Danellienii sunt parte a viitorului, a viitorului nostru, aflaţi la peste un milion de ani avans faţă de mine. Omul a evoluat în ceva... imposibil de descris. Probabil că nu veţi întâlni niciodată un danellian. Dacă însă asta s‑ar întâmpla vreodată, va fi mai degrabă un şoc. Nu sunt ostili, nici binevoitori, ci atât de îndepărtaţi de ceea ce putem noi şti sau simţi, pe cât suntem noi faţă de insectivorele care vor deveni strămoşii noştri. Nu‑i de dorit să întâlneşti direct asemenea făpturi. Erau preocupaţi doar să‑şi protejeze existenţa. Deplasarea temporală era deja veche când au apărut ei, existaseră nenumărate posibilităţi pentru proşti, lacomi ori nebuni să întoarcă şi să dea istoria peste cap. N‑au dorit să interzică deplasarea – făcea parte din complexul devenirii lor –însă a trebuit s‑o reglementeze. Cei Nouă au fost împiedicaţi să‑şi pună planul în aplicare. Apoi a fost înfiinţată Patrula, pentru a supraveghea potecile timpului. Cea mai mare parte a activităţii voastre o veţi desfăşura în epocile de origine, doar dacă nu avansaţi la gradul de „neataşat". Veţi duce vieţi normale, veţi avea familie şi prieteni, ca de obicei. Latura secretă a acestor vieţi va avea satisfacţiile unei plăţi bune, ale protecţiei, ale unor vacanţe ocazionale în locuri foarte interesante şi ale unei activităţi care să merite întru totul efortul. Însă trebuie să fiţi întotdeauna gata de acţiune. Câteodată veţi ajuta călătorii temporali care au dificultăţi de un soi sau altul. Altă dată, misiunea voastră va fi împiedicarea unor potenţiali conchistadori politici, economici sau militari. Câteodată, Patrula va accepta daunele ca fapt împlinit şi se va strădui să creeze influenţe de contracarare în perioadele următoare, ce vor readuce istoria pe linia dorită. Vă doresc tuturor succes!

Prima parte a instrucţiei a fost fizică şi psihologică. Everard nu‑şi dăduse niciodată seama de felul în care propria lui viaţă îl făcuse infirm, trupeşte şi mental; era doar jumătate din ceea ce putea să fie. Îi veni greu, însă în cele din urmă fu o adevărată plăcere să simtă controlul deplin asupra puterii muşchilor, emoţiile intensificate prin disciplinare, iuţeala şi precizia gândirii conştiente.
În decursul programei, fusese profund condiţionat să nu dezvăluie nimic, nici măcar o aluzie la existenţa Patrulei, faţă de persoanele neautorizate. Îi era pur şi simplu imposibil s‑o facă. De asemenea, află toate detaliile personalităţilor publice din secolul XX.
Temporala, limba artificială cu care membrii Patrulei din toate timpurile puteau comunica fără a fi înţeleşi de străini, era un miracol de expresivitate logic organizată.
Everard crezuse că ştia destule despre războaie, însă trebui să înveţe trucurile şi armele dezvoltate în cincizeci de mii de ani, de la paloşul din epoca bronzului până la arma ciclică cu care se putea distruge un întreg continent. La revenirea în propria sa perioadă temporală, avea să capete un arsenal limitat, însă putea fi chemat în alte perioade, iar anacronismul flagrant era permis arareori.
Studie de asemenea istoria, ştiinţa, artele şi filozofia, detalii subtile de dialect şi maniere. Cele din urmă se limitau doar la perioada 1850-l975; dacă se ivea ocazia să plece în altă parte, putea beneficia de instruire specială, oferită de un condiţionator hipnotic. Datorită acelor aparate, fu posibil să‑şi desăvârşească instruirea în trei luni.
Învăţă structura organizatorică a Patrulei. „În vârf se afla misterul civilizaţiei danelliene, cu care existau puţine contacte. Patrula fusese creată într‑o manieră cvasimilitară, cu grade, dar fără formalisme cazone. Istoria era divizată în „medii", cu câte un birou central amplasat într‑un oraş mare, pentru o perioadă de douăzeci de ani (sub acoperirea unor activităţi de faţadă precum comerţul), şi diverse birouri secundare. În epoca lui Everard, existau trei medii: lumea occidentală cu biroul la Londra, Rusia cu biroul la Moscova şi Asia cu biroul la Peking. Ele coexistau în perioada 1890-l910, când camuflarea era mai puţin dificilă decât în deceniile următoare, unde existau filiale mai mici, aşa cum era biroul lui Gordon. Un agent „ataşat" obişnuit trăia normal în epoca sa, adesea având o slujbă autentică. Comunicarea între ani se făcea prin capsule‑mesager automate sau prin curieri, cu derivaţii ce împiedicau mesajele să se adune teancuri într‑o clipită.
Organizaţia era atât de vastă, încât Everard n‑o putea cuprinde cu adevărat. Intrase în ceva nou şi incitant, asta era tot ce pricepea, cu toate straturile conştiinţei... deocamdată.
Pe instructori îi găsi prietenoşi şi gata de flecăreală. Veteranul încărunţit care îl învăţă să manevreze nave spaţiale luptase în războiul marţian din 3890.
— Voi, băieţi, prindeţi destul de repede, le zisese. E dat dracului, totuşi, să predai preindustrialilor. Am încetat chiar să încercăm să le oferim mai mult decât cunoştinţe rudimentare. Am avut odată un roman din vremea lui Cezar, flăcău destul de isteţ, de altfel, însă care n‑a putut înţelege niciodată că o maşină nu poate fi tratată ca un cal. Cât despre babilonieni, deplasarea temporală nu face pur şi simplu parte din imaginea lor despre lume. A trebuit să le născocim o poveste cu o bătălie între zei.
— Nouă ce poveste ne‑aţi născocit? întrebase Whitcomb.
Astronautul îl privise printre pleoapele întredeschise.
— Adevărul, răspunsese într‑un târziu. Atât cât puteţi accepta.
— Cum ai intrat în branşă?
— Oh... m‑au nimerit, lângă Jupiter. Nu rămăsese prea mult din mine. M‑au adunat şi mi‑au făcut un trup nou. De vreme ce nici unul din oamenii mei nu mai trăia, iar eu eram considerat mort, n‑avea rost să mă întorc acasă. Viaţa la intendenţă nu‑i amuzantă. Aşa c‑am acceptat funcţia de aici. Companie plăcută, trai pe vătrai şi permisii într‑o grămadă de epoci. Rânjise larg. Aşteptaţi s‑ajungeţi în faza decadentă a celei de‑a Treia Matriarhii! Nici prin gând nu vă trece ce‑i pe‑acolo!
Everard nu comentase nimic. Era prea captivat de spectacolul Pământului ce se rotea, enorm, pe fondul stelelor.
Se împrietenise cu ceilalţi studenţi. Erau o trupă simpatică; fireşte, cu aceleaşi caracteristici care‑i făcuseră apţi pentru Patrulă –minţi inteligente şi îndrăzneţe. Apăruseră şi câteva idile; căsătoria era perfect posibilă, cuplul alegându‑şi un an în care să‑şi întemeieze căminul. Şi lui Everard îi plăcuseră câteva dintre fete, totuşi nu‑şi pierduse capul.
În mod ciudat, cea mai strânsă prietenie o legase cu taciturnul şi posacul Whitcomb. Englezul îl atrăgea; era cult, un tovarăş pe deplin de nădejde, dar, în acelaşi timp, avea un aer cumva pierdut.
Într‑o zi, ieşiseră călare, pe cai ai căror strămoşi îndepărtaţi o ştergeau din calea urmaşilor gigantici. Everard luase o carabină, în speranţa că va doborî un mistreţ pe care‑l zărise de mult. Amândoi purtau uniforma Academiei, gri‑deschis, răcoroasă şi mătăsoasă sub soarele galben, arzător.
— Mă mir că avem voie să vânăm, remarcase americanul. Să zicem că aş împuşca un tigru cu colţi de sabie – asta dacă aş fi în Asia, presupun – care era menit să înfulece una din insectivorele preumane. N‑ar schimba asta întregul viitor?
— Nu, răspunsese Whitcomb care progresase mai rapid în studiul teoriei deplasării temporale. Continuumul este mai degrabă ca o plasă din benzi de cauciuc. Nu‑i uşor s‑o torsionezi, pentru că tendinţa ei permanentă este de a zvâcni înapoi la... forma „anterioară". Un singur insectivor nu contează, deoarece întreaga rezervă genetică a speciei respective a condus finalmente la om. Similar, dacă aş ucide o oaie din Evul Mediu, nu i‑aş stârpi toţi descendenţii, care poate că ar fi toate oile din 1940. Ele vor continua să existe, neschimbate în genele lor, în ciuda unei ascendenţe diferite, întrucât, după o perioadă atât de lungă de timp, toate oile sau toţi oamenii sunt descendenţii tuturor oilor sau oamenilor de dinainte. Este o compensaţie, pricepi? Undeva, în decursul evoluţiei, alţi strămoşi au furnizat genele pe care crezi că le‑ai eliminat. De asemenea... să zicem că m‑aş întoarce şi l‑aş împiedica pe Booth să‑l asasineze pe Lincoln. Dacă nu‑mi iau măsuri de prevedere foarte minuţioase, s‑ar întâmpla probabil ca altcineva să‑l împuşte, iar vina să fie atribuită oricum lui Booth. Rezilienţa asta a timpului este motivul pentru care deplasarea însăşi este permisă. Dacă vrei să schimbi lucrurile, trebuie, de regulă, să mergi drept la ţintă şi să te strădui din greu. Gura i se schimonosise. O îndoctrinare! Ni se repetă întruna că vom fi pedepsiţi dacă intervenim. N‑am voie să mă‑ntorc în timp şi să‑l ucid pe ticălosul de Hitler în leagăn! Trebuie să‑l las să crească, să pornească războiul şi să‑mi ucidă prietena.
Everard călărise în tăcere o vreme. Singurele zgomote erau scârţâitul pieii de şa şi foşnetul ierburilor înalte.
— Îmi pare rău, rostise el după o vreme. Vrei să‑mi povesteşti despre asta?
— Da, însă nu‑s multe de spus. Făcea parte din W.A.A.F., se numea Mary Nelson şi urma să ne căsătorim după război. În 44 se găsea la Londra. 17 noiembrie... niciodată n‑o să uit ziua asta. A ucis‑o un V‑l. Se dusese la o vecină, în Streatham... era în permisie la maică‑sa. Casa vecinei a fost aruncată‑n aer, iar casa ei n‑a fost nici măcar zgâriată.
Sângele fugise din obrajii lui Whitcomb. Privea în gol.
— Are să fie al naibii de greu să nu... să nu mă‑ntorc, câţiva ani doar, s‑o văd, atât măcar. Doar s‑o văd... Nu! Nu‑ndrăznesc.
Stângaci, Everard îi pusese o mână pe umăr şi călăriseră în tăcere.

Clasa progresă, fiecare tânăr în ritmul său, dar existau compensaţii, astfel încât toţi absolviră împreună; după scurta ceremonie, urmă o petrecere spectaculoasă şi promisiuni sentimentale pentru întâlniri ulterioare. Apoi, fiecare reveni în anul de origine exact în momentul în care plecase.
Everard primi felicitările lui Gordon, căpătă o listă a agenţilor contemporani (unii, de pildă, lucrau în serviciile de informaţii militare) şi se întoarse în apartamentul său. Mai târziu, avea să i se aranjeze o slujbă în care să aibă acces la informaţii, însă deocamdată postul său – care, din motive de impozit pe venit, purta denumirea de „consilier special al lui Engineering Studies Co." –consta în lectura zilnică a unei duzine de ziare, pentru a depista indiciile de intervenţie temporală pe care fusese învăţat să le deceleze. În acelaşi timp, era mereu pregătit pentru un eventual apel. Printr‑o întâmplare, prima misiune şi‑o găsi el singur.

3

Încerca o senzaţie ciudată să citească titlurile şi să ştie, mai mult sau mai puţin, ce avea să urmeze. Era ca un soi de dezamăgire, la care se adăuga însă un sentiment de tristeţe, cauzat de tragicul epocii în care trăia. Înţelegea acum dorinţa lui Whitcomb de a se întoarce şi schimba istoria.
Numai că, fireşte, un singur om era prea puţin. N‑o putea schimba în bine, decât doar din întâmplare; cel mai probabil, ar fi încurcat totul. Întoarce‑te în timp şi împuşcă‑l pe Hitler şi pe liderii japonezi şi sovietici – însă poate că locul le va fi luat de cineva şi mai viclean! Poate că energia atomică va fi lăsată de izbelişte, iar glorioasa înflorire a Renaşterii venusiene nu va mai avea loc niciodată. Nu exista nici o siguranţă.
Everard privi pe fereastră. Luminile ardeau pe fundalul cerului de furtună; strada era ticsită de automobile şi de mulţimea grăbită, fără chipuri. De aici nu putea zări zgârie‑norii din Manhattan, dar ştia că se aflau acolo, înălţându‑se aroganţi spre cer. Şi totul nu era decât simpla vâltoare a unui fluviu ce curgea din paşnicul peisaj preuman, unde el însuşi fusese, spre inimaginabilul viitor danellian. Câte miliarde şi trilioane de fiinţe umane trăiseră, râseseră, plânseseră, munciseră, speraseră şi muriseră în curentul acela nestăvilit?
Ei bine... Căscă, îşi umplu pipa şi întoarse spatele ferestrei. Lunga plimbare nu‑l făcuse mai puţin neliniştit; mintea şi trupul îi erau nerăbdătoare să acţioneze. Era însă târziu, şi... Merse la raftul de cărţi, luă un volum la întâmplare şi începu să citească. Era o colecţie de povestiri victoriene şi eduardiene.
Îi atrase atenţia o menţiune fugară. Ceva despre o tragedie la Addleton şi despre conţinutul bizar al unui străvechi tumul breton. Nimic mai mult. Hm... Un călător temporal? Îşi zâmbi.
Totuşi...
„Nu", îşi spuse. „Este o nebunie."
Nu strica totuşi să verifice. Se menţiona că incidentul se petrecuse în 1894. Putea consulta colecţia ziarului londonez Times. Oricum altceva nu avea de făcut. Probabil tocmai de aceea i se repartizase sarcina anostă de parcurgere a gazetelor, pentru ca mintea sa, iritată şi plictisită, să cutreiere toate ungherele imaginabile.
La ora deschiderii, se afla pe treptele unei biblioteci publice.
Găsi imediat relatarea respectivă. Purta data de 25 iunie 1894 şi articolele apăruseră câteva zile la rând. Addleton era o localitate în Kent, care se distingea în principal printr‑o moşie iacobină ce aparţinea lordului Wyndham şi un tumul de vechime necunoscută. Entuziast amator de arheologie, lordul Wyndham îl dezgropase împreună cu un anume James Rotherhithe, specialist la British Museum, care‑i era rudă. Wyndham descoperise o cameră funerară mai degrabă lipsită de importanţă, câteva obiecte artizanale ruginite şi putrezite, oase de oameni şi cai. De asemenea, un cufăr aflat într‑o condiţie surprinzător de bună, conţinând lingouri dintr‑un metal necunoscut, despre care se presupusese a fi un aliaj de plumb sau argint. La scurt timp după aceea, lordul căzuse la pat, grav bolnav şi prezentând simptomele unei ciudate otrăviri. Rotherhithe, care abia de aruncase o privire în cufăr, nu fusese afectat, iar unele dovezi circumstanţiale sugerau că el l‑ar fi otrăvit pe Wyndham cu un preparat asiatic necunoscut. Scotland Yard îl arestase când lordul Wyndham murise, în ziua de 25 iunie. Familia lui Rotherhithe apelase la serviciile unui faimos detectiv particular, care fusese în stare să demonstreze, prin raţionamente ingenioase urmate de teste pe animale, că acuzatul era nevinovat şi că responsabilitatea revenea unei „emanaţii letale" din cufăr. Acesta fusese aruncat în apele Canalului Mânecii. Felicitări de pretutindeni. Happy‑end!
Everard rămase tăcut în liniştea sălii de bibliotecă. Povestea nu spunea prea multe, dar era destul de sugestivă.
Atunci, de ce nu fusese investigată de biroul victorian al Patrulei? Sau fusese? Probabil că fusese. Oricum, nu şi‑ar fi făcut publice rezultatele.
N‑ar fi fost rău, totuşi, să trimită un memorandum.
Revenind în apartament, luă unul din micuţele capsule‑mesager cu care fusese dotat, puse în ea un raport şi reglă comenzile pentru biroul din Londra, ziua de 25 iunie 1894. Când apăsă ultima tastă, cutia dispăru, însoţită de fâşâitul aerului care năvăli în locul pe care‑l părăsise.
Reveni peste câteva minute. Everard o deschise şi scoase o filă de hârtie acoperită cu o dactilografie îngrijită – da, fireşte, maşina de scris fusese inventată pe atunci. O scană cu rapiditatea pe care o dobândise la Academie.

„Stimate domn,

Ca răspuns la mesajul dvs. din 6 septembrie 1954, îi confirm primirea şi vă felicit pentru atenţie. Chestiunea abia a început aici şi în prezent suntem foarte ocupaţi să prevenim tentativa de asasinat a Maiestăţii Sale, la care se adaugă problema balcanică, deplorabilul trafic de opiu cu China etc. Deşi am putea, desigur, să rezolvăm problemele curente şi apoi să revenim la aceasta, este bine să evităm prezenţa simultană în două locuri, fapt ce ar putea fi sesizat. Ca atare, am aprecia mult dacă dvs. şi un agent britanic calificat ne‑aţi veni în ajutor. Dacă nu primim alt răspuns, vă aşteptăm la Old Osborne Road nr. 14‑B, la 26 iunie 1894, ora 24.
Cu sinceritate, al dvs. umil şi plecat servitor,
J. Mainwethering"

Urma o notă conţinând coordonatele spaţio‑temporale, în vădită disonanţă cu înfloriturile de dinainte.
Everard îi telefonă lui Gordon, primi acceptul şi aranjă să preia o maşină temporală de la depozitul „companiei". Expedie apoi o notă lui Charlie Whitcomb, în 1947, primi un răspuns de două cuvinte – „De acord"‑ şi plecă să ia maşina.
Aceasta aducea cu o motocicletă fără roţi sau ghidon. Avea două şei şi o unitate de propulsie antigravitaţională. Everard reglă comenzile pentru epoca lui Whitcomb, atinse tasta de pornire şi se trezi în alt depozit.
Londra, 1947. Rămase o clipă, reflectând că, în acest moment, el însuşi, cu şapte ani mai tânăr, urma colegiul în Statele Unite. Apoi, Whitcomb trecu pe lângă paznic şi‑i strânse mâna.
— Mă bucur să te revăd, bătrâne, îl salută.
Faţa lui ascuţită se lumină de un zâmbet neaşteptat de fermecător, pe care Everard ajunse să i‑l cunoască.
— Zi aşa, epoca victoriană, da?
— Aşa cred. Hai sus.
Everard resetă comenzile. De data aceasta aveau să se materializeze într‑un birou. Un cabinet foarte intim şi discret.
Într‑o clipită, acesta se înfiripă în jurul lor. Mobilierul masiv de stejar, covorul gros, lămpile de gaz ce ardeau eu flacără mare confereau o impresie generală de soliditate. Electricitatea exista deja, însă Dalhousie & Roberts era o companie de import veche şi conservatoare. Mainwethering însuşi se ridică dintr‑un fotoliu şi veni să‑i salute: un bărbat masiv şi pompos, cu favoriţi stufoşi şi monoclu. Degaja un aer de putere şi avea un accent Oxford atât de puternic, încât Everard de abia îl putea înţelege.
— Bună seara, domnilor. Aţi avut o călătorie plăcută? Ah, da, scuze, sunteţi noi în branşă, nu? Întotdeauna este puţin deconcertant la început. Îmi amintesc cât de şocat am fost când am vizitat secolul XXI. Deloc britanic... Res naturae, deşi, doar o altă faţetă a unui univers de‑a pururea surprinzător, nu? Trebuie să‑mi scuzaţi lipsa de ospitalitate, însă chiar suntem realmente teribil de ocupaţi. Un neamţ fanatic din 1917 a aflat secretul călătoriei temporale de la un arheolog imprudent, i‑a furat maşina şi a venit la Londra s‑o asasineze pe regină. Acum îl căutăm în draci.
— Îl veţi găsi?
— Bineînţeles, dar asta înseamnă muncă pe brânci, domnilor, mai ales că trebuie să acţionăm în secret. Mi‑ar plăcea să angajez un detectiv particular, însă singurul care ar merita cu adevărat este prea inteligent. Acţionează după principiul că, o dată ce imposibilul a fost eliminat, ceea ce rămâne, oricât de improbabil ar fi, trebuie să fie adevărul. Iar călătoria temporală s‑ar putea să nu fie prea improbabilă pentru el.
— Pariez că‑i acelaşi care lucrează sau va lucra mâine la cazul Addleton, zise Everard, deşi asta n‑are importanţă. Ştim că va dovedi nevinovăţia lui Rotherhithe. Contează însă că‑i foarte probabil să fie vorba despre vreo afacere necurată care se petrece în trecutul britanic.
— Saxon, vrei să spui, îl corectă Whitcomb, care verificase personal datele. O mulţime de oameni de treabă îi confundă pe britanici cu saxonii.
— Aproape tot atâţia câţi confundă saxonii cu iuţii, zise Mainwethering afabil. Din câte ştiu, Kent a fost invadată din Iutlanda. Mda... Iată hainele dumneavoastră, domnilor. Banii... Actele... Totul v‑a fost pregătit. Câteodată am impresia că voi, agenţii de teren, nu apreciaţi cât trebuie să muncim noi, birourile, chiar şi pentru cea mai măruntă acţiune. Deh! Scuze. Aveţi un plan de bătaie?
— Da. Everard începu să‑şi dezbrace hainele din secolul XX. Mai exact, aşa cred. Amândoi cunoaştem destul de bine epoca victoriană ca să ne descurcăm. Va trebui să rămân american, deşi... da, văd că mi‑aţi trecut asta în documente.
Mainwethering părea îndurerat.
— Dacă incidentul cu tumulul a ajuns într‑o operă literară, după cum spuneţi, vom primi o sută de memorandumuri. S‑a întâmplat ca al dumneavoastră să fie primul. De atunci au mai sosit două, din 1923 şi 1960. Doamne, cum mi‑aş dori să‑mi fi fost aprobat un robot secretar!
Everard se lupta cu costumaţia stângace. Îi venea destul de bine, măsurile lui figurau în bazele de date ale Patrulei, însă nu mai avusese ocazia să aprecieze relativul confort al modei din epoca sa. La naiba cu jiletca asta!
— Afacerea, zise el, poate fi destul de inofensivă. De fapt, de vreme ce ne aflăm aici acum, trebuie să fi fost inofensivă. Nu?
— Până acum, sublinie Mainwethering. Dar gândiţi‑vă! Voi doi, domnilor, vă întoarceţi în epoca iuţilor şi‑l găsiţi pe pungaş. Însă daţi greş. Poate că vă împuşcă el, poate că‑i ucide şi pe cei pe care‑i trimitem după voi. Apoi tipul porneşte o revoluţie industrială sau orice altceva doreşte. Introduce modificări în istorie. Voi, fiind acolo înaintea momentului schimbării, continuaţi să existaţi... chiar şi numai sub formă de cadavre... Însă noi, cei de mai din susul timpului, cei de aici, n‑am existat nicicând. Această conversaţie n‑a avut loc niciodată. După cum spune Horaţiu...
— Nu vă faceţi griji! râse Whitcomb. Mai întâi vom cerceta tumulul, apoi revenim aici şi hotărâm ce mai urmează.
Se aplecă şi începu să transfere echipamentul dintr‑o valiză a secolului XX într‑o monstruozitate de geamantan cu burduf şi două despărţituri. Două arme, nişte aparate neinventate încă în vremea sa şi un miniradio, cu care să apeleze biroul în caz de necesitate.
Mainwethering consultă mersul trenurilor.
— Aveţi un tren mâine dimineaţă la 8,23, din Charing Cross. Luaţi‑vă jumătate de oră marjă de siguranţă, ca să ajungeţi de aici la gară.
— În regulă.
Everard şi Whitcomb suiră din nou pe maşină şi dispărură. Mainwethering căscă, se întinse, lăsă instrucţiunile secretarului şi plecă acasă. La 7,45 dimineaţa, asistentul era acolo când maşina se materializă.

4

Pentru prima oară, Everard fu izbit de înţelegerea realităţii deplasării temporale. O mai cunoscuse, cu stratul superficial al minţii, îl impresionase corespunzător, însă fusese doar ceva exotic. Acum, parcurgând o Londră necunoscută, într‑o birjă (nu un anacronism‑capcană pentru turişti, ci una funcţională, prăfuită şi jerpelită), respirând un aer ce conţinea mai mult fum decât un oraş din secolul XX, dar nu emanaţiile de gaze arse ale eşapamentelor, văzând mulţimea forfotitoare – domni cu meloane şi jobene, salahori mânjiţi de funingine, femei cu fuste lungi, nu actori, ci oameni în carne şi oase, vorbind, asudând şi râzând, fiinţe umane posomorâte, cu preocupări reale –, se simţi izbit cu putere de faptul că se afla aici. În acest moment, mama lui nu se născuse încă, iar bunicii săi erau un cuplu tânăr care de abia se acomoda cu greul căsniciei, Grover Cleveland era preşedinte al Statelor Unite, iar Victoria era regina Angliei, Kipling îşi scria opera, iar ultimele revolte ale indienilor americani încă nu se petrecuseră... Parcă fusese trăsnit în moalele capului.
Whitcomb accepta lucrurile mult mai calm, însă ochii îi jucau, privind această zi din perioada de glorie a Angliei.
— Încep să înţeleg, murmură el. Nu s‑a căzut niciodată de acord dacă perioada asta a fost una a convenţionalismului nefiresc, rigid, şi a unei brutalităţi uşor venerate, sau floarea târzie a civilizaţiei occidentale, înainte de‑a începe să‑şi scuture petalele. Simpla vedere a acestor oameni mă face să pricep. Este tot ceea ce s‑a spus despre epoca asta, bună şi rea, pentru că n‑a fost un singur lucru care s‑a întâmplat pentru toţi, ci au existat milioane de vieţi individuale.
— Sigur că da, întări Everard. Asta‑i valabil pentru toate epocile.
Trenul era aproape familiar, nu foarte diferit de garniturile căilor ferate britanice ale anului 1954, ceea ce‑i oferi lui Whitcomb prilejul unor comentarii sarcastice asupra inviolabilităţii anumitor tradiţii. După două ore, ajunseră într‑o gară adormită de provincie, printre grădini de flori îngrijite cu atenţie, de unde luară o cabrioletă până la moşia Wyndham.
Un poliţist politicos le permise să intre, după câteva întrebări. Se prezentară ca fiind arheologi, Everard din America şi Whitcomb din Australia, care fuseseră nerăbdători să‑l întâlnească pe lordul Wyndham şi care erau şocaţi de vestea tragicului sfârşit al acestuia. Mainwethering, care părea să aibă relaţii pretutindeni, le procurase scrisori de recomandare din partea unei autorităţi celebre de la British Museum. Inspectorul de la Scotland Yard le îngădui să examineze tumulul.
— Cazul este rezolvat, domnilor, nu mai există alte indicii, chiar dacă colegul meu nu‑i de acord, ha, ha, ha!
Detectivul particular zâmbi acru şi‑i privi printre gene când se apropiară de movilă. Era înalt, subţire, cu faţă de şoim şi însoţit de un individ bondoc, mustăcios şi şchiop, care părea un soi de secretar.
Tumulul era lung şi înalt, acoperit cu iarbă, mai puţin în locul unde se excavase spre camera funerară. Aceasta fusese ranforsată cu scânduri grosolane, dar structura se prăbuşise de mult; bucăţi de lemn se zăreau la tot pasul.
— Ziarele pomeneau ceva despre un sipet metalic, zise Everard. Mă‑ntreb dacă i‑am putea arunca o privire...
Inspectorul încuviinţă din cap şi‑i conduse la un şopron, unde principalele obiecte descoperite fuseseră depozitate pe o masă. Exceptând cutia, existau doar fragmente de metal corodat şi oase fărâmate.
— Hm‑m‑m, mormăi Whitcomb.
Privirea îi zăbovi, gânditoare, pe suprafaţa strălucitoare a sipetului. Răspândea reflexe albastre; probabil un aliaj rezistent la efectul vremii, care nu fusese încă descoperit.
— Foarte neobişnuit. Deloc primitiv. Aproape ai zice c‑a fost fabricat, nu?
Everard se apropie, precaut. Era aproape sigur în privinţa conţinutului, şi de aceea dovedea toată grija unui locuitor al aşa‑zisei Ere Atomice. Scoţând un contor din geamantan, îl orientă către cutie. Acul devie, dar nu prea mult...
— Interesant obiectul acesta, comentă inspectorul. Aş putea întreba ce este?
— Un electroscop experimental, minţi Everard.
Grijuliu, deschise capacul şi ţinu contorul deasupra cutiei. Dumnezeule! Nivelul radioactivităţii dinăuntru era îndeajuns de ridicat ca să ucidă un om într‑o zi! Înainte de a trânti capacul la loc, avu, pentru o clipă, imaginea lingourilor masive, strălucind mohorât.
— Aveţi grijă cu chestia asta, vorbi el cu glas tremurat.
Slavă cerului, cel care adusese încărcătura aceea drăcească venise dintr‑o epocă în care ştiau cum să ecraneze radiaţiile!
Detectivul particular se apropiase fără zgomot, venind în spatele lor. Pe chip îi apăruse o expresie de interes nedisimulat.
— Să înţeleg că aţi recunoscut conţinutul, domnule? întrebă el încetişor.
— Da. Cred că da.
Everard îşi aminti că Becquerel avea să descopere radioactivitatea abia peste vreo doi ani; până şi despre razele‑X nu avea să se audă mai devreme de un an. Trebuia să fie precaut.
— Este... În teritoriile indienilor am auzit povestindu‑se despre un asemenea minereu, care‑i otrăvitor...
— Foarte interesant. Detectivul începu să îndese tutun în pipa voluminoasă. Cumva similar vaporilor de mercur?
— Deci Rotherhithe a plasat cutia în mormânt? murmură inspectorul.
— Nu fiţi ridicol! se răsti detectivul. Am trei indicii concludente că Rotherhithe este complet nevinovat. Ce mă intrigă pe mine este cauza morţii lordului. Însă, dacă după cum spune acest domn, în tumul a fost îngropată o otravă letală... menită poate să‑i descurajeze pe jefuitorii de morminte? Mă întreb, totuşi, de unde au procurat vechii saxoni un mineral american. Poate că o fi ceva adevărat în teoriile acelea despre călătoriile fenicienilor antici peste Atlantic. Am întreprins unele cercetări pornind de la o ipoteză personală, conform căreia în limba galeză ar exista elemente caldeene, iar faptul acesta pare să‑mi confirme ideea.
Everard încercă un sentiment de vinovăţie pentru ceea ce făcea arheologiei. Totuşi, cutia avea să fie aruncată în Canalul Mânecii şi nimeni n‑avea s‑o mai ţină minte. El şi Whitcomb găsiră o scuză să plece de îndată.
Pe drumul spre Londra, când se aflară în siguranţă, singuri în compartiment, englezul dădu la iveală un fragment de lemn mucegăit.
— L‑am strecurat în buzunar, la tumul. Dă‑mi, te rog, contorul radiocarbonic.
Introduse lemnişorul în aparat, răsuci nişte butoane şi citi răspunsul.
— Vechime de 1 430 de ani, cu o marjă de eroare de aproximativ zece ani. Tumulul datează de prin... 464 e.n., când iuţii tocmai se stabileau în Kent.
— Dacă lingourile acelea continuă să fie atât de radioactive după aşa mult timp, murmură Everard, mă‑ntreb cum or fi fost iniţial? Greu de înţeles cum pot fi atât de active, deşi au o perioadă lungă de înjumătăţire. Este adevărat însă, în viitor, se pot face lucruri la care în epoca mea nici nu s‑a visat.
Înaintară raportul lui Mainwethering şi petrecură o zi vizitând oraşul, în vreme ce şeful biroului trimitea mesaje prin timp, activând vasta maşinărie a Patrulei. Pe Everard îl încânta Londra, în ciuda mizeriei şi a sărăciei. Whitcomb privea însă mai degrabă absent.
— Mi‑ar plăcea să fi trăit aici, spuse el.
— Da? Cu medicina şi dentiştii lor?
— Dar fără bombardamente.
Când cei doi reveniră la birou, Mainwethering făcuse aranjamentele. Pufăind din trabuc, umblă de colo‑colo cu paşi mari, cu mâinile dolofane încleştate la spatele fracului şi le spuse povestea:
— Metalul a fost identificat cu probabilitate maximă. Combustibil izotopic de prin secolul XXX. Verificările arată că un comerciant din Imperiul Ing a vizitat anul 2987, pentru a face barter, oferind materiile sale prime în schimbul synthropei, al cărei secret s‑a pierdut în Interregn. Şi‑a luat, fireşte, măsuri de prevedere, încercând să treacă drept un negustor din sistemul lui Saturn, însă a dispărut. La fel şi naveta lui temporală. Se presupune că cineva din 2987 i‑a aflat adevărata identitate şi l‑a ucis ca să‑i ia maşina. A fost anunţată Patrula, însă nici urmă de maşină. În final, ea a fost recuperată din Anglia secolului V de către doi agenţi ai Patrulei pe nume – ha! – Everard şi Whitcomb.
— De vreme ce am reuşit deja, de ce să ne mai deranjăm? rânji americanul.
Mainwethering păru şocat.
— Dar, dragul meu, încă n‑aţi reuşit. Misiunea rămâne de îndeplinit, din punctul de vedere al timpului subiectiv al vostru şi al meu. Vă rog să nu luaţi succesul de bun, doar pentru că‑l consemnează istoria. Timpul nu‑i rigid, iar omul dispune de liberul arbitru. Dacă eşuaţi, istoria se va schimba şi succesul vostru nu va fi consemnat niciodată – eu nu vă voi fi spus nimic despre o reuşită. Neîndoielnic, aşa s‑a întâmplat, dacă pot utiliza termenul „întâmplat", în cele câteva cazuri în care Patrula a înregistrat eşecuri. Încă se lucrează la cazurile respective, iar dacă până la urmă se va reuşi, istoria va fi schimbată şi vor fi fost „întotdeauna" succese. Tempus non nascitur, fit dacă îmi este îngăduită o uşoară parafrază.
— Bine, bine, glumeam doar, zise Everard. Să mergem. Tempus fugit.
Adăugă în mod deliberat un „g", iar Mainwethering se strâmbă iritat.
Până şi Patrula cunoştea doar puţine lucruri despre perioada obscură în care romanii părăsiseră Britannia, civilizaţia instaurată de ei se năruise şi anglii, iuţii şi saxonii începuseră să pătrundă pe insulă. Niciodată nu păruse a fi o perioadă importantă. Biroul din Londra, anul 1000 e.n., trimisese materialele pe care le deţinea, împreună cu veşmintele potrivite. După o oră petrecută sub hipnoză, Everard şi Whitcomb erau fluenţi în latină şi mai multe dialecte saxone şi iuţi, şi deţineau cunoştinţe destul de bune asupra obiceiurilor epocii.
Îmbrăcămintea era stânjenitoare – pantaloni, cămăşi şi haine de lână grosolană, mantii de piele şi o colecţie interminabilă de şireturi şi şnururi. Peruci lungi şi bălaie le acopereau tunsorile moderne; feţele lor rase nu aveau să atragă atenţia, chiar dacă era secolul V. Whitcomb purta un topor, iar Everard o sabie, ambele din oţel cu conţinut ridicat de carbon, însă puneau mai multă bază pe micile paralizatoare sonice din secolul XXVI, pe care le vârâseră sub haine. Armura nu fusese inclusă, însă aparatul temporal era dotat cu două căşti de motociclişti; acestea nu aveau să bată prea mult la ochi într‑o epocă a echipamentelor artizanale şi erau mai rezistente şi mai confortabile decât cele autentice. Avură de asemenea grijă să ia cu ei mâncare şi câteva ulcioare de ceramică, pline cu bere victoriană de calitate.
— Perfect. Mainwethering scoase un ceasornic din buzunar şi‑l consultă. Vă aştept înapoi la... să zicem, ora 16? Voi avea nişte oameni înarmaţi la îndemână, în caz că veniţi cu vreun prizonier, iar apoi putem ieşi la un ceai.
Le strânse mâinile.
— Noroc la vânătoare!
Everard sui pe maşină, fixă comenzile pentru 464 e.n., Addleton Barrow, miezul unei nopţi de vară, şi apăsă butonul principal.

5

Era lună plină. Sub lumina ei, terenul se întindea vast şi pustiu, întunecimea pădurilor blocând orizontul. De undeva se auzea un lup urlând. Tumulul se afla deja acolo; sosiseră prea târziu.
Înălţându‑se cu unitatea antigravitaţională, priviră cu atenţie peste o pădure deasă şi umbroasă. Cam la un kilometru de movilă se afla un cătun, o casă de lemn şi un pâlc de clădiri mai mici, înconjurând o curte. Era foarte linişte, totul era scăldat în razele lunii.
31
— Ogoare cultivate, observă Whitcomb. Vocea îi era şoptită în liniştea din jur. Iuţii şi saxonii erau în principal ţărani liberi care au venit aici în căutare de terenuri. Bretonii au fost mătrăşiţi din zonă cu câţiva ani în urmă.
— Trebuie să aflăm ce‑a fost cu înhumarea, zise Everard. Să ne întoarcem şi să localizăm momentul ridicării tumulului? Nu, mai sigur ar fi să întrebăm acum, la o dată ulterioară, când interesul faţă de el a mai scăzut. Să zicem, mâine dimineaţă?
Whitcomb încuviinţă, iar Everard duse maşina la adăpostul unui pâlc de copaci şi avansă cinci ore în timp. Soarele strălucea orbitor la nord‑est, roua scânteia pe iarba cu fire înalte, în vreme ce păsările făceau tărăboi. Descălecând, agenţii programară maşina să plutească la cincisprezece kilometri altitudine, unde să aştepte apelul de chemare prin miniradiourile din căşti.
Se apropiară direct de cătun, alungând cu sabia şi toporul dulăii ce‑i întâmpinaseră mârâind. Pătrunseră în curtea nepavată, acoperită din plin cu noroi şi bălegar. Doi copii goi‑puşcă, ciufuliţi, căscau gura la ei dintr‑un bordei de chirpici. O fată care mulgea o văcuţă slăbănoagă ţipă; un argat îndesat, cu frunte îngustă, care dădea lături la porci, se repezi să înşface o suliţă. Strâmbând din nas, Everard îşi dori ca unii dintre înfocaţii adepţi ai „Nobilului Nordic" din secolul său să‑l fi putut vizita pe acesta.
Un bărbat cu barba sură apăru în uşă, cu o bardă în mână. Ca toţi din această epocă, era cu mulţi centimetri mai scund decât media oamenilor secolului XX. Îi cercetă cu prudenţă, înainte de a le ura bună dimineaţa.
Everard zâmbi politicos.
— Mă numesc Uffa Hundingsson, iar fratele meu este Knubbi, zise el. Suntem negustori din Iutlanda, veniţi încoace pentru negoţ la Canterbury. (Spusese denumirea curentă – Cant‑wara‑byrig.) Mergând de la locul de acostare, am rătăcit drumul şi apoi, bâjbâind toată noaptea, am zărit casa voastră.
— Eu mă numesc Wulfnoth, fiul lui Aelfred, zise ţăranul. Intraţi şi mâncaţi cu noi.
Încăperea era mare, întunecată şi plină de fum, înţesată de o gloată gălăgioasă: fiii lui Wulfnoth, soţiile şi copiii lor, argaţii cu soţiile, copiii şi nepoţii. Dejunul consta din hălci de porc pe jumătate fripte, servite în blide de lemn, şi stropite cu bere slabă şi acră, care se bea din corn. Nu era greu să stârneşti o conversaţie; oamenii aceia erau la fel de clevetitori ca ţăranii izolaţi de pretutindeni. Problema era să inventeze poveşti plauzibile despre ce se întâmpla în Iutlanda. O dată sau de două ori, Wulfnoth, care nu era prost, îi prinse cu nişte greşeli, însă Everard rosti ferm:
— Ai auzit un neadevăr. Veştile iau forme ciudate când trec marea.
Fu surprins să constate câte legături continuau să existe cu vechea ţară. Însă sporovăiala despre vreme şi holde nu diferea mult de cea din Vestul Mijlociu al secolului XX.
Abia mai apoi reuşi să strecoare o întrebare despre tumul. Wulfnoth se încruntă, iar nevasta cea durdulie şi ştirbă făcu iute un semn protector în direcţia unui idol grosolan de lemn.
— Nu‑i bine să vorbeşti despre asemenea lucruri, murmură iutul. Aş fi vrut ca vrăjitorul să nu fi fost îngropat pe pământul meu. A fost însă apropiat tatei, care a murit anul trecut şi nici n‑a vrut să audă.
— Vrăjitor? Whitcomb ciuli urechile. Ce poveste este asta?
— Ei bine, puteţi s‑o aflaţi, mormăi Wulfnoth. Era un străin de‑i zicea Stane, care a apărut în Canterbury acum vreo şase ani. Trebuie că venea de foarte departe, căci nu vorbea nici engleza, nici bretona, însă regele Hengist l‑a găzduit şi în scurt timp a învăţat graiurile. I‑a dat regelui daruri ciudate, însă de preţ, şi era un sfetnic iscusit, la care Hengist începuse să‑şi plece tot mai mult urechea. Nimeni nu îndrăznea să‑i stea împotrivă, căci avea un toiag ce slobozea trăsnete. A fost văzut despicând stânca, iar o dată, în luptă cu bretonii, a făcut oamenii scrum. Mai sunt unii care au crezut că este însuşi Wotan, însă nu se poate, o dată ce a murit.
— Aha, aşa deci... Everard simţi o furnicătură de interes. Şi ce a făcut pe când trăia?
— I‑a dat regelui sfaturi înţelepte, cum am mai spus. A lui a fost ideea ca noi, cei din Kent, să nu‑i mai izgonim pe bretoni şi să ne chemăm rudele din vechea ţară, ci mai degrabă să facem pace cu localnicii. Gândea că noi, cu forţa noastră, şi ei, cu ştiinţa lor romană, am putea alcătui laolaltă un regat puternic. Se poate să fi avut dreptate, deşi eu unul n‑am văzut mare folos în toate cărţile şi scăldătorile acestea, ca să nu mai vorbesc de ciudăţenia aia de zeu‑cruce al lor... Ei bine, oricum, a fost doborât de nişte necunoscuţi, acum trei ani, şi îngropat aici, cu sacrificii de animale alături de bunurile sale pe care duşmanii nu i le‑au jefuit. Îi aducem jertfe de două ori pe an şi trebuie să recunosc că stafia lui nu ne‑a tulburat. Dar tot sunt oarecum neliniştit în privinţa asta.
— Trei ani, da? suflă Whitcomb. Înţeleg...
Le trebui o oră întreagă să sfârşească, iar Wulfnoth insistă să trimită cu ei pe unul din băieţi, să‑i conducă la râu. Everard, care nu avea chef să meargă pe jos până acolo, rânji şi apelă la maşina temporală. Încălecând‑o împreună cu Whitcomb, vorbi grav către flăcăul care făcuse ochii cât cepele:
— Află că i‑aţi găzduit pe Wotan şi pe Thor, care de acum înainte vă vor feri poporul de rele.
Sări apoi cu trei ani în trecut.
— Acum urmează greul, zise el de la adăpostul pâlcului de copaci, privind la cătunul întunecat.
Tumulul nu mai se afla acolo, deci vrăjitorul Stane trăia.
— Este destul de uşor să amăgeşti un copil, însă acum trebuie să‑l scoatem pe individul ăsta din mijlocul unei aşezări puternice, cu mulţi războinici, în care el este mâna dreaptă a regelui. În plus, are şi un blaster.
— Se pare că am reuşit – sau că vom reuşi, zise Whitcomb.
— Da' de unde. Nu‑i irevocabil, ştii prea bine. Dacă dăm greş, Wulfnoth ne va povesti altceva peste trei ani, probabil că Stane va fi acolo – ne‑ar putea ucide de două ori! Iar Anglia, smulsă din Evul Mediu timpuriu direct într‑o cultură neoclasică, nu va mai evolua în ceva ce‑ai mai recunoaşte prin 1894... Mă‑ntreb ce intenţionează Stane...
Ridică maşina de pe sol şi porniră prin văzduh către Canterbury. Vântul nopţii îi şuiera sumbru pe la urechi. Oraşul se ivi destul de repede şi Everard ateriză într‑o dumbravă. Luna se reflecta albă în zidurile romane pe jumătate dărâmate ale străvechiului Durovernum, cu pete întunecate dovedind mai recentele reparaţii din lut şi lemn făcute de iuţi. Nimeni nu putea pătrunde acolo după apusul soarelui.
Din nou, maşina temporală îi aduse la lumina zilei – aproape de amiază – şi fu trimisă în văzduh. Micul dejun pe care‑l luaseră în urmă cu două ore mai devreme şi cu trei ani în viitor se simţea ca un ghem în stomacul lui Everard când porniră pe drumul roman desfundat ce ducea spre oraş. Circulaţia era destul de intensă, în principal ţărani mânând la piaţă carele scârţâitoare trase de boi, încărcate cu produse. Doi străjeri cu aspect sălbatic îi opriră la poartă şi‑i întrebară ce căutau în oraş. De data aceasta, se dădură drept reprezentanţii unui negustor din Thanet care‑i trimisese să discute cu diverşi meşteşugari. Gărzile păstrară acelaşi aspect arţăgos, până ce Whitcomb le strecură două monede romane; atunci suliţele fură coborâte şi trecură.
Oraşul se învolbura şi forfotea în jurul lor, însă Everard fu cel mai mult impresionat de varietatea mirosurilor. Printre iuţii care se îmbrânceau, observa uneori câte un romano‑breton care‑şi croia drum cu dispreţ prin noroi, ferindu‑şi tunica ponosită de contactul cu barbarii. Ar fi fost amuzant, dacă nu era lamentabil.
Un han de‑a dreptul mizerabil fusese amplasat în ruinele acoperite de muşchi ale unei clădiri care, probabil, aparţinuse unui bogătaş. Everard şi Whitcomb aflară că banii lor erau la mare preţ aici, unde principala formă de comerţ o reprezenta trocul. În schimbul câtorva rânduri de băutură, obţinură toate informaţiile dorite. Palatul regelui Hengist se afla aproape de centrul oraşului... nu era chiar un palat, ci o clădire veche înfrumuseţată la indicaţiile veneticului Stane... nu că regele nostru cel bun şi brav ar fi vreun mototol, nu mă înţelege greşit, străine... păi, luna trecută doar... ah, da, Stane! Locuieşte chiar în casa de lângă palat. Ciudat flăcău, unii spun c‑ar fi zeu... fără‑ndoială, îi cam umblă ochii după fete... Da, se spune că el se află în spatele tratativelor de pace cu bretonii. Tot mai mulţi şmecheri din ăştia pătrund în fiecare zi, s‑a ajuns până‑ntr‑acolo că nu mai poate omul să verse un pic de sânge fără să... Desigur, Stane este foarte înţelept, nu l‑aş putea vorbi de rău, înţelegi, la urma urmei, poate slobozi trăsnete...
— Deci, ce facem? întrebă Whitcomb când reveniră în odaia lor. Dăm buzna şi‑l arestăm?
— Nu, mă‑ndoiesc c‑ar fi posibil, răspunse Everard cu grijă. Am un fel de plan, însă depinde dacă ghicim care‑i sunt intenţiile. Hai să vedem dacă nu putem obţine o audienţă. Coborî de pe salteaua de paie ce servea drept pat, scărpinându‑se. Drace! Perioadei ăsteia nu‑i trebuie alfabetizare, ci praf de purici!
Clădirea fusese renovată cu grijă, curăţenia faţadei albe, cu porticuri, contrastând dureros cu mizeria din jur. Doi străjeri se tolăniseră pe trepte, dar săriră în picioare când agenţii se apropiară. Everard le strecură nişte bani şi le spuse că avea veşti care cu siguranţă l‑ar fi interesat pe marele vrăjitor.
— Spune‑i atât: „Omul de mâine." Este o parolă. Ai înţeles?
— N‑are nici un înţeles, se încruntă străjerul.
— Parolele nu trebuie să aibă vreun înţeles, rosti Everard trufaş.
Iutul se îndepărtă bodogănind şi clătinând cu jale din cap. Toate expresiile astea noi!
— Eşti sigur că‑i o mişcare înţeleaptă? întrebă Whitcomb. Acum va fi pus în gardă, ştii asta, nu?
— Mai ştiu şi că un personaj cu adevărat important nu şi‑ar pierde vremea cu orice străin. Treaba asta‑i urgentă, bătrâne! Până acum n‑a realizat nimic cu caracter permanent, nici măcar cât să devină o legendă durabilă. Dacă însă Hengist ar face o alianţă veritabilă cu bretonii...
Străjerul reveni, mârâi ceva şi‑i conduse pe scări şi prin peristil. Urma apoi un atriu, o cameră încăpătoare, în care covoarele modeme din blană de urs contrastau cu marmura ciobită şi mozaicul decolorat. Un bărbat îi aştepta, în picioare, în faţa unei canapele grosolane din lemn. Când intrară, ridică mâna şi Everard zări ţeava subţire a unui blaster din secolul XXX.
— Mâinile la vedere şi binişor depărtate de corp, grăi bărbatul cu blândeţe. Altfel, mă voi vedea silit să vă lovesc cu trăsnetul.

Whitcomb simţi că i se opreşte răsuflarea, însă Everard se aşteptase la asta. Chiar şi aşa, simţi un nod îngheţat în stomac.
Vrăjitorul Stane era un bărbat scund, îmbrăcat într‑o tunică brodată, provenită probabil din vreo vilă bretonă. Trupul îi era zvelt, capul mare, cu un chip de o urâţenie mai degrabă atrăgătoare, sub o claie de păr negru. Un rânjet încordat îi curba buzele.
— Percheziţionează‑i, Eadgar, porunci el. Ia‑le orice ar putea avea pe sub haine.
Iutul nu era îndemânatic, însă găsi paralizatoarele şi le zvârli pe podea.
— Poţi pleca, zise Stane.
— Nu sunt primejdioşi, stăpâne? întrebă oşteanul.
Stane rânji larg.
— De ce mai ţin asta în mână?
Eadgar ieşi târşâindu‑şi picioarele. „Bine măcar că ne‑am păstrat sabia şi toporul", gândi Everard. „Deşi nu ne sunt de prea mare folos, cu chestia aia îndreptată spre noi."
— Care va să zică, veniţi din viitor, murmură Stane. Brusc, sudoarea îi broboni fruntea. Fusesem curios... Vorbiţi engleza viitorului?
Whitcomb deschise gura, însă Everard i‑o luă înainte, improvizând:
— La ce limbă te referi?
— La asta. Stane vorbi într‑o engleză cu un accent ciudat, însă inteligibilă pentru secolul XX. Vreau să ştiu de unde şi din ce timp veniţi, cu ce gând, şi toate celelalte. Să‑mi spuneţi adevărul – dacă nu, vă fac scrum!
Everard clătină din cap.
— Nu, răspunse el în iută. Nu te‑nţeleg.
Whitcomb îi aruncă o privire, dar nu scoase un cuvânt, mergând pe mâna americanului. Mintea lui Everard gonea; sub imboldul disperării, ştia că prima greşeală însemna moartea.
— În zilele noastre, vorbim astfel...
Începu să vorbească într‑un dialect mexicano‑spaniol, stâlcind cuvintele pe cât îndrăznea mai mult.
— Deci... o limbă latină! Ochii lui Stane luciră şi blasterul îi tremură în mână. De când veniţi?
— Secolul XX după Cristos, iar ţara noastră se cheamă Lyonesse. Se întinde dincolo de oceanul din apus...
— America! icni celălalt. S‑a numit vreodată America?
— Nu. Nu ştiu despre ce vorbeşti.
Stăpânindu‑şi tremurul, Stane întrebă:
— Cunoaşteţi limba romanilor?
Everard încuviinţă.
— Atunci să vorbim în ea, râse nervos Stane. Dac‑aţi şti ce scârbă mi‑e de grohăiala asta locală...
Latina îi era cam stâlcită; evident, o învăţase în secolul său, însă vorbea destul de fluent. Îşi vântură blasterul.
— Scuzaţi‑mi lipsa de curtoazie, dar trebuie să fiu precaut.
— Fireşte, încuviinţă Everard. Mă numesc... ă‑ă‑ă, Mencius, iar prietenul meu Iuvenalis. Venim din viitor, aşa cum ţi‑ai dat seama, suntem istorici, iar călătoria în timp abia a fost inventată.
— La drept vorbind, numele meu este Rozher Schtein, din 2987. Aţi... auzit de mine?
— Cum altfel? zise Everard. Am venit aici în căutarea acelui misterios Stane, care pare să fi fost unul dintre personajele cruciale ale istoriei. Am bănuit că s‑ar putea să fi fost un călător în timp, peregrinator temporis. Acum ştim c‑am avut dreptate.
— Trei ani! Schtein începu să păşească agitat prin cameră, cu blasterul în mână, prea departe însă pentru a încerca un atac prin surprindere. Trei ani am stat aici. Dacă aţi şti câte nopţi m‑am perpelit, întrebându‑mă dacă voi reuşi... Spuneţi‑mi, lumea voastră este unită?
— Lumea şi toate planetele, răspunse Everard. De mult sunt unite.
În sinea sa, tremura. Viaţa îi atârna de abilitatea de a ghici care fuseseră planurile lui Schtein.
— Sunteţi un popor liber?
— Suntem. Adică împăratul prezidează, dar senatul face legile şi este ales de popor.
O expresie de veneraţie se întipări pe chipul lui Schtein, transfigurându‑l.
— Aşa cum am visat, şopti el. Mulţumesc.
— Deci ţi‑ai părăsit propriul tău timp ca să... creezi istoria?
— Nu, clătină din cap Schtein. Ca s‑o schimb.
Cuvintele i se revărsau, de parcă ar fi dorit să vorbească de mulţi ani, fără să îndrăznească:
— Şi eu am fost istoric. Din întâmplare, am întâlnit un bărbat care se pretindea a fi negustor de pe lunile lui Saturn, dar, întrucât trăisem acolo cândva, mi‑am dat seama de înşelăciune. Cercetând, am aflat adevărul. Era un călător temporal, din viitorul foarte îndepărtat. Trebuie să înţelegeţi că epoca în care trăiam era teribilă şi, în calitate de istoric psihograf, îmi dădeam seama că războiul, sărăcia şi tirania cu care fuseserăm blestemaţi nu se datorau vreunui rău înnăscut în om, ci simplei legi a cauzalităţii. Tehnologia se dezvoltase într‑o societate divizată, ale cărei facţiuni se luptau între ele, iar războiul ajunsese o afacere tot mai distructivă. Existaseră şi perioade de pace, unele chiar îndelungate, totuşi molima era prea adânc înrădăcinată, conflictul făcea parte din însăşi esenţa civilizaţiei noastre. Familia îmi pierise în timpul unui raid venusian şi n‑aveam nimic de pierdut. Am luat maşina timpului, după ce am... scăpat de posesorul ei. Marea greşeală, consideram eu, fusese comisă în vremurile întunecate. Roma unificase un imperiu vast în care domnea pacea, iar din pace întotdeauna se poate naşte dreptatea. Însă Roma se epuizase în urma efortului, iar acum se dezmembra. Barbarii erau puternici, puteau face multe, dar fuseseră repede corupţi. Aici însă este Anglia, care a fost izolată de putreda orânduire socială romană. Au început să pătrundă saxonii, nişte neghiobi mizerabili, însă puternici şi dornici să înveţe. În istoria timpului meu, ei au ras pur şi simplu civilizaţia bretonă, apoi, fiind slabi de minte, au fost înghiţiţi de noua şi nefasta civilizaţie numită Occident. Doream o altă evoluţie, mai bună. N‑a fost uşor. Aţi fi surprinşi să vedeţi cât de greu este să supravieţuieşti într‑o altă epocă până te lămureşti cum stau lucrurile, chiar dacă ai arme moderne şi daruri interesante pentru rege. Acum însă am obţinut respectul lui Hengist şi încrederea bretonilor. Pot uni aceste două popoare într‑un război comun împotriva picţilor. Anglia va fi un singur regat care se va bucura de puterea saxonilor şi ştiinţa romanilor, îndeajuns de puternic să reziste tuturor invadatorilor. Creştinismul este inevitabil, desigur, însă mă voi asigura că va educa şi va civiliza oamenii, nu le va încorseta minţile. În cele din urmă, Anglia va fi în măsură să pornească expansiunea pe continent. În final, o singură lume! Voi rămâne aici atât cât va fi necesar să reuşesc alianţa împotriva picţilor, apoi voi dispărea, făgăduind că voi reveni. Dacă în secolele următoare reapar la intervale să zicem de cincizeci de ani, voi deveni o legendă, un zeu, care să verifice dacă ei se menţin pe calea cea dreaptă.
— Am citit multe despre Sfântul Stanius, rosti Everard.
— Deci am învins! strigă Schtein. Am dăruit lumii pacea!
Lacrimile îi scăldau obrajii.
Everard se apropie. Încă suspicios, Schtein îl aţinti cu blasterul. Ca din întâmplare, Everard îi dădu roată, iar Schtein se răsuci, să‑l menţină în raza armei. Era însă prea surescitat de ceea ce părea dovada propriului său succes ca să‑şi amintească de Whitcomb. Everard îi aruncă o privire semnificativă englezului.
Whitcomb azvârli toporul, iar Everard se trânti la podea. Schtein răcni şi blasterul şuieră. Toporul îi despicase umărul. Whitcomb sări şi‑i prinse braţul înarmat. Schtein urla, luptându‑se să răsucească blasterul. Everard se repezi în ajutor. Urmă un moment de confuzie.
Apoi blasterul se descărcă din nou şi Schtein rămase inert în braţele lor. Sângele care ţâşnea prin rana înspăimântătoare din pieptul său le năclăia hainele.
Cei doi străjeri intrară în fugă. Everard înşfăcă paralizatorul şi‑l reglă la intensitate maximă. O suliţă zvârlită de un soldat îi zdreli braţul. Trase de două ori şi matahalele se prăbuşiră. N‑aveau să mai mişte câteva ore.
Everard se ghemui şi ascultă atent. Dintr‑o cameră răzbătu un ţipăt de femeie, însă nimeni nu intră pe uşă.
— Cred că am reuşit, gâfâi el.
— Da.
Whitcomb privea indiferent cadavrul întins în faţa sa. Părea jalnic de micuţ.
— N‑am vrut să moară, zise Everard. Dar timpul nu iartă. Aşa a fost scris, cred.
— Mai bine aşa decât judecata Patrulei şi exilul pe altă planetă, încuviinţă Whitcomb.
— Practic vorbind, a fost un tâlhar şi‑un ucigaş, comentă Everard. A avut însă o viziune măreaţă.
— Şi noi i‑am distrus‑o.
— Era posibil ca istoria însăşi să i‑o distrugă. Probabil că ar fi făcut‑o în cele din urmă. Un singur om pur şi simplu nu‑i destul de puternic sau de înţelept. Cred că majoritatea mizeriei umane se datorează unor fanatici bine intenţionaţi ca el.
— Aşadar, să stăm cu mâinile‑n sân şi să primim ce ni se dă?
— Gândeşte‑te la toţi prietenii tăi din 1947. Nici măcar n‑ar fi existat vreodată.
Whitcomb îşi scoase mantia şi încercă să cureţe sângele de pe haine.
— S‑o luăm din loc, zise Everard.
Ieşiră prin portalul din spate. O concubină înspăimântată îi privi cu ochi mari.
Fură nevoiţi să distrugă lacătul unei uşi interioare. Încăperea adăpostea o navetă temporală, model Ing, câteva lăzi cu arme şi muniţie, precum şi cărţi. Everard le încărcă pe toate în maşină, cu excepţia cutiei metalice cu combustibil. Aceea trebuia lăsată pe loc, astfel încât să poată afla despre ea în viitor şi să vină pentru a‑l opri pe cel care se voise Dumnezeu.
— Zic să le duci tu pe astea în 1894, îi spuse englezului. Eu vin cu cealaltă maşină şi ne întâlnim la birou.
Whitcomb îl privi îndelung. Era tras la faţă. Chipul îi încremeni într‑o expresie hotărâtă.
— Prea bine, bătrâne. Zâmbi, aproape nostalgic, şi‑i strânse mâna. Adio şi noroc!
Everard îl privi intrând în cilindrul de oţel. Fusese ciudat să spună cuvintele acelea, când urmau să ia ceaiul în 1894, peste două ore.
Îngrijorarea îl chinuia, când ieşi din clădire şi se amestecă în mulţime. Charlie avea una din stările lui ciudate. Ei bine...
Nu se întâlni cu nimeni când părăsi oraşul şi pătrunse în dumbravă. Apelă maşina temporală şi, în ciuda necesităţii de a se grăbi, ca nu cumva vreun curios să se apropie să vadă ce fel de pasăre coborâse din văzduh, sparse gâtul unui ulcior de bere. Simţea realmente nevoia unei guri de băutură. După aceea aruncă o ultimă privire spre Vechea Anglie şi sări în 1894.
Mainwethering se afla acolo, însoţit de oameni înarmaţi, aşa cum promisese. Păru alarmat la vederea unui singur om, revenind cu hainele pline de sânge închegat, însă Everard îi dădu un raport liniştitor.
După ce se spălă şi‑şi schimbă hainele, dictă secretarului raportul complet. De acum, Whitcomb ar fi trebuit să ajungă cu vreo birjă, dar nu se vedea nici urmă de el. Mainwethering discută prin radio cu depozitul şi întoarse o privire încruntată.
— N‑a sosit încă. Să fi survenit vreun incident?
— Greu de crezut. Maşinile nu pot fi manevrate greşit. Everard îşi muşcă buzele. Nu ştiu ce s‑o fi întâmplat. Poate că s‑a dus în 1947, în loc să vină aici.
Un schimb de note arătă că Whitcomb nu se prezentase nici acolo. Everard şi Mainwethering ieşiră să bea un ceai. Când se întoarseră, englezul tot nu‑şi făcuse apariţia.
— Cel mai bine ar fi să informez biroul operativ, spuse Mainwethering. Ce zici? Ar trebui să fie în stare să‑l găsească.
— Nu. Aşteaptă...
Everard zăbovi puţin pe gânduri. Ideea îi încolţise de mai multă vreme. Era înspăimântătoare.
— Ai vreun plan?
— Într‑un fel.
Porni să‑şi smulgă hainele victoriene cu mâini tremurătoare.
— Adu‑mi hainele din secolul XX. S‑ar putea să‑l găsesc eu însumi.
— Patrula va solicita un raport preliminar al ideii şi intenţiilor tale, îi aminti Mainwethering.
— La dracu' cu Patrula!

6

Londra, 1944. Noaptea începutului de iarnă coborâse deja şi un vânt tăios sufla pe străzile transformate în abisuri întunecoase. De undeva răzbătu bubuitul surd al unei explozii şi incendiul ridică flamuri învăpăiate deasupra acoperişurilor.
Everard lăsă maşina temporală pe trotuar – nu rămânea nimeni pe străzi când cădeau rachetele V‑1 – şi începu să orbecăie încet prin întuneric. 17 noiembrie; memoria sa antrenată îşi amintise ziua în care murise Mary Nelson.
Găsi o cabină telefonică la un colţ de stradă şi căută în cartea de telefoane. Existau o mulţime de Nelsoni, dar în cartierul Streatham figura o singură Mary. Era probabil mama ei; trebuia să presupună că fiica îi purta prenumele. Nu ştia ora la care căzuse bomba, însă existau posibilităţi să afle.
Părăsind cabina, fu întâmpinat de bubuitura şi flăcările unei explozii. Se aruncă pe burtă şi cioburile de sticlă îi şuierară pe deasupra capului. 17 noiembrie, 1944. Mai tânărul Manse Everard, locotenent în trupele de geniu americane, se afla undeva dincolo de Canal, în apropierea tunurilor germane. Nu‑şi putea aminti unde exact se găsise şi nu pierdu vremea încercând s‑o facă. Nu avea importanţă. Ştia că va supravieţui acelui pericol.
Strălucirea unei noi explozii dansă înapoia lui, pe când alerga către maşina temporală. Se aruncă pe ea şi se înălţă în văzduh. De deasupra Londrei, distingea doar o vastă întunecime, punctată de incendii. Noaptea Valpurgiilor şi tot iadul dezlănţuit pe pământ!
Îşi amintea bine cartierul Streatham, o întindere deprimantă de case din cărămidă, locuite de funcţionăraşi, băcani şi mecanici, acea petite bourgeoisie care se ridicase şi înfruntase puterea care cucerise Europa. O fată locuise acolo, în 1943... Până la urmă se măritase cu altcineva.
Zburând jos, încercă să găsească adresa. Un vulcan erupse, nu departe de el. Maşina se zgâlţâi, aproape aruncându‑l din şa. Gonind către locul căutat, văzu o casă prăbuşită, distrusă, încă arzând. Era la trei cvartale de locuinţa lui Nelson. Ajunsese prea târziu.
Nu! Consultă ceasul – doar 22,30 – şi sări două ore în trecut. Era tot noapte, însă casa distrusă se zărea acum solidă, în penumbre. O clipă vru să‑i avertizeze pe cei dinăuntru. Nu putea însă s‑o facă. Oamenii mureau în toată lumea, iar el nu era Schtein, să ia istoria pe umerii săi.
Zâmbi amar, descălecă şi intră pe poartă. El nu era vreun blestemat de danellian. Bătu în uşă şi i se deschise. O femeie de vârstă mijlocie îl cercetă din semiîntuneric, iar Everard înţelese că‑i părea straniu să vadă un american în haine civile.
— Scuzaţi‑mă, i se adresă, o cunoaşteţi pe domnişoara Mary Nelson?
— Da, sigur că da. Ezită. Locuieşte în apropiere. Trebuie să apară în curând. Sunteţi un prieten?
Everard încuviinţă din cap.
— M‑a trimis, cu un mesaj pentru dumneavoastră, doamnă...
— Enderby.
— Ah, da, doamna Enderby. Sunt teribil de uituc. Domnişoara Nelson m‑a rugat să vă transmit că‑i pare foarte rău, însă nu poate veni. Ar dori însă ca împreună cu toată familia să fiţi la ea la 22,30.
— Cu toată familia, domnule? Dar copiii...
— Neapărat şi copiii! Absolut toată familia. A pregătit o surpriză deosebită, pe care v‑o poate arăta numai atunci. Trebuie să fiţi toţi acolo.
— Bine, domnule, dacă ea a spus...
— Toţi, la 22,30, fix. Ne revedem atunci, doamnă Enderby.
Everard o salută din cap şi ieşi înapoi, în stradă.
Făcuse tot ce‑i stătuse în putinţă. Venea la rând casa familiei Nelson. Parcurse cu maşina cele trei cvartale, o ascunse în penumbra unei alei şi porni spre locuinţa cu pricina. Acum era şi el vinovat, în aceeaşi măsură ca Schtein. Se întrebă cum era pe planeta exilaţilor.
Nu se vedea nici urmă de maşina model Ing, prea mare ca să poată fi camuflată. Prin urmare, Charlie încă nu sosise. Până când avea să apară, Everard trebuia să acţioneze după inspiraţie.
Ciocăni la uşă, întrebându‑se ce efecte putea să aibă salvarea familiei Enderby. Copiii aceia vor creşte şi vor avea copii la rândul lor – englezi insignifianţi, fără‑ndoială, din clasa mijlocie, însă undeva în decursul următoarelor secole, un om important se va naşte sau va fi împiedicat să se nască. Desigur, timpul nu era complet inflexibil. Cu excepţia unor cazuri rare, nu conta genealogia exactă, ci doar rezervorul larg al genelor umane şi societatea. Totuşi, acesta putea fi chiar unul dintre acele cazuri rare.
O tânără îi deschise uşa. Era o fetişcană drăguţă, nu de o frumuseţe ieşită din comun, cu o uniformă îngrijită.
— Domnişoara Nelson?
— Da?
— Mă numesc Everard şi sunt un prieten al lui Charlie Whitcomb. Pot intra? Am pentru dumneavoastră o ştire neaşteptată.
— Tocmai plecam, spuse ea pe un ton de scuză.
— Nu, nu trebuie să plecaţi.
Greşise; tânăra se crispă de indignare.
— Îmi pare rău. Vă rog, pot să mă explic?
Îl conduse într‑un salon mohorât şi ticsit de mobile.
— Luaţi loc, domnule Everard. Vă rog să nu vorbiţi prea tare. Toată familia doarme. Se trezesc devreme.
Everard se făcu comod. Mary se aşeză pe marginea canapelei, privindu‑l cu ochi mari. Bărbatul se întrebă dacă Wulfhoth şi Eadgar nu se numărau cumva printre strămoşii ei. Da... fără‑ndoială, după atâtea secole. Ba poate chiar şi Schtein.
— Sunteţi din R.A.F.? întrebă ea. Aşa l‑aţi cunoscut pe Charlie?
— Nu. Lucrez la Serviciul de Informaţii, de aceea sunt civil. V‑aş putea întreba când l‑aţi văzut ultima oară?
— Cu câteva săptămâni în urmă. Acum este în Franţa. Sper ca acest război să se sfârşească în curând. Mi se pare o prostie din partea lor să continue, când trebuie să‑şi fi dat seama că sunt terminaţi, nu? Înclină capul pe un umăr, curioasă. Care este ştirea pe care doreaţi să mi‑o spuneţi?
— Ajung imediat la ea.
Începu să bată câmpii, pălăvrăgind despre situaţia de dincolo de Canalul Mânecii. I se părea straniu să stea de vorbă cu o stafie. Condiţionarea îl împiedica să spună adevărul. Vru să vorbească, însă când încercă, limba i se înţepeni.
— ...şi ca să cumperi o sticluţă de cerneală roşie, obişnuită, te costă...
— Vă rog, îl întrerupse ea nerăbdătoare. N‑aţi vrea să reveniţi la subiect? V‑am spus că am o întâlnire în seara asta.
— Ah, iertaţi‑mă! Mii de scuze! Vedeţi, în felul acesta...
Fu salvat de o bătaie în uşă.
— Scuzaţi‑mă, murmură ea şi ieşi după draperiile de camuflaj, să deschidă. Everard o urmă, în vârful picioarelor.
Tânăra se dădu înapoi, cu un mic ţipăt.
— Charlie!
Whitcomb o strânse la piept, ignorând sângele de pe hainele iute. Everard apăru în hol. Englezul se holbă la el cu un fel de oroare.
— Tu...
Înşfăcă paralizatorul, însă Everard îl avea deja pe al său în mână.
— Nu te prosti, zise americanul. Îţi sunt prieten. Vreau să te ajut. Oricum, ce plan nebunesc aveai?
— S‑o... o ţin aici... n‑o las să se ducă la...
— Şi crezi că ei n‑au cum să te localizeze? Everard începu să vorbească în Temporală, singura limbă posibilă în prezenţa înspăimântatei Mary. Când l‑am lăsat pe Mainwethering, devenise al naibii de suspicios. Dacă nu acţionăm cum trebuie, vor fi alertate toate unităţile Patrulei. Eroarea va fi rectificată, probabil prin uciderea lui Mary. Tu vei fi exilat.
— Eu...
Whitcomb se poticni, cu un nod în gât. Chipul îi era o mască a spaimei.
— Tu... ai s‑o laşi să plece şi să moară?
— Nu. Dar trebuie acţionat cu mai multă grijă.
— Vom scăpa... găsim vreo perioadă, departe de toate... ne întoarcem în era dinozaurilor, dacă trebuie.
Mary se eliberă din strânsoare. Gura îi era deschisă, gata să ţipe.
— Taci! zise Everard. Viaţa îţi este în pericol, iar noi încercăm să te salvăm. Dacă pe mine nu mă crezi, crede‑l pe Charlie. Întorcându‑se către acesta, reveni la Temporală. Bătrâne, nu există nici un loc sau timp în care să te ascunzi. Mary Nelson a murit astă seară. Asta‑i istorie. Mary nu există în 1947. Tot istorie. Eu am intrat deja în belea: familia pe care Mary urma s‑o viziteze va fi plecată când bomba le va lovi casa. Dacă încerci să fugi cu Mary, vei fi găsit. Avem pur şi simplu noroc că încă n‑a apărut o unitate a Patrulei.
Whitcomb se chinuia să se ţină pe picioare.
— Să zicem că sar cu ea în 1948. De unde ştii că n‑a reapărut cândva în 1948? Poate că şi asta face parte din istorie.
— Bătrâne, nu se poate. Încearcă. Hai, spune‑i că ai de gând s‑o duci patru ani în viitor.
Englezul gemu.
— Ar însemna să mă deconspir... şi sunt condiţionat...
— Exact. Abia ai destulă libertate de acţiune ca să apari aşa în faţa ei, însă ca să‑i vorbeşti, va trebui să minţi, pentru că nu poţi face altfel. De fapt, cum ai putea să‑i explici? Dacă rămâne Mary Nelson, este o dezertoare din W.A.A.F. Dacă ia alt nume, unde‑i sunt certificatul de naştere, foaia matricolă, cartela, toate hârtiuţele alea adorate cu atâta evlavie de guvernele secolului XX? N‑ai şanse, bătrâne.
— Atunci, ce putem face?
— Să înfruntăm Patrula şi s‑o învingem. Aşteaptă un minut.
Everard se simţea cuprins de un calm rece; nu avea timp să‑i fie frică sau să se minuneze de propriul său comportament. Revenind în stradă, localiză maşina temporală şi o programă să apară peste cinci ani, la amiază, în Piccadilly Circus. Apăsă comanda centrală, văzu maşina dispărând şi se întoarse în casă. Mary tremura şi plângea în braţele lui Whitcomb. Amărâţii, bieţi copii inocenţi!
— Perfect. Îi conduse înapoi în salon şi se aşeză, cu arma pregătită. Acum aşteptăm.
Nu dură mult. O maşină temporală se materializă, cu doi bărbaţi în uniformele gri ale Patrulei, cu arme în mâini. Everard îi doborî cu un fascicul paralizant de putere redusă.
— Ajută‑mă să‑i leg, Charlie.
Mary se ghemuise, fără glas, într‑un colţ.
Când bărbaţii îşi reveniră, Everard se aplecă deasupra lor, cu un zâmbet sumbru.
— De ce anume suntem acuzaţi, băieţi? se interesă el în Temporală.
— Cred că ştiţi, răspunse calm un prizonier. Biroul central ne‑a pus să‑ţi dăm de urmă. Verificând săptămâna următoare, am aflat că evacuaseşi o familie care trebuia să moară sub bombe. Dosarul lui Whitcomb ne‑a indicat faptul că ai venit apoi aici, să‑l ajuţi să salveze această femeie, care trebuie să moară în seara asta. Mai bine dă‑ne drumul, sau îţi înrăutăţeşti situaţia.
— N‑am schimbat istoria, zise Everard. Danellienii sunt tot acolo, sus, nu?
— Bineînţeles, însă...
— De unde ştiţi că familia Enderby trebuia să moară?
— Casa le‑a fost lovită, iar ei au spus că plecaseră numai pentru că...
— Stai aşa, ceea ce contează este că au plecat. Este scris. Acum voi sunteţi cei care vor să schimbe trecutul.
— Dar femeia asta...
— Eşti sigur că n‑a existat o Mary Nelson care, să zicem, s‑a stabilit la Londra în 1850 şi a murit de bătrâneţe cam prin 1900?
Chipul supt al agentului temporal rânji.
— Joci tare, da? N‑o să‑ţi meargă. Nu poţi învinge întreaga Patrulă.
— N‑aş putea, totuşi? Vă pot lăsa aici, să vă găsească familia Enderby. Mi‑am programat maşina să apară în public, la un moment cunoscut doar de mine. Cum va afecta asta istoria?
— Patrula va lua măsuri de corecţie... aşa cum aţi făcut voi în secolul V.
— Probabil! Totuşi, i‑aş putea uşura mult treaba, dacă mi‑ar asculta cererea. Vreau un danellian.
— Poftim?
— Aşa cum ai auzit. Dacă‑i nevoie, vă iau maşina temporală şi călătoresc un milion de ani în viitor. Le voi expune personal cât de simplu ar fi totul, dacă ne‑ar mai slăbi puţin.
Nu va fi nevoie.
Everard se răsuci, cu un icnet. Paralizatorul îi scăpă din mână.
Nu putu privi forma care‑i strălucea în faţa ochilor. Se retrase, cu un suspin gâtuit.
Cererea ta a fost analizată, cuvântă vocea lipsită de sunet. A fost cunoscută şi cântărită cu ere înainte de a te fi născut. Erai, totuşi, o verigă necesară în lanţul temporal. Dacă ai fi ratat în seara aceasta, nu ar fi existat îndurare. Noi ştiam că un anume Charles şi o anume Mary Whitcomb au trăit în Anglia victoriană. Ştiam şi că Mary Nelson a murit în 1944, împreună cu familia pe care o vizita, că Charles Whitcomb a rămas burlac şi, în cele din urmă, a fost ucis în cadrul unei misiuni a Patrulei. Anomalia a fost observată şi, întrucât cel mai mărunt paradox este un punct fragil din ţesătura spaţio‑temporală, trebuia rectificată prin eliminarea din existenţă a uneia dintre alternative. Tu ai hotărât care va fi aceea.
Într‑un ungher al creierului său îngrozit, Everard ştiu că agenţii Patrulei fuseseră eliberaţi pe dată. Ştiu că maşina lui temporală fusese... era... avea să se facă nevăzută în chiar clipa materializării. Ştiu în ce fel arăta acum istoria: Mary Nelson dispărută, presupusă a fi fost ucisă de o bombă, lângă casa familiei Enderby, ai cărei membri veneau spre ea când locuinţa le fusese distrusă. Charles Whitcomb dispărut în 1947, presupus înecat accidental. Ştiu că lui Mary i se spusese adevărul, fusese condiţionată împotriva dezvăluirii acestuia şi trimisă cu Charlie în 1850. Ştiu că aveau să trăiască în rândul clasei mijlocii, niciodată simţindu‑se chiar ca acasă în timpul domniei reginei Victoria, că Charlie va avea adesea gânduri nostalgice despre Patrulă... revenind apoi la soţie şi copii, şi hotărând că, la urma urmelor, nu fusese un sacrificiu atât de mare.
Atât ştiu, apoi danellianul dispăru. Când vârtejul întunecat din minte se mai potoli, îi privi pe cei doi agenţi ai Patrulei, neştiind care‑i va fi soarta.
— Haide, făcu primul agent. Să plecăm de aici până nu se trezeşte careva. Te ducem noi în anul tău. 1954, nu?
— Şi pe urmă?
Agentul ridică din umeri. Sub aparenta indiferenţă se ghicea şocul pe care i‑l produsese ivirea danellianului.
— Raportează şefului tău de sector. În mod evident, nu eşti potrivit pentru munca stabilă.
— Deci... sunt pus pe liber?
— Nu trebuie s‑o iei în tragic. Crezi că eşti singurul caz de felul ăsta într‑un milion de ani de activitate a Patrulei? Există o procedură standard. Vei avea nevoie de o instruire suplimentară, bineînţeles. Personalitatea ta se potriveşte mai bine cu statutul de neataşat – orice epocă, orice loc, oriunde şi oricând va fi nevoie de tine. Cred că o să‑ţi placă.
Simţindu‑se ameţit de slăbiciune, Everard urcă pe şaua maşinii. Când coborî, trecuse un deceniu.

TĂRIA DE A FI REGE

1

Era o seară de la mijlocul anilor 50, în New York. Manse Everard se schimbase în ţinută de casă, când soneria îl întrerupse din pregătitul unui cocteil. Bărbatul înjură printre dinţi. Se găsea la capătul mai multor zile obositoare şi nu‑şi dorea altă companie decât cea a povestirilor pierdute ale doctorului Watson.
Ei bine, poate că putea scăpa repede de cel care‑l deranja. Lipăi în papuci până la uşă şi o deschise cu o expresie morocănoasă.
— Bună seara, rosti el cu răceală.
Şi apoi, dintr‑o dată, păru că se află la bordul unei vechi nave spaţiale care tocmai ajunsese în imponderabilitate; era lipsit de greutate şi neajutorat, în strălucirea stelelor.
— Ah! N‑am ştiut... Intră...
Cynthia Denison se opri o clipă, privind peste bărbat, către barul deasupra căruia atârnau două suliţe încrucişate şi o apărătoare pentru cai, cu penaj, din epoca bronzului aheeană. Erau închise la culoare, strălucitoare şi incredibil de frumoase. Încercă să vorbească măsurat, dar nu reuşi.
— Pot să beau ceva, Manse? Chiar acum?
— Sigur că da.
Îşi încleştă fălcile şi o ajută să‑şi dezbrace haina. Ea închise uşa şi se aşeză pe o canapea suedeză modernă, la fel de curată şi funcţională ca şi armele homerice. Mâinile femeii scotociră prin poşetă, scoţând ţigările. O vreme nu se priviră.
— Mai bei Irish cu gheaţă? întrebă el. Cuvintele‑i păreau a veni de departe, iar trupul i se mişca stângaci printre sticle şi pahare, uitând instructajul făcut de Patrulă.
— Da. Deci n‑ai uitat.
Bricheta trosni neaşteptat de tare în liniştea camerei.
— Au trecut doar câteva luni, spuse el, în lipsă de altceva.
— Timp entropic. Regulat, nemăsluit, douăzeci şi patru de ore pe zi. Suflă un nor de fum şi‑l privi. Nu mai mult de‑atât –pentru mine. Aproape permanent am trăit în prezent, de la... de la nunta mea. Doar opt luni şi jumătate din timpul vieţii mele personale, biologice, de când Keith şi cu mine... Dar pentru tine cât a trecut, Manse? De pe câţi ani ai ridicat cortina, din câte ere diferite, de când ai fost naşul lui Keith?
Dintotdeauna avusese o voce ascuţită şi subţire. Era singurul defect pe care i‑l găsise vreodată Everard, dacă nu‑i punea la socoteală înălţimea – de abia un metru cincizeci şi doi. De aceea, nu putuse niciodată să dea expresivitate vocii. Se putea simţi însă cum îşi stăvilea un ţipăt.
Bărbatul îi întinse un pahar.
— Până la fund, îi spuse. Bea tot.
Ea se supuse, înecându‑se un pic. Îi reumplu paharul şi‑şi completă propriul scotch cu sifon. Trase apoi un scaun şi scoase pipa şi tutunul din jacheta mâncată de molii. Mâinile continuau să‑i tremure, dar foarte slab, aşa încât nu credea că ea avea să observe. Fusese înţelept din partea Cynthiei să nu dea nici un semn de viaţă; amândurora le era necesar un răgaz, să‑şi recapete controlul.
Acum îndrăzni chiar s‑o privească în faţă. Nu se schimbase. Figura îi era aproape perfectă, într‑un stil delicat, scos în evidenţă de bluza neagră. Părul auriu îi cădea pe umeri; ochii erau albaştri şi enormi sub sprâncenele arcuite, pe faţa ridicată, cu buze întotdeauna puţin întredeschise. Nu se machiase exagerat, ca să‑şi dea seama dacă plânsese de curând. Părea însă pe punctul de‑a o face.
Everard îşi făcu de lucru, îndesându‑şi pipa.
— În regulă, Cyn, rosti el în cele din urmă. Îmi spui?
Ea se înfioră. Într‑un târziu, vorbi:
— Keith a dispărut.
— Poftim?! În misiune?
— Cum altfel? În Persia. A trecut o săptămână de când n‑a mai revenit. Aşeză paharul pe braţul canapelei şi‑şi împreună degetele. Patrula l‑a căutat, bineînţeles. Tocmai am fost informată. Nu poate fi găsit. Nu se poate nici măcar afla ce i s‑a întâmplat.
— La dracu', şopti Everard.
— Întotdeauna, întotdeauna... Keith te‑a considerat prietenul lui cel mai bun. Nici n‑ai crede cât de des vorbea despre tine. Manse, ştiu că te‑am neglijat amândoi, însă niciodată nu păreai a fi de găsit şi...
— Înţeleg, nu sunt copil. Am fost ocupat. Şi, la urma urmei, voi doi eraţi proaspăt căsătoriţi.
"După ce te‑am prezentat, în seara aceea cu lună plină, sub Mauna Loa... Membrii Patrulei Timpului nu au prejudecăţi. O tânără precum Cynthia Cunningham, o simplă funcţionară proaspăt absolventă a Academiei şi ataşată secolului ei, are toată libertatea de a se întâlni cu un veteran... ca mine, de exemplu... cât de des o doresc ei doi, în afara programului. Nu există nici un motiv pentru care el să nu‑şi folosească abilitatea în arta deghizării, ca s‑o ia la vals în Viena lui Strauss, sau la teatru în Londra lui Shakespeare, în explorarea barurilor şic din New York‑ul lui Tom Lehrer, ori să joace leapşa la soare şi să facă surfing în Hawaii, cu o mie de ani înaintea sosirii oamenilor cu canoe. Iar un camarad din Patrulă este la fel de liber să li se alăture. Şi apoi să se însoare cu ea. Sigur că da."
Everard trase din pipă. Dindărătul perdelei de fum, spuse:
— Începe cu începutul. N‑am mai ţinut legătura cu voi de doi‑trei ani din timpul meu, aşa că nu ştiu precis la ce lucra Keith.
— Aşa de mult? se miră Cynthia. Nici măcar permisii nu ţi‑ai luat în perioada asta? Noi chiar am vrut să ne vizitezi.
— Termină cu scuzele! se răsti bărbatul. Aş fi putut veni, dacă aş fi vrut.
Faţa ei de spiriduş păru că primise o palmă şi Everard bătu în retragere, speriat.
— Îmi pare rău. Fireşte că am vrut. Dar, după cum spuneam... noi, neataşaţii, suntem al dracului de ocupaţi, tot săltând prin spaţiu‑timp ca puricii pe o plită încinsă... La dracu', încercă el să zâmbească, ştii că sunt lipsit de tact, însă asta nu‑nseamnă nimic. În Grecia antică, am creat de unul singur o legendă despre o himeră. Eram cunoscut drept dilaiopod, un monstru ciudat care avea două picioare stângi, ambele ieşindu‑i din gură.
Cynthia îi răspunse cu o grimasă silită şi culese ţigara din scrumieră.
— Eu continui să fiu o simplă funcţionară la Engineering Studies. Asta mă aduce însă în contact apropiat cu toate celelalte birouri din mediul nostru, inclusiv cu biroul central. Aşa că ştiu exact ce s‑a făcut pentru Keith... şi nu‑i de ajuns! Pur şi simplu îl abandonează! Manse, dacă nu‑l ajuţi, Keith e mort!
Se opri, cu vocea tremurând. Pentru a beneficia amândoi de un respiro, Everard îşi derulă prin minte cariera lui Keith Denison.
Născut în Cambridge, statul Massachussetts, în 1927, într‑o familie relativ bogată. Doctor în arheologie, cu o teză remarcabilă, la vârsta de douăzeci şi trei de ani, după ce fusese campionul de box al colegiului şi traversase Atlanticul într‑un keci de zece metri. Recrutat în 1950, luptase în Coreea cu o vitejie care i‑ar fi adus ceva faimă într‑un război mai cunoscut. Trebuia totuşi să‑l cunoşti binişor până să afli vreunul din acele lucruri. Dăruit cu un har al umorului sec, obişnuia să vorbească despre lucruri impersonale, până ce era de muncă. Apoi, fără zarvă inutilă, se achita de sarcini. „Sigur că da", gândi Everard, „cel mai bun a câştigat fata. Keith ar fi putut uşor să ajungă neataşat, dacă l‑ar fi interesat. Însă el avea aici rădăcini care mie‑mi lipseau. Cred că era mai stabil."
Demobilizat şi şomer, Denison fusese contactat în 1952 de un agent al Patrulei, care‑l recrutase. Acceptase realitatea călătoriei temporale mult mai uşor decât majoritatea. Avea o minte flexibilă şi, la urma urmei, era arheolog. O dată instruit, descoperise o fericită coincidenţă a intereselor proprii şi a necesităţilor Patrulei; devenise specialist în protoistoria indo‑europeană răsăriteană şi, în multe privinţe, era un personaj mai important decât Everard.
Agenţii neataşaţi puteau cutreiera culoarele temporale în toate direcţiile, salvându‑i pe cei aflaţi la ananghie şi arestându‑i pe cei care încălcau legea, asigurând integritatea ţesăturii destinului uman. Cum puteau ei însă proceda fără să deţină o evidenţă? Cu mult timp înaintea primelor hieroglife, existaseră războaie şi migraţii, descoperiri şi împliniri, ale căror consecinţe se propagau în întreg continuumul spaţio‑temporal. Patrula trebuia să le cunoască, iar stabilirea cursului lor constituia una dintre sarcinile specialistului.
„Dincolo de toate, Keith îmi era prieten."
Everard scoase pipa din gură.
— Bine, Cynthia, rosti el. Povesteşte‑mi ce s‑a întâmplat.

2

Glasul cel subţire era răguşit; gâtlejul femeii se uscase de emoţie.
— Urmărea migraţia diferitelor triburi ariene, care sunt foarte obscure. Trebuie să porneşti dintr‑un punct în care istoria este cunoscută cu precizie şi să acţionezi regresiv. În această ultimă misiune, Keith mergea în Persia, în anul 558 î.e.n. Asta, spunea el, era aproape de sfârşitul perioadei mezilor. Urma să chestioneze oamenii, să le afle tradiţiile, apoi să se deplaseze la un moment anterior, şi tot aşa... Dar tu trebuie să cunoşti toate astea. L‑ai ajutat odată, înainte de a ne întâlni. Vorbea adesea despre episodul acela.
— L‑am însoţit doar din motive de securitate, ridică din umeri Everard. Studia migraţia preistorică a unei cete de la Don peste munţii Hindu‑Kush din Afghanistan. I‑am spus căpeteniei că eram vânători nomazi, i‑am cerut ospitalitate şi am însoţit convoiul de căruţe timp de câteva săptămâni. A fost interesant.
Îşi aminti stepele şi cerul enorm, un galop furtunos după o antilopă, un ospăţ la focul de tabără şi o fată al cărei păr păstrase izul dulce‑amărui al fumului de lemn ars. O vreme îşi dorise să fi putut trăi şi muri ca unul dintre membrii acelui trib.
— Keith s‑a dus singur de data asta, continuă Cynthia. Totdeauna există penurie de personal în ramura asta şi, de altfel, bănuiesc în întreaga Patrulă. Sunt multe milenii de cercetat şi puţine vieţi de om cu care să se facă totul. Nu era prima dată că pleca singur. Întotdeauna mi‑a fost frică să‑l las, dar el spunea că...îmbrăcat ca un păstor rătăcitor, cu nimic care să merite a‑i fi furat, era mai în siguranţă în munţii Persiei decât traversând Broadway‑ul. Numai că de data asta n‑a fost!
— Înţeleg, deci, zise Everard repede, că a plecat – acum o săptămână ai spus? – cu intenţia de a‑şi aduna informaţiile, de a le raporta dispeceratului de ramură şi de a reveni aici în aceeaşi zi în care v‑aţi despărţit. („Doar un orbete cu capul în sac ar fi lăsat să se scurgă mai mult din timpul tău de viaţă fără a fi el însuşi prezent.") N‑a făcut‑o însă.
— Exact. Femeia îşi aprinse altă ţigară, de la chiştocul celeilalte. M‑am alarmat imediat şi mi‑am întrebat şeful ce se întâmplase. A fost amabil, s‑a interesat la propria‑i persoană de peste o săptămână în avans – azi – şi a aflat că Keith nu revenise. Cei de la dispecerat au spus că nu venise la ei. De aceea am cercetat arhiva de la Cartierul General al mediului. Răspunsul a fost că... că... Keith n‑a mai revenit şi nici vreo urmă n‑a fost găsită vreodată.
Everard încuviinţă, cu mare atenţie.
— După aceea, bineînţeles, a fost ordonată cercetarea care figurează în evidenţele Cartierului General.
„Timpul variabil determină o mulţime de paradoxuri", reflectă el pentru a mia oară.
În cazul dispariţiei unui individ, nu era nevoie să‑l cauţi, tocmai pentru că, undeva, o mărturie dovedea că făcuseşi acest lucru. Dar cum altfel ai fi avut vreo şansă să‑l găseşti? Ai fi putut eventual să te întorci în timp şi să schimbi cursul lucrurilor astfel încât să‑l găseşti realmente – situaţie în care raportul pe care‑l implementaseşi ţi‑ar fi înregistrat „dintotdeauna" succesul şi numai tu singur ai fi cunoscut „anteriorul" adevăr.
Chestiunea putea deveni extrem de încurcată. Nu‑i de mirare că Patrula făcea mare caz, chiar şi pentru mici schimbări, care n‑ar fi afectat configuraţia principală.
— Biroul nostru i‑a anunţat pe băieţii din mediul Persiei, care au trimis o echipă să investigheze zona, anticipă Everard. Ei cunoşteau doar locul aproximativ unde Keith intenţiona să se materializeze, nu‑i aşa? Vreau să spun că, o dată ce el nu ştia exact locul în care şi‑ar fi putut ascunde maşina temporală, n‑a înregistrat coordonatele precise.
Cynthia încuviinţă din cap.
— Nu înţeleg însă de ce n‑au găsit maşina după aceea? Indiferent ce i s‑ar fi întâmplat lui Keith, ea trebuia să fie undeva prin zonă, în vreo grotă. Ar fi trebuit măcar s‑o poată detecta, iar apoi să se întoarcă în timp de acolo şi să‑l localizeze pe Keith.
Femeia trase din ţigară cu o violenţă ce‑i supse obrajii.
— Au încercat, dar mi s‑a zis că‑i o regiune sălbatică, accidentată, dificil de cercetat. N‑au obţinut nimic. N‑au putut găsi nici urmă. Poate ar fi găsit, dacă ar fi cercetat foarte, foarte pe‑ndelete, kilometru cu kilometru, oră cu oră. Dar nu s‑au încumetat. Mediul acela este unul critic. Domnul Gordon mi‑a arătat analizele. N‑am putut înţelege toate simbolurile, dar mi s‑a spus că e foarte periculos să te amesteci în secolul acela.
Everard acoperi cu o palmă mare vatra pipei. Căldura ei era cumva reconfortantă. Epocile critice îi dădeau fiori.
— Înţeleg, zise el. N‑au avut cum cerceta pe cât de amănunţit ar fi vrut, căci ar fi putut deranja prea mulţi băştinaşi, riscând să le altereze reacţia în momentul declanşării marii crize. Mda... Dar au întreprins chestionări printre localnici?
— Mai mulţi experţi ai Patrulei au încercat timp de câteva săptămâni, timpul persan, însă fără să obţină ceva. Triburile localnice sunt foarte sălbatice şi suspicioase... poate se temeau că agenţii noştri sunt spioni de‑ai regelui mezilor, pe care nu‑l agreează. Nu, Patrula n‑a găsit nici o urmă. Oricum, nu sunt motive să se creadă că şablonul temporal ar fi fost afectat. Sunt convinşi că Keith a fost ucis, iar maşina i‑a dispărut cumva. Şi ce contează... Cynthia sări brusc în picioare. Ce mai contează un schelet în plus?
Everard se sculă şi el, o strânse în braţe şi o lăsă să se descarce. În sinea sa, niciodată nu crezuse că avea să fie aşa de rău. Încetase să şi‑o mai reamintească, de mai mult de zece ori pe zi; acum însă ea venise la el şi uitarea trebuia reclădită pe de‑a‑ntregul, de la început.
— N‑ar putea cineva să se‑ntoarcă în timpul local? imploră ea. N‑ar putea face un salt în urmă cu o săptămână, doar cât să‑i spună să nu plece? Cer prea mult? Ce monştri sunt cei care au creat legea care să interzică asta?
— Nu sunt monştri, ci nişte oameni obişnuiţi, spuse Everard. Dac‑am începe să ne dedublăm în propriul nostru trecut, ca să ne cârpăcim destinele personale, în scurt timp ne‑am încurca în aşa hal, încât nici unul dintre noi n‑ar mai exista.
— Dar într‑un milion de ani, sau mai mult... trebuie să existe şi excepţii!
Everard nu răspunse. Ştia că existau excepţii. După cum ştia că Keith Denison nu se va număra printre ele. Patrula nu era alcătuită din sfinţi, totuşi membrii ei nu îndrăzneau să‑şi strice propria lege de dragul scopurilor personale. Suportai pierderile, ca orice altă oaste, închinai un pahar în amintirea răposaţilor şi nu te întorceai în timp ca să‑i priveşti pe când erau în viaţă.
Cynthia se desprinse din braţele lui, se întoarse după pahar şi‑l dădu peste cap. Buclele blonde i se învolburară peste faţă.
— Îmi pare rău, spuse ea. Scoase o batistă şi‑şi şterse ochii. Nu‑ncerc să te impresionez.
— Ştiu.
Femeia privi în podea.
— Ai putea‑ncerca să‑l ajuţi pe Keith. Agenţii obişnuiţi au abandonat, dar tu ai putea‑ncerca.
Era un apel căruia el nu i se putea împotrivi.
— Aş putea, încuviinţă din cap. S‑ar putea să nu reuşesc. Evidenţele actuale arată că, dacă am încercat, am ratat. În plus, nu este agreată nici un fel de alterare a continuumului spaţio‑temporal, nici măcar una lipsită de importanţă ca asta.
— Pentru Keith nu‑i lipsită de importanţă.
— Ştii, Cyn, te numeri printre puţinele femei care ar vorbi aşa. Majoritatea ar fi zis: "nu‑i lipsită de importanţă pentru mine."
Ochii ei îi prinseră privirea şi, pentru un moment, fu foarte tăcută. Apoi şopti:
— Îmi pare rău, Manse. Nu mi‑am dat seama... Am crezut că după atâta timp, ai...
— Ce tot spui? se apără el.
— Psihiatrii Patrulei nu te pot ajuta cu nimic? Dacă ne pot condiţiona astfel încât să nu putem spune nici unei persoane neautorizate despre existenţa deplasării temporale, aş fi crezut că‑i de asemenea posibil să te decondiţioneze de...
— Termină, spuse Everard cu asprime. O vreme îşi roase muştiucul pipei după care vorbi: Uite ce‑i, am una sau două idei care se poate să nu fi fost încercate. Dacă există vreo cale de a‑l salva pe Keith, îl vei avea înapoi mâine până la amiază.
— Nu mă poţi deplasa temporal până în clipa aceea, Manse?
Începuse să tremure.
— Aş putea, zise el, însă n‑o s‑o fac. Într‑un fel sau altul, va trebui să fii odihnită mâine. Acum te duc acasă şi vreau să te văd înghiţind un somnifer. După aceea mă‑ntorc aici şi analizez situaţia. Îşi strâmbă gura într‑un soi de rânjet. Termină cu lacrimile, da? Ţi‑am spus că trebuie să mă gândesc.
— Manse... Mâinile femeii le cuprinseră pe ale sale.
El încercă o neaşteptată undă de speranţă, pentru care se blestemă.

3

În toamna anului 542 î.e.n., un bărbat coborî singur din munţi în valea Kur. Călărea un jugan roib arătos, mai voinic decât majoritatea cailor, ceea ce, oriunde în altă parte, ar fi fost o invitaţie pentru bandiţi. Marele Rege însă impusese o asemenea ordine, încât se spunea că o fecioară cu un sac de aur putea străbate nevătămată întreaga Persie. Era unul din motivele pentru care Manse Everard alesese saltul aici, la şaisprezece ani după destinaţia temporală a lui Keith Denison.
Un alt motiv era acela de a ajunge mult după stingerea oricărei rumori pe care călătorul temporal ar fi putut‑o stârni în anul 558. Oricare ar fi fost adevărul despre soarta lui Keith, abordarea ocolită putea fi încununată de mai mult succes; cel puţin metodele directe dăduseră greş.
În sfârşit, conform biroului mediului ahemenid, toamna lui 542 era prima perioadă de calm relativ ulterioară dispariţiei. Anii 558‑553 fuseseră de cumpănă, regele Kuru‑sh al Anshanului (cel pe care viitorul avea să‑l cunoască drept Koresh sau Cirus al II‑lea cel Mare) fiind în relaţii tot mai proaste cu suzeranul său med, Astyages. Urmaseră trei ani de revoltă a lui Cirus, războiul civil frământând imperiul, pentru ca în final perşii să‑şi biruie vecinii din nord. Imediat după aceea însă, Cirus trebuise să înfrunte contrarevoltele, precum şi incursiunile turanilor; fuseseră necesari patru ani pentru înăbuşirea conflictelor şi extinderea autorităţii spre răsărit. Acest lucru îi alarmase pe confraţii săi monarhi: Babilon, Egipt, Lidia şi Sparta formaseră o coaliţie menită să‑l distrugă, iar regele Cresus al Lidiei condusese o invazie în 546. Lidienii fuseseră înfrânţi şi ţara transformată în satrapie, dar se revoltaseră şi trebuiseră din nou domoliţi. De asemenea, trebuia rezolvată problema coloniilor greceşti generatoare de tulburări –Ionia, Caria şi Licia. În vreme ce generalii săi se ocupau de toate acestea în vest, Cirus însuşi era nevoit să se războiască în est, respingând barbarii care îi incendiau oraşele.
Acum era un respiro. Cilicia urma să cedeze fără luptă, văzând că celelalte cuceriri persane erau guvernate într‑un spirit de omenie şi toleranţă faţă de tradiţiile locale aşa cum lumea nu cunoscuse încă. Cirus avea să lase marşurile din est în seama nobililor săi şi să se dedice consolidării cuceririlor. Războiul cu Babilonul nu avea să fie reluat, iar Mesopotamia urma să fie obţinută abia în 539. Cirus avea să aibă după aceea o altă perioadă de pace, până ce barbarii vor fi devenit prea puternici dincolo de Marea Aral, iar suveranul va fi pornit împotriva lor, găsindu‑şi sfârşitul.
Everard pătrunse în Pasargadae ca într‑o primăvară a speranţei.
Desigur, nu orice epocă s‑ar fi pretat la asemenea metafore bombastice. Everard străbătu kilometri de drum în lungul cărora ţăranii se aplecau peste seceri, încărcând carele nevopsite şi scârţâitoare trase de boi, cu ţărâna spulberată de pe mirişti intrându‑i în ochi. Copii zdrenţăroşi îşi sugeau degetele lângă bordeiele de pământ, fără ferestre, holbându‑se la el. Un pui de găină cârâi, alergând încoace şi‑ncolo pe drum, până ce curierul regal în galop care‑l speriase fu departe, iar puiul rămase mort în praf. O patrulă de lăncieri trecu la trap, pitoresc echipaţi în pantaloni largi şi armuri cu solzi, coifuri împodobite cu ţinte ori cu pene şi mantii cu dungi strălucitoare. În acelaşi timp, erau prăfuiţi şi transpiraţi, aruncându‑şi glume vulgare. În spatele zidurilor de cărămizi din lut ars se aflau locuinţele aristocraţilor, mari şi cu grădini minunate. Cu toate acestea, o astfel de economie nu putea susţine multe asemenea proprietăţi. Pasargadae era în proporţie de nouăzeci la sută o aşezare orientală cu ulicioare înguste şi întortocheate, mărginite de cocioabe, turbane slinoase şi robe murdare, negustori răcnind prin bazaruri, cerşetori etalându‑şi plăgile, comercianţi conducând convoaie de cămile roase de chingi şi măgari copleşiţi de poveri, câini căţărându‑se pe mormanele de gunoaie, muzică de tavernă ce te trimitea cu gândul la o pisică vârâtă în maşina de spălat, bărbaţi rotindu‑şi braţele şi răcnind înjurături – oare de unde s‑or fi născut poveştile despre enigmaticul Orient?
— Milostiveşte‑te, stăpâne, fă‑ţi pomană întru iubirea Luminii! Milostiveşte‑te, şi Mithra va surâde asupră‑ţi!
— Priveşte, nobile! Jur pe barba părintelui meu că nu s‑a pomenit lucrare mai măiastră a unor mâini mai iscusite decât acest căpăstru pe care ţi‑l ofer, preafericite, pentru un fleac de...
— Pe‑aici, stăpâne, pe‑aici, la doar patru case se află cel mai minunat serai din toată Persia, ba nu, din lumea‑ntreagă! Pernele ne sunt umplute cu puf de lebădă, tatăl meu serveşte vin demn de un devi, mama găteşte un pilaf a cărui faimă s‑a‑ntins până la fruntariile lumii, iar surorile mele sunt trei Luni ale desfătării, ale tale pentru numai...
Everard ignoră vacarmul cetei de puştani care‑l flancaseră. Unul dintre ei i se atârnă de gleznă; înjură şi smuci piciorul, iar băiatul rânji obraznic. Spera să nu fie nevoie să înnopteze la vreun han; perşii erau mai curaţi decât majoritatea popoarelor vremii, dar existau diverse insecte.
Încercă să nu se simtă lipsit de apărare. În mod normal, un agent al Patrulei păstra un as în mânecă – de obicei, un pistol paralizator din secolul XXX, pitit sub haină, şi un miniradio, pentru a‑şi chema maşina antigravitaţională ascunsă în spaţiu‑timp, nu însă şi atunci când era posibil să fie percheziţionat. Everard purta îmbrăcăminte grecească: tunică, sandale şi manta lungă de lână, sabie la brâu, coif şi scut atârnat de crupa calului; doar oţelul era anacronic. Dacă dădea de necaz, nu putea apela la nici un birou local, întrucât această epocă de tranziţie, relativ săracă şi turbulentă, nu atrăsese traficul temporal; cea mai apropiată unitate a Patrulei era în biroul de mediu din Persepolis, la o generaţie în viitor.
Pe măsură ce înainta, străzile se lărgiră, bazarurile se răriră şi casele deveniră mai mari. În sfârşit, pătrunse într‑o piaţă străjuită de patru palate. Deasupra zidurilor lor exterioare putea zări pomii tunşi. Gărzile, tineri zvelţi cu arme uşoare, şedeau pe vine, sprijiniţi pe călcâie; poziţia de drepţi încă nu fusese inventată. Se ridicară însă, încordând arcurile, când Everard se apropie. Ar fi putut traversa piaţa pur şi simplu, însă schimbă direcţia şi‑l salută pe un flăcău cu aspect de comandant:
— Salutări, nobile domn, şi soarele să‑şi pogoare strălucirea asupră‑ţi! Persana învăţată într‑o oră de hipnoză îi venea pe buze fără efort. Caut ospitalitatea unui bărbat de seamă, care să plece urechea la bietele‑mi poveşti de călătorie prin meleaguri îndepărtate.
— Multe zile să‑ţi numere viaţa! zise străjerul.
Everard îşi aminti că nu trebuia să ofere bacşiş; perşii clanurilor lui Cirus erau oameni viguroşi şi mândri, vânători, ciobani şi războinici. Toţi vorbeau cu o politeţe demnă, caracteristică genotipului lor de‑a lungul istoriei.
— Servesc lui Cresus lidianul, supusul Marelui Rege. El nu va refuza să‑l găzduiască pe...
— Meandru din Atena, completă Everard.
Era un nume ce‑i explica osatura masivă, tenul deschis şi părul scurt. Fusese, totuşi, silit să‑şi aplice un barbişon scurt. Herodot nu fusese primul călător grec, aşadar, un atenian nu avea să apară prea straniu. Totodată, cu jumătate de secol înainte de Maraton, europenii erau încă îndeajuns de rari pe aici pentru a stârni interesul.
Fu chemat un sclav, care luă legătura cu stăpânul slugilor, care trimise un alt sclav care‑l invită pe străin înăuntru. Grădina dinapoia porţii era pe‑atât de răcoroasă şi verde pe cât sperase; aici nu exista pericolul de a‑i fi ceva furat din bagaje, mâncarea şi băutura erau bune şi, cu siguranţă, Cresus însuşi avea să stea de vorbă cu oaspetele, mai târziu. "Jucăm la noroc, flăcăule", îşi zise Everard şi acceptă baia fierbinte, uleiurile parfumate, straiele curate, curmalele şi vinul ce‑i fură aduse în odaia sa auster mobilată. Instalat pe divan şi admirând priveliştea, încântătoare, simţea că‑i lipsea doar un trabuc.
Desigur, dintre lucrurile posibile.
Şi dacă Keith nu murise...
— Draci fripţi, mormăi Everard. Încetează, da?

4

După apusul soarelui, se lăsă răcoare. Lămpile fură aprinse cu mare ceremonie, focul fiind sacru, şi jăraticul fu aţâţat în vase. Un sclav se prosternă, anunţând servirea cinei. Everard îl însoţi printr‑un coridor lung, cu picturi murale înfăţişând Soarele şi Taurul lui Mithra, trecu de doi străjeri cu suliţe şi pătrunse într‑o încăpere mică, luminată strălucitor, cu aromă dulceagă de tămâie şi covoare moi. Două divane erau pregătite în stil grecesc lângă o masă acoperită cu vase ne‑elenice de argint şi aur. Sclavi aşteptau neclintiţi în unghere şi printr‑o uşă tainică răzbăteau acorduri de instrumente chineze.
Cresus de Lidia înclină din cap cu graţie. Cândva fusese un bărbat chipeş, cu trăsături regulate, însă părea să fi îmbătrânit mult în cei câţiva ani scurşi de când bogăţia şi puterea îi deveniseră proverbiale. Cu barbă încărunţită şi păr lung, purta o hlamidă grecească, însă se rujase în maniera persană.
— Fericire, Meandru din Atena, spuse el în greceşte şi‑şi înălţă faţa.
Everard îl sărută pe obraz, cum se cădea. Era un mod elegant din partea lui Cresus de a subînţelege că rangul lui Meandru îi era inferior, chiar dacă el mâncase usturoi.
— Fericire, stăpâne! Îţi mulţumesc pentru bunătate.
— Această cină intimă nu trebuie să te facă să te simţi înjosit, spuse ex‑regele. Mă gândeam doar... Şovăi. Dintotdeauna m‑am considerat aproape înrudit cu grecii, şi am putea discuta serios...
— Stăpânul mă onorează mai mult decât mi se cuvine.
Parcurseră ritualurile obişnuite şi, în cele din urmă, trecură la masă. Everard înşiră o istorioară înflorită despre călătoriile sale; la răstimpuri, Cresus punea câte o întrebare neaşteptat de abilă, însă un agent al Patrulei învăţa repede cum să evite astfel de tertipuri.
— Într‑adevăr, vremurile se schimbă, ferice de tine că vii în zorii unei noi ere, zise Cresus. Nicicând n‑a cunoscut lumea un rege mai glorios decât...
Continuă pe aceeaşi temă, cuvintele fiind, fără îndoială, rostite pentru urechile acelor servitori care erau şi spioni regali. Întâmplător însă era purul adevăr.
— Zeii înşişi i‑au fost prielnici regelui nostru, îi dădea înainte Cresus. Dacă aş fi ştiut cum l‑au apărat – în adevăr, vreau să spun, nu povestea despre care crezusem că era la mijloc –, nicicând n‑aş fi îndrăznit să stau împotrivă‑i, pentru că, neîndoielnic, este dintre Cei Aleşi.
Everard continua s‑o facă pe grecul, îndoind vinul cu apă şi dorindu‑şi să nu fi ales o naţionalitate atât de temperată.
— Care poveste anume, stăpâne? Eu ştiam doar că Marele Rege este fiul lui Cambise, care a stăpânit această provincie ca vasal al medului Astyages. Este mai mult decât atât?
Cresus se aplecă înainte. În lumina nesigură, ochii săi luceau straniu, un amestec de teroare şi entuziasm demult uitate în epoca lui Everard.
— Ascultă şi du vorba alor tăi, rosti el. Astyages şi‑a măritat fiica, pe Mandane, cu Cambise, întrucât avea ştiinţă că perşii erau nemulţumiţi sub greul său jug şi dorea să‑i lege pe conducătorii lor de casa sa. Însă Cambise s‑a îmbolnăvit şi a slăbit. Dacă el murea şi fiul lui, Cirus, suia pe tronul Anshanului, ar fi urmat o regenţă supărătoare a nobililor perşi neaserviţi lui Astyages. Totodată, visele l‑au avertizat pe regele med că Cirus va însemna sfârşitul stăpânirii sale. De aceea, Astyages i‑a poruncit rudei sale, mâna dreaptă a regelui, Aurvagauş (Cresus transformă numele în Harpagus, la fel cum eleniza toate numele locale), să se descotorosească de prinţ. Harpagus a luat copilul, în ciuda împotrivirii reginei Mandane. Cambise era prea bolnav pentru a o ajuta şi nici Persia nu se putea răscula fără a fi fost pregătită. Harpagus n‑a putut însă înfăptui crima. A schimbat prinţul cu fiul născut mort al unui păstor din munţi, pe care‑l pusese să jure că va ţine taina. Pruncul mort a fost înfăşurat în haine regale şi abandonat pe coasta unui deal. După aceea, au fost convocaţi ca martori oficialii curţii mede şi pruncul a fost îngropat. Stăpânul nostru Cirus a crescut ca păstor. Cambise a mai trăit încă douăzeci de ani, fără a mai zămisli vreun fiu, fără a fi îndeajuns de puternic el însuşi ca să‑l răzbune pe primul născut. I se apropiase ceasul morţii şi nu avea un urmaş căruia perşii să se simtă obligaţi a i se supune. Încă o dată, Astyages s‑a temut de tulburări. Atunci a apărut Cirus şi obârşia i‑a fost cunoscută prin felurite semne. Regretând ce făcuse, Astyages l‑a primit bucuros şi l‑a confirmat ca moştenitor al lui Cambise. Cirus a rămas vasal vreme de cinci ani, însă găsea tirania mezilor tot mai odioasă. Harpagus din Ecbatana avea şi el de răzbunat ceva înfiorător. Drept pedeapsă pentru nesupunerea sa în întâmplarea cu Cirus, Astyages îl pusese să‑şi devoreze propriul său fiu. De aceea, Harpagus a uneltit cu unii nobili mezi, care l‑au ales pe Cirus conducător. Persia s‑a răsculat şi, după trei ani de război, Cirus s‑a înscăunat stăpân peste cele două popoare. Fireşte, multe altele s‑au adăugat apoi. Când şi‑au mai arătat zeii voinţa atât de limpede?
O vreme Everard rămase tăcut pe divan. Auzea foşnetul frunzelor tomnatice sub vântul rece ce sufla‑n grădină.
— E adevărul curat, fără scorneli fanteziste?
— Mi s‑a confirmat de multe ori de când m‑am alăturat curţii persane. Regele însuşi mi l‑a garantat, ca şi Harpagus şi alţii direct implicaţi.
Lidianul nu putea minţi citând mărturia regelui său; nobilii perşi erau fanatici în privinţa sincerităţii. Totuşi Everard nu mai auzise ceva atât de incredibil în toată cariera sa de agent al Patrulei. Era chiar povestea consemnată de Herodot – putea fi găsită, cu mici modificări, în Shah Nameh – şi oricine o putea identifica drept mitul tipic al eroului. În esenţă, aceeaşi poveste fusese istorisită despre Moise, Romulus, Sigurd şi o sută de oameni celebri. Nu exista nici un motiv să o crezi adevărată, nici un motiv să te‑ndoieşti că Cirus crescuse în casa tatălui său, îi succedase ereditar la tron şi se revoltase din motivele obişnuite.
Numai că existau martori oculari care jurau pentru această poveste neverosimilă!
Aici se ascundea un mister, dar Everard avea un scop precis. După ce se minună corespunzător, călăuzi conversaţia până ce putu spune:
— Am auzit zvonindu‑se că acum şaisprezece ani, un străin a intrat în Pasargadae, înveşmântat ca un păstor sărman, fiind însă un mag ce a înfăptuit miracole. Se poate să fi murit aici. Are graţioasa mea gazdă vreo ştiinţă despre acestea?
Aşteptă apoi, încordat. Îl încerca bănuiala că Keith nu fusese ucis de vreun muntean, nu‑şi frânsese gâtul căzând de pe vreo stâncă şi nu dăduse de bucluc în nici un alt fel similar. Într‑un asemenea caz, maşina temporală ar fi trebuit să se afle în preajmă când Patrula cercetase zona. Poate că nu cercetaseră prea amănunţit regiunea pentru a‑l găsi pe însuşi Denison, însă cum ar fi putut o maşină temporală scăpa detectoarelor Patrulei?
Deci, gândi Everard, se întâmplase ceva mai complicat. Iar dacă Keith ar fi supravieţuit, ar fi venit aici, în civilizaţie.
— Acum şaisprezece ani? Cresus se trase de barbă. Nu eram aici pe atunci. În orice caz, ţara era plină de semne, pentru că atunci a coborât Cirus din munţi şi a luat de drept coroana Anshanului. Nu, Meandru, nu ştiu nimic despre asta.
— Eram dornic să‑l găsesc pe acest om, spuse Everard, pentru că un oracol... – şi înşiră o poveste fantasmagorică.
— Poţi întreba servitorii şi orăşenii, îi sugeră Cresus. Mă voi interesa la Curte, în numele tău. Mai rămâi aici o vreme, nu? Poate că însuşi regele va dori să te vadă. Îl interesează toţi străinii.
Conversaţia se sfârşi curând după aceea. Cu un zâmbet mai mult acru, Cresus explică faptul că în tradiţia persană te culcai devreme, te trezeai devreme, iar el trebuia să fie în zori la palatul regal. Un sclav îl conduse pe Everard înapoi în iatac, unde găsi o fată frumoasă care‑l aştepta cu un zâmbet anticipativ. El ezită o clipă, amintindu‑şi de un moment ce avea să urmeze peste 2 400 de ani. Dar – ducă‑se naibii! Omul trebuie să primească ce‑i oferă zeii, iar aceştia erau o adunătură zgârcită.

5

Nu mult după răsăritul soarelui, o trupă îşi înfrână caii în piaţă, strigând după Meandru atenianul. Everard îşi părăsi micul dejun şi ieşi afară. De deasupra armăsarului sur, îl fixa figura aspră, bărboasă şi acvilină a căpeteniei acelor oşteni numiţi Nemuritorii. Aceştia formau un fundal de cai foindu‑se neliniştiţi, mantii şi penaje fâlfâind în vânt, clinchete de metal şi scârţâituri de piele; soarele abia răsărit strălucea în zalele lustruite.
— Eşti chemat de chiliarch, se răsti căpetenia.
De fapt, titlul folosit fusese persan: Comandant al Gărzii şi Mare Vizir al Imperiului.
Everard zăbovi un moment, cântărind situaţia. Muşchii i se încordaseră. Invitaţia nu fusese deloc cordială. Cu greu însă ar fi putut invoca scuza altei întâlniri, stabilite anterior.
— Ascult şi mă supun, zise el. Lăsaţi‑mă doar să iau un mic dar din bagaje, ca semn al cinstei ce mi s‑a acordat.
— Chiliarchul a spus că trebuie să vii pe dată. Avem un cal pentru tine.
Un oştean cu arc îngenunche, întinzând mâinile ca să poată încăleca, însă Everard sări singur în şa, fără sprijin, un truc util de ştiut în epocile dinaintea inventării scărilor de şa. Căpitanul încuviinţă scurt din cap, îşi răsuci calul şi porni în galop, ieşind din piaţă, pe un drum lat, mărginit de sfincşi şi de casele bogătaşilor. Drumul nu era chiar atât de circulat ca uliţele din bazar; însă destui călăreţi, trăsuri, litiere şi pedeştri se buluceau spre margini. Nemuritorii nu se opreau pentru nimeni. Vuiră prin porţile palatului, zvârlite în lături din calea lor. Împroşcând prundişul sub copite, ocoliră în goană o pajişte cu fântâni strălucitoare şi opriră zăngănind în faţa aripii vestice.
Palatul din cărămizi vopsite ţipător era situat pe un platou întins, alături de câteva clădiri mai mărunte. Căpitanul sări de pe cal, gesticulă scurt şi urcă o scară de marmură. Everard îl urmă, încadrat de oştenii care‑şi scoseseră din şei securile uşoare de luptă. Trecură printre sclavii de casă plecaţi la pământ, îmbrăcaţi în robe şi turbane, dincolo de un şir de coloane roşii şi galbene, pe un coridor pavat cu mozaic a cărui frumuseţe Everard nu avea nici un chef să o aprecieze, apoi pe lângă un grup de gărzi, intrând într‑o încăpere cu o cupolă irizată, susţinută de coloane zvelte şi cu mireasma trandafirilor în floare târzie pătrunzând prin ferestrele arcuite.
Acolo, Nemuritorii se plecară. „Ce‑i bun pentru ei este bun şi pentru tine, fiule", gândi Everard şi sărută covorul persan. Bărbatul de pe divan încuviinţă din cap.
— Ridică‑te şi apropie‑te, rosti el. Aduceţi o pernă pentru grec.
Oştenii luară poziţie în jurul său. Un nubian se zori cu o pernă pe care o aşeză pe podea, la picioarele stăpânului său. Everard se aşeză, cu picioarele încrucişate. Îşi simţea gura uscată.
Chiliarchul, pe care Cresus îl numise Harpagus – din câte‑şi amintea Everard –, se aplecă înainte. Pe blana de tigru de pe divan şi cu superba robă roşie pe constituţia‑i sfrijită, medul se dovedea a fi un bătrân, cu păr de culoarea fierului, lung până la umeri, şi nas colţuros pe faţa înecată într‑o plasă de riduri. Însă ochii isteţi îl cântăreau pe noul‑venit.
— Deci tu eşti atenianul, începu el cu accentul aspru al persanilor din nord. În dimineaţa aceasta, nobilul Cresus a vorbit despre sosirea ta şi a pomenit unele lucruri de care te‑ai interesat. Întrucât siguranţa statului ar putea fi implicată, voiesc doar să ştiu ce cauţi. Îşi mângâie barba cu o mână strălucind de bijuterii şi zâmbi glacial. S‑ar putea chiar, dacă nu‑i vorba despre ceva periculos, să‑ţi pot fi de ajutor.
Avusese grijă să nu se angajeze în formulele uzuale de salut, să nu ofere trataţii sau orice altceva i‑ar fi conferit lui Meandru statutul cvasi‑sacru de oaspete. Acesta era un interogatoriu.
— Ce voieşti a şti, stăpâne? întrebă Everard.
Putea foarte bine să‑şi imagineze ce anume şi anticiparea îl neliniştea.
— Căutai un mag sub înfăţişarea unui păstor, care a intrat în Pasargadae acum şaisprezece veri şi a înfăptuit miracole. Vocea îi era ameninţătoare şi încordată. De ce şi ce ai mai auzit despre asemenea lucruri? Nu zăbovi să scorneşti o minciună – vorbeşte!
— Mărite stăpân, zise Everard, oracolul din Delphi mi‑a dezvăluit că mi‑aş putea reface averile, dacă aflu soarta unui păstor care a intrat în capitala Persiei în, ăăă... al treilea an al tiraniei lui Pisistrate. Mai multe n‑am ştiut niciodată. Măritul stăpân ştie cât de obscure sunt zicerile oracolelor.
— Hm, hm. Teama i se citi pe chipul slab şi Harpagus făcu semnul crucii, un simbol solar mithraic. Ce ai descoperit până acum?
— Nimic, mărite stăpân. Nimeni n‑ar putea spune...
— Minţi! mârâi Harpagus. Toţi grecii sunt mincinoşi. Ai grijă, căci te referi la lucruri primejdioase. Cu cine ai mai vorbit?
Everard observă un tic nervos ce sălta gura chiliarchului. Propriul său stomac simţea un ghem de gheaţă. Întâmplător dăduse peste ceva ce chiliarchul crezuse îngropat în siguranţă, ceva atât de important încât riscul unei certe cu Cresus, care avea obligaţia de a proteja un oaspete, nu mai însemna nimic. Şi cel mai sigur căluş inventat vreodată era jungherul... după ce tortura pe roată şi cleştii vor fi extras cu precizie ce ştia străinul. „Dar ce mama dracului ştiu?"
— Cu nimeni, stăpâne; spuse el răguşit. Nimeni în afară de oracol şi de zeul Soarelui, a cărui voce este oracolul, şi care m‑a trimis aici, n‑a mai auzit de asta până aseară.
Harpagus inspiră brusc, evident impresionat de invocaţie. Îşi îndreptă apoi umerii şi rosti:
— Avem doar cuvântul tău că nu spionezi secretele statului, cuvântul unui grec, care pretinde că a fost trimis de un oracol. Chiar de te‑a trimis zeul cu adevărat, se poate s‑o fi făcut ca să te piardă pentru păcatele tale. Vom cerceta în privinţa aceasta. Făcu un semn din cap spre căpitan: Duceţi‑l jos. În numele regelui.
„Regele!"
Everard se lumină. Sări în picioare.
— Da, regele! strigă el. Zeul mi‑a spus că are să fie un semn... după care trebuie să port cuvântul lui la regele persan!
— Înşfăcaţi‑l! răcni Harpagus.
Gărzile se repeziră să‑i îndeplinească porunca. Everard sări înapoi, strigând din toate puterile după regele Cirus. N‑aveau decât să‑l aresteze. Vestea va fi purtată la Curte şi... Doi bărbaţi îl încolţiră la perete, ridicând securile. Alţii împingeau din spate. Peste coifurile lor îl văzu pe Harpagus săltându‑se pe divan.
— Duceţi‑l afară şi tăiaţi‑i capul! ordonă medul.
— Stăpâne, protestă căpetenia ostaşilor, a chemat regele.
— Ca să‑l prindă‑n mreje. Îl cunosc acum, este fiul lui Zohak şi trimisul lui Ahriman! Ucideţi‑l!
— Nu, staţi! ţipă Everard. Nu vedeţi? Acest vânzător mă va opri să‑i spun regelui... Dă‑mi drumul, afurisitule!
O mână se încleştă pe braţul său drept. Fusese pregătit să stea câteva ore la închisoare, până când şeful cel mare ar fi aflat şi l‑ar fi eliberat, însă lucrurile se precipitaseră. Lansă un croşeu de stânga, stâlcind un nas. Oşteanul se clătină înapoi. Everard îi smulse securea din mână, se răsuci şi pară lovitura unui războinic din stânga.
Nemuritorii atacară. Securea lui Everard zăngăni pe metal, pătrunse şi zdrobi o falangă. Era un bărbat mai solid decât majoritatea celorlalţi, însă nu avea nici cea mai firavă şansă să le reziste. O lovitură şuieră spre capul său. Se refugie în spatele unei coloane din care zburară aşchii. Zări o deschidere; propti o contră, sări peste forma înzăuată care se prăbuşea şi ajunse pe podeaua liberă de sub cupolă. Harpagus alergă spre el, scoţând o spadă de sub robă; era destul de viteaz, bătrânul ticălos. Everard se răsuci să‑l întâmpine, astfel că chiliarchul ajunse între el şi gărzi. Securea şi sabia se întâlniră zăngănind. Everard încercă să‑l prindă în braţe, deoarece asta i‑ar fi împiedicat pe perşi să‑şi azvârle armele asupră‑i, însă aceştia dădeau roată, căutând să‑i cadă în spate. La naiba, ăsta ar fi sfârşitul încă al unui agent al Patrulei...
— Opriţi! Faţa la pământ! Soseşte regele!
Strigătul se auzi de trei ori. Gărzile încremeniră unde se aflau, se holbară la personajul gigantic care răcnea în cadrul uşii şi se azvârliră pe covor. Harpagus lăsă spada să cadă. Everard aproape că‑i reteză capul; apoi, luându‑şi seama şi auzind înaintarea grăbită a oştenilor din hol, dădu drumul propriei sale arme. Pentru o clipă, el şi chiliarchul îşi gâfâiră faţă în faţă.
— Deci... a prins de veste... şi a venit... pe dată, gâfâi Everard.
Medul se încordă ca o pisică şi şuieră:
— Ai grijă, atunci! Sunt cu ochii pe tine. Dacă‑i otrăveşti mintea, otravă te va aştepta şi pe tine, sau pumnalul...
— Regele! Regele! mugea heraldul.
Everard i se alătură lui Harpagus pe podea.
O trupă de Nemuritori năvăli în încăpere şi formă un culoar către divan. Un şambelan se repezi să arunce o tapiserie specială pe acesta. Apoi îşi făcu apariţia însuşi Cirus, cu paşi lungi şi viguroşi, roba fluturând în jurul său. Urmară câţiva curteni, bărbaţi căliţi, care aveau privilegiul de a purta arme în prezenţa regală, şi un sclav maestru de ceremonii, frângându‑şi mâinile, îndărătul lor, de necaz că nu i se dăduse timp să întindă un covor sau să cheme muzicanţii.
Vocea regelui răsună în liniştea încăperii:
— Ce‑nseamnă asta? Unde este străinul care m‑a chemat?
Everard riscă o privire fugară. Cirus era înalt, cu umeri largi şi trup zvelt; arăta mai vârstnic decât sugerase relatarea lui Cresus –avea 47 de ani, îşi aminti Everard –, însă se păstrase suplu, după şaisprezece ani de război şi prigoană. Avea chipul îngust şi întunecat, cu ochii căprui, o cicatrice de sabie pe obrazul stâng, nasul drept şi buzele pline. Părul negru, uşor încărunţit, îl purta pieptănat spre spate, iar barba îi era tunsă mai scurt decât cerea tradiţia persană. Era înveşmântat pe cât de simplu îi permitea statutul.
— Unde‑i străinul despre care sclavul a alergat să‑mi spună?
— Eu sunt acela, Mare Rege, vorbi Everard.
— Ridică‑te. Rosteşte‑ţi numele.
Everard se ridică şi murmură:
— Bună, Keith.

6

Corzile de viţă de vie se învolburau în jurul pergolei de marmură, aproape ascunzând arcaşii care o înconjurau. Denison se aşeză greoi pe o bancă, privi jocul de lumini şi umbre al frunzelor proiectat pe podea şi spuse ironic:
— Măcar putem ţine discuţia secretă. Limba engleză n‑a fost încă inventată. Câteodată m‑am gândit că acesta este lucrul cel mai dificil din toată situaţia, să n‑am niciodată un minut pentru mine însumi. Tot ce pot face este să‑i azvârl pe toţi afară din camera în care mă aflu. Ei însă se ţin aproape, pe după uşă, sub ferestre, veghind, ascultând. Nădăjduiesc ca drăguţele lor de suflete loiale să se perpelească.
— Nici intimitatea nu s‑a inventat încă, îi aminti Everard. Iar de‑a lungul istoriei, personajele celebre ca tine n‑au avut niciodată parte de prea multă intimitate.
Denison ridică o figură obosită.
— Tot vreau să te întreb ce mai face Cynthia, dar, desigur, pentru ea n‑a trecut – nu va trece –prea mult. O săptămână, probabil. Ai adus cumva şi nişte ţigări?
— Le‑am lăsat în maşină. Mi‑am închipuit c‑o să am destule necazuri şi fără să mai explic ce‑i cu ele. Nu m‑am aşteptat deloc să te găsesc şef peste toată şandramaua.
— N‑a fost intenţia mea, ridică din umeri Denison. A fost o chestie de‑a dreptul incredibilă! Paradoxurile temporale...
— Ce s‑a întâmplat?
Denison se frecă la ochi şi căscă.
— M‑am trezit prins în angrenajele locale. Ştii, câteodată, tot ce a fost mi se pare ireal, ca un vis. Au existat vreodată asemenea lucruri precum creştinătatea, contrapunctul muzical sau Carta Drepturilor? Să nu mai vorbesc de toţi oamenii pe care i‑am cunoscut. Tu însuţi nu faci parte din peisaj, Manse, mă tot aştept să mă trezesc. Ei bine, lasă‑mă să‑mi amintesc. Ştii care era situaţia? Mezii şi perşii sunt destul de înrudiţi, rasial şi cultural, numai că mezii erau învingătorii pe atunci şi preluaseră o mulţime de obiceiuri de la asirieni, pe care perşii nu le priveau cu ochi buni. Noi suntem în majoritate agricultori şi, bineînţeles, nu‑i corect să fim vasali...
Clipi repede din ochi şi se strâmbă.
— Iar am luat‑o razna! Cum adică „noi"? În orice caz, Persia era tulburată. Regele Astyages al Mediei poruncise uciderea micului prinţ Cirus în urmă cu douăzeci de ani, însă acum regreta, căci tatăl lui Cirus era pe moarte şi disputa asupra succesiunii putea degenera în război civil. Ei bine, atunci am apărut eu în munţi. Trebuia să caut puţin, şi‑n spaţiu, şi‑n timp – săltând prin câteva zile şi mai mulţi kilometri – ca să găsesc o ascunzătoare bună pentru maşină. De aceea, Patrula n‑a putut‑o localiza... pe de o parte. Până la urmă am pitit‑o într‑o grotă şi am pornit pe jos, însă pe loc am şi dat de necaz. O armată a mezilor se deplasa prin regiune, pentru a descuraja eventuale mişcări ale perşilor. Un cercetaş m‑a văzut apărând şi mi‑a luat urma – primul lucru de care mi‑am dat seama a fost că eram capturat, iar căpetenia lor mă interoga ce‑i cu vrăjitoria pe care o aveam în peşteră. Oamenii mă luau drept un soi de magician şi nutreau un considerabil sentiment de teamă şi respect, însă în acelaşi timp se temeau să nu‑şi dea frica pe faţă. Fireşte, vestea s‑a împrăştiat ca un foc de paie printre soldaţi şi în toată ţara. Curând, toată suflarea ştia că un străin apăruse în împrejurări neobişnuite. Generalul lor era însuşi Harpagus, un diavol deştept şi fără scrupule, ceva ce n‑am mai văzut. S‑a gândit că m‑ar putea folosi. Mi‑a poruncit să‑i arăt cum merge bidiviul meu fermecat, însă nu mi‑a permis să‑l încalec. Am avut totuşi ocazia să‑l cuplez pe magistrala temporală. De aceea grupul de cercetare n‑a putut găsi maşina. A rămas în secolul ăsta doar câteva ore, după care probabil c‑a şters‑o înapoi, la începuturi.
— Bună treabă, spuse Everard.
— Oho, cunoşteam ordinele ce interzic gradul ăsta de anacronism. Dar mă aşteptam, de asemenea, ca Patrula să mă recupereze. Dacă aş fi ştiut că n‑o vor face, nu‑s sigur c‑aş mai fi făcut‑o pe bravul agent al Patrulei care se sacrifică pe sine. Aş fi putut să mă agăţ de maşină şi să fac jocul lui Harpagus, până se ivea vreo ocazie să scap pe cont propriu.
Everard îl privi o clipă, posomorât. Keith se schimbase, nu doar ca vârstă, însă anii petrecuţi printre străini îl marcaseră mai profund decât îşi dădea seama.
— Dacă riscai alterarea viitorului, riscai existenţa Cynthiei.
— Da. Da, adevărat. Mi‑amintesc că m‑am gândit la asta atunci... Cât de demult pare!
Denison se înclină, cu coatele pe genunchi, privind fix paravanul pergolei. Continuă să vorbească, sec:
— Desigur, Harpagus a scuipat flăcări. O vreme am crezut c‑o să mă ucidă. Am fost cărat, legat precum carnea la măcelărie. Însă, după cum îţi spuneam, zvonurile despre mine circulau deja şi nu pierdeau nimic pe măsură ce erau repetate. Harpagus a întrevăzut o ocazie şi mai bună. Mi‑a dat de ales: fie trăgeam sforile cu el, fie mi se tăia capul. Ce puteam face? Nici măcar nu s‑a pus problema unei alterări a istoriei. Curând, am înţeles că jucam un rol pe care istoria deja îl scrisese. Pricepi, Harpagus a mituit un păstor să‑i confirme povestea şi m‑a prezentat drept Cirus, fiul lui Cambise.
Everard încuviinţă, fără surprindere.
— Ce câştiga din asta?
— Pe atunci, voia doar să susţină stăpânirea medă. Un rege al Anshanului aflat sub papucul său trebuia să‑i fie loial lui Astyages, prin asta ajutând să se menţină ordinea în rândul perşilor. Am fost dus de val, prea înspăimântat ca să fac mai mult decât să‑i urmez voia, şi sperând încă, minut de minut, că va apărea o navetă a Patrulei care să mă scoată din toată porcăria. Obsesia pentru adevăr a tuturor aristocraţilor persani ne‑a ajutat din plin – puţini m‑au suspectat de sperjur când am jurat că eu sunt Cirus, deşi îmi închipui că Astyages a închis ochii înaintea discrepanţelor. L‑a aranjat pe Harpagus, pedepsindu‑l în mod groaznic pentru că nu scăpase de Cirus, aşa cum i se poruncise, chiar dacă Cirus devenise util acum. Dubla ironie a fost că Harpagus chiar urmase porunca, în urmă cu două decenii! Cât despre mine, de‑a lungul a cinci ani, m‑am scârbit tot mai mult de Astyages. Privind retrospectiv, văd că n‑a fost chiar un dulău din infern, însă e cam greu de apreciat, când eşti silit să priveşti cum un om este tras pe roată. Dornic de răzbunare, Harpagus a plănuit o revoltă, mi‑a oferit conducerea ei, iar eu am acceptat.
Denison zâmbi strâmb, şmechereşte.
— La urma urmei, eram Cirus cel Mare, cu un destin de îndeplinit. A fost dificil la început, mezii ne‑au bătut iar şi iar, însă am descoperit că‑mi place. Nu ca prăpădita aia de treabă din secolul XX, când stai în gaură de şarpe întrebându‑te dacă tirul de baraj inamic va înceta vreodată. Sigur că da, războiul este destul de mizerabil şi aici, mai ales dacă eşti un amărât de soldat, când izbucneşte molima, aşa cum se întâmplă mai mereu. Dar când lupţi – pe zei! – lupţi cu propriile tale mâini. Şi mi‑am descoperit chiar un talent pentru astfel de lucruri. Am tras nişte clape grozave.
Everard îl privea cum se înviora.
— De pildă atunci când cavaleria lidiană ne depăşise numeric. Am trimis cămilele de povară în avangardă, cu infanteria în spate şi caii la urmă. De cum au simţit un iz de cămilă, mârţoagele lui Cresus au şi luat‑o la goană. Din câte ştiu, încă mai fug. L‑am ras!
Tăcu brusc, privi o vreme în ochii lui Everard şi‑şi muşcă buza.
— Îmi pare rău. Când şi când mi‑aduc aminte că acasă n‑am fost un ucigaş... mai ales după câte o bătălie, când văd morţii risipiţi şi, cel mai rău, răniţii. Dar n‑am avut ce face, Manse! A trebuit să lupt! Întâi a fost rebeliunea. Dacă nu m‑aş fi asociat cu Harpagus, cât crezi că aş fi dus‑o, personal? Apoi, regatul însuşi. Nu le‑am cerut lidienilor să ne atace, şi nici barbarilor din est. Ai văzut vreodată un oraş prădat de turani? Ei sau noi, iar când noi cucerim pe cineva nu‑i mânăm în lanţuri, îşi păstrează pământurile, obiceiurile şi... pentru numele lui Mithra, puteam face altceva?
Everard tăcea, ascultând foşnetul grădinii în bătaia brizei. În cele din urmă, rosti:
— Nu. Te înţeleg. Sper că nu te‑ai simţit prea singur.
— M‑am obişnuit. Cu Harpagus m‑am învăţat vrând‑nevrând, însă este interesant. Cresus s‑a dovedit a fi un flăcău foarte de treabă. Kobad Magul are nişte idei originale şi este singurul om în viaţă care îndrăzneşte să mă bată la şah. Mai sunt apoi ospeţele, vânătoarea şi femeile. Îi aruncă celuilalt o privire sfidătoare. Ce altceva ai fi vrut să fac?
— Nimic, zise Everard. Şaisprezece ani este mult.
— Pe Cassandane, principala mea soţie, au costat‑o multe din necazurile prin care am trecut. Deşi Cynthia – Dumnezeule din cer, Manse!
Se ridică şi‑şi lăsă mâinile pe umerii lui Everard. Degetele se încleştară cu o forţă dătătoare de contuzii; ţinuseră securea, arcul şi frâiele vreme de un deceniu şi jumătate.
— Cum ai să mă scoţi de aici? răcni regele perşilor.

7

Everard se sculă, se apropie de marginea podelei şi privi prin sculpturile dantelate, ţinând degetele agăţate‑n centură şi capul plecat.
— Nu văd cum...
Denison îşi izbi pumnul în palmă.
— M‑am temut de asta! An de an, m‑am temut tot mai tare că, dacă Patrula mă va găsi vreodată, va... Trebuie să m‑ajuţi.
— Îţi spun că nu pot. Vocea i se frânse. Nu se întoarse. Gândeşte‑te! Probabil că te‑ai gândit deja. Nu eşti şefuleţul unor barbari păduchioşi, a cărui carieră nu va însemna cine ştie ce peste o sută de ani. Eşti Cirus, întemeietorul Imperiului Persan, un personaj‑cheie într‑un mediu‑cheie. Dacă Cirus dispare, la fel se întâmplă cu tot viitorul! Nu va mai fi fost nici un secol XX care s‑o conţină pe Cynthia.
— Eşti sigur?
— M‑am documentat înainte să vin aici, şuieră Everard printre fălcile încleştate. Nu te mai amăgi. Îi defavorizăm pe perşi, pentru că au fost odată duşmanii Greciei şi se întâmplă ca unele din cele mai remarcabile trăsături ale culturii noastre să le fi preluat din surse elenice. Dar perşii sunt cel puţin la fel de importanţi! Ai văzut cu ochii tăi. Sigur, sunt cam brutali pentru standardele tale: întreaga epocă este aşa, inclusiv grecii. Nu sunt democraţi, totuşi nu‑i poţi învinui că nu reuşesc să facă o invenţie europeană ce depăşeşte întregul lor orizont mental. Ce contează este asta: Persia a fost prima putere cuceritoare care s‑a străduit să respecte şi să concilieze cu popoarele preluate. Avea propriile ei legi, a pacificat un teritoriu destul de mare pentru a deschide contact permanent cu Orientul Îndepărtat, a creat o religie mondială viabilă, zoroastrismul, limitată nu doar la o rasă sau localitate. Poate că nu ştii cât din credinţa şi ritualul creştin are origine mithraică, însă – crede‑mă –sunt destule. Să nu mai vorbim de iudaism, pe care tu, Cirus cel Mare, îl vei salva personal. Îţi aminteşti? Vei cuceri Babilonul şi vei permite evreilor care şi‑au păstrat identitatea să se întoarcă acasă. Fără tine, ei ar fi înghiţiţi şi pierduţi în îmbulzeala generală, aşa cum au fost deja celelalte zece triburi. Chiar şi în perioada de decadenţă, Imperiul Persan va fi o matrice pentru civilizaţie. Ce au însemnat majoritatea cuceririlor lui Alexandru Macedon, dacă nu chiar preluarea teritoriului persan? Şi acest lucru a răspândit elenismul în toată lumea! Vor fi şi state succesoare Persiei: Pontul, Parţia, Persia lui Firduzi şi Omar şi Hafiz, Iranul timpului nostru şi Iranul unui viitor de dincolo de secolul XX...
Everard se răsuci pe călcâie.
— Dacă renunţi, zise el, mi‑i pot imagina construind zigurate, ghicind în măruntaiele păsărilor... şi galopând prin păduri, până în Europa, cu America încă nedescoperită – 3 000 de ani de acum înainte.
Denison se pleoşti.
— Mda. M‑am gândit eu.
Se plimbă o vreme, cu mâinile la spate. Chipul întunecat părea că îmbătrâneşte cu fiecare minut.
— Încă treisprezece ani, murmură aproape ca pentru sine. Peste treisprezece ani voi cădea în luptă împotriva nomazilor. Nu ştiu exact cum. Într‑un fel sau altul, voi fi forţat de împrejurări. De ce nu? Am fost forţat în tot ce am făcut, vrând‑nevrând... În ciuda a tot ce aş face să‑l instruiesc, ştiu că propriul meu fiu, Cambise, va ajunge un incompetent sadic şi va fi nevoie ca Darius să salveze Imperiul – Doamne! Îşi acoperi faţa cu o mânecă fluturătoare. Scuză‑mă. Dispreţuiesc cu adevărat autocompătimirea, însă nu mă pot stăpâni.
Everard se aşeză, ferindu‑şi ochii. Auzea respiraţia huruind în plămânii lui Denison.
Într‑un târziu, regele turnă vin în două potire, se aşeză alături de el pe bancă şi vorbi cu glas sec:
— Îmi pare rău. Acum mă simt mai bine. Şi încă n‑am cedat.
— Pot aduce problema ta în atenţia biroului central, zise Everard puţin sarcastic.
— Mulţumesc, amice, replică Denison pe acelaşi ton. Îmi amintesc destul de bine poziţia lor. Suntem dispensabili. Vor interzice accesul vizitatorilor pe întreaga durată a vieţii lui Cirus, ca să nu fiu tentat, şi‑mi vor trimite un mesaj amabil. Vor arăta că sunt monarhul absolut al unui popor civilizat, având la dispoziţia sa palate, sclavi, nobili, recolte, bucătari, umorişti, concubine şi terenuri de vânătoare în cantităţi nelimitate, aşa că de ce mă plâng? Nu, Manse, asta trebuie rezolvată între noi.
Everard îşi încleştă pumnii până ce simţi muşcătura unghiilor în palmă.
— Mă pui într‑o situaţie a naibii de delicată, Keith.
— Îţi cer doar să te gândeşti la problemă... şi, pe Ahriman, ai s‑o faci!
Încă o dată, degetele îi strânseră carnea şi cuceritorul Orientului tună o poruncă. Vechiul Keith n‑ar fi folosit niciodată asemenea ton, gândi Everard, cu o pâlpâire de mânie.
"Dacă nu vii acasă, iar Cynthiei i se spune că nu te vei mai întoarce niciodată", gândi el, „ea ar putea veni să ţi se alăture. Încă o străină în haremul regelui nu va afecta istoria. Dacă însă raportez biroului central înainte s‑o văd, şi raportez problema ca fiind insolvabilă, aşa cum şi este, de fapt... atunci, perioada domniei lui Cirus va fi interzisă şi Cynthia n‑ar mai putea veni."
— Am mai trecut prin situaţia asta eu însumi, zise Denison mai calm. Cunosc implicaţiile la fel de bine ca şi tine. Fii atent, ţi‑aş putea arăta grota în care maşina mea a staţionat pentru acele câteva ore. Te‑ai putea întoarce la momentul în care am apărut, ca să mă previi.
— Nu, clătină din cap Everard. Exclus. Din două motive. Primul este chiar regulamentul împotriva acestor acţiuni, care este corect. În anumite împrejurări s‑ar putea face o excepţie, însă mai există şi un al doilea motiv: tu eşti Cirus. N‑or să distrugă tot viitorul de dragul unui singur om.
„Oare eu aş face‑o, de dragul unei femei? Nu sunt sigur... Cynthia nu trebuie să cunoască faptele. Ar fi mai bine să nu le cunoască. Aş putea uza de autoritatea mea de neataşat, ca să ţin adevărul secret pentru eşaloanele inferioare şi să nu‑i spun nimic, doar că Keith a murit irevocabil în împrejurări ce ne‑au silit să închidem această perioadă traficului temporal. Va fi mâhnită o vreme, desigur, dar este prea sănătoasă ca să bocească o veşnicie... Sigur, este un truc mizerabil. Dar n‑ar fi mai bine, în perspectivă, decât s‑o las să vină aici, la un statut servil, şi să‑şi împartă bărbatul cu cel puţin o duzină de prinţese cu care politica îl sileşte să se însoare? N‑ar fi mai bine pentru ea să aibă un nou început, printre oamenii ei?"
— Mda, făcu Denison. Am pomenit ideea aia doar ca să scap de ea. Trebuie însă să existe altă modalitate. Acum şaisprezece ani, a existat o situaţie din care au decurs toate celelalte, nu printr‑un capriciu uman, ci prin logica pură a evenimentelor. Dacă n‑aş fi apărut? N‑ar fi putut Harpagus să găsească alt pseudo‑Cirus? Identitatea exactă a regelui nu contează. De acord, celălalt Cirus ar fi acţionat diferit de mine într‑un milion de detalii de zi cu zi. Dar, dacă nu‑i vreun cretin iremediabil, sau vreun maniac –acordă‑mi măcar atâta credit –, atunci cariera lui ar fi la fel cu a mea, în toate aspectele importante, cele care au intrat în cărţile de istorie. Ştii asta la fel de bine ca şi mine. Cu excepţia punctelor critice, timpul revine întotdeauna la propria sa formă. Diferenţele minore se estompează în zile sau ani, un feedback negativ. Doar în situaţiile‑cheie poate apărea un feedback pozitiv şi efectele să se amplifice cu trecerea timpului, în loc să dispară. Ştii asta!
— Sigur c‑o ştiu, zise Everard. Însă, judecând după propria‑ţi relatare, apariţia ta în grotă a fost crucială. Ea a determinat ideea lui Harpagus. Fără ea, îmi pot închipui un imperiu med decadent dezmembrându‑se, căzând poate pradă Lidiei sau turanilor, deoarece perşilor le‑ar fi lipsit soiul de conducere regală prin dreptul divin al naşterii, de care aveau nevoie... Nu. Nu m‑aş apropia de acel moment din peşteră fără autorizaţie de la nivelul inferior unui danellian.
Denison îl privi peste potirul ridicat, îl coborî şi continuă să‑l fixeze. Chipul i se transformă într‑al unui străin. Într‑un târziu rosti foarte încet:
— Nu vrei să mă‑ntorc, nu?
Everard sări de pe bancă. Lăsă propria cupă să cadă; aceasta răsună pe podea şi vinul şiroi ca sângele.
— Taci! răcni el.
Denison clătină din cap.
— Eu sunt regele. Ridic degetul şi gărzile alea te fac bucăţi.
— Al dracului mod de a‑mi obţine ajutorul, mârâi Everard.
Trupul lui Denison tresări. O vreme stătu nemişcat, apoi spuse:
— Îmi pare rău. Nu‑ţi dai seama ce şoc... Ah, da, da, n‑a fost o viaţă rea. A avut mai multă culoare decât multe altele, iar chestia asta, să fii semizeu, te prinde. Cred că de aceea voi primi lupta, dincolo de Jaxartes, peste treisprezece ani: pentru că nu pot face altceva, cu toţi ochii ăia de leu tânăr aţintiţi asupră‑mi. Drace, aş putea chiar crede c‑a meritat!
Chipul i se străduia să schiţeze un zâmbet.
— Unele din fetele mele au fost absolut mortale. În plus, mai e şi Cassandane. Am făcut‑o principala mea soţie pentru că, într‑un mod obscur, îmi aminteşte de Cynthia. Aşa cred. E greu de spus, după atâta timp. Secolul XX nu mi se pare real. Şi găsesc mai multă satisfacţie adevărată într‑un cal bun decât într‑o maşină sport... ştiu de asemenea că munca mea aici e valoroasă, nu mulţi au parte de asta... Mda. Îmi pare rău că m‑am răstit la tine. Ştiu că m‑ai ajuta dac‑ai îndrăzni. De vreme ce nu‑ndrăzneşti, iar eu nu te învinuiesc, nu trebuie să regreţi, de dragul meu.
— Termină, gemu Everard.
I se părea că simţea în creier angrenaje rotindu‑se în gol. Deasupra capului vedea plafonul pictat, pe care un tânăr ucidea un taur, iar taurul era Soarele şi Omul. Dincolo de coloane şi de viţa de vie patrulau gărzile, în cămăşi de zale, cu arcurile întinse şi chipurile ca lemnul sculptat. Putea zări aripa haremului, unde o sută sau o mie de tinere se puteau socoti fericite să aştepte plăcerea ocazională a regelui. Dincolo de zidurile oraşului se aflau câmpurile cu recolte, unde ţăranii pregăteau jertfe Maicii Pământ, veche pe acele plaiuri când sosiseră arienii, iar asta se întâmplase într‑un trecut întunecat, preistoric. Sus, deasupra zidurilor, se părea că plutesc munţii, bântuiţi de lupi, lei, mistreţi şi demoni. Era un loc prea străin. Everard se crezuse călit la sentimentul de alienare, însă acum dori brusc să fugă şi să se ascundă, înapoi, în secolul său, cu oamenii săi, şi să uite.
— Lasă‑mă să consult câţiva asociaţi, vorbi el grijuliu. Putem verifica toată perioada în detaliu. Ar putea exista vreun soi de punct nodal, unde... N‑am competenţa să mă descurc de unul singur, Keith. Lasă‑mă să mă duc înapoi şi să mă sfătuiesc. Dacă facem ceva, ne vom întoarce... chiar în seara asta.
— Unde ţi‑e maşina?
Everard flutură din mână.
— Sus, în munţi.
Denison îşi mângâie barba.
— Nu‑mi spui mai multe, da? Înţelept din partea ta. Nu sunt sigur că aş avea încredere în mine, dacă aş şti unde poate fi găsită o maşină temporală.
— N‑am vrut să spun asta! strigă Everard.
— Fii pe pace. Să nu ne certăm pentru atâta lucru. Du‑te acasă şi vezi ce poţi face. Vrei o escortă?
— Mai bine nu. Nu‑i necesară, nu?
— Nu. Am făcut zona asta mai sigură decât Central Park‑ul.
— Puţin spus. Everard îi întinse mâna. Vreau înapoi doar calul. Aş detesta să‑l pierd, a fost antrenat special pentru salturi în timp.
Privirile li se încrucişară.
— Mă voi întoarce. În persoană. Indiferent care‑i decizia.
— Bine, Manse.
Ieşiră împreună şi parcurseră diversele formalităţi de înştiinţare a gărzilor şi străjerilor porţii. Denison indică un iatac al palatului, spunând că va fi acolo seară de seară, vreme de o săptămână, ca loc de întâlnire. În cele din urmă, Everard sărută picioarele regelui şi, după plecarea acestuia, încălecă şi trecu la pas prin porţile palatului.
Se simţea golit. Nu era chiar nimic de făcut, iar el promisese să revină personal, să‑i anunţe regelui sentinţa.

8

Târziu, în acea zi, se afla în munţi, unde cedrii umbreau pâraiele reci şi repezi, iar drumul lăturalnic, pe care cotise, devenise o potecă suitoare, cu făgaşe. Deşi destul de arid, Iranul acestei epoci mai avea încă asemenea păduri. Calul trudea sub el, epuizat. Ar fi trebuit să găsească bordeiul vreunui păstor şi să ceară găzduire, măcar ca să cruţe animalul. Dar nu, avea să fie lună plină, putea merge pe jos dacă va fi nevoit şi va ajunge la maşină înaintea zorilor. Bănuia că nu putea să adoarmă.
Un loc cu iarbă vestejită, lungă, şi fructe în pârg îl îmbie, totuşi, la odihnă. Avea merinde în coburi, un burduf cu vin şi un stomac ce nu căpătase nimic de dimineaţă. Plescăi din limbă către cal şi întoarse.
Ceva îi prinse privirea. Departe, pe drum, razele soarelui la apus luminau un nor de colb. Acesta crescu, chiar în timp ce‑l privea. Mai mulţi călăreţi venind în goană îndrăcită. Mesageri ai regelui? Dar de ce, în această zonă? Neliniştea îi încordă nervii. Îşi puse capişonul coifului, apoi chiar coiful pe deasupra şi încheie catarama, atârnă scutul pe braţ şi slăbi sabia scurtă în teacă. Fără îndoială, ceata îl va saluta din fugă, dar...
Vedea acum că erau opt bărbaţi. Aveau cai buni, iar ultimul trăgea după el un şir de armăsari de schimb. Cu toate acestea, animalele erau istovite; sudoarea brăzdase dâre în josul coastelor prăfuite, iar coamele li se lipiseră de grumazuri. Fusese probabil un galop îndelungat. Călăreţii erau îmbrăcaţi normal, în obişnuiţii pantaloni albi, largi, cămăşi, cizme, mantii şi pălării înalte, fără boruri; nu erau curteni sau oşteni profesionişti, dar nici tâlhari. Erau înarmaţi cu săbii, arcuri şi arcane.
Brusc, Everard recunoscu barba sură din fruntea cetei. Harpagus!
Iar prin colbul învolburat mai putu observa ceva – chiar şi pentru persani, escorta era o adunătură cam aspră la vedere.
— Oho, făcu Everard cu jumătate de gură. Gata cu eticheta!
Gândurile începură să‑i alerge prin minte. Nu era vreme pentru teamă, doar pentru gândire. Harpagus nu avea nici un motiv evident să plece în munţi decât acela de a‑l prinde pe grecul Meandru. Desigur, într‑o curte înţesată de spioni şi flecari, nu‑i trebuise mai mult de o oră să afle că regele îi vorbise străinului ca unui egal, într‑un grai necunoscut, şi‑l lăsase să plece spre nord. Chiar mai puţin avea să‑i ia chiliarchului să fabrice un pretext ca să părăsească palatul, să‑şi adune ciomăgaşii personali şi să‑i dea bătaie. De ce? Pentru că „Cirus" apăruse cândva pe aceste înălţimi, călărind un aparat la care Harpagus râvnise. Nefiind prost, medul nu crezuse probabil niciodată istorioara evazivă pe care i‑o servise Keith. Părea rezonabil ca, într‑o zi, alt mag din ţara de baştină a regelui să apară; şi, de astă dată, Harpagus n‑avea să lase maşinăria să‑i scape aşa uşor.
Everard nu mai zăbovi. Îi mai despărţeau doar o sută de metri. Putea zări ochii chiliarchului lucind sub sprâncenele stufoase. Îşi îmboldi calul afară de pe drum, peste pajişte.
— Stai! răcni o voce cunoscută din spatele său. Stai, grecule!
Cedrii aruncau umbre lungi peste calul extenuat, care de abia mai mergea la trap.
— Opreşte sau tragem!... Stai!... trageţi, atunci! Să nu‑l ucideţi! În armăsar!
La marginea pădurii, Everard lunecă din şa. Auzi un zbârnâit mânios şi nenumărate bufnituri. Calul gemu. Everard aruncă o privire în urmă; bietul dobitoc căzuse în genunchi. Pe Dumnezeu, cineva o să plătească pentru asta! Însă el era unul, şi ei opt. Se repezi sub copaci. O săgeată izbi un trunchi lângă umărul său stâng.
Alerga aplecat, în zigzag, în crepusculul umed cu miros dulceag. La răstimpuri, câte o ramură joasă îi biciuia faţa. Ar fi putut recurge mai mult la şiretlicuri, existau trucuri algonquiene ce puteau fi încercate de un om hăituit însă cel puţin, solul moale nu făcea zgomot sub sandale. Perşii nu se mai zăreau. Aproape instinctiv, încercaseră să călărească după el. Pocnete, trosnituri şi obscenităţi răcnite‑n gura mare umplură aerul, arătând cât de bine le mersese.
În scurt timp, aveau să descalece. Everard înălţă capul şi trase cu urechea. Un mic curs de apă... Se deplasă în direcţia lui, pe o pantă abruptă, presărată cu bolovani. Vânătorii lui nu erau orăşeni neajutoraţi. Măcar unii din ei erau munteni, ai căror ochi puteau citi cele mai mărunte semne ale trecerii sale. Trebuia să‑şi piardă urma; apoi putea sta pitit, până ce Harpagus va fi silit să se întoarcă la îndatoririle sale de la curte. Răsuflarea îi deveni aspră în gât. Înapoia sa, vocile se răsteau, pe un ton hotărât, însă nu putu pricepe ce se spunea. Erau prea departe. Iar sângele îi bubuia atât de tare în urechi!
Dacă Harpagus trăsese asupra oaspetelui regelui, atunci cu siguranţă nu intenţiona ca oaspetele să‑l poată pâri vreodată. Capturat, torturat până mărturisea unde era maşina şi cum funcţiona şi, în final, îndurătorul oţel rece – acesta era programul. „Am făcut‑o de oaie în aşa măsură, încât ar putea servi ca manual despre cum să nu fii agent al Patrulei", gândi Everard. "Iar prima regulă este să nu te gândeşti la o fată care nu‑i a ta atât de mult, încât să neglijezi precauţiile elementare."
Ajunse pe marginea unui mal înalt. Sub el, un pârâu se rostogolea spre vale. Aveau să‑şi dea seama că ajunsese până aici, însă dilema era în ce direcţie o luase pe cursul râului... şi de fapt, încotro să fie? Simţi mâlul rece şi alunecos pe piele pe când se târî în jos. Mai bine în amonte. Astfel va ajunge mai aproape de maşină, iar Harpagus putea presupune că, cel mai probabil, încerca să ajungă din nou la rege.
Bolovanii îi răneau picioarele, iar apa le amorţea. Copacii formau un zid deasupra ambelor maluri, astfel încât se vedea doar o dungă îngustă de cer, de un albastru ce deveni mai intens pentru o clipă. În înălţimi zbura un vultur. Aerul se răci. Avea totuşi puţin noroc: pârâul se răsucea ca un şarpe în delir, aşa că‑şi croise drumul în aşa fel încât nu mai era vizibil de la punctul de pornire. „Merg cam un kilometru", gândi, „şi poate găsesc vreo creangă mai joasă, de care să mă pot agăţa, aşa încât să nu las urme la ieşire." Trecură minute lungi.
„Deci iau maşina, mă duc sus şi cer sprijinul şefilor. Ştiu al naibii de bine că n‑or să mi‑l aprobe. De ce n‑ar sacrifica un om, ca să‑şi asigure propria existenţă şi toate de care le pasă? Prin urmare, Keith rămâne blocat aici, iar barbarii au să‑l ucidă peste treisprezece ani. Cynthia însă va fi tânără peste treisprezece ani, iar după un atât de lung coşmar al exilului, în care va şti când va muri Keith, va fi singură, o străină într‑o epocă interzisă, izolată la curtea terorizată a nebunului Cambise al II‑lea. Nu, trebuie să‑i ascund adevărul, s‑o ţin acasă, cu gândul că Keith este mort. El însuşi ar zice la fel, iar după un an sau doi, va fi din nou fericită. Aş putea s‑o învăţ să fie fericită."
Se oprise, observând pietrele care‑i răneau picioarele în încălţări subţiri, corpul care îi tremura, şi zgomotul apei. Dădu apoi un cot şi‑i zări pe perşi.
Erau doi, croindu‑şi cu greu drum în aval. Evident, capturarea sa însemna destul ca să le învingă prejudecata religioasă de a nu pângări apa râului. Alţi doi mergeau pe deasupra, strecurându‑se între copacii ambelor maluri. Unul dintre ei era Harpagus. Săbiile lungi şuierară din teci.
— Stai! strigă chiliarchul. Stai, grecule! Predă‑te!
Everard rămase într‑o nemişcare de moarte, apa împleticindu‑i‑se în jurul gleznelor. Cei doi care intraseră în apă să‑l întâmpine păreau ireali aici, într‑un con de umbră, cu feţele întunecate, astfel încât le putea zări numai straiele albe şi licărul lamelor de sabie. Revelaţia îl surprinse, ca o izbitură în plex: îi zăriseră urmele la pârâu. Se despărţiseră în două; jumătate în fiecare direcţie, alergând mai iute pe teren solid decât se putea el deplasa prin albia râului. Când depăşiseră locul unde ar fi putut el ajunge, reveniră, mai lent, legaţi fiind de cursul apei, însă siguri de prada lor.
— Capturaţi‑l viu, le aminti Harpagus. Imobilizaţi‑l, dacă trebuie, însă prindeţi‑l viu.
Everard mârâi şi se răsuci spre mal.
— Bine, moşule, tu ai vrut‑o! zise în engleză.
Cei doi bărbaţi din apă răcniră şi începură să alerge. Unul se împiedică şi căzu cu faţa în jos. Cel din partea opusă se lăsă să lunece pe pantă, pe spate.
Mâlul era lunecos. Everard înfipse în el marginea de jos a scutului şi se trase afară, cu greu. Harpagus îi veni în întâmpinare. Când se apropie, spada lungă a bătrânului şuieră, izbind de sus. Everard înclină capul şi primi lovitura în coif, care zăngăni. Tăişul îi zgârie o parte din obraz şi‑i tăie umărul drept, însă nu rău. Simţi o înţepătură doar, iar apoi fu prea ocupat ca să mai simtă ceva.
Nu spera să învingă. Îi va face însă să‑l ucidă şi să plătească pentru asta.
Trecu pe iarbă şi înălţă scutul la timp ca să‑şi protejeze ochii. Harpagus încercă o lovitură la genunchi. Everard o devie cu propria lui spadă. Sabia medă şuieră. Însă în lupta de aproape, un asiatic cu arme uşoare nu avea nici o şansă împotriva unui hoplit, după cum avea să demonstreze istoria, două generaţii mai târziu. „Pe Cristos", gândi Everard, „de‑aş avea cuirasa şi gambierele, i‑aş putea bate pe toţi patru!" Îşi folosea scutul cu măiestrie, punându‑l în calea fiecărei lovituri sau fandări, şi tot timpul căuta să se apropie, să pătrundă pe sub sabia mai lungă a lui Harpagus, spre pântecele neprotejat.
Chiliarchul rânji batjocoritor printre mustăţile sure şi încurcate şi sări înapoi. Trăgea de timp, desigur. Stratagema îi reuşi. Ceilalţi trei bărbaţi escaladară malul şi dădură năvală răcnind. Era un atac dezordonat. Superbi luptători individuali, perşii nu dezvoltaseră niciodată disciplina de trupă a Europei, lucru ce avea să‑i piardă, la Maraton şi Gaugamela. Însă trei contra unuia fără armură nu‑i dădeau sorţi de izbândă lui Everard.
Se retrase cu spatele într‑un intrând al copacilor. Primul bărbat se repezi nesocotit, sabia izbind scutul grecesc. Lama lui Everard zvâcni dindărătul dreptunghiului de bronz. O rezistenţă slabă, oarecum greoaie. Cunoştea din alte timpuri senzaţia aceea; retrase arma şi păşi rapid într‑o parte. Persanul căzu, cu viaţa scurgându‑i‑se. Gemu o dată, înţelese că moare şi‑şi înălţă faţa spre cer.
Ciracii săi erau deja pe Everard, unul de fiecare parte. Ramurile ce atârnau făceau arcanele inutile; aveau să fie siliţi să lupte. Everard ţinea la distanţă sabia din stânga cu scutul, rămânându‑i astfel expusă coasta dreaptă, însă îşi putea permite, de vreme ce adversarilor li se ordonase să nu‑l ucidă. Bărbatul din dreapta îi repezi o lovitură la glezne. Everard sări şi sabia îi şuieră pe sub tălpi, dar cel din stânga împunse jos şi simţi un vag şoc, după care văzu oţelul în pulpa piciorului. Se smuci. O rază a soarelui ce apunea pătrunse printre acele coniferelor şi lumină sângele, făcându‑l de un roşu incredibil de strălucitor. Everard simţi piciorul înmuindu‑se sub el.
— Aşa, aşa! strigă Harpagus, dând roată la vreo trei metri depărtare. Doborâţi‑l!
Everard mârâi peste marginea scutului:
— Treabă pe care şacalul vostru de şef n‑are curaj s‑o încerce singur, după ce l‑am gonit cu coada‑ntre picioare!
Calculase bine. Atacul se opri.
— Dacă voi, perşii, trebuie să fiţi câinii unui med, croncăni el, de ce n‑alegeţi unul care să fie bărbat, în locul acestei creaturi care şi‑a trădat regele şi acum fuge de un grec care se bate de‑unul singur?
Chiar şi în ţinutul acela îndepărtat în spaţiu şi‑n timp, un oriental nu putea fi făcut de râs de aşa manieră. Nu pentru că Harpagus ar fi fost vreodată un laş; Everard ştia cât de nedreaptă îi fusese batjocura. Însă chiliarchul scuipă o înjurătură şi se năpusti spre el. Pentru o clipă, Everard avu imaginea ochilor sălbatici pe chipul supt, cu nas coroiat. Aplecat, se repezi înainte. Cei doi perşi ezitară încă o secundă. Fu de ajuns pentru ca Harpagus şi Everard să se întâlnească. Sabia medă se înălţă şi se prăvăli, ricoşând de coiful şi scutul greceşti, şi, şerpuind în lături, tăie din nou în picior. Un fald alb, larg, flutură în faţa ochilor lui Everard. Săltându‑şi umerii, repezi spada înainte.
O retrase cu acea crudă răsucire de profesionist care asigură o rană mortală, pivotă pe călcâiul drept şi pară o lovitură cu scutul. Pentru un minut, schimbă lovituri frenetice cu un persan. Cu coada ochiului, îl văzu pe celălalt ocolindu‑l să‑i cadă în spate. Ei bine, se gândi absent, îl ucisese pe cel periculos pentru Cynthia...
— Opriţi! Staţi!
Strigătul fusese ca un fâlfâit de aer, mai puţin răsunător decât clipocitul pârâului, însă oştenii se retraseră şi‑şi coborâră săbiile. Până şi persanul care murea îşi luă privirea de la cer.
Harpagus se chinuia să se ridice, într‑o baltă din propriul sânge. Pielea i se învineţise.
— Nu... Opriţi, şopti el. Aşteptaţi. Există un tâlc în asta. Mithra nu m‑ar fi doborât dacă nu...
Îl chemă, cu un gest oarecum nobil. Everard lăsă sabia, şchiopătă şi îngenunche lângă chiliarch. Medul se lăsă în braţele sale.
— Eşti din patria regelui, scrâşni el în barba‑i însângerată. Nu tăgădui. Dar să ştii... Aurvagauş, fiul lui Şayavarşa... nu este trădător.
Trupul slab se încorda imperios, poruncind parcă morţii să‑i aştepte voia.
— Ştiu că îndărătul sosirii regelui au existat forţe... cereşti sau ale infernului, n‑am aflat nici până azi. Le‑am folosit, l‑am folosit, nu pentru mine, ci pentru că jurasem credinţă regelui meu, Astyages, iar el avea nevoie de un... Cirus... de teamă ca regatul să nu se rupă în două. Mai apoi, prin cruzimea sa, Astyages mi‑a pierdut jurământul. Eram totuşi un med. Am văzut în Cirus unica speranţă –cea mai bună – a Mediei. Pentru c‑a fost un rege bun şi pentru noi, onoarea ce ni se acordă este mai mică doar decât a perşilor... Înţelegi, tu, cel din patria regelui?
Ochii mici se rotiră, încercând să privească în ai lui Everard, însă fără destul control.
— Voiam să te prind, să aflu de la tine unde este maşina şi cum se foloseşte, şi apoi să te ucid... da...însă nu pentru câştigul meu. Pentru regat. M‑am temut c‑o să‑l iei pe rege acasă, căci ştiu că tânjea să plece. Iar de noi ce se va alege? Fii îndurător, căci şi tu trebuie să speri îndurare.
— Voi fi, rosti Everard. Regele va rămâne.
— E bine, oftă Harpagus. Cred că spui adevărul... nu‑ndrăznesc să cred altceva... Atunci, mi‑am ispăşit vina? Mi‑am ispăşit crima ce‑am săvârşit‑o la vrerea regelui meu – de a fi lăsat un prunc neajutorat pe munte şi a‑l fi privit murind? Moartea acelui prinţ... a dus ţara aproape de ruină...însă am găsit un alt Cirus! Am adus salvarea! Mi‑am ispăşit vina?
— Ţi‑ai ispăşit‑o, zise Everard, întrebându‑se câtă iertare îi stătea în putere să ofere.
Harpagus închise ochii.
— Lasă‑mă, atunci, grăi ca un palid ecou al unei porunci.
Everard îl aşeză pe pământ şi se îndepărtă şchiopătând. Cei doi perşi îngenuncheară lângă stăpânul lor, îndeplinind anumite ritualuri. Al treilea reveni la propria‑i contemplaţie. Everard se aşeză sub un copac, rupse o fâşie din mantie şi‑şi bandajă rănile. Tăietura de la picior trebuia îngrijită. Cumva, trebuia să ajungă la maşina temporală. N‑avea să fie deloc simplu, însă putea s‑o facă, iar apoi un medic al Patrulei l‑ar fi refăcut în câteva ore, cu ştiinţa medicinei din viitor. Avea să meargă la un birou din vreun mediu obscur, întrucât în secolul XX ar fi stârnit prea multe întrebări.
Iar aşa ceva nu‑şi putea permite. Dacă superiorii aflau care‑i erau planurile, probabil că i‑ar fi interzis să acţioneze.
Răspunsul îi venise nu ca o revelaţie orbitoare, ci precum conştiinţa obosită a unor lucruri pe care se putea foarte bine să le fi avut vreme îndelungată în subconştient. Se lăsă pe spate, trăgându‑şi sufletul. Ceilalţi patru perşi sosiră şi li se spuse ce se întâmplase. Cu toţii îl ignorară pe Everard, cu excepţia privirilor în care teroarea se lupta cu mândria, şi făcură semne tainice împotriva răului. Îşi ridicară şeful mort şi tovarăşul pe moarte şi dispărură în pădure. Întunericul se îndesea. Pe undeva ţipă o bufniţă.

9

Marele rege se sculă în capul oaselor. Îndărătul draperiilor se auzise un zgomot.
Regina Cassandane se foi prin somn. Mâna ei subţire atinse faţa bărbatului.
— Ce este, soare al cerului meu? îl întrebă.
— Nu ştiu. Bâjbâi după spada care stătea întotdeauna sub pernă. Nimic important.
Palma ei îi lunecă pe piept.
— Ba este ceva important, şopti ea cuprinsă brusc de tremur. Inima îţi bate ca o tobă de război.
— Rămâi aici.
Păşi după draperii.
Lumina lunii se strecura din cerul purpuriu‑închis pe podea, prin fereastra arcuită, reflectându‑se, aproape orbitoare, într‑o oglindă de bronz. Aerul era rece pe pielea dezgolită.
Un obiect din metal întunecat, al cărui călăreţ apucase două manete şi atingea tastele de control de pe o consolă, lunecă precum o altă umbră. Ateriză pe covor, fără un sunet, iar pasagerul coborî. Era un bărbat masiv, purtând tunică grecească şi coif.
— Keith! suflă el.
— Manse! Denison păşi în lumina lunii. Ai venit!
— Bineînţeles, fornăi Everard sarcastic. Crezi că ne aude cineva? Nu cred c‑am fost observat. M‑am materializat direct deasupra acoperişului şi am plutit uşurel în jos cu antigravitaţia.
— Gărzile mele sunt imediat după uşă, zise Denison, dar nu intră decât dacă lovesc în gongul acela, sau dacă strig.
— Perfect. Pune ceva pe tine.
Denison îşi lăsă spada. O clipă stătu locului, apoi izbucni:
— Ai vreo soluţie?
— Poate. Poate. Everard îşi mută privirea de la el şi începu să bată darabana pe panoul de control al maşinii. Am o idee care ar putea să meargă sau nu. Voi avea nevoie de ajutorul tău ca s‑o duc la îndeplinire. Dacă merge, te poţi duce acasă. Cartierul General va accepta un fait accompli şi va închide ochii la orice încălcări ale regulilor. Dacă însă eşuează, va trebui să te întorci în chiar seara asta şi să‑ţi trăieşti toată viaţa pe post de Cirus. Poţi face asta?
Denison se înfioră, nu doar din cauza frigului. Pe un ton foarte scăzut, vorbi:
— Cred că da.
— Sunt mai puternic decât tine şi toate armele le voi ţine eu. Dacă este nevoie, am să te aduc cu forţa înapoi aici. Te rog, nu mă sili!
— N‑o voi face.
— Să sperăm atunci că nomele vor fi de partea noastră. Haide, îmbracă‑te! Îţi explic pe drum. Spune adio acestui an şi crede‑mă că nu este „pe curând". Dacă planul meu funcţionează, nici tu, nici altcineva nu‑l va mai vedea vreodată.
Denison, care se întorsese pe jumătate către hainele aruncate într‑un colţ, pentru ca sclavul să le înlocuiască înaintea zorilor, se opri.
— Poftim? făcu el.
— Vom încerca să rescriem istoria, zise Everard. Sau poate să repunem în drepturi istoria, aşa cum a fost din capul locului. Nu ştiu. Hai, să‑i dăm drumul!
— Dar...
— Repede, omule, repede! Nu‑ţi dai seama că m‑am întors în aceeaşi zi în care te‑am părăsit, că‑n clipa asta eu mă târăsc prin munţi, cu o rană deschisă la picior, doar ca să‑ţi păstrez acel timp suplimentar? Mişcă‑te!
Denison se aplecă peste el. Chipul îi era în beznă, dar vorbi foarte încet şi clar:
— Sunt dator cu un rămas‑bun.
— Cui?
— Lui Cassandane. Mi‑a fost soţie aici de – Doamne! –de paisprezece ani! Mi‑a născut trei copii şi m‑a îngrijit în două rânduri când zăceam pradă febrei şi în o sută de crize de deznădejde, iar odată, când mezii erau la porţile noastre, a condus femeile din Pasargadae afară, să ni se alăture, şi am învins... Dă‑mi cinci minute, Manse.
— Bine, bine. Deşi va dura mai mult de atât să trimiţi un eunuc la camera ei şi...
— Este aici.
Denison dispăru în spatele draperiilor patului. O clipă, Everard rămase ca trăsnit. „Te aşteptai să vin în seara asta", gândi el, „şi sperai să fiu în stare să te iau înapoi la Cynthia. Aşa că ai trimis după Cassandane."
Iar apoi, când buricele degetelor începuseră să‑l doară de tare ce strângea plăselele spadei, se apostrofă: „Mai taci din gură, pui de ipocrit îngâmfat ce eşti!"
Denison reveni repede. Nu scoase o vorbă cât se îmbrăcă şi încălecă locul din spate al maşinii. Everard săltă, camera dispăru şi lumina lunii inundă munţii, jos, departe. O pală rece de vânt dădu târcoale bărbaţilor din văzduh.
— Acum, la Ecbatana.
Everard aprinse luminile de bord şi ajustă comenzile după notiţele mâzgălite în carneţelul pilotului.
— Ec... Ah, te referi la Hagmatan? Vechea capitală medă? Vocea lui Denison exprima uimire. Dar nu mai este decât o reşedinţă de vară.
— Vreau să zic Ecbatana de acum treizeci şi şase de ani, zise Everard.
— Poftim?
— Toţi istoricii din viitor sunt convinşi că povestea copilăriei lui Cirus, aşa cum o relatează Herodot şi perşii, este pură fabulaţie. Ei bine, poate că au dreptate. Poate că experienţele tale aici au fost doar una din acele mici bucle în spaţiu‑timp, pe care Patrula caută să le elimine.
— Înţeleg.
— Presupun că ai fost adesea la curtea lui Astyages, pe când îi erai vasal. Călăuzeşte‑mă. Îl vrem pe bătrân însuşi, preferabil singur, la vreme de noapte.
— Şaisprezece ani este mult, zise Denison.
— Ce vrei să spui?
— Dacă oricum ai de gând să schimbi trecutul, de ce să mă foloseşti în punctul ăsta? Vino să mă iei pe când eram Cirus de numai un an, îndeajuns de mult ca să cunosc Ecbatana, dar...
— Îmi pare rău, nu. Nu îndrăznesc. Este destul de periculos şi aşa. Dumnezeu ştie unde ar mai putea duce o a doua buclă în destinele lumii. Chiar de ne‑ar reuşi, Patrula ne‑ar trimite pe amândoi în exil pe vreo planetă pentru că am riscat aşa ceva.
— Ei bine... da. Înţeleg.
— De asemenea, nu eşti genul sinucigaş. Chiar ai vrea ca tu, cel din clipa aceasta, să nu fi existat? Judecă puţin ce ar implica asta.
Terminase setările. Bărbatul din spatele său se cutremură.
— Mithra! făcu Denison. Ai dreptate. Să nu mai vorbim despre subiectul ăsta.
— Atunci îi dăm drumul.
Everard cuplă comanda centrală. Pluteau deasupra unui oraş împrejmuit de ziduri, pe o câmpie necunoscută. Deşi era o noapte cu lună, oraşul apărea doar ca o aglomerare întunecată. Băgă mâna în coburi.
— Să ne punem costumele astea. I‑am pus pe flăcăii de la staţia din Mohenjodaro să mi le potrivească pe măsură. Situaţia lor este de asemenea natură, încât adesea au ei înşişi nevoie de acest tip de deghizare.
Aerul şuieră sumbru când maşina se înclină spre sol. Denison întinse un braţ peste umărul lui Everard, indicând ceva.
— Acela e palatul. Dormitorul regal se află acolo, în partea de est...
Era o clădire mai greoaie, mai puţin graţioasă decât succesoarea persană din Pasargadae. În grădina tomnatică, Everard zări o pereche de tauri albi înaripaţi, rămaşi de la asirieni. Observă că ferestrele din faţa sa erau prea înguste pentru a permite intrarea, înjură şi cârmi spre cea mai apropiată uşă. Două santinele călări priviră în sus, văzură ce sosea şi dădură un strigăt. Caii se cabrară, azvârlindu‑i în colb. Maşina lui Everard pulveriză uşa. Un miracol în plus nu avea să afecteze istoria, mai ales când în asemenea evenimente se credea cu tot atâta evlavie ca şi în tabletele de aspirină de acasă, şi poate cu mai mult temei. Lămpile îl călăuziră pe un coridor de‑a lungul căruia sclavii şi gărzile urlau terorizaţi. În faţa dormitorului regal, trase spada şi bătu cu mânerul în uşă.
— Este rândul tău, Keith, îi zise. Tu cunoşti versiunea medă a limbii ariene.
— Deschide, Astyages! răcni Denison. Deschide mesagerilor lui Ahuramazda!
Întru câtva spre surpriza lui Everard, cel dinăuntru se supuse. Astyages era tot atât de brav ca majoritatea poporului său. Când însă regele – un individ de vârstă mijlocie, bine legat, cu chip aspru – văzu două fiinţe înveşmântate luminos, cu halouri în jurul capetelor şi aripi ca nişte fântâni de lumină pe spate, aşezate pe un tron de fier ce plutea în aer, căzu cu faţa la pământ.
Everard îl auzi pe Denison tunând în cel mai perfect stil de uşa‑cortului, uzând de un dialect pe care nu‑l putea înţelege:
— Hârdău infam de infamie, mânia cerului este asupră‑ţi! Crezi că cel mai mărunt gând, chiar şi tăinuit în întunecimea care i‑a dat viaţă, a fost vreodată ascuns Ochiului Zilei? Gândeşti că atotputernicul Ahuramazda ar îngădui o faptă atât de murdară precum ai uneltit...
Everard nu mai asculta. Rătăcea prin propriile sale gânduri. Harpagus se afla probabil pe undeva, chiar în acest oraş, plin de tinereţe şi încă neîmpovărat de vină. Acum nu mai avea să poarte niciodată povara aceea. Niciodată nu avea să lase un prunc pe munte şi să se sprijine în suliţă în vreme ce acesta ar plânge şi tremura pentru ca într‑un târziu să rămână nemişcat. Se va răzvrăti în viitor, din motive personale, şi va deveni chiliarchul lui Cirus, însă nu va muri în braţele duşmanului, într‑o pădure bântuită; iar un anume persan, al cărui nume Everard nu‑l ştia, va fi cruţat de sabia unui grec şi de o lentă lunecare în nefiinţă.
„Totuşi, amintirea celor doi oameni pe care i‑am ucis este imprimată în celulele creierului meu, pe picior am o cicatrice albă şi subţire, Keith Denison are patruzeci şi şapte de ani şi a învăţat să judece ca un rege."
— ...Află dar, Astyages, că acest prunc, Cirus, este favoritul cerului. Iar cerul este îndurător: ţi s‑a dat de ştire că dacă‑ţi pătezi sufletul cu sângele‑i nevinovat, păcatul nu va fi spălat niciodată. Lasă‑l pe Cirus să crească în Anshan, sau arzi în veci la Ahriman! Mithra a vorbit!
Astyages îşi arăta umilinţa, izbindu‑şi capul de podea.
— Să mergem, zise Denison în engleză.
Everard sări în munţii persani, peste treizeci şi şapte de ani. Lumina lunii cădea pe cedrii de lângă drum şi pârâu. Era frig şi urla un lup.
Lăsă maşina pe sol, coborî şi începu să se schimbe de costum. Chipul bărbos al lui Denison apăru din mască, având întipărită o expresie stranie.
— Mă‑ntreb, zise el şi vocea îi era aproape pierdută în tăcerea de la poalele munţilor, dacă n‑am băgat prea mult frica‑n Astyages. Istoria consemnează că, atunci când s‑au răzvrătit perşii, s‑a luptat cu Cirus trei ani.
— Putem reveni la izbucnirea războiului, să‑i servim o viziune care să‑l încurajeze să reziste, spuse Everard, silindu‑se să pară indiferent, căci simţea stafiile din jur. Totuşi nu cred că are să fie necesar. Nu se va atinge de prinţ, însă când un vasal se răscoală, ei bine, va fi destul de turbat ca să nesocotească ceea ce, atunci, are să i se pară un vis. De asemenea, propriii săi nobili, interesele mede, nu l‑ar lăsa să cedeze cu una, cu două. Putem verifica. Nu cumva regele conduce o procesiune, la sărbătorile solstiţiului de iarnă?
— Ba da. Haidem. Repede!
Brusc soarele dogori în jurul lor, din înălţimi, deasupra lui Pasargadae. Ascunseră maşina şi merseră pe jos, doi călători printre atâţia care se scurgeau să sărbătorească aniversarea lui Mithra. Pe drum, se interesară ce se mai întâmplase, explicând că umblaseră mult timp prin străinătăţuri. Răspunsurile îi mulţumiră, până şi în detalii mărunte, pe care memoria lui Denison le înregistrase, deşi cronicile nu le menţionau.
În sfârşit, statură sub cerul de un albastru îngheţat, printre mii de oameni, şi salutară când Cirus, Marele Rege, trecu călare, însoţit de curtenii de frunte – Kobad, Cresus şi Harpagus, urmat de floarea, pompa şi preoţimea Persiei.
— Este mai tânăr decât eram eu, şopti Denison. Cred că are să fie. Şi un pic mai scund... faţa este cu totul diferită, nu? Va reuşi, însă.
— Vrei să stai la petrecere? întrebă Everard.
Denison se înfăşură în mantie cu un aer amar.
— Nu, să ne întoarcem. A trecut mult timp. Chiar dacă nici nu s‑a întâmplat vreodată.
— Mda.
Everard părea mai deprimat decât s‑ar fi cuvenit unui salvator victorios.
— Nici nu s‑a întâmplat vreodată.

10

Denison părăsi liftul unei clădiri din New York. Fu vag surprins că nu‑şi amintise cum arată. Nu‑şi putea aminti nici măcar numărul apartamentului, fu nevoit să recurgă la agendă. Detalii, detalii... Încercă să‑şi oprească tremuratul.
Cynthia îi deschise uşa de cum ajunse.
— Keith! exclamă ea aproape cu mirare.
El nu putu găsi alte cuvinte:
— Manse te‑a avertizat despre mine, nu? Zicea că are s‑o facă.
— Da. Nu contează. Nu mi‑am dat seama că înfăţişarea ţi s‑ar fi schimbat atât de mult. Dar nu contează. Oh, dragule!
Îl trase înăuntru, închise uşa şi i se cuibări în braţe.
Denison privi în jur. Uitase cât de strâmt era. Şi niciodată nu‑i plăcuseră gusturile Cynthiei în privinţa decoraţiunilor, deşi îi cedase. Obiceiul de a ceda unei femei, chiar şi de a‑i cere părerea, era unul pe care va trebui să‑l reînveţe, de la început. Nu va fi uşor.
Ea îşi înălţă faţa udă, aşteptând sărutul lui. Aşa arăta? Nu‑şi mai amintea. După tot timpul ce se scursese, îşi amintise doar că era micuţă şi blondă. Trăise cu ea câteva luni; Cassandane îl numise Luceafărul ei, îi dăruise trei copii şi aşteptase să‑i îndeplinească voia paisprezece ani.
— Bine ai venit acasă, Keith, rosti vocea ascuţită şi subţire.
„Acasă!" gândi el. „Zeilor!"

CASCADELE DIN GIBRALTAR

Biroul Patrulei avea să rămână numai pentru cei vreo sută de ani ai cursurilor. În acest interval, puţini alţii, exceptând savanţii şi personalul de întreţinere, aveau să stea acolo pe o perioadă mai îndelungată. De aceea, biroul era mic; o cabană şi două clădiri auxiliare, aproape pierdute în acea întindere.
Cu cinci milioane şi jumătate de ani înainte de a se fi născut, Tom Nomura aprecie că partea sudică a Iberiei era mai abruptă decât şi‑o amintea. Dealurile se înălţau semeţe spre nord, transformându‑se în munţi joşi ce îngrădeau cerul, brăzdaţi de canioane, cu umbre albastre. Era o regiune secetoasă, cunoscând averse violente, dar scurte, numai în timpul iernii. Vara, râurile se reduceau la pârâiaşe sau chiar secau complet şi iarba se îngălbenea în bătaia soarelui. Copacii şi tufişurile erau rare; scaieţi, mimoze, acacia, pin, aloe, iar în jurul izvoarelor palmieri, ferigi sau orhidee.
Fauna era însă bogată. Şoimi şi vulturi pluteau mereu pe cerul senin. Ierbivorele se uneau în turme de milioane; printre nenumăratele soiuri puteai întâlni ponei dungaţi, rinoceri primitivi, strămoşi ai girafei asemănători cu okapi, câteodată mastodonţi – cu păr rar şi roşiatic, şi colţi enormi – precum şi un soi de elefanţi ciudaţi. Printre carnivore se numărau tigrii cu colţi de sabie – strămoşii felinelor –, hienele şi maimuţele care alergau pe sol, ridicându‑se câteodată pe membrele posterioare. Furnicarele se înălţau la doi metri deasupra pământului. Marmotele fluierau.
Mirosea a fân, a bălegar uscat la soare şi a carne caldă. Stârnit, vântul răbufnea, aruncând în faţă colb şi dogoare. Adesea, pământul răsuna sub tropot de copite, sfada păsărilor şi trâmbiţarea fiarelor. Răcoarea se lăsa brusc o dată cu sosirea serii, iar stelele erau atât de numeroase, încât nu se observa prea mult stranietatea constelaţiilor.
Aşa fuseseră lucrurile până de curând. Deocamdată nu se întrevedea vreo schimbare majoră. Începuse însă o sută de ani de vuiet. Când se vor fi sfârşit, nimic nu mai avea să fie vreodată la fel.
Pentru o clipă, Everard îi privi cu coada ochiului pe Nomura şi Feliz a Rach, după care zâmbi şi spuse:
— Nu, mulţumesc, azi vreau să mai trândăvesc pe aici. Mergeţi şi distraţi‑vă.
Se plecase vreun pic pleoapa bărbatului masiv, cu nas strâmb şi păr grizonat, în direcţia lui Nomura? Cel din urmă nu putea fi sigur. Proveneau din acelaşi mediu, ba chiar din aceeaşi ţară. N‑ar fi trebuit să constituie o diferenţă semnificativă faptul că Everard fusese recrutat în New York, în 1954 e.n., iar Tom Nomura în San Francisco, în 1972. Tulburările din generaţia aceea erau simple baloane de săpun prin comparaţie cu cele întâmplate înainte şi cu cele ce aveau să se întâmple mai apoi. Totuşi, Nomura era proaspăt absolvent al Academiei şi de abia împlinise douăzeci şi cinci de ani. Everard nu le spusese câţi ani însumau pribegiile sale prin timpurile lumii şi, ţinând cont de tratamentul de longevitate administrat agenţilor Patrulei, vârsta lui era imposibil de ghicit. Nomura bănuia că neataşatul văzuse destule existenţe pentru a‑i fi mai străin decât Feliz — care se născuse cu două milenii după amândoi.
— Foarte bine, să‑i dăm drumul, zise femeia.
Nomura se gândi că, deşi tăioasă, vocea ei transforma Temporala în muzică. Ieşiră din verandă şi traversară curtea. Doi alţi agenţi îi salutară, cu un interes datorat mai mult prezenţei fetei. Nomura era de acord. Feliz era tânără şi înaltă; forţa trăsăturilor, accentuată de nasul curbat, era îndulcită de ochii verzi, mari, gura frumoasă şi mobilă, şi părul castaniu, strălucitor în ciuda faptului că fusese retezat la nivelul urechilor. Obişnuitele veşminte gri şi cizmele solide nu‑i puteau ascunde formele sau supleţea pasului. Nomura ştia că el însuşi nu arăta rău – o constituţie îndesată, dar mlădioasă, trăsături regulate, surâzătoare, piele brună – lotuşi pe lângă fată părea mohorât.
„La fel sunt şi pe dinăuntru", gândi el. „Cum poate un boboc în toată puterea cuvântului, care nici măcar nu activează în sectoarele operative – un simplu naturalist –, cum poate spune unei aristocrate din Prima Matriarhie că s‑a îndrăgostit de ea?"
Vuietul care umplea în permanenţă văzduhul, la atâţia kilometri de cataracte, îi suna în urechi ca un cor. Era doar închipuire, sau chiar simţea un tremur perpetuu, prin sol, până în oase?
Feliz deschise uşa unei magazii. Înăuntru se aflau mai multe maşini, vag asemănătoare unor scutere cu două locuri, fără roţi, având propulsie antigravitaţională şi capabile de salturi peste multe milenii. (Împreună cu actualii piloţi, ele fuseseră transportate până aici în navete de gabarit mare.) Maşina ei era ticsită cu echipamente de înregistrare. Nomura încercase zadarnic s‑o convingă că era supraîncărcată şi ştia că nu l‑ar fi iertat niciodată dacă ar fi dat‑o de gol. Invitaţia făcută astăzi lui Everard – superiorul lor, chiar dacă acum era doar în concediu – de a li se alătura, ascunsese speranţa vagă că acesta va observa încărcătura şi‑i va ordona femeii să‑i transfere asistentului o parte.
Feliz sări în şa.
— Haide! spuse. Ne prinde amiaza.
Nomura încălecă pe vehiculul său şi atinse comenzile. Plutiră amândoi, afară şi în sus. Ajunşi la înălţimea vulturilor, se stabilizară şi porniră spre sud, unde Râul Oceanus se vărsa în Mijlocul Lumii.
Orizontul era tivit de‑a pururi cu nori întinşi de pâclă, argint spulberat în azur. Cuiva care s‑ar fi apropiat pe jos, ele i‑ar fi apărut brusc, învălătucindu‑se deasupra capului. Mai departe, unde apele se prăvăleau de pe stâncă, brăzdând noroiul, universul se învolbura într‑un cenuşiu zguduit de mugete, lăsând un gust amar pe buze. Ceaţa rece şi sărată era atât de groasă, încât nu era recomandabil s‑o respiri mai mult de câteva minute.
Din văzduh, priveliştea era şi mai impresionantă. Se putea distinge sfârşitul unei ere geologice. Vreme de un milion şi jumătate de ani, bazinul Mediteranei fusese un deşert. Acum, Porţile lui Hercule erau deschise năvălirii Atlanticului.
În şuierul curentului pe lângă urechi, Nomura privi spre vest, peste imensitatea mişcătoare şi multicoloră, ale cărei dâre de spumă alcătuiau desene complicate. Putea zări goana torenţilor, aspiraţi către nou ivita deschidere dintre Europa şi Africa. Întâlnindu‑se, ei se ciocneau şi se retrăgeau, un haos alb‑verzui care‑şi mugea violenţa până la ceruri şi înapoi, pe pământ, năruind faleze, copleşind văi, acoperind ţărmurile de spumă pe mulţi kilometri în interior. Lua naştere un torent furios, de culoarea zăpezii, cu palide străluciri de smarald, separând continentele printr‑un zid de doisprezece kilometri de răget nestins. Acolo unde oceanul se prăvălea înainte, stropi pulverizaţi se învârtejeau spre cer, înceţoşând torent după torent.
Curcubee se roteau prin norii astfel formaţi. La altitudinea aceea, vuietul se auzea doar ca măcinatul unei monstruoase pietre de moară. Feliz îşi opri maşina şi ridică un braţ; Nomura îi putu auzi clar vocea în cască.
— Stai! Mai vreau să iau câteva imagini înainte de a pleca.
— Nu te‑ai săturat?
Vocea fetei se îmblânzi.
— Cum ne‑am putea sătura de un miracol?
Inima bărbatului tresări. „Nu este o amazoană, născută să stăpânească o gloată de subordonaţi. În ciuda tinereţii şi a felului ei de a fi, nu este. Poate simţi spaima, frumuseţea, dar simţul lucrării Domnului..."
„Bine ar fi!" se gândi autoironie.
La urma urmelor, sarcina ei era să realizeze o înregistrare multisenzorială a întregului fenomen, de la începuturi până la acea zi, peste o sută de ani, când bazinul va fi plin şi marea va clipoci lin acolo unde va naviga cândva Odiseu. Avea să dureze câteva luni din viaţa ei. („Şi din a mea, rogu‑te, din a mea.") Toţi agenţii Patrulei râvneau să trăiască această minunăţie; speranţa de aventură era practic necesară recrutării. Pentru mulţi însă nu era posibil să vină atât de departe în trecut, să se îngrămădească într‑o fantă temporală atât de îngustă. Mulţi erau nevoiţi s‑o facă în mod indirect. Şefii lor n‑ar fi ales pe cineva fără un considerabil simţ artistic, pentru a trăi experienţa în numele lor şi a le‑o transmite.
Nomura îşi aminti uimirea ce‑l încercase când fusese desemnat s‑o asiste pe Feliz. La penuria de personal a Patrulei, îşi puteau permite artişti?
După ce răspunsese unui anunţ criptic, bărbatul susţinuse mai multe teste dificile şi aflase de traficul intertemporal; întrebase dacă activităţile de supraveghere şi de salvare erau posibile şi aflase că, în general, erau. Înţelesese necesitatea personalului administrativ şi funcţionăresc, a agenţilor rezidenţi, istoriografilor, antropologilor şi, bineînţeles, a naturaliştilor ca el. În săptămânile în care lucraseră împreună, Feliz îl convinsese că o mână de artişti erau cel puţin la fel de vitali. Omul nu trăieşte doar cu pâine, nici cu arme, hârţogăraie, teorii şi aspecte practice pure.
Femeia îşi reprogramă maşina.
— Haide, îi ordonă.
Când ţâşni spre est, înaintea lui, părul îi prinse o rază de soare şi străluci ca topit. O urmă fără un cuvânt.

Fundul Mediteranei se afla la trei mii de metri sub nivelul mării. Apele se revărsau de la această înălţime, printr‑o strâmtoare de optzeci de kilometri. Volumul se ridica la patruzeci de mii de kilometri cubi pe an – o sută de cascade Victoria sau o mie de Niagare.
Asta în termeni statistici. Realitatea era mugetul unor ape înspumate, învăluite în picături fine, crăpând pământul şi cutremurând munţii. Oamenii o puteau vedea, auzi, simţi, mirosi, gusta; nu şi‑o puteau însă imagina.
Când canalul se va mai fi lărgit, puhoiul avea să se domolească, căpătând în cele din urmă nuanţe de verde şi negru. Ceţurile aveau să se destrame şi să apară insule, precum corăbii cu provele stârnind valuri imense, iar viaţa va putea din nou să se dezvolte, sau să ajungă la ţărm. Totuşi, cele mai multe insule aveau să fie roase de ape înainte ca secolul să fi luat sfârşit, şi mare parte din viaţa nou apărută va fi pierit în clima devenită neprielnică; evenimentul marca trecerea din miocen în pliocen.
Pe măsură ce Nomura avansa, zgomotul devenea tot mai puternic. Deşi torentul nu mai era la fel de gălăgios aici, sporea spre un vuiet de bas care creştea mereu, până când cerurile deveniră un clopot insolent. Bărbatul recunoscu un promontoriu ale cărui rămăşiţe zdrobite aveau să poarte într‑o zi numele de Gibraltar. Nu departe, o cataractă concentra aproape jumătate din puhoiul apelor.
Cu o uşurinţă terifiantă, apele verzi‑sticloase, pe fondul falezelor întunecate şi al ierburilor roşietice ce acopereau ţărmurile continentelor, lunecau peste marginea hăului, lumina strălucindu‑le pe creste. Dedesubtul lor, alţi nori albi se învălătuceau în vântul neostoit. Dincolo de aceştia se întindea o suprafaţă albastră, un lac din care râurile săpau defileuri, pătrunzând tot mai adânc în scânteierea alcalină – demoni de colb şi miraje tremurătoare a cuptorului pe care aveau să‑l transforme în mare.
Tunet, zvârcolire, scrâşnet.
Din nou, Feliz îşi opri maşina. Nomura trase lângă ea. Erau la înălţime; aerul şuiera rece în jurul lor.
— Astăzi, îi spuse femeia, vreau să imortalizez dimensiunile reale. Mă voi apropia de vârf, înregistrând, apoi cobor.
— Nu te duce prea aproape, o avertiză el.
— Asta apreciez eu, se încruntă Feliz.
— Să ştii că... nu‑ncerc s‑o fac pe şeful ori aşa ceva. „Mai bine nu. Eu – un plebeu, un mascul." Te rog, ca o favoare –Nomura se crispă la auzul stângăciei propriilor sale cuvinte – ai grijă, da? Vreau să zic, însemni mult pentru mine.
Zâmbetul ei îl copleşi. Feliz se aplecă peste harnaşamentul de protecţie şi‑i prinse mâna.
— Mulţumesc, Tom. După o clipă, deveni gravă. Bărbaţii ca tine mă fac să‑nţeleg ce nu‑i în regulă în epoca din care vin.
Adesea îi vorbise amabil; de cele mai multe ori, de fapt. Să fi fost vreo militantă înfocată, toată frumuseţea ei n‑ar fi fost de ajuns ca să‑i răpească somnul nopţi la rând. Nomura se gândi că probabil începuse s‑o iubească atunci când remarcase întâia oară conştiinciozitatea cu care se lupta să‑l trateze ca pe un egal. Nu‑i venea uşor, ţinând cont că era aproape la fel de nouă în Patrulă ca şi el – cu nimic mai uşor decât le‑ar fi venit bărbaţilor din alte domenii să creadă, în adâncul sufletelor, că ea avea capacităţi egale şi că era corect să şi le folosească la maximum.
Feliz nu putu rămâne solemnă.
— Haide! strigă. Grăbeşte‑te! Căderea asta pe verticală nu va mai dura alţi douăzeci de ani!
Maşina ei ţâşni. Bărbatul îşi coborî vizorul căştii şi plonjă, purtând benzile, acumulatoarele şi alte articole auxiliare. „Ai grijă", se rugă, „te rog, ai grijă, draga mea."
I‑o luase binişor înainte. O zări – o cometă, o libelulă, numai iuţeală şi strălucire, zugrăvită peste genunea mării, adâncă de mulţi kilometri. Vuietul crescu în urechile lui Nomura până ce nu mai fu nimic altceva; craniul îi era umplut de un bubuit apocaliptic.
La câţiva metri de apă, femeia îşi îndreptă maşina către abis. Avea capul îngropat într‑o cutie ticsită de cadrane, mâinile îi alergau pe comenzi; cârmea cu genunchii. Picături sărate începură să înceţoşeze vizorul lui Nomura, care activă dispozitivul de curăţare. Turbulenţele trăgeau de el; maşina oscilă. Timpanele, apărate împotriva zgomotului, dar nu şi a schimbărilor de presiune, îl împungeau dureros.
Ajunsese destul de aproape de Feliz, când maşina ei o luă razna. O văzu rotindu‑se, lovind imensitatea verde, şi apoi înghiţită o dată cu ea. Nu se auzi răcnind, în acel tunet perpetuu.
Izbi tasta microfonului şi se năpusti după ea, în picaj. Oare instinctul orb fusese cel care‑l făcuse să se îndepărteze cu doar câţiva centimetri înainte ca torentul să‑l înhaţe şi pe el? Feliz dispăruse. Se zărea doar zidul de apă; mai jos – nori, deasupra –calmul azuriu, indiferent, vuietul care îl sfâşia între fălcile‑i sonore, frigul, umezeala şi sarea de pe buze, cu gustu‑i de lacrimi.
Alergă după ajutor.

Amiaza strălucea. Pământul părea decolorat, lipsit de mişcare şi viaţă, cu excepţia unei păsări în căutare de stârvuri. Doar îndepărtatele cascade aveau glas.
O bătaie în uşa camerei sale îl ridică pe Nomura din pat. Cu pulsul brusc alarmat, vorbi răguşit:
— Intră. Haide!
Everard intră. În ciuda aerului condiţionat, transpiraţia îi păta hainele. Muşca din pipa stinsă, cu umerii gârboviţi.
— Ce au spus? îl imploră Nomura.
— După cum mă temeam. Nimic. N‑a revenit niciodată acasă.
Nomura se afundă într‑un scaun, privind în gol.
— Eşti sigur?
Everard se aşeză pe patul care scârţâi sub greutatea sa.
— Da. Tocmai a sosit capsula‑curier. Referitor la întrebarea mea etc, agentul Feliz a Rach n‑a revenit la biroul din mediul ei, după misiunea din Gibraltar, şi nu mai figurează nicăieri.
— În nici o eră?
— Nimeni nu ţine evidenţa circulaţiei agenţilor în timp şi spaţiu, afară poate doar de danellieni.
— Întreabă‑i pe ei!
— Îţi închipui c‑ar răspunde? se răsti Everard. Ei, supraoamenii viitorului îndepărtat, fondatorii şi stăpânii supremi ai Patrulei. Îşi încleştă pumnul pe genunchi. Şi nu‑mi spune mie că noi, muritorii de rând, am putea ţine mai bine controlul, de‑am vrea. Ţi‑ai verificat viitorul tău, fiule? Nu vrem, şi asta este. Asprimea îl părăsi. Schimbă poziţia pipei şi vorbi mai blând: Dacă trăim îndeajuns de mult, le supravieţuim celor dragi. Soarta obişnuită a omului – nimic neobişnuit pentru meseria noastră. Îmi pare rău însă c‑a trebuit să te loveşti de asta aşa de tânăr.
— Lasă‑mă pe mine! exclamă Nomura. Ce‑i cu ea?
— Da... M‑am gândit la ce mi‑ai povestit. După părerea mea, curenţii de aer din jurul cascadei sunt mai mult decât perfizi. Ceea ce era de aşteptat, fără‑ndoială. Supraîncărcată, maşina a fost mai puţin controlabilă ca de obicei. Un gol de aer, un defect, orice o fi fost, a înşfăcat‑o şi a zvârlit‑o în torent.
Nomura îşi frângea mâinile.
— Iar eu trebuia să am grijă de ea.
Everard clătină din cap.
— Nu are rost să te învinovăţeşti. Erai doar asistentul ei. Ar fi trebuit să fie mai atentă.
— Dar – la dracu', putem încă s‑o salvăm, iar tu nu ne dai voie! aproape că strigă Nomura.
— Opreşte‑te, avertiză Everard. Încetează!
„Niciodată să nu spui asta: că unii agenţi ai Patrulei s‑ar putea întoarce în timp, s‑o cupleze cu raza tractoare şi s‑o tragă afară din abis. Sau că i‑aş putea spune ei sau mie, celor de mai devreme, să ne ferim. Nu s‑a întâmplat şi de aceea nici nu se va întâmpla.
Trebuie să nu se întâmple.
Deoarece trecutul devine de fapt variabil, de îndată ce noi şi maşinile noastre îl transformăm în prezent. Şi dacă vreun muritor îşi ia vreodată această putere, unde poate duce schimbarea? Începem prin a salva o fată încântătoare, continuăm prin a‑l salva pe Lincoln, însă altcineva încearcă să salveze Confederaţia... Nu, când este vorba de timp, nu se poate avea încredere în nimeni, decât în Dumnezeu. Patrula există pentru a păzi realitatea. Agenţii temporali nu pot viola această credinţă, după cum nu‑şi pot viola mamele."
— Îmi pare rău, murmură Nomura.
— Te‑nţeleg, Tom.
— Nu, eu... cred... când am văzut‑o dispărând, primul gând a fost că putem forma un grup, să ne‑ntoarcem chiar în clipa aceea şi s‑o salvăm...
— Un gând firesc pentru un nou‑venit. Vechile deprinderi ale minţii se sting cu greu. Realitatea este că n‑am făcut‑o. Oricum, s‑ar fi obţinut foarte greu autorizaţia. Era prea periculos. Nu ne permitem şi alte pierderi. Cu siguranţă nu putem, când evidenţele arată că tentativa noastră de salvare este sortită eşecului, dacă vom încerca.
— Nu se poate ocoli asta în vreun fel?
Everard suspină.
— Nu prea văd în care fel anume. Împacă‑te cu soarta, Tom. Şovăi. Pot... putem face ceva pentru tine?
— Nu. Răspunsul ieşi aspru din pieptul lui Nomura. Doar să mă lăsaţi în pace o vreme.
— Sigur că da. Everard se ridică. Nu eşti singurul care se gândeşte mult la ea, îi aminti el şi plecă.
Când uşa se închisese în urma lui, vuietul cascadei păru a se înteţi, scrâşnind, scrâşnind întruna. Nomura privea în gol. Soarele depăşise punctul de apogeu şi luneca foarte lent către seară.
„Ar fi trebuit să mă duc chiar eu după ea, imediat.
Şi să‑mi risc viaţa.
Atunci, de ce să n‑o urmez în moarte?
Nu. N‑are sens. Două morţi nu fac o viaţă. N‑aş fi putut s‑o salvez. Nu aveam echipament, sau... Lucrul cel mai sănătos a fost să aduc ajutor.
Numai că ajutorul a fost interzis – de om sau de soartă, nu prea contează, nu? – aşa că ea a căzut. Curentul a aruncat‑o în abis, a trăit un moment de teroare până ce conştiinţa i‑a fost smulsă, apoi a izbit‑o de fund, a făcut‑o fărâme şi i‑a împrăştiat aşchiile de os pe fundul unei mări pe care eu, un tinerel, voi naviga într‑o vacanţă, fără a şti că există o Patrulă a Timpului sau c‑a existat vreodată o Feliz. Oh, Doamne, vreau ca ţărâna să mi se amestece cu a ei, cinci milioane şi jumătate de ani de acum înainte!"
O detunătură îndepărtată străbătu aerul, o vibraţie prin sol şi prin podea. Probabil că vreun mal ros de ape se prăvălise în torent. Era genul de imagine pe care femeia ar fi vrut s‑o prindă.
— Ar fi? răcni Nomura şi sări de pe scaun. O să!

Ar fi trebuit să se consulte cu Everard, însă se temea – poate pe nedrept, mâhnit şi lipsit de experienţă cum era – că acesta îl va refuza şi‑l va trimite în propriul său prezent.
Ar fi trebuit să se odihnească câteva zile, dar se temea că l‑ar fi trădat comportamentul. O pastilă stimulent avea să înlocuiască natura.
Ar fi trebuit să semneze pentru o unitate tractoare, nu s‑o strecoare hoţeşte în compartimentul de pe vehiculul său.
Când pomi maşina, un agent care‑l privise îl întrebă încotro merge.
— La plimbare, răspunse Nomura.
Celălalt încuviinţă din cap înţelegător. Putea să nu fi bănuit că se pierduse o iubire; dispariţia unui camarad era ea însăşi destul de grea. Nomura avu grijă să coboare mai întâi sub orizontul nordic, înainte de a se întoarce către cascadă.

În stânga şi în dreapta, se întindea mai departe decât putea el să vadă. Aici, dincolo de jumătatea falezei de sticlă verde, curbura planetei ascundea marginile acesteia. Atunci când pătrunse în norii de spumă, albeaţa îl învălui, învolburându‑se şi înţepând.
Vizorul îi rămăsese curat, însă vizibilitatea era execrabilă în susul imensităţii. Casca îi proteja auzul, dar nu putea stăvili furtuna care‑i clănţănea dinţii, inima, oasele. Rafalele de vânt se învârtejeau şi izbeau, maşina se smucea, şi trebuia să lupte pentru fiecare centimetru de control.
Şi să găsească secunda exactă...
Înainte şi‑napoi, sălta prin timp, regla din nou vernierele, apăsa comanda centrală, se întrezărea vag pe sine însuşi prin ceţuri şi scruta prin ele către cer: iar şi iar, până ce, brusc, ajunse atunci.
Două licăriri, deasupra, departe... Văzu cum una izbeşte şi clachează, prăbuşindu‑se, în Vreme ce cealaltă se mai învârti puţin, dispărând curând. Pasagerul ei nu‑l văzuse, în negurile reci şi sărate unde sta la pândă. Prezenţa lui nu figura în nici o afurisită de evidenţă.
Ţâşni înainte. Era, totuşi, răbdător. Se putea deplasa pe acolo timp îndelungat, dacă va fi nevoie, în căutarea clipei sale. Frica de moarte, chiar şi conştiinţa faptului că Feliz ar putea fi moartă când o va găsi, erau ca nişte vise pe jumătate uitate. Se lăsase în voia energiilor primare. Era un flux de voinţă.
Pluti la un metru deasupra apei. Răbufnirile de vânt încercară să‑l prindă în strânsoare, aşa cum o prinseseră şi pe femeie. Era însă pregătit, juca în aer, se întorcea să privească – se întorcea şi în timp şi în spaţiu, astfel încât o mulţime de Nomura căutau în lungul cascadei, în intervalul de secunde în care Feliz putea fi în viaţă.
Nu dădu nici o atenţie celorlalte eu‑uri ale sale. Erau doar faze prin care trecuse sau prin care urma să treacă.
ACOLO!
Forma neclară, întunecată, se prăvăli pe lângă el, dusă de puhoi către distrugere. Acţiona o comandă. O rază tractoare se fixă pe celălalt vehicul. Maşina i se clătină şi căzu după el, nefiind în stare să tracteze o asemenea masă dintr‑un asemenea câmp de forţă.
Şuvoiul aproape că‑l prinsese, când sosi ajutorul. Două vehicule, trei, patru, trăgând împreună, o eliberară pe Feliz. Atârna extrem de vlăguită în harnaşamentul şeii. Nu se duse la ea de îndată. Mai întâi se întoarse prin acele câteva secvenţe temporale, mai în urmă, mai în urmă, să fie salvatorul ei şi să‑şi fie sieşi salvator.
Când în cele din urmă rămaseră singuri printre neguri şi furie –Feliz salvată şi în braţele sale – ar fi dat orice să ajungă pe uscat, unde putea s‑o îngrijească. Ea însă tresări, ochii i se deschiseră, la numai un minut de când îi zâmbise. Atunci, Nomura plânse.
Alături, oceanul mugea, revărsându‑se.

Apusul de soare la care sărise Nomura nu figura, de asemenea, în evidenţele nimănui. Poleia pământul cu aur, iar cascadele se transformaseră pesemne într‑un adevărat dans al flăcărilor, cântecul lor răsunând sub luceafărul serii.
Feliz rezemă câteva perne de tăblia patului în care se odihnea, îndreptându‑se de spate, după care vorbi către Everard:
— Dacă‑l acuzi de ceva, c‑ar fi încălcat regulile sau orice altă stupiditate masculină care ţi‑ar trece prin cap, demisionez şi eu din blestemata ta de Patrulă.
— Oh, nu!
Bărbatul masiv ridică palmele ca pentru a se apăra.
— Te rog... Mă înţelegi greşit. Am vrut numai să spun că ne aflăm într‑o situaţie cam dificilă.
— Cum aşa? se interesă Nomura de pe scaunul pe care şedea, ţinând mâna fetei. Nu mi s‑a dat nici un ordin să nu‑ncerc, aşa‑i? Pe de altă parte, agenţii trebuie să‑şi păzească singuri vieţile, dacă‑i posibil, acestea fiind de preţ pentru Patrulă. Nu rezultă atunci că salvarea unei vieţi este de asemenea meritorie?
— Ba da. Sigur că da.
Everard se plimba şi bocănitul cizmelor pe podea acoperea bubuitul ca de tobă al apelor.
— Nimeni nu se opune succesului, chiar şi într‑o organizaţie mai rigidă decât a noastră. De fapt, Tom, iniţiativa de care ai dat dovadă astăzi face ca perspectivele tale de viitor să arate roz, crede‑mă. Un zâmbet strâmb i se contură în jurul pipei. Cât despre o cătană bătrână ca mine, se va trece cu vederea că m‑am dat bătut aşa de uşor. Brusc, deveni sobru. Am văzut atât de mulţi pierduţi fără speranţă... Se opri, se întoarse către ei şi declară: Însă nu putem lăsa puncte neclare. Realitatea este că unitatea lui Feliz nu consemnează că ar mai fi revenit vreodată.
Mâinile li se încleştară.
Everard le zâmbi — chinuit, totuşi un zâmbet – înainte de a continua:
— Nu vă speriaţi. Tom, mai devreme te întrebai de ce noi, oamenii de rând, nu urmărim mai îndeaproape soarta alor noştri. Acum înţelegi motivul? Feliz a Rach n‑a revenit niciodată la biroul de origine. Se poate să‑şi fi vizitat fostul cămin, desigur, însă pe noi nu ne interesează ce fac agenţii în permisii. Trase aer în piept. Cât despre restul carierei sale, dacă va dori să se transfere la alt birou şi să adopte un alt nume, păi, orice agent suficient de mare în grad poate aproba. Eu, de exemplu. Acţionăm liber în cadrul Patrulei. Nu îndrăznim să facem altfel.
Nomura înţelese, înfiorându‑se.
Feliz îl aduse cu picioarele pe pământ.
— Dar cine aş putea deveni? se miră ea.
Bărbatul nu lăsă să‑i scape prilejul.
— Păi, zise el, jumătate glumind, jumătate serios, ce‑ai zice de doamna Thomas Nomura?

SINGURUL JOC POSIBIL

1

Numele de John Sandoval nu i se potrivea. Nici să stea în izmene şi în cămaşă hawaiană în faţa ferestrei deschise a unui apartament din Manhattan, în plin secol XX nu era tocmai potrivit. Everard se obişnuise cu anacronismele, totuşi chipului acvilin din faţa sa părea că i s‑ar potrivi de minune culorile războiului, un cal şi o flintă aţintită asupra unui tâlhar de faţă‑palidă.
— Perfect, zise el. Chinezii au descoperit America. Interesant, dar de ce‑i nevoie de serviciile mele în afacerea asta?
— Să fiu al dracului dacă n‑aş vrea şi eu să ştiu, răspunse Sandoval.
Corpul său musculos se întoarse pe blana de urs polar, pe care Bjarni Herjulfsson i‑o dăruise cândva lui Everard, şi privi afară. Zgârie‑norii se conturau distinct pe fondul cerului senin; vuietul traficului era estompat de înălţimea la care se aflau. Îşi încleşta şi descleşta mâinile, la spate.
— Mi s‑a ordonat să cooptez un neataşat cu care să merg la faţa locului şi să luăm orice măsuri se impun, continuă el după o vreme. Pe tine te cunoşteam cel mai bine, aşa că... Vocea i se stinse.
— N‑ar fi mai bine să iei un indian, ca tine? întrebă Everard. În America secolului XIII, eu aş arăta limpede că sunt străin.
— Cu atât mai bine. Impresionează, dă un aer de mister... Nu va fi o misiune prea dificilă, zău.
— Sigur că nu, făcu Everard. Indiferent care‑i cu adevărat misiunea.
Scoase pipa din jachetă şi o îndesă cu tutun din săculeţ, cu mişcări grăbite, nervoase. Una dintre cele mai grele lecţii pe care trebuise să le înveţe, după recrutarea în Patrula Timpului, fusese că misiunile importante nu necesită o organizare elaborată. Aceasta era o abordare caracteristică secolului XX; însă culturile mai timpurii, precum Grecia ateniană şi Japonia lui Kamakura – dar şi alte civilizaţii, mai recente, ici‑colo prin istorie – se concentraseră asupra dezvoltării măiestriei individuale. Un singur absolvent al Academiei Patrulei (echipat cu unelte şi arme din viitor) putea echivala cu o brigadă de soldaţi.
Era însă o problemă de necesitate şi de estetică. Existau prea puţini oameni care să supravegheze prea multe milenii.
— Am impresia, rosti Everard tărăgănat, că nu‑i vorba despre o simplă rectificare a unei interferenţe temporale.
— Corect, încuviinţă Sandoval cu glas răguşit. Când am raportat ce descoperisem, biroul din mediul Yuan a întreprins o investigaţie completă. Nu‑i implicat nici un călător temporal. Hanul Kubilai a plănuit asta de unul singur. E posibil să se fi inspirat din relatările lui Marco Polo despre călătoriile pe mările Veneţiei şi Arabiei. Este însă istorie veritabilă, chiar dacă jurnalul lui Marco Polo nu pomeneşte nimic despre asta.
— Chinezii au o remarcabilă tradiţie marinărească proprie, observă Everard. Totul este cât se poate de firesc. Deci, cum începem?
Îşi aprinse pipa şi trase cu sete. Sandoval nu răspunse, aşa încât întrebă:
— Cum ai descoperit expediţia? Nu era în ţinutul Navajo, nu?
— Ce naiba, nu mă limitez la a‑mi studia propriul trib! Patrula are prea puţini amerindieni şi‑i neplăcut să deghizezi alte rase. Mă ocupam de migraţia athabascan, în ansamblu.
Ca şi Keith Denison, era specialist etnograf; reconstituia istoria popoarelor care nu şi‑o consemnaseră vreodată în scris, astfel ca Patrula să cunoască exact ce anume proteja.
— Lucram pe Coasta de Est a Cascadelor, lângă Crater Lake, continuă el. Acolo se află ţinutul Lutuami, dar aveam motive să cred că un trib athabascan căruia îi pierdusem urma trecuse prin zonă. Băştinaşii vorbeau de nişte străini misterioşi care veniseră din nord. M‑am dus să investighez şi expediţia era acolo – mongoli călări. Le‑am luat urma şi le‑am găsit tabăra la gura râului Chehalis, unde alţi câţiva mongoli îi ajutau pe marinarii chinezi la paza corăbiilor. Am venit aici ca din puşcă, şi am raportat.
Everard se aşeză, privindu‑l.
— Cât de complet s‑a făcut investigaţia la terminalul chinez? se interesă el. Eşti absolut sigur că n‑a existat nici o interferenţă temporală? Poate fi una din boacănele acelea nepremeditate, ale căror consecinţe nu sunt vizibile decenii întregi.
— M‑am gândit şi eu la asta, când am primit misiunea, încuviinţă Sandoval. Ba chiar m‑am dus drept la biroul central al mediului Yuan din Khan Baligh – Cambaluc, sau, pentru tine, Beijing. M‑au lămurit că verificaseră chiar în timpul vieţii lui Ginghis, până în Indonezia. Şi totul era perfect... norvegienii şi Vinlandul lor. Doar că n‑a avut parte de atâta publicitate. Din câte cunoşteau cei de la curtea chineză, fusese trimisă o expediţie care n‑a mai revenit vreodată, iar Kubilai a hotărât că nu merita să trimită alta. Consemnarea acestui fapt exista în arhivele imperiale, care însă au fost distruse în timpul revoltei Ming, când au fost expulzaţi mongolii. Istoriografia a uitat de incident.
Everard se încruntă. În mod normal îşi agrea munca, însă de data aceasta ceva părea anormal.
— Evident, zise el, expediţia s‑a terminat printr‑un dezastru. Am vrea să ştim cum anume. Totuşi de ce‑ţi trebuie un neataşat ca să‑i spionezi?
Sandoval se întoarse de la fereastră. Everard realiză din nou cât de puţin aparţinea indianul navajo acelei epoci. Se născuse în 1930, luptase în Coreea şi făcuse colegiul cu o bursă militară înainte de a fi contactat de Patrulă, totuşi niciodată nu se prea potrivise cu secolul XX.
„De fapt, ne potrivim vreunul? Ar putea vreun om cu rădăcini solide să suporte să ştie ce se va întâmpla în cele din urmă alor săi?"
— Dar nu trebuie să‑i spionez! exclamă Sandoval. După ce am raportat, ordinele mi‑au venit direct de la Cartierul General danellian. Fără explicaţii, fără justificări, doar o comandă: să am grijă ca dezastrul să se petreacă. Să revizuiesc eu însumi istoria!

2

Anno Domini una mie două sute şi optzeci:
Stăpânirea marelui han Kubilai se întindea peste mări şi ţări; el visa la un imperiu mondial, iar la curtea sa era onorat orice oaspete care aducea cu sine cunoştinţe proaspete sau concepţii noi. Tânărul negustor veneţian pe nume Marco. Polo îi devenise unul dintre principalii favoriţi. Nu însă toate popoarele doreau un suzeran mongol. Societăţile secrete revoluţionare germinau în toate acele regate cucerite, strânse laolaltă sub numele de China. Cu iscusita putere a familiei Hojo în spatele tronului, Japonia respinsese deja o invazie. Nici mongolii nu erau uniţi, decât teoretic. Prinţii ruşi deveniseră colectori de biruri pentru Hoarda de Aur, iar în Bagdad trona il‑hanul Abaka.
Obscurul califat abbasid se refugiase la Cairo; Delhi se afla sub dinastia slavă, Nicolae al III‑lea era Papă; guelfii şi ghibellinii sfâşiau Italia; Rudolf de Habsburg era împăratul Germaniei, Filip cel îndrăzneţ era regele Franţei, Edward Longshanks stăpânea Anglia. Printre contemporani se numărau Dante Alighieri, Joannes Duns Scotus, Roger Bacon şi Thomas Poetul.
Iar în America de Nord, Manse Everard şi John Sandoval îşi înfrânau caii, privind în josul unei coline prelungi.
— Prima oară i‑am văzut săptămâna trecută, zise indianul. Au făcut ceva drum de atunci. În ritmul ăsta, în două luni sunt în Mexic, luând la socoteală şi niscai porţiuni de drum mai accidentate.
— După standardele mongole, se plimbă la pas.
Everard îşi înălţă binoclul. Jur‑împrejur, ţinutul prinsese a înverzi; era luna aprilie. Până şi cei mai înalţi şi bătrâni dintre fagi fluturau voios frunzuliţe fragede. Pinii vuiau sub vântul rece şi iute cu iz de zăpadă topită care sufla din munţi, prin văzduhul brăzdat de păsările ce reveneau acasă, în stoluri ce puteau umbri soarele. Spre apus, piscurile lanţului muntos Cascade păreau a pluti, alb‑albastre, depărtate şi sacre. Către est se rostogoleau la vale coline subalpine, cu desişuri împădurite şi poiene, şi tot aşa până dincolo de orizont, în preriile ce tunau sub tropotul cirezilor de bizoni.
Everard se concentră asupra expediţiei. Şerpuia pe teren deschis, urmând mai mult sau mai puţin cursul unui râu mic. Cam şaptezeci de bărbaţi călare pe cai asiatici miţoşi, cenuşii, cu picioare scurte şi cap prelung, duceau după ei animale de povară şi cai de schimb. Putea distinge călăuzele băştinaşe, atât după stângăcia cu care se ţineau în şa, cât şi după fizionomie şi îmbrăcăminte. Atenţia îi era însă îndreptată asupra noilor veniţi.
— O mulţime de iepe gestante, cărând poveri, murmură el, jumătate pentru sine. Presupun că au luat pe corăbii cât de mulţi cai au putut, dându‑le drumul să pască şi să facă mişcare la fiecare escală. Acum îşi cresc alţii, pe măsură ce înaintează. Soiul ăsta de căluţi este destul de rezistent ca să supravieţuiască unui asemenea tratament.
— Şi detaşamentul de la corăbii creşte cai, îl informă Sandoval. Am apucat să‑i văd.
— Ce mai ştii despre adunătura asta?
— Nimic în afară de ce ţi‑am spus, adică nu mult peste ce ai văzut adineauri. Plus consemnarea ce va rămâne o vreme în arhivele lui Kubilai. Dar, ţi‑aduci aminte, abia de pomeneşte că patru corăbii, sub comanda noyonului Toktai şi a învăţatului Li Tai‑Tsung, au fost trimise să exploreze insulele de dincolo de Japonia.
Everard încuviinţă din cap, absent. Nu avea nici un rost să stea aici şi să readucă pe tapet ceva prin care trecuseră deja de o sută de ori. Nu era decât un mod de a amâna acţiunea.
Sandoval îşi drese vocea.
— Încă am dubii dacă să mergem amândoi acolo. De ce nu rămâi aici, ca rezervă, în eventualitatea unui incident?
— Ce‑i cu tine, ai complexul eroului? făcu Everard. Nu, e mai bine împreună. În orice caz, nu mă aştept la necazuri. Nu încă. Flăcăii ăştia sunt mult prea destupaţi la minte ca să se pună rău cu oricine, pe degeaba. Au rămas în relaţii bune cu indienii, nu? Iar noi vom fi mult mai puţin previzibili... Simt totuşi că nu mi‑ar strica o duşcă, înainte să dau ochi cu ei.
— Aşa‑i. Şi una după aceea.
Fiecare scormoni în propriii săi coburi, scoase o ploscă de doi litri şi o înălţă. Scotchul arse gâtlejul lui Everard, întărindu‑l de îndată ce‑i pătrunse în vene. Plescăi din limbă către calul său şi porniră în josul pantei.
Un şuierat despică aerul. Fuseseră văzuţi. Everard menţinu un pas constant, spre fruntea coloanei de mongoli. Două gărzi călări se apropiară din flanc, cu săgeţile înstrunite în arcurile scurte şi puternice, dar nu întreprinseră nici o acţiune.
„Probabil că le părem inofensivi", cugetă Everard. Ca şi Sandoval, purta haine de oraş, din secolul XX: jachetă de vânătoare, care să-l apere de vânt, şi pălărie împotriva ploii. Costumaţia sa era mult mai puţin elegantă decât minunatul Abercrombie & Fitch al indianului. Ambii purtau pumnale la vedere şi ascundeau pistoale automate Mauser şi proiectoare de raze paralizante din secolul XXX, pentru treburi serioase.
Trupa se opri atât de disciplinată, încât păru a fi un singur om. Everard îi cercetă cu atenţie, pe măsură ce se apropia. Cu aproximativ o oră înaintea plecării, primise o instruire destul de completă – limbă, istorie, tehnologie, maniere, concepţii – despre mongoli, chinezi şi chiar amerindienii din partea locului. Niciodată nu‑i văzuse însă pe oamenii aceştia de aproape.
Nu erau prea arătoşi: bondoci, crăcănaţi, cu bărbi rare şi feţe lătăreţe şi teşite pe care unsoarea strălucea în bătaia soarelui. Cu toţii erau bine echipaţi, cu cizme şi pantaloni, platoşe din straturi de piele, cu ornamentaţii lăcuite, coifuri conice din oţel, împodobite cu panaşe. Erau înarmaţi cu săbii curbate, cuţite, lănci şi arcuri. Un bărbat din capul coloanei ducea o flamură din cozi de iak tivite cu aur. Îi priveau pe agenţi cu ochi negri, înguşti şi impasibili.
Căpetenia fu identificată cu uşurinţă. Călărea în frunte, cu o mantie zdrenţuită de mătase fluturându‑i pe umeri. Era mai degrabă masiv, cu un chip mai aspru decât al oamenilor săi, barbă roşcată şi nas aproape roman. Călăuza indiană de lângă el căscă gura şi zvâcni înapoi; noyonul Toktai rămase însă locului, măsurându-l pe Everard cu o privire imobilă, carnivoră.
— Salutare, vouă, strigă el când nou‑veniţii fură de ajuns de aproape ca să-l audă. Ce spirit vă aduce?
Vorbea dialectul lutuami, care mai apoi avea să devină limba klamath, cu un accent atroce.
Everard replică fără greşeală în mongolă:
— Salutare ţie, Toktai, fiu al lui Batu. Cu vrerea lui Tengri, venim în pace.
Lovise la ţintă. Everard văzu mongolii atingându‑şi amuletele şi făcând semne împotriva răului. Dar bărbatul ce călărea în stânga lui Toktai îşi recăpătă iute o educată stăpânire de sine.
— Aha, rosti el, deci oamenii din ţinuturile de apus au ajuns şi ei în această ţară. Nu am avut cunoştinţă despre asta.
Everard îl privi. Era mai înalt decât oricare dintre mongoli, cu pielea aproape albă, cu mâinile şi trăsăturile delicate. Deşi îmbrăcat aidoma celorlalţi, era neînarmat. Părea mai bătrân decât noyonul, probabil avea cincizeci de ani. Everard se plecă în şa şi vorbi în chineza nordică:
— Onorate Li Tai‑Tsung, neînsemnata‑mi persoană este îndurerată să contrazică pe eminenţa voastră, dar noi suntem din marele regat din sud.
— Am auzit unele zvonuri, spuse învăţatul. Nu‑şi putea înăbuşi pe de‑a‑ntregul surescitarea. Chiar şi aici, atât de departe în miazănoapte, au fost ajuns poveşti despre o ţară bogată şi frumoasă. Căutăm să‑i ducem hanului vostru salutările marelui han Kubilai, fiul lui Tuli, fiu al lui Ginghis – întreg pământul îi stă la picioare.
— Cunoaştem despre marele han, zise Everard, după cum cunoaştem despre calif, papă, împărat şi toţi monarhii mai mărunţi.
Trebuia să‑şi aleagă cu grijă vorbele, fără a-l insulta pe faţă pe stăpânul Chinei, dar punându-l, totuşi, cu subtilitate, la locul său.
— În schimb, prea puţine se cunosc despre noi, căci stăpânul nostru nu caută lumea din afară şi nici n‑o încurajează să-l caute ea. Îngăduie‑nii să prezint fiinţa‑mi nedemnă. Mi se spune Everard şi nu sunt, după cum ar sugera înfăţişarea mea, rus ori apusean. Fac parte dintre grăniceri.
N‑aveau să‑şi bată capul cu ce însemna asta.
— N‑ai venit cu prea mulţi însoţitori, se răsti Toktai.
— Nu era nevoie de mai mulţi, vorbi Everard pe tonul cel mai blând.
— Şi eşti departe de casă, strecură Li.
— Nu mai departe decât aţi fi voi, onorabili domni, la frontierele kirghize.
Toktai apucă mânerul sabiei. Ochii îi erau reci şi îngrijoraţi.
— Veniţi, le spuse. Fiţi bine veniţi dar, ca ambasadori. Să poposim aici şi să auzim cuvântul regelui vostru.

3

Soarele coborât deasupra piscurilor vestice le arginta coamele înzăpezite. Umbrele se alungeau către vale, desişul pădurii se întuneca, cu toate acestea poiana părea să strălucească şi mai tare. Liniştea din jur acţiona ca un rezonator pentru clipocitul şi învolburarea râului, zăngănitul unei securi şi zgomotul cailor ce păşteau în iarba înaltă. Izul fumului de lemn ars se simţea în văzduh.
Mongolii erau vizibil surprinşi de vizitatorii lor şi de această oprire timpurie. Chipurile îşi păstraseră imobilitatea, ochii însă aruncau priviri furişe către Everard şi Sandoval, murmurând incantaţii ale diverselor lor religii – în principal păgâne, dar şi unele rugăciuni budiste, musulmane sau nestoriene. Îşi păstrară totuşi eficienţa în aşezarea taberei, postară străjeri, îngrijiră animalele şi pregătiră cina. Everard aprecie că erau mai tăcuţi decât de obicei. Datele întipărite de instructorul electronic în creierul său îi descriau pe mongoli ca fiind, de regulă, vorbăreţi şi veseli.
Şedea cu picioarele încrucişate, într‑un cort. Sandoval, Toktai şi Li închideau cercul. Pe jos se aflau covoare şi un vas cu jăratic menţinea fierbinte o oală de ceai. Era singurul cort ridicat, probabil unicul de care dispuneau, purtându-l cu ei pentru asemenea ocazii. Toktai turnă el însuşi kumiss şi-l oferi lui Everard, care sorbi, pe cât de zgomotos cerea eticheta, trecându-l apoi mai departe. Băuse şi lucruri mai rele decât laptele de iapă fermentat, totuşi fu bucuros când, după ritual, trecură la ceai.
Şeful mongol vorbi fără a‑şi putea menţine calmul vocii, aşa cum făcea asistentul său chinez. Îşi ieşise din fire, în mod instinctiv: ce străin îndrăzneşte să se apropie de reprezentantul marelui han altfel decât în genunchi? Cuvintele‑i rămăseseră însă curtenitoare:
— Să ne povestească oaspeţii noştri despre regele lor. Mai întâi, care îi este numele?
— Numele său nu poate fi rostit, zise Everard. Despre împărăţia sa n‑aţi auzit decât cele mai vagi zvonuri. Poţi socoti care‑i este puterea, noyonule, după simplul fapt că n‑a avut nevoie decât de noi doi să venim la aşa depărtare, iar nouă nu ne‑a trebuit decât un singur cal de fiecare.
— Frumoase animale, mârâi Toktai, deşi mă întreb cum ar rezista prin stepe. V‑a trebuit mult să ajungeţi aici?
— Nu mai mult de o zi, noyonule. Avem mijloace.
Strecură mâna în jachetă şi scoase două cadouri elegant ambalate.
— Stăpânul nostru ne‑a poftit să prezentăm conducătorilor Chinei aceste semne ale consideraţiei sale.
În vreme ce pachetele erau desfăcute, Sandoval se aplecă şi‑i şopti în engleză:
— Fii atent la expresia lor, Manse. Am scrântit‑o niţel.
— Cum?
— Celofanul şi chestiile astea strălucitoare fac impresie la barbari ca Toktai. Dar uită‑te la Li. Civilizaţia sa făcea caligrafie când strămoşii lui Bonwit Teller se vopseau în albastru. Părerea lui despre gusturile noastre s‑a cam dus.
Everard ridică imperceptibil din umeri.
— Păi, are dreptate, nu?
Discuţia nu le scăpase celorlalţi. Toktai le aruncă o privire aspră, dar reveni la cadoul lui, o lanternă, care fu probată şi stârni exclamaţii de uimire din partea sa. Se temu puţin la început, ba chiar mormăi un descântec; apoi, amintindu‑şi că unui mongol nu i se îngăduia să‑i fie frică de nimic în afară de tunet, se stăpâni şi, curând, fu încântat ca un copil. Cea mai bună alegere pentru un învăţat confucianist ca Li păruse să fie o carte, colecţia Familia omului, a cărei diversitate şi tehnică de ilustrare necunoscută l‑ar fi putut impresiona. Le mulţumi cu efuziune, însă Everard se îndoia că ar fi fost copleşit. Un agent al Patrulei afla repede că gusturile sofisticate există la orice nivel tehnologic.
Trebuiră să primească şi ei daruri, la rândul lor: o minunată sabie chinezească şi o legătură de piei de lutru de mare, de pe coastă. Mai trecu ceva timp până ce conversaţia putu reveni la subiect. De data aceasta, Sandoval izbuti să‑şi convingă interlocutorii să povestească ei primii.
— De vreme ce cunoaşteţi aşa multe, începu Toktai, trebuie să ştiţi şi că invazia noastră asupra Japoniei a eşuat, cu mulţi ani în urmă.
— Voinţa cerurilor a fost alta, interveni Li.
— Aiurea! bombăni Toktai. Prostia oamenilor a vrut altfel, vrei să spui. Eram prea puţini, prea neştiutori şi ne avântasem prea departe, pe mări prea aspre. Şi ce dacă? Ne vom întoarce, într‑o bună zi.
Everard ştia, cu destulă părere de rău, că aveau să se întoarcă şi că furtuna va distruge flota, înecând nenumăraţii oşteni tineri. Îl lăsă totuşi pe Toktai să continue:
— Marele han a înţeles că trebuie să cunoaştem mai multe despre acele insule. Poate ar trebui să încercăm să ne stabilim o bază undeva, la miazănoapte de Hokkaido. Apoi, multă vreme am auzit zvonuri despre îndepărtatele ţinuturi din răsărit. Câteodată, pescarii sunt abătuţi din drumul lor şi le zăresc... negustorii siberieni vorbesc despre o strâmtoare dincolo de care se află o ţară. Marele han a ales patru corăbii cu echipaje chineze şi mi‑a spus să iau o sută de războinici mongoli, să văd ce pot descoperi.
Everard încuviinţă din cap, fără surprindere. Chinezii navi‑gaseră sute de ani pe joncile lor, din care unele puteau transporta până la o mie de pasageri. Într‑adevăr, ambarcaţiunile nu erau la fel de bune şi pe mări – dar aveau să devină în secolele următoare, sub influenţă portugheză –, iar posesorii lor nu se dăduseră niciodată în vânt după oceane, cu excepţia recilor mări nordice. Existau totuşi navigatori chinezi care deprinseseră trucurile meseriei de la marinarii rătăciţi din Coreea şi Formosa, dacă nu chiar de la propriii lor părinţi. Trebuie să fi fost puţin familiarizaţi măcar cu insulele Kurile.
— Am urmat pe rând două lanţuri de insule, zise Toktai. Erau destul de sterpe, dar am putut opri la răstimpuri, să debarcăm caii şi să aflăm câte ceva de la localnici. Deşi, Tengri ştie cât de greu este asta, când trebuie să te înţelegi în şase limbi! Am aflat că existau două uscaturi, Siberia şi încă unul, care se apropia atât de mult în partea de miazănoapte, încât un om putea ajunge la el într‑un caiac de piele sau chiar mergând pe gheaţă, în unele ierni. În cele din urmă, am ajuns la uscatul cel nou. Un, ţinut întins –păduri, vânat şi foci din belşug, însă prea ploios. Corăbierii noştri păreau că doresc să continue, aşa că am urmat linia coastei.
Everard vizualiză harta. Dacă mergi pe lângă insulele Kurile şi continui pe lângă Aleutine, nu te îndepărtezi niciodată de uscat. Având norocul de a fi evitat un naufragiu, care era o posibilitate destul de serioasă, joncile cu pescaj mic izbutiseră să găsească loc de ancorare până şi lângă acele insule stâncoase. Împinşi de curent, aproape că descriseseră un cerc larg. Toktai descoperise Alaska înainte să‑şi fi dat seama ce se întâmpla. Cum ţinutul devenea tot mai primitor pe măsură ce ţinea coasta către sud, trecuse de Puget Sound şi pornise drept spre râul Chehalis. Poate că indigenii îl avertizaseră că gura fluviului Columbia, ce le stătea în faţă, era periculoasă – şi poate că‑i ajutaseră călăreţii să traverseze fluviul pe plute.
— Am aşezat tabăra, când războiul se potolise, zise mongolul. Triburile din preajmă sunt înapoiate, însă prietenoase. Ne‑au dat toată mâncarea, femeile şi ajutorul pe care le cerusem. În schimb, corăbierii noştri i‑au învăţat unele secrete ale pescuitului şi construcţiei de ambarcaţiuni. Am iernat acolo, le‑am învăţat unele dintre graiuri şi am făcut expediţii în interiorul uscatului. Peste tot se vorbea despre păduri şi câmpii uriaşe, unde cirezile de vite sălbatice întunecă pământul. Văzusem destule ca să ştim că poveştile erau adevărate. Niciodată n‑am mai fost într‑un ţinut atât de bogat. Ochii îi luciră ca ai unui tigru. Şi atât de puţini locuitori, care nici măcar nu cunosc rostul fierului!
— Noyonule, murmură Li în chip de avertisment. Clătină foarte uşor din cap, în direcţia agenţilor şi Toktai amuţi.
Li se întoarse spre Everard şi spuse:
— Se povestea, de asemenea, despre un regat de aur, departe, spre miazăzi. Am considerat de datoria noastră să cercetăm zvonul şi să explorăm ţinutul de până acolo. Nu ne‑am aşteptat la onoarea de a fi întâlniţi de eminenţele voastre.
— Onoarea este întru totul de partea noastră, toarse Everard. Apoi continuă cu expresia cea mai gravă de care era capabil: Stăpânul Imperiului de Aur, ce nu poate fi numit, ne‑a trimis în spirit de prietenie. L‑ar mâhni să vă vadă căzuţi pradă dezastrului. Am venit să vă avertizăm.
— Cum? Toktai se îndreptă brusc de spinare. Mâna‑i nervoasă zvâcni să înşface sabia, pe care, din politeţe, n‑o purta. Pe iaduri, ce‑nseamnă asta?
— Cu adevărat este vorba despre iaduri, noyonule. Deşi pare încântător, ţinutul acesta se află sub povara unui blestem. Spune‑i, frate!
Sandoval, al cărui talent oratoric era superior, preluă ştafeta. Istorisirea lui fusese concepută să exploateze superstiţiile ce încă dăinuiau în rândul mongolilor pe jumătate civilizaţi, fără a stârni însă prea multă neîncredere din partea chinezului. Cu adevărat, explică el, la miazăzi existau două mari împărăţii. Cea a lor era mai îndepărtată; rivalii lor erau situaţi mai spre miazănoapte şi răsărit, cu o fortăreaţă în mijlocul câmpiilor. Ambele ţări aveau puteri uriaşe, pe care le puteai numi după plac vrăjitorie sau meşteşug iscusit. Imperiul rău din miazănoapte socotea că acest teritoriu îi aparţine şi n‑ar fi tolerat o expediţie străină. Nu peste mult timp, cercetaşii lui aveau să‑i descopere pe mongoli şi să‑i nimicească prin trăsnete. Binevoitorul ţinut din miazăzi nu putea să le ofere nici un fel de protecţie; tot ce‑i stătea în putere era să trimită soli care să‑i avertizeze pe mongoli să se întoarcă acasă.
— De ce localnicii n‑au pomenit de aceşti suzerani? întrebă Li viclean.
— Oare toţi sălbaticii din junglele Burmei au auzit despre marele han? replică Sandoval.
— Sunt străin şi neştiutor, vorbi Li. Să‑mi fie iertat de nu‑nţeleg ce spuneţi despre acele arme irezistibile.
„Mi se pare cel mai politicos mod în care‑am fost vreodată făcut mincinos", cugetă Everard şi rosti cu voce tare:
— Pot oferi o mică demonstraţie, dacă noyonul are un animal ce poate fi ucis.
Toktai cântări propunerea. Chipul îi era ca săpat în piatră, însă brobonit de sudoare. Îşi încleştă mâinile şi lătră nişte porunci către străjer. În tăcerea care se înstăpâni după aceea, de abia schimbară câteva cuvinte.
După aproape o oră interminabilă, apăru un războinic, spunând că doi călăreţi prinseseră o căprioară cu arcanul. Se potrivea scopurilor noyonului? Răspunsul fu afirmativ. Toktai îi conduse afară din cort, croindu‑şi drum cu umerii prin furnicarul des şi zumzăitor al mongolilor. Everard îl urmă, dorindu‑şi să nu fi fost nevoie de demonstraţia respectivă. Introduse încărcătorul în Mauser.
— Vrei s‑o faci tu? îl întrebă pe Sandoval.
— Cristoase, nu!
Căprioara fusese târâtă în tabără. Tremura lângă râu, cu funiile din păr de cal în jurul gâtului. Soarele care atingea piscurile dinspre apus o poleia în bronz. Îl privea pe Everard cu un soi de blândeţe oarbă. Acesta îndepărtă bărbaţii din jurul ei şi ţinti. Primul glonţ o ucise, dar el lăsă arma să clănţăne până ce leşul căprioarei arătă înfiorător.
Când coborî arma, văzduhul părea că ar fi încremenit. Everard îşi trecu privirea peste trupurile cu picioare crăcănate şi chipurile teşite care se străduiau din răsputeri să se stăpânească; simţea, cu o nefirească acurateţe, un iz clar de sudoare, cai şi fum. Se simţea tot atât de neomenesc pe cât trebuia să le apară mongolilor.
— Aceasta este cea mai de pe urmă dintre armele ce se folosesc aici, rosti el. Un suflet atât de sfâşiat de trup nu‑şi va mai găsi nicicând calea spre casă.
Se răsuci pe călcâie şi Sandoval îl urmă. Caii le fuseseră pregătiţi, iar desagii zăceau grămadă alături. Îi înşeuară, fără un cuvânt, încălecară şi ieşiră din tabără, în pădure.

4

Focul se înteţi sub o pală de vânt. Făcut cu zgârcenie, abia de risipea umbra în care şedeau cei doi bărbaţi; se zăriră sprâncenele, nasul şi pomeţii, un licăr al ochilor. Reveni la pâlpâiri roşii şi albastre deasupra cărbunilor albi şi întunericul îi cuprinse din nou.
Lui Everard nu‑i părea rău. Foi pipa în mâini. Muşcă tare din ea şi inhală fumul, totuşi nu găsi în el confortul sperat. Când vorbi, freamătul vast al pădurii umplu noaptea, aproape acoperindu‑i vocea, dar nu regretă nici asta.
Alături se aflau sacii de dormit, caii, şi maşina temporală antigravitaţională care îi purtase aici. Altfel, ţinutul era pustiu; pe nenumăraţi kilometri, focuri precum al lor erau la fel de mărunte şi solitare ca stelele universului. De undeva se auzi urletul unui lup.
— Cred, vorbi Everard, că orice poliţist se simte ticălos, câteodată. Până acum n‑ai fost decât un simplu spectator, Jack. Misiunile active, de genul celor pe care le primesc eu, sunt adesea greu de acceptat.
— Mda.
Sandoval fusese încă şi mai tăcut decât prietenul său. După cină, abia de mai scosese un cuvânt.
— Iar acum asta... Indiferent ce trebuie să faci ca să anulezi o interferenţă temporală, te poţi măcar gândi că restabileşti cursul original al evoluţiei. Pufăi şi urmă: Şi nu‑mi aminti că „original" nu are sens în situaţia de faţă. Este un cuvânt de consolare.
— Mda.
— Însă când şefii noştri, supraoamenii danellieni cei fără de sentimente, ne ordonă să intervenim... Ştim că oamenii lui Toktai nu s‑au întors niciodată în Chitay. De ce‑ar mai trebui ca tu sau eu să ne amestecăm? Nici că mi‑ar păsa, dacă ar da peste niscai indigeni ostili şi‑ar fi raşi de pe faţa pământului. Sau, cel puţin, nu mai mult decât îmi pasă de orice incident similar din abatorul ăsta blestemat care se numeşte istoria umanităţii.
— Nu trebuie să‑i ucidem, ci doar să‑i determinăm să se întoarcă. Mica ta demonstraţie ar putea fi de ajuns.
— Să se întoarcă... şi mai ce? Să piară pe mare, probabil. Nu le va fi uşor drumul înapoi – furtună, ceaţă, curenţi potrivnici, stânci – cu corăbiile lor primitive construite pentru râuri. Iar noi îi vom fi trimis la drum tocmai în perioada asta! Dacă n‑am interveni, ei ar porni spre casă mai târziu... altele ar fi condiţiile de călătorie. De ce să ne facem noi vinovaţi?
— S‑ar putea chiar să reuşească, murmură Sandoval.
— Poftim?!
— Mă gândesc la felul în care vorbea Toktai. Sunt sigur că plănuieşte să se întoarcă acasă călare, nu cu corăbiile. După cum a intuit, strâmtoarea Bering este uşor de traversat – cei din Aleutine o fac frecvent. Mă tem că nu‑i de ajuns doar să scăpăm de ei.
— Dar nu vor ajunge acasă! Ştim asta!
— Să zicem că reuşesc.
Sandoval începu să vorbească mai tare şi mult mai repede. Vântul nopţii mugea în jurul cuvintelor sale.
— Să ne jucăm niţel cu ipotezele. Să zicem că Toktai continuă spre nord‑est. Nu văd ce l‑ar putea împiedica. Oamenii lui pot supravieţui ţinutului, chiar şi deşerturilor, cu mai multă uşurinţă decât Coronado sau oricare din însoţitorii lui. Nu are chiar aşa de mult de mers până să întâlnească vreun popor din neoliticul târziu, de pildă triburile de agricultori pueblo. Asta îl va încuraja şi mai mult. Va fi în Mexic înainte de august. Mexicul este la fel de uluitor acum pe cât era – pe cât va fi – în vremea lui Cortez. Ba încă şi mai ademenitor: aztecii şi toltecii încă se ceartă care să fie şefi, cu o sumedenie de alte triburi ce stau la pândă, gata să ajute un nou‑venit împotriva amândurora. Tunurile spaniole n‑au făcut – nu vor face – nici o discriminare, după cum îţi aminteşti, dacă l‑ai citit pe Diaz. Mongolii le sunt tot atât de superiori, individual, ca oricare dintre spanioli... Desigur, nu bănuiesc că Toktai ar da buzna pe nepusă masă. Dimpotrivă, ar fi foarte politicos, ar petrece iarna acolo şi ar căuta să afle cât mai multe. Anul următor ar porni înapoi, spre nord, s‑ar duce acasă şi i‑ar raporta lui Kubilai că unul dintre cele mai bogate şi pline de aur teritorii de pe faţa pământului este larg deschis cuceritorilor!
— Dar ceilalţi indieni? făcu Everard. Nu ştiu multe despre ei.
— Noul Imperiu Maiaş este pe culmile ascensiunii. O nucă greu de spart, însă şi recompensele sunt pe măsură. Tind să cred că dacă mongolii se stabilesc în Mexic nimic nu i‑ar mai opri. La ora actuală, Peru are o cultură mai avansată şi o organizare mult mai slabă decât a găsit Pizzaro. Quechua‑Aymar, aşa‑zisa rasă inca, este deocamdată o singură putere printre multe altele din regiune. Şi apoi – relieful! Îţi imaginezi cum s‑ar descurca un trib mongol pe Marile Câmpii?
— Nu prea‑i văd emigrând în hoarde, zise Everard. Ceva din vocea lui Sandoval îl neliniştea şi-l punea în gardă. Siberia şi Alaska le sunt obstacole prea dificile în cale.
— S‑au depăşit şi altele mai dificile. Nu zic că ar veni toţi odată. Le‑ar trebui câteva secole să pornească imigrarea în masă, aşa cum va fi şi cazul europenilor. Parcă văd un lanţ de clanuri şi triburi stabilindu‑se, în cursul câtorva ani, în vestul Americii de Nord. Mexic şi Yucatan le vor cădea în gheară sau, mai probabil, vor deveni hanate. Triburile de păstori vor migra spre est, pe măsură ce propria lor populaţie sporeşte şi sosesc noi imigranţi. Aminteşte‑ţi, dinastia Yuan va fi răsturnată în mai puţin de un secol. Asta‑i va sili şi mai mult pe mongolii din Asia să plece altundeva. Iar chinezii vor veni şi ei, să facă agricultură şi să împartă aurul.
— Dacă nu te superi, eu crezusem că tocmai tu ai fi cel mai puţin doritor să grăbeşti cucerirea Americii.
— Ar fi un alt fel de cucerire, spuse Sandoval. Nu‑mi pasă de azteci; dacă‑i studiezi, vei fi de acord că Cortez a făcut o favoare Mexicului. Da, ar fi mai greu pentru alte triburi mai inofensive, dar numai pentru o vreme. Totuşi, mongolii nu sunt chiar nişte diavoli. Eşti de acord? Civilizaţia noastră occidentală ne transmite prejudecăţi. Uităm câte torturi şi masacre au făcut europenii, în aceeaşi epocă. Aş zice chiar că mongolii seamănă binişor cu romanii. Şi ei depopulează regiunile care li se împotrivesc, respectând însă drepturile celor care se supun. Oferă aceeaşi protecţie armată şi guvernare competentă. Dovedesc aceeaşi caracteristică naţională a lipsei de imaginaţie şi a noncreativităţii, dar aceeaşi admiraţie şi vagă invidie pentru adevărata civilizaţie. În clipa de faţă o Pax Mongolica ar unifica un teritoriu mai întins şi ar aduce într‑un contact stimulator mai multe rase diferite decât şi‑a imaginat vreodată acel mărunt Imperiu Roman. Cât despre amerindieni, nu uita că mongolii sunt păstori. Nu va fi nimic de genul insolvabilului conflict dintre vânător şi ţăran, care l-a făcut pe omul alb să‑l distrugă pe indian. De asemenea, mongolii nu au prejudecăţi rasiale. După ceva înfruntări, indienii de rând din triburile Navajo, Cherokee, Seminole, Algonquin, Chippewa sau Dakota vor fi bucuroşi să cedeze şi să devină aliaţi. De ce nu? Vor obţine cai, oi, vite, textile, metalurgie. Îi vor depăşi numeric pe invadatori şi se vor găsi în termeni mai apropiaţi de egalitate cu ei decât cu fermierii albi şi cu epoca industrială. În plus, acolo vor exista chinezii, care vor influenţa amestecul raselor, învăţându‑i ce înseamnă civilizaţia, ascuţind minţile... Bunule Dumnezeu! Când Columb va ajunge aici, va găsi un adevărat imperiu! Hanatul chinez al celei mai puternice naţii din lume!
Sandoval se opri. Everard ascultă scârţâitul parcă de spânzurătoare al crengilor în vânt. Privi în noapte, o vreme îndelungată, înainte de a vorbi:
— S‑ar putea... Desigur, ar trebui să rămânem în secolul acesta până ce va fi trecut punctul critic. Lumea noastră n‑ar mai exista. N‑ar fi existat nicicând.
— Oricum, nu era mare lucru de capul ei, făcu Sandoval ca într‑un vis.
— Gândeşte‑te la... la părinţii tăi. Nici ei nu s‑ar mai fi născut vreodată.
— Trăiau într‑un bordei dărăpănat. Odată, într‑o iarnă, l‑am văzut pe tătuca plângând, fiindcă nu ne putuse cumpăra încălţări. Mama a murit de tuberculoză.
Everard rămase nemişcat. Sandoval se smulse din reverie şi sări în picioare, cu un soi de râs răguşit.
— Ce‑am tot mormăit? Era doar o aiureală, Manse. Să facem cu schimbul. Fac eu primul de planton?
Everard fu de acord, însă rămase treaz multă vreme.

5

Maşina temporală sărise două zile în viitor şi acum plutea la mare înălţime, invizibilă cu ochiul liber. Văzduhul era rarefiat şi tăios de rece. Tremurând, Everard reglă telescopul. La amplificare maximă, caravana abia depăşea dimensiunile unui grăunte care se târa lent peste imensitatea verde. În emisfera vestică nu mai exista însă nimeni care să călărească pe cai.
Răsucindu‑se în şa, Everard îşi privi tovarăşul.
— Şi acum?
Chipul lătăreţ al lui Sandoval era impenetrabil.
— Păi, dacă demonstraţia noastră n‑a avut succes...
— E‑al naibii de sigur că nu. Aş putea jura că înaintează către sud de două ori mai repede ca înainte. De ce?
— Ca să‑ţi dau un răspuns valabil, ar trebui să cunosc totul despre ei ca indivizi, în orice caz mult mai multe decât ştiu acum. Probabil că le‑am sfidat curajul. Cultura războinică, puterea şi bărbăţia sunt virtuţi absolute... ce alternativă aveau decât să continue drumul? Dacă s‑ar fi retras înaintea unei simple ameninţări, n‑ar mai fi putut nicicând trăi cu ei înşişi.
— Totuşi, mongolii nu sunt idioţi! N‑au cucerit pe toţi care le‑au ieşit în cale prin forţă oarbă, ci, mai degrabă, prin perfecta înţelegere a principiilor militare. Toktai ar trebui să se retragă, să raporteze împăratului ce a văzut şi să organizeze o expediţie mai mare.
— Asta o pot face şi cei de la corăbii, îi aminti Sandoval. Acum, că mă gândesc, îmi dau seama că l‑am subestimat pe Toktai. Probabil că a stabilit o dată, să zicem anul următor, la care corăbiile să încerce să ajungă acasă, dacă el nu se mai întoarce. Iar dacă pe drum descoperă ceva interesant, cum am fost noi, de exemplu, poate trimite un sol cu o scrisoare către tabără.
Everard încuviinţă. Îşi dădu seama că tot timpul fusese zorit, fără vreo pauză în care să‑şi fi pus la punct planurile, aşa cum ar fi trebuit. Dar câtă vină revenea împotrivirii subconştiente a lui Sandoval? După un minut, spuse:
— Se poate chiar ca noi să le fi părut dubioşi. Mongolii au fost dintotdeauna pricepuţi la războiul psihologic.
— S‑ar putea. Dar care‑i următoarea noastră mişcare?
„Ne năpustim din înălţimi, tragem câteva salve cu tunul energetic din secolul XLI şi gata... Nu, Dumnezeule, mă pot trimite pe planeta exilaţilor înainte să fac ceva de soiul acesta. Există totuşi unele limite ale decenţei."
— Aranjăm o demonstraţie mai impresionantă.
— Şi dacă dă greş din nou?
— Tacă‑ţi gura! Acordă‑i o şansă!
— Mă întrebam doar... Vântul sufla, pustiitor, printre cuvintele lui Sandoval. N‑ar fi mai bine să anulăm expediţia? Ne întoarcem în urmă cu doi ani şi-l convingem pe Kubilai că nu merită să trimită exploratori spre răsărit. Atunci, nimic din toate astea nu s‑ar fi întâmplat.
— Ştii bine că regulamentul Patrulei ne interzice să modificăm istoria.
— Şi cum numeşti tu ceea ce facem acum?
— Ceva care ni s‑a ordonat în mod specific de Cartierul General. Probabil pentru a corecta o interferenţă din alt loc, din alt timp. De unde să ştiu? Nu sunt decât o treaptă pe scara evoluţiei. Ei, cei de peste un milion de ani, au capacităţi pe care nici nu mi le pot închipui.
— Tata ştie cel mai bine, murmură Sandoval.
Everard îşi încleştă fălcile.
— Curtea lui Kubilai, rosti el, cel mai puternic om din lume, este mai importantă şi mai crucială decât orice de aici, din America. Tu însă m‑ai băgat în această afacere mizerabilă, iar acum îmi voi folosi autoritatea, dacă mă sileşti. Ordinele spun să‑i determinăm pe mongoli să‑şi abandoneze explorarea. Ce se întâmplă după aceea, nu ne mai priveşte. Care va să zică, ei nu ajung acasă. Nu noi vom fi cauza imediată, după cum nu te poţi numi asasin dacă inviţi un om la cină şi el suferă pe drum un accident fatal.
— Lasă trăncăneala şi hai la treabă, i‑o reteză Sandoval.
Maşina pluti înainte.
— Vezi colina aceea? indică Everard după o vreme. Se găseşte pe direcţia de marş a lui Toktai, dar cred că vor poposi cu câţiva kilometri mai înainte, în poiana aceea de lângă pârâu. Colina este însă perfect vizibilă. Mi se pare locul cel mai potrivit pentru noi.
— Ca să declanşăm focuri de artificii? Trebuie să fie destul de spectaculoase. Chinezii cunosc praful de puşcă, ba chiar au rachete militare.
— Rachete mici, ştiu. Dar când mi‑am făcut bagajul pentru călătoria asta, am pus deoparte şi nişte accesorii multifuncţionale, în caz că prima încercare eşuează.
Colina era încoronată cu nişte pini răzleţi. Everard coborî între ei şi începu să descarce cutii din compartimentele încăpătoare ale maşinii temporale. Sandoval îl ajută, fără vorbă. Caii antrenaţi special de către Patrulă ieşiră din boxele lor şi începură să pască pe povârniş.
După o vreme, indianul rupse tăcerea.
— Nu mă pricep la astea. Ce montezi acolo?
Everard atinse uşor micul dispozitiv pe jumătate asamblat.
— O adaptare după sistemul de control climateric folosit în era Secolelor Reci din viitor. Un distribuitor de potenţial. Este capabil să producă cele mai cumplite fulgere pe care le‑ai văzut vreodată, cu tunete pe măsură.
— Hm‑m‑m... marea slăbiciune a mongolilor. Brusc, Sandoval rânji. Ai câştigat. Deja ne putem relaxa şi privi în tihnă.
— Nu vrei să pregăteşti cina, cât asamblez eu scamatoria? Fără foc, fireşte. Nu vrem nici o urmă de fum lumesc... Ah, da, am şi un proiector de miraje. Dacă la momentul potrivit îţi schimbi hainele şi‑ţi pui o glugă ca să nu fii recunoscut, o să‑ţi proiectez o imagine de un kilometru înălţime, doar pe jumătate aşa de urâtă ca originalul.
— Ce zici de o amplificare fonică? Incantaţiile navajo sună de‑a dreptul înspăimântător, dacă nu ştii ce sunt.
— Nici o problemă!
Ziua se stingea. Sub pini se lăsa întunericul; aerul era rece şi înţepător. În sfârşit, Everard putu înfuleca un sandviş şi privi prin binoclu cum avangarda mongolă cerceta locul de popas pe care-l anticipase. Alţii sosiră cu vânatul din ziua respectivă şi se apucară de gătit. Grosul trupei se arătă la apusul soarelui, se instală şi se puse pe mâncat. Toktai mărşăluia, folosindu‑se de fiecare clipă de lumină a zilei. Când începu să se întunece, Everard zări străjerii care‑şi luară posturile în primire, călări şi cu arcurile întinse. Nu putea rămâne calm, oricât s‑ar fi străduit. Se punea cu nişte oameni care cutremuraseră pământul.
Stelele începură să clipească palid deasupra piscurilor înzăpezite. Sosise timpul.
— Ai priponit caii, Jack? Ar putea intra‑n panică. Bag mâna‑n foc că aşa se va petrece cu cei ai mongolilor!
Everard dădu un bobârnac comenzii centrale şi se aşeză pe vine lângă cadranele de control slab luminate ale aparatului.
Mai întâi fu o pâlpâire azurie între cer şi pământ. Apoi se porniră fulgerele, ţâşnind în limbi bifurcate succesive, spulberând copacii dintr‑o lovitură şi cutremurând versanţii muntelui din cauza zgomotului. Everard lansă după aceea fulgere globulare, sfere de foc ce se roteau şi săltau, lăsând dâre strălucitoare, zvâcnind către tabără şi explodând deasupra ei până când cerul deveni incandescent.
Asurzit şi pe jumătate orbit, reuşi să proiecteze o perdea de ionizare fluorescentă. Precum aurora boreală, faldurile ei se încolăceau în spirale purpurii şi alb orbitor, şuierând sub bubuitul neîntrerupt al tunetelor. Sandoval păşi înainte. Se dezbrăcase, rămânând doar în pantaloni şi‑şi unsese trupul cu humă în desene străvechi; chipul nu‑i era acoperit, ci spoit cu pământ şi schimonosit într‑un fel pe care Everard nu şi l‑ar fi putut imagina. Aparatul îl scană şi‑i alteră proiecţia. Ceea ce apăruse pe fondul aurorei era mai înalt decât un munte. Se mişca într‑un dans sacadat, de la un orizont la altul şi înapoi pe cer, tânguindu‑se şi urlând într‑un falset care acoperea tunetele.
Everard se ghemui sub lumina fantomatică, cu degetele crispate pe panoul comenzilor. Îl încercă o teamă primitivă; dansul deştepta în el lucruri uitate.
„Pe toţi dracii! Dacă asta nu‑i face să renunţe..."
Îşi veni în fire. Se uită chiar la ceas. Trecuse jumătate de oră... avea să mai continue cincisprezece minute, timp în care imaginea se va estompa... Cu siguranţă, mongolii cei disciplinaţi vor rămâne în tabără până în zori, nu vor orbecăi de‑a valma prin întuneric. Avea să păstreze liniştea pentru alte câteva ore, apoi să le administreze lovitura de graţie, un trăsnet electric care să pocnească un copac chiar lângă ei... Îi făcu semn lui Sandoval să înceteze. Indianul se aşeză, suflând mai din greu decât ar fi lăsat de bănuit strădaniile dinainte.
Când zgomotul încetă, Everard spuse:
— Frumuşel spectacol.
Vocea îi suna metalică şi străină.
— N‑am mai făcut aşa ceva de ani de zile, murmură Sandoval.
Scăpără un chibrit şi zgomotul răsună neaşteptat de tare în liniştea din jur. Flăcăruia de moment îi dezvălui buzele subţiate. Scutură apoi chibritul şi doar licăritul din capătul ţigării se mai zări.
— Nici unul dintre cunoscuţii mei din rezervaţie nu lua asta în serios, continuă el după un moment. Câţiva dintre cei bătrâni voiau ca noi, băieţii, să învăţăm, să păstrăm tradiţia, pentru a ne aminti că suntem încă un popor. Dar noi ne gândeam numai să stoarcem nişte mărunţiş, dansând pentru turişti.
Făcu o pauză mai lungă. Everard închise proiectorul. În întunericul ce se lăsă, licăritul ţigării lui Sandoval creştea şi scădea, o minusculă stea Algol roşie.
— Turişti! grăi indianul într‑un târziu. În seara asta am dansat cu un scop. Însemna ceva. N‑am mai simţit niciodată aşa.
Everard tăcu.
Până ce unul din cai, care smucise de capătul priponului în timpul spectacolului şi era încă agitat, necheză.
Everard îşi ridică privirea. Ochii întâlniră doar noaptea.
— Ai auzit ceva, Jack?
Fasciculul lanternei îl străpunse.
O clipă se holbă la el, orbit. Apoi sări în picioare, înjurând, şi înşfăcă pistolul paralizator. O umbră alergă de după un copac. Îl lovi în coaste. Se lăsă pe spate şi pistolul i se clătină. Trase la întâmplare.
Lanterna lumină din nou. Everard îl zări pe Sandoval. Indianul nu apucase să‑şi ia armele. Dezarmat, eschivă în faţa loviturii sabiei unui mongol. Războinicul alergă după el. Sandoval trecu pe judo‑ul exersat la Patrulă. Se lăsă într‑un genunchi. Ţinându‑se cu stângăcie pe picioare, mongolul lovi la întâmplare, rată şi intră într‑un blocaj cu umărul în burtă. Sandoval se ridică o dată cu lovitura. Podul palmei izbi în sus, spre bărbia mongolului. Capul cu coif zvâcni pe spate. Sandoval lovi cu muchia palmei în mărul lui Adam, smulse sabia din mâna atacatorului, se răsuci şi pară o lovitură din spate.
O voce răcni deasupra ţipetelor mongolilor, dând ordine. Everard se retrase. Cu o încărcătură, scosese din luptă un agresor, dar între el şi maşină erau alţii. Se roti, să‑i înfrunte. Un arcan i se încolăci în jurul umerilor, strângându‑se, azvârlit de o mână expertă. Căzu şi patru inşi se buluciră peste el. Văzu jumătate de duzină de cozi de lance izbind capul lui Sandoval, apoi nu mai avu timp decât să lupte. De două ori se ridică în picioare, însă de acum scăpase arma, iar Mauserul îi fusese smuls din toc; mărunţeii erau şi ei destul de buni la stilul yawara. Îl doborâră şi începură să-l lovească cu pumnii, cizmele, mânerele pumnalelor. Nu‑şi pierdu cunoştinţa pe de‑a‑ntregul, însă, într‑un târziu, încetă să‑i mai pese.

6

Toktai ridică tabăra înaintea zorilor. Primele raze ale soarelui îi găsiră trupa şerpuind prin păduricile împrăştiate pe fundul unei văi largi. Terenul devenea plat şi arid, munţii rămăseseră mult în urmă, spre dreapta; numai câteva piscuri înzăpezite se mai întrezăreau, şi ele fantomatice pe cerul palid.
Mărunţii şi căliţii cai mongoli tropoteau înainte: bocănit de copite, scârţâit şi clinchet de harnaşamente. Privind înapoi, Everard văzu coloana ca pe o masă compactă; lănci ridicându‑se şi coborând, flamuri, pene şi mantii fluturând sub ele şi, dedesubt, coifurile, cu chipurile măslinii, ochi oblici şi ici‑colo câte o platoşă grotesc vopsită. Nu vorbea nimeni, şi nu putea descifra nici una din expresiile lor.
Îşi simţea creierul nisipos. Îi lăsaseră mâinile libere, dar genunchii îi fuseseră legaţi de scările şeii cu sfori ce-l rodeau. De asemenea, îl dezbrăcaseră până la piele – o precauţie inteligentă, cine ştia ce instrumente îi puteau fi cusute în haine? – iar straiul mongol pe care i-l dăduseră în schimb îi era ridicol de mic. Cusăturile trebuiseră tăiate până să poată îmbrăca măcar tunica.
Proiectorul şi maşina rămăseseră pe colină. Toktai nu voia să rişte cu acele obiecte ale puterii. Trebuise să‑i potopească cu sudălmi pe mai mulţi din oamenii săi, până ce aceştia să fie măcar de acord să ia caii străini, cu şei şi pături făcute sul, printre iepele de povară.
Copitele tropoteau iute. Unul dintre arcaşii care-l flancau pe Everard mârâi şi‑şi trase căluţul puţin într‑o parte. Li Tai‑Tsung se apropie.
Agentul îi aruncă o privire indiferentă.
— Ce vrei? îl întrebă.
— Mă tem că prietenul tău nu se va mai trezi, răspunse chinezul. I‑am oferit un pic mai mult confort.
„Prins în chingi de o targă improvizată, între doi cai, inconştient... Da, a suferit o comoţie cerebrală, când l‑au ciomăgit aseară. Un spital al Patrulei l‑ar pune pe picioare destul de rapid, însă cel mai apropiat birou se află la Cambaluc şi nu-l văd pe Toktai să mă lase înapoi la maşină, să folosesc radioul. John Sandoval are să piară aici, cu şase sute cincizeci de ani înainte de a se naşte."
Everard privi în ochii căprui şi reci, plini de interes, nu lipsiţi de înţelegere, totuşi străini. Ştia că ar fi fost zadarnic; ceea ce în societatea sa ar fi însemnat argumente logice, erau simple bolboroseli în epoca aceasta, dar trebuia să încerce.
— Nu poţi, măcar tu, să-l faci pe Toktai să priceapă ce dezastru aduce asupra sa, asupra tuturor oamenilor săi, prin asta?
Li îşi mângâie barba bifurcată.
— Se vede limpede, onorate stăpân, că poporul tău stăpâneşte arte necunoscute nouă. La ce bun însă? Barbarii – aruncă gărzilor lui Everard o privire rapidă, însă era evident că aceştia nu înţelegeau chineza Sung pe care o folosea – au cucerit multe regate superioare lor în toate privinţele, mai puţin abilitatea în luptă. Ştim acum că tu ai... modificat adevărul când ai vorbit de un imperiu ostil în apropierea acestor ţinuturi. De ce ar încerca regele vostru să ne înspăimânte cu un lucru neadevărat, dacă n‑ar avea motive să se teamă de noi?
Everard răspunse cu precauţie:
— Gloriosului nostru împărat nu‑i place vărsarea de sânge. Dar, dacă-l siliţi să vă doboare...
— Te rog! Li părea îndurerat. Flutură o mână descărnată, ca pentru a îndepărta o insectă. Spune‑i ce doreşti lui Toktai şi eu nu mă amestec. Nu m‑ar întrista să ne întoarcem acasă. Am venit doar din ordin imperial. Între noi fie vorba, să nu ne insultăm reciproc inteligenţele. Nu vezi, onorate stăpân, că nu există nici un rău posibil cu care să‑i poţi ameninţa pe aceşti oameni? Ei dispreţuiesc moartea. Chiar şi cea mai îndelungată tortură sfârşeşte prin a‑i ucide, până şi cea mai dizgraţioasă mutilare poate fi făcută să nu însemne nimic pentru un om hotărât să‑şi muşte limba şi să moară. Toktai întrevede ruşinea eternă dacă dă bir cu fugiţii în această etapă, însă o şansă serioasă de a dobândi glorie nepieritoare şi bogăţii nemăsurate dacă merge înainte.
Everard oftă. Propria sa captură umilitoare fusese cu adevărat punctul decisiv. Mongolii fuseseră cât pe ce s‑o ia la sănătoasa înaintea spectacolului cu tunete; mulţi se târâseră în genunchi, jeluindu‑se (iar de acum înainte vor fi cu atât mai agresivi, pentru a şterge acea amintire). Toktai îi atacase cu spaimă şi în acelaşi timp cu sfidare; puţini oameni şi cai fuseseră în stare să-l urmeze. Li însuşi era parţial responsabil pentru cele învăţate; sceptic, familiarizat cu scamatorii şi spectacole pirotehnice, chinezul îl încurajase pe Toktai să atace, înainte ca unul din trăsnete să‑şi atingă ţinta.
„Adevărul este, fiule, că i‑am judecat greşit pe aceşti oameni. Ar fi trebuit să luăm cu noi un specialist, care să aibă un simţ intuitiv al nuanţelor acestei culturi. Dar nu, am presupus că vor fi de ajuns cunoştinţele generale. Şi acum? S‑ar putea ca, în final, să apară o expediţie de eliberare a Patrulei, dar Jack va fi mort într‑o zi‑două..." Everard privi chipul împietrit al războinicului din stânga sa. „Destul de probabil că la fel voi fi şi eu. Încă sunt foc de supăraţi. Mai degrabă mi‑ar suci în curând gâtul."
Şi chiar de ar fi supravieţuit (slabă şansă!) pentru a fi scos din dezastrul acela de alt grup al Patrulei – ar fi greu să dea ochii cu camarazii săi. Un agent neataşat, cu toate privilegiile speciale ale rangului său, trebuia să stăpânească situaţia fără ajutor suplimentar. Fără a duce oameni valoroşi la pieire.
— Aşa că te sfătuiesc cât se poate de sincer să nu mai încerci şi alte viclenii.
— Poftim? se răsuci Everard către Li.
— Înţelegi, nu‑i aşa, că localnicii care ne‑au călăuzit au şters‑o? Tu le vei lua acum locul. Nu peste mult timp, ne aşteptăm să întâlnim alte triburi, cu care să stabilim o comunicare...
Everard încuviinţă din capul ce‑i pulsa dureros. Lumina soarelui îi sfredelea ochii. Nu era mirat de uşurinţa cu care progresau mongolii în nenumărate limbi din familii distincte. Dacă nu făceai mofturi la gramatică, câteva ore erau de ajuns ca să culegi numărul mic de cuvinte şi gesturi de bază; apoi aveai la dispoziţie zile, chiar săptămâni, în care învăţai cu adevărat să vorbeşti, cu indigenii angajaţi.
— ...şi să obţinem călăuze, de la o etapă la alta, aşa cum am făcut şi înainte, continuă Li. Orice indicaţie greşită pe care ne‑ai da‑o ar deveni în scurt timp evidentă. Toktai te va pedepsi în moduri cât se poate de necivilizate. Pe de altă parte, un serviciu loial ar fi răsplătit. Poţi spera ca, după cucerire, să avansezi la curtea princiară.
Everard rămase neclintit. Lăudăroşenia degajată fu ca o explozie în mintea sa.
Presupusese că Patrula va trimite alt grup de intervenţie. Evident, ceva avea să împiedice întoarcerea lui Toktai. Era însă atât de evident? De ce mai fusese ordonată această intervenţie, dacă nu exista – în vreun mod paradoxal, pe care logica lui din secolul XX nu-l putea pătrunde — o incertitudine, un punct şubred al continuum‑ului, chiar în acest moment?
Pe toţi dracii de pe lume! Poate că expediţia mongolă va reuşi! Poate că tot acel viitor al unui hanat american, la care Sandoval nu îndrăznise pe de‑a‑ntregul să viseze... era adevăratul viitor.
În spaţiu‑timp, există bucle şi discontinuităţi. Liniile lumii se pot suprapune în trecut, intersectându‑se şi retezându‑se reciproc, astfel încât lucrurile şi întâmplările apar ca lipsite de cauzalitate, pâlpâiri lipsite de semnificaţie, curând pierdute şi uitate. Ca şi Manse Everard, pierdut în trecut, cu un Jack Sandoval mort, venind dintr‑un viitor ce nu existase vreodată, ca agent al unei Patrule nicicând înfiinţate.

7

La apusul soarelui, ritmul nemilos adusese expediţia în regiunea hăţişurilor de salvie şi a pădurilor abundând în vânat. Colinele erau abrupte şi maronii, colbul se spulbera sub copite, tufele verzi‑argintii răzleţite răspândeau o aromă dulceagă când erau zdrobite, fără a mai oferi şi altceva.
Everard ajută să-l întindă pe Sandoval pe pământ. Ochii indianului erau închişi, iar chipul i se ascuţise şi ardea de febră. Câteodată, se răsucea şi bolborosea puţin. Everard storcea apă dintr‑o cârpă umedă, deasupra buzelor crăpate, dar asta era tot ce putea face.
Mongolii instalară tabăra, mai voioşi decât ultima dată. Răzbiseră doi mari vrăjitori şi nu mai fuseseră ţinta vreunui atac, iar semnificaţiile acestui fapt câştigau teren. Îşi făceau treburile pălăvrăgind între ei şi, după o masă frugală, deschiseră burdufurile cu kumiss.
Everard rămase cu Sandoval, aproape de centrul taberei. La câţiva metri distanţă de ei fuseseră postaţi doi străjeri cu arcurile încordate, care nu scoteau o vorbă. La răstimpuri, unul din ei se ridica să aţâţe focul micuţ. În scurt timp, tăcerea se lăsă şi peste camarazii lor. Până şi adunătura aceasta tăbăcită obosise; oamenii se pregăteau de culcare, plantoanele îşi făceau rondurile cu ochi somnoroşi, celelalte focuri de tabără se transformară în tăciuni, în vreme ce stelele se aprinseră deasupra capului; un coiot chelălăia la kilometri distanţă. Everard îl înveli pe Sandoval, împotriva frigului tot mai pătrunzător; flăcările slabe ale focului său dezvăluiau frunzele de salvie acoperite de brumă. Se ghemui sub manta, dorindu‑şi ca aceia care-l capturaseră să‑i fi înapoiat măcar pipa.
Solul uscat scârţâi sub nişte paşi. Paznicii lui Everard înşfăcară săgeţile. Toktai păşi în lumina tăciunilor, în manta şi cu capul descoperit. Santinelele se plecară şi se retraseră în umbră.
Toktai se opri. Everard ridică ochii, apoi îi coborî. O vreme, noyonul privi la Sandoval. Într‑un târziu vorbi, aproape cu blândeţe:
— Nu cred că prietenul tău va mai apuca următorul asfinţit.
Everard mârâi.
— Nu ai leacuri care să-l ajute? întrebă Toktai. În desagii voştri, am zărit fel de fel de ciudăţenii.
— Am un remediu împotriva infecţiei şi altul împotriva durerii, zise agentul. Dar pentru ţeasta lui crăpată, trebuie dus la vraci iscusiţi.
Toktai se aşeză, ţinându‑şi palmele deasupra flăcărilor.
— Îmi pare rău că nu avem vraci cu noi.
— Ne‑ai putea da drumul, spuse Everard fără nădejde. Trăsura mea, care a rămas la fosta tabără, l‑ar putea duce să capete ajutor la timp.
— Ştii bine că nu pot face asta! Toktai chicoti. Toată mila pentru muribund dispăru. La urma urmei, voi aţi început, Eburar.
De vreme ce era adevărat, agentul nu replică.
— Nu‑ţi port pică pentru asta, continuă mongolul. De fapt, încă sunt dornic să fim prieteni. Dacă n‑ar fi aşa, m‑aş opri pentru câteva zile şi‑aş stoarce de la tine tot ce ştii.
— Ai putea încerca! se aprinse Everard.
— Şi cred că aş reuşi, cu un om care trebuie să care leacuri împotriva durerii. Rânji lupeşte. Oricum, poţi fi de folos ca ostatic sau aşa ceva. Şi‑mi place curajul tău. Ba chiar o să‑ţi împărtăşesc o idee de‑a mea. Cred că nu eşti deloc din acest bogat ţinut de miazăzi. Cred că eşti un aventurier, dintr‑o ceată de şamani. Îl aveţi pe regele din miazăzi în puterea voastră, sau speraţi să-l aveţi, şi nu vreţi să se amestece nici un străin.
Toktai scuipă în foc.
— Există legende ce vorbesc de astfel de lucruri, iar în final, un erou înfrânge vrăjitorul. De ce n‑aş fi eu acela?
Everard suspină.
— Vei afla de ce nu, noyonule.
Se întrebă cât de corectă era afirmaţia sa.
— Haide, haide, îl bătu pe spate Toktai. Nu poţi să‑mi spui şi mie, măcar puţin? Între noi nu există duşmănie de sânge. Să fim prieteni.
Everard zvâcni din degetul mare spre Sandoval.
— Îmi pare rău, spuse Toktai, dar s‑a opus unei căpetenii a marelui han. Hai să bem împreună, Eburar. Trimit un om după burduf.
Agentul făcu o grimasă.
— Nu‑n felul acesta mă vei împăca!
— Ah, poporului tău nu‑i place kumiss‑ul? Mă tem că asta‑i tot ce avem. Vinul l‑am băut de mult.
— M‑ai putea lăsa să‑mi beau scotchul.
Everard privi din nou la Sandoval, apoi în întuneric, simţind o furnicătură rece pe dinăuntru.
— Mi‑ar prinde cu adevărat bine.
— Despre ce. vorbeşti?
— Despre o băutură de‑a noastră. Am ceva în desagi.
— Păi... Toktai ezită. Foarte bine. S‑o aducem.
Gărzile îşi urmară căpetenia şi prizonierul, printre tufişuri şi războinici adormiţi, până la un morman de bagaje, aflate sub pază. Una din santinelele de la desagi aprinse o creangă în foc, să‑i lumineze puţin lui Everard. Muşchii spatelui agentului se încordară – săgeţile din arcurile încordate erau aţintite asupra sa –, însă se lăsă pe vine şi căută în bagajele sale, atent să nu facă mişcări bruşte. Când găsi ambele ploşti cu scotch, reveni la locul său.
Toktai şedea de partea cealaltă a focului, privindu-l cum îşi toarnă o porţie în căpăcelul ploştii, şi-l dă de duşcă.
— Miroase ciudat, comentă el.
— Încearcă.
Agentul îi trecu plosca. Era un impuls de pură însingurare. Toktai nu era un om chiar atât de rău. Avea cu totul alt sistem de valori. Iar când stai lângă tovarăşul tău muribund, ai bea cu însuşi diavolul, numai să nu te mai gândeşti. Mongolul adulmecă circumspect, îl privi pe Everard, zăbovi, apoi înălţă recipientul la buze, într‑un gest de bravură.
— Aa‑a‑a‑a‑a‑a!
Everard se repezi să prindă plosca, înainte de a se vărsa prea mult. Toktai gâfâia şi scuipa. O santinelă înstruni săgeata, iar alta sări, lăsând o mână grea pe umărul lui Everard. O sabie luci, înălţată.
— Nu‑i otravă! strigă agentul. Doar că‑i prea tare pentru el. Uitaţi‑vă, mai beau şi eu.
Toktai făcu gărzilor semn să se dea la o parte şi-l fixă, cu ochii înlăcrimaţi.
— Din ce‑i făcută? întrebă gâtuit. Din sânge de dragon?
— Din orz. Everard nu avea chef să‑i explice procesul de distilare şi se mulţumi să‑şi mai toarne un rând. Dă‑i drumul, bea‑ţi laptele tău de iapă.
Toktai plescăi din buze.
— Chiar te încălzeşte, nu? Ca piperul. Întinse o mână soioasă. Mai dă‑mi!
Everard rămase nemişcat.
— Ce‑i? mormăi Toktai.
Agentul clătină din cap.
— Ţi‑am spus, e prea tare pentru mongoli.
— Ce? Ascultă, fiu de turc cu faţă de brânză...
— Cum doreşti, atunci. Te avertizez cinstit, cu oamenii tăi martori, că are să‑ţi fie rău mâine.
Toktai bău vârtos, râgâi şi‑i trecu plosca.
— Prostii! Pur şi simplu n‑am fost pregătit prima oară. Bea!
Everard nu se grăbi. Toktai îşi pierdu răbdarea.
— Mai iute! Ba nu, dă‑mi celălalt ulcior.
— Cum vrei. Tu eşti şeful. Dar te rog, nu‑ncerca să bei cot la cot cu mine. Nu poţi.
— Cum adică nu pot? La Karakorum am băgat douăzeci sub masă. Şi nu nişte chinezoi pârliţi: toţi erau mongoli.
Toktai îşi mai turnă vreo cincizeci de grame. Everard sorbi cu grijă. Oricum, abia de simţea vreun efect, în afară de arsura de pe esofag. Era prea încordat. Brusc, întrezărise ceva ce putea fi o cale de scăpare.
— E o noapte rece aici, zise el, oferindu‑şi plosca santinelei celei mai apropiate. Să tragă şi flăcăii tăi o duşcă, să se mai încălzească.
Toktai îşi ridică privirea, un pic cherchelit.
— Bună chestie, asta. Prea bună pentru...
Îşi luă seama, înghiţindu‑şi vorbele. Crud şi despotic cum era Imperiul Mongol, totuşi căpeteniile împărţeau totul în mod egal cu cel mai umil dintre oamenii lor. Războinicul înhăţă plosca, aruncându‑i şefului o privire plină de resentiment, şi‑o duse la gură.
— Uşurel, sfătui Everard. Te ia de cap.
— Nimic nu mă poate lua de cap.
Toktai mai turnă în el o doză.
— Sunt treaz ca un călugăr. Clătină din deget: Ăsta‑i necazul când eşti mongol. Eşti aşa de tare că nu te poţi îmbăta.
— Te lauzi sau te plângi? făcu Everard.
Primul oştean suflă să‑şi răcorească limba, luă din nou poziţie de gardă şi trecu plosca tovarăşului său. Toktai ridică cealaltă ploscă.
— Ahhh! Privi, ţinând un ochi închis. Bun a fost! Acum ar fi bine să mergem la culcare. Daţi‑i înapoi băutura, băieţi.
Everard simţi un nod în gât. Reuşi totuşi să le arunce o privire piezişă.
— Mulţumesc, dar eu o să mai beau. Mă bucur că‑ţi dai seama că n‑o poţi duce.
— Cu' ad'că? îl fulgeră cu privirea Toktai. Pentru un mongol nu există prea mult!
Gâlgâi din nou. Prima santinelă primi cealaltă ploscă şi trase o duşcă grăbită, înainte de a fi prea târziu.
Everard inspiră, tremurând. S‑ar fi putut să meargă, până la urmă. S‑ar fi putut.
Toktai era învăţat cu chefuiala. Nu exista nici urmă de îndoială că el sau oamenii săi se descurcau cu kumiss, vin, bere, mied sau cvas – acea bere impropriu numită vin de orez — pe scurt, cu orice băutură din epoca lor. Ştiau când au băut destul, spuneau noapte bună şi mergeau fără să se clatine până la păturile lor. Necazul era că nici o băutură doar fermentată nu poate ajunge la mai mult de 24° – procesul este stopat de chiar deşeurile rezultate – şi cea mai mare parte din băuturile fermentate în secolul XIII nu aveau nici 5% alcool, cu un mare conţinut de reziduuri alimentare.
Whisk‑yul scoţian, scotchul, se înscrie în cu totul altă categorie. Dacă încerci să-l bei ca pe bere, ori chiar ca pe vin, ai dat de bucluc. Raţiunea dispare înainte să‑i fi băgat de seamă absenţa, urmată în curând de cunoştinţă.
Everard se întinse după plosca ţinută de unul din oşteni.
— Dă‑mi‑o! zise el. O să mi‑o beţi pe toată!
Războinicul rânji şi luă altă înghiţitură lungă, înainte de a i‑o trece tovarăşului său. Everard se ridică în picioare, chinuindu‑se în mod dezonorant să ia plosca. Una din santinele îi dădu un ghiont în stomac. Căzu pe spate. Mongolii se prăpădeau de râs, sprijinindu‑se unul de celălalt. O glumă aşa bună cerea încă o duşcă.
Everard fu singurul care observă când Toktai se prăbuşi. Noyonul trecu de la poziţia cu picioarele încrucişate la una culcată. Focul lumina destul de departe pentru a dezvălui zâmbetul prostesc ce i se întipărise pe faţă. Everard se lăsă pe vine, încordat ca un arc.
Câteva minute mai târziu veni şi sfârşitul unuia dintre paznici. Se clătină, căzu în patru labe şi începu să lepede cină. Celălalt se răsuci, clipind, bâjbâind după sabie.
— Ce se'mplă? gemu el. Ce i‑a' fă'ut? Ot'avă?
Everard trecu la acţiune.
Înainte ca oşteanul să‑şi fi dat seama, sărise peste foc, prăvălindu‑se peste Toktai. Mongolul se împletici, ţipând. Everard găsi sabia lui Toktai şi o smuci din teacă, în timp ce sărea în picioare. Războinicul îşi înălţă propria lui sabie. Lui Everard nu‑i plăcea să ucidă un om aproape neajutorat. Păşi mai aproape, lovi cealaltă armă, dând‑o la o parte, şi pumnul îi bufni. Mongolul căzu în genunchi, se căzni să vomite şi adormi.
Everard o luă la fugă. Oamenii se agitau şi strigau în beznă. Auzi tropot de copite – una din santinelele călări dădea fuga să vadă ce se întâmplase. Cineva luă o creangă dintr‑un foc aproape stins şi o agită până se aprinse. Everard se aruncă pe burtă.
Un războinic trecu în goană, fără să-l zărească în tufe. Americanul lunecă spre zone mai întunecate. Un răcnet dinapoia sa şi un potop de înjurături indicară că cineva îl găsise pe noyon.
Everard se ridică în picioare şi începu să alerge.
Ca de obicei, caii fuseseră împiedicaţi şi puşi sub pază. Se distingeau ca o masă întunecată pe câmpie, un amestec de alb şi sur, sub cerul înţesat de stele strălucitoare. Everard zări un paznic mongol galopând să-l întâmpine. O voce răstită întrebă:
— Ce se‑ntâmplă?
Îşi subţie vocea, răspunzându‑i:
— Atac asupra taberei!
Răspunsese doar pentru a mai câştiga timp, astfel încât călăreţul să nu-l recunoască şi să sloboadă o săgeată. Se ghemui, luând aspectul unei forme cocoşate şi înfăşurate în mantie. Mongolul opri calul, împroşcând ţărâna şi Everard ţâşni.
Prinse căpăstrul, înainte de a fi recunoscut. Santinela răcni şi trase sabia. Izbi de sus în jos, însă Everard era în partea lui stângă. Lovitura fu slabă, parată fără dificultate. Everard lovi şi el, simţind cum tăişul sabiei pătrunde în carne. Calul se cabră, speriat, aruncându‑şi călăreţul din şa. Acesta se rostogoli şi se ridică, clătinându‑se şi urlând. Everard avea deja un picior în scara în formă de căuş. Mongolul şchiopătă spre el, cu sângele şiroindu‑i întunecat din piciorul rănit. Everard încălecă şi lovi crupa calului cu latul sabiei.
Porni către herghelie. Un alt călăreţ zorea să‑i taie calea. Everard eschivă rapid, şi o săgeată îi zbârnâi pe la ureche. Calul furat zvârlea din copite, luptându‑se cu povara necunoscută. Lui Everard îi trebui aproape un minut să-l stăpânească. Arcaşul l‑ar fi putut doborî atunci, dacă s‑ar fi apropiat să lupte faţă‑n faţă, însă obişnuinţa îl făcuse să tragă din goana calului, ratând, în întuneric. Până să se poată întoarce, Everard dispăruse în noapte.
Agentul descolăci un arcan de la oblânc şi năvăli în herghelia speriată. Prinse cel mai apropiat animal, care acceptă cu docilitate binecuvântată. Aplecându‑se, reteză piedicile cu sabia şi porni la galop, trăgând calul de rezervă. Ieşiră prin partea opusă a hergheliei şi apucară spre nord.
„Urmărirea din pupa e cea mai lungă", îşi zise Everard în termeni marinăreşti. „Au să mă ajungă însă, dacă nu mă pierd de ei. Ia să vedem, dacă‑mi amintesc bine geografia locului, paturile de lavă se află în nord‑vest."
Aruncă o privire în urmă. Încă nu-l urmărea nimeni. Le trebuia o vreme să se organizeze. Totuşi...
Fulgerele scăpărară din înălţimi şi aerul bubui în urma sa. Simţi o răceală, mai adâncă decât frigul nopţii. Îşi domoli pasul. Nu mai era nici un motiv de grabă. Acesta trebuia să fie Manse Everard...
...care revenise la maşina Patrulei şi se întorsese spre sud şi în timp, ajungând în acest moment.
Pica numai bine. Doctrina Patrulei nu agrea acest mod de autoajutorare. Exista un risc prea mare al unei bucle cauzale strânse, sau al amestecării dintre trecut şi viitor.
"De data asta, voi scăpa însă. Fără a primi măcar mustrări. O fac pentru a-l salva pe Jack, nu pe mine. Eu deja m‑am eliberat. M‑aş putea desprinde de urmărire în munţii pe care îi cunosc, dar mongolii nu. Saltul în timp este doar pentru a salva viaţa prietenului meu."
"Pe de altă parte" – o amărăciune crescândă – „ce a însemnat această misiune, dacă nu dedublarea viitorului, pentru a‑şi crea propriul trecut? Fără noi, mongolii ar fi cucerit America şi nici unul dintre noi n‑ar mai fi existat."
Bolta era enormă, negru cristalin; rareori se puteau vedea atâtea stele. Ursa Mare licărea deasupra solului brumăriu; tropotul copitelor răsuna în linişte. Everard nu se mai simţise niciodată atât de singur.
— Şi ce fac eu acolo? întrebă el cu voce tare.
Ştiu răspunsul, se mai linişti puţin şi se lăsă în ritmul cailor, înghiţind kilometri la rând. Voia să sfârşească o dată. Se dovedi că ceea ce trebuia să facă era mai puţin rău decât se temuse.
Toktai şi Li Tai‑Tsung n‑au mai ajuns niciodată acasă. Dar nu pentru că ar fi pierit pe mări, sau prin păduri. Un vrăjitor se năpustise din văzduh, ucigându‑le toţi caii cu trăsnete şi arzându‑le corăbiile de la gura râului. Nici un marinar chinez nu s‑ar fi aventurat pe acele mări capricioase în vreo ambarcaţiune rudimentară pe care ar fi putut s‑o construiască aici; nici un mongol nu s‑ar fi gândit că era posibil să meargă acasă pe jos. Probabil că, într‑adevăr, nu era posibil. Mongolii aveau să rămână în America, să se căsătorească cu amerindience, să‑şi trăiască vieţile. Chinook, Tlingit, Nootka, toate triburile potlatch, cu uriaşele lor canoe ce ieşeau pe ocean, cu wigwamurile şi meşteşugul aramei, blănurile, hainele şi semeţia lor... bine, un noyon mongol, ba chiar şi un învăţat confucianist puteau trăi cu mai puţină fericire şi folos decât creând o asemenea viaţă unei asemenea rase.
Everard încuviinţă din cap faţă de propriile sale gânduri. Îndeajuns! Mai greu de acceptat decât dejucarea ambiţiilor sângeroase ale lui Toktai era adevărul despre propria sa Patrulă; care îi era totodată familie, naţie şi rost pe lume. În cele din urmă, îndepărtaţii supraoameni se dovediseră nu chiar nişte idealişti. Nu se mulţumeau să protejeze o ordine istorică, divină poate, ce ducea la ei. Ici‑colo, se mai şi amestecau, să‑şi creeze propriul trecut... Nu întreba dacă a existat vreo schemă „originală" a evenimentelor. Obturează‑ţi mintea. Gândeşte‑te la drumul brăzdat de făgaşe pe care omenirea a trebuit să-l parcurgă şi spune‑ţi că dacă în unele locuri putea fi mai bine, în altele putea fi mai rău.
— Poate că‑i un joc murdar, zise Everard, dar este singurul posibil.
Vocea îi răsună atât de tare în imensul ţinut albit de brumă, că nu mai vorbi deloc. Plescăi din limbă către calul său şi iuţi pasul, spre nord.

DELENDA EST

1

Cu douăzeci de mii de ani în urmă, vânătoarea era excelentă în Europa, iar sporturile de iarnă nu‑şi găseau egal în nici o altă epocă. Aşa că Patrula, veşnic grijulie faţă de personalul înalt calificat, păstrase o cabană în Pirineii din pleistocen.
Everard stătea pe o verandă închisă cu sticlă, privind peste întinderile de gheaţă albastră, către pantele nordice unde munţii coborau în regiunea pădurilor, mlaştinilor şi tundrei. Trupu‑i masiv era înveşmântat în pantaloni largi, verzi, tunică din material impermeabil sintetic din secolul XXX, cizme confecţionate manual de către un canadiano‑francez din secolul XIX. Fuma pipă, cu un tutun infect de origine nedeterminată. Era vag neliniştit şi ignora zgomotul dinăuntru, unde şase‑şapte agenţi beau, vorbeau şi cântau la pian.
O călăuză din Cro‑Magnon traversa curtea, un tânăr înalt şi arătos, îmbrăcat mai degrabă ca un eschimos (oare de ce imaginaţia nu-l creditase niciodată pe omul paleolitic cu îndeajuns de mult bun‑simţ pentru a purta jachetă, pantaloni şi încălţăminte, într‑o epocă glaciară?). Chipul îi era vopsit, iar la centură purta un cuţit de oţel primit la angajare. Patrula avea destulă libertate de acţiune într‑un trecut atât de îndepărtat; nu exista nici un pericol de alterare a trecutului, căci oţelul avea să ruginească şi străinii vor fi uitaţi în câteva secole. Principalul inconvenient era că femeile din perioadele mai libertine ale viitorului aveau întotdeauna aventuri cu vânătorii autohtoni.
Piet Van Sarawak (un olandezo‑indoneziano‑venusian, de la începutul secolului XXIV), un tânăr subţire, brunet, a cărui înfăţişare făcea destulă concurenţă călăuzelor, i se alătură lui Everard. O vreme rămaseră într‑o tăcere prietenoasă. Şi el era tot neataşat, la dispoziţie pentru orice mediu, şi mai lucrase cu americanul. Plecaseră în concediu împreună.
El vorbi primul, în Temporală:
— Am auzit că lângă Toulouse au localizat nişte mamuţi.
Avea să mai treacă mult timp până ce oraşul să fie întemeiat, însă obişnuinţa era mai puternică.
— Am şi vânat unul, replică Everard fără chef. De asemenea, am schiat, am făcut alpinism şi‑am privit dansurile băştinaşilor.
Van Sarawak încuviinţă din cap, luă o ţigară şi o aprinse. Oasele feţei sale slabe şi oacheşe ieşeau în evidenţă când trăgea fumul.
— Un mod plăcut de a‑ţi pierde vremea, fu el de acord, dar, după o vreme, toată hoinăreala asta începe să‑şi piardă farmecul.
Mai aveau încă două săptămâni de concediu. De vreme ce se putea întoarce aproape în acelaşi moment în care plecase, un agent îşi putea lua concedii pe perioade nedeterminate; însă, un anume procentaj al duratei sale probabile de viaţă trebuia dedicat muncii. (Nu ţi se spunea niciodată când aveai să mori şi aveai lucruri mai bune de făcut decât să încerci să afli personal. Oricum, n‑ar fi fost ceva sigur, timpul fiind variabil. Unul din avantajele suplimentare ale unui agent, în schimbul serviciilor sale, era tratamentul danellian de sporire a longevităţii.)
— Ce mi‑ar plăcea, continuă Van Sarawak, ar fi nişte lumini vesele, muzică şi fete care n‑au auzit niciodată de deplasarea temporală.
— S‑a făcut! zise Everard.
— Roma lui Augustus? întrebă celălalt, plin de zel. N‑am mai fost acolo. Aş putea obţine de aici ceva instruire hipno.
Everard clătină din cap.
— Este o epocă supraestimată. Dacă nu vrem să mergem în viitor, gloria decadenţei se află chiar în mediul meu. New York, să zicem... Dacă ştii numerele de telefon care trebuie, iar eu le ştiu.
Van Sarawak chicoti.
— Cunosc şi eu câteva locşoare, în sectorul meu, dar, în general, o societate de colonişti nu prea are înclinaţii pentru artele rafinate ale distracţiei. Foarte bine, s‑o ştergem la New York, în... când?
— Să zicem în 1960. Atunci am fost ultima oară acolo, ca persoană publică, înainte de a veni aici, acum.
Îşi surâseră reciproc şi plecară să‑şi facă bagajele. Din prevedere, Everard adusese un rând de haine de la jumătatea secolului XX, pe care le putea oferi prietenului său.
Aruncând hainele şi aparatul de ras într‑o valijoară, americanul se întrebă dacă putea ţine pasul cu Van Sarawak. Niciodată nu fusese un chefliu de calibru, şi nici n‑ar fi ştiut cum s‑o facă lată în continuumul spaţiu‑timp. O carte bună, flecăreală cu prietenii şi o cutie de bere, asta era pe măsura lui. Însă chiar şi cel mai sobru om trebuie să mai calce strâmb câteodată.
Sau chiar ceva mai mult decât atât, dacă era neataşat; dacă slujba sa la Engineering Studies era doar o acoperire pentru deplasări şi misiuni de‑a lungul istoriei; dacă văzuse acea istorie rescrisă în unele aspecte minore – nu de către Dumnezeu, asta ar fi fost suportabil, ci de către oameni muritori şi supuşi greşelii –căci până şi danellienii erau ceva mai puţin decât Dumnezeu; dacă era veşnic obsedat de posibilitatea unei schimbări majore, astfel încât el şi această întreagă lume să nu fi existat vreodată... Faţa bătucită, lipsită de frumuseţe a lui Everard se strâmbă într‑o grimasă. Îşi trecu o mână prin părul castaniu şi ţepos, ca pentru a alunga ideea. N‑avea rost să mediteze la asta. Cuvintele şi logica eşuau în faţa paradoxului. Mai bine să profite de asemenea momente, pentru a se relaxa.
Ridică valiza şi merse să i se alăture lui Piet Van Sarawak.
Mica lor maşină temporală şi antigravitaţională aştepta în garaj. Văzând‑o, n‑ai fi crezut că butoanele puteau fi reglate pentru orice loc de pe Pământ şi pentru orice moment în timp. Dar tot o minune este şi avionul, sau vaporul, sau chiar focul...

Aupres de ma blonde
Qu'il fait bon, fait bon, fait bon,
Aupres de ma blonde
Qu'il fait bon dormir!

Van Sarawak cânta cu glas tare, scoţând aburi în aerul îngheţat. Sări pe şaua din spate. Cântecul îl culesese odată, când însoţea armata lui Ludovic al XlV‑lea. Everard râse.
— Uşurel, băiete!
— Şi tu acum! chicoti tânărul. Este un continuum minunat, un cosmos voios şi minunat. Dă‑i bătaie!
Everard nu era aşa de sigur; văzuse destulă mizerie umană în toate epocile. După o vreme, te căleşti, însă când un ţăran se holbează la tine cu ochi abrutizaţi, sau un soldat urlă străpuns de o suliţă, ori un oraş explodează în flăcări radioactive – undeva, în adâncul tău, ceva plânge. Îi înţelegea pe fanaticii care încercaseră să modifice cursul evenimentelor. Numai că era foarte improbabil ca eforturile lor să schimbe ceva în bine.
Ajustă comenzile pentru depozitul Engineering Studies, un loc bun şi discret pentru materializare. După aceea, aveau să meargă la apartamentul său şi putea începe distracţia.
— Cred că ţi‑ai luat rămas‑bun de la toate doamnele cu care te‑ai împrietenit aici, comentă Everard.
— Într‑un mod foarte galant, te asigur. Te mişti ca un melc pe Pluto. Pentru ştiinţa ta, vehiculul ăsta nu merge cu vâsle.
Everard strânse din umeri şi cuplă comanda centrală. Garajul dispăru.

2

O clipă, rămaseră încremeniţi.
Înregistrară scena din fragmente şi bucăţi. Se materializaseră la câţiva centimetri de nivelul solului – maşina era proiectată să nu apară niciodată în interiorul unui obiect solid – şi, de vreme ce asta nu era de aşteptat, căzură pe pavaj cu un şoc ce le clănţăni dinţii. Se aflau într‑un fel de piaţă. În apropiere, o fântână arteziană se revărsa într‑un bazin de piatră sculptată sub forma unor viţe împletite. Din piaţă porneau străzi, printre clădiri paralelipipedice, având între şase şi zece etaje, din cărămidă sau beton, zugrăvite şi ornamentate extravagant. Zăreau automobile – vehicule mari şi cu aspect greoi, de nici un tip cunoscut – şi o mulţime de oameni.
— Paşti şi dumnezei!
Everard se holbă la cadranele de bord. Maşina îi adusese în Manhattan, la 23 octombrie 1960, ora 11,30, coordonatele spaţiale ale depozitului. Însă vântul năvalnic îi arunca în faţă colb şi funingine, miros de hornuri şi...
Van Sarawak înşfăcă paralizatorul sonic. Mulţimea se trase înapoi, făcând roată în jurul lor, strigând cuvinte ininteligibile. Era o adunătură pestriţă: înalţi, capete rotunde şi bălaie, dar şi mulţi roşcaţi, amerindieni şi metişi. Bărbaţii purtau bluze largi, colorate, fustanele scoţiene ecosez, un fel de bonete scoţiene, pantofi şi ciorapi înalţi până la genunchi. Aveau părul lung şi mulţi purtau mustăţi pe oală. Femeile aveau rochii până la glezne şi cosiţe împletite sub mantiile cu glugă. Ambele sexe îndrăgeau brăţările şi colierele masive.
— Ce s‑a întâmplat? şopti venusianul. Unde suntem?
Everard stătea nemişcat. Mintea îi gonea prin toate epocile pe care le cunoscuse sau despre care citise vreodată. Civilizaţie industrială — acelea păreau automobile cu aburi, dar de ce aveau boturi ascuţite cu figuri sculptate? – ...ardere cu cărbuni... să fi fost Reconstrucţia postnucleară? Nu, pe atunci nu se purtau fustanele şi se vorbea engleza...
Nu se potrivea. Nici un astfel de mediu nu figura în evidenţe.
— O‑ntindem!
Pusese mâinile pe comenzi, când individul masiv tăbărî pe el. Se răsturnară pe pavaj, sub o avalanşă de pumni şi picioare. Van Sarawak trase şi nimeri pe altcineva, care‑şi pierdu cunoştinţa; fu apoi înşfăcat pe la spate. Gloata se buluci peste amândoi, şi totul se înceţoşă.
Everard avu imaginea confuză a unor bărbaţi cu pieptare de aramă strălucitoare şi coifuri, care‑şi croiau drum prin mulţime lovind cu vâne de bou. Fu tras şi sprijinit să nu cadă; cătuşele ţăcăniră peste încheieturile mâinilor. Apoi, împreună cu Van Sarawak, fură percheziţionaţi şi îmbrânciţi într‑un vehicul mare, închis. Duba poliţiei este cam la fel în toate epocile.
Nu‑şi recăpătă pe deplin cunoştinţa decât când ajunseră într‑o celulă întunecoasă şi rece, cu o uşă cu gratii de fier.

— La dracu'!
Venusianul se prăvăli pe un pat de lemn, luându‑şi faţa în mâini.
Everard stătea lângă uşă, privind afară. Nu putea zări decât un culoar îngust de ciment şi celula de vizavi. Printre gratii se vedea harta Irlandei pe care scria ceva neinteligibil.
— Ce se‑ntâmplă?
Trupul subţire al lui Van Sarawak se cutremură.
— Nu ştiu, răspunse Everard încetişor. Pur şi simplu nu ştiu. Maşina temporală a fost proiectată să fie folosită şi de proşti, dar pesemne că noi suntem mai proşti decât şi‑ar fi putut închipui cineva.
— Un astfel de loc nu există, zise Van Sarawak cu disperare. Un vis?
Se ciupi şi reuşi să schiţeze un zâmbet dezamăgit. Buza îi era spartă şi începuse să se umfle, iar la ochi prinsese a.i se contura o frumuseţe de vânătaie.
— Logic vorbind, amice, o ciupitură nu poate fi un test al realităţii, în schimb are un anume efect liniştitor.
— Mai bine n‑ar avea, mormăi Everard. Apucă gratiile cu atâta forţă că zdrăngăniră. Să fi fost totuşi comenzile eronate? Să fi existat vreodată pe Pământ – sunt al naibii de sigur că n‑am părăsit Pământul – un oraş, oricât de obscur, care să fi arătat ca ăsta?
— Din câte ştiu eu, nu.
Everard se bizui pe judecata sa sănătoasă şi recapitulă instruirea mentală obţinută de la Patrulă. Asta presupunea reactualizarea întregii memorii; iar el studiase chiar şi istoria epocilor pe care nu le văzuse niciodată, cu o conştiinciozitate care ar fi trebuit să‑i aducă mai multe titluri de doctor.
— Nu, răspunse într‑un târziu. Albi brahicefali cu fustanele, încrucişaţi cu indieni şi care să folosească automobile propulsate cu aburi... aşa ceva n‑a existat niciodată.
— Coordonatorul Stantel V, şopti Van Sarawak. În secolul XXXVIII. Marele Experimentator... colonii care să reproducă societăţi apuse...
— Nici una ca asta, spuse Everard.
Începea să intuiască adevărul şi şi‑ar fi vândut sufletul ca să nu fi fost aşa. Avu nevoie de toată puterea lui ca să nu ţipe şi să nu se izbească cu capul de pereţi.
— Rămâne de văzut, adăugă el pe un ton sec.
Un poliţist (Everard presupunea că se află în mâinile legii) le aduse masa şi încercă să discute cu ei. Van Sarawak observă că graiul suna celtic, totuşi nu putu înţelege mai mult de câteva cuvinte. Mâncarea nu era rea.
Spre seară, fură conduşi într‑o sală de baie unde se spălară, vegheaţi de armele oficialilor. Everard studie armele cu coada ochiului. Revolvere cu opt focuri şi puşti cu ţeavă lungă. Lumina provenea de la lămpi cu gaz, ale căror armături de prindere în perete repetau motivul viţei şi şerpilor încolăciţi. Instalaţiile şi armele de foc, ca şi mirosul, sugerau o tehnologie aproape echivalentă cu cea a începutului secolului XIX.
La întoarcere, iscodi semnele de pe pereţi. Scrisul era în mod evident semitic, însă deşi Van Sarawak avea cunoştinţe de ebraică, de când lucrase cu coloniile evreieşti de pe Venus, nu izbuti să le citească.
Zăvorâţi din nou, văzură cum ceilalţi prizonieri erau conduşi către spălător: o şleahtă surprinzător de voioasă de vagabonzi, huligani şi beţivi.
— Se pare că ne bucurăm de tratament special, remarcă Van Sarawak.
— Nu‑i de mirare. Tu ce ai face cu nişte indivizi cu totul străini, apăruţi de nicăieri şi care folosesc arme nemaivăzute?
Van Sarawak se răsuci spre el, cu o înverşunare neobişnuită.
— Gândeşti ce gândesc şi eu?
— Probabil.
Gura venusianului se strâmbă şi oroarea îi copleşi vocea:
— Alt curs temporal. Cineva a reuşit să schimbe istoria.
Everard încuviinţă din cap.
Petrecură o noapte tristă. Ar fi fost o binecuvântare să poată dormi, dar celelalte celule erau prea gălăgioase. Disciplina părea a lăsa de dorit aici. De asemenea, găsiră ploşniţe.
După ce luară micul dejun, cu ochii împăienjeniţi, li se permise să se spele din nou şi să se radă cu lame protejate, nu diferite de tipul obişnuit. După aceea, fură conduşi într‑un birou de o escortă de zece inşi, care se aliniară lângă pereţi.
Se aşezară la un birou şi aşteptară. Mobilierul era aceeaşi combinaţie tulburătoare de familiar şi străin, precum toate celelalte din jur. Trecu ceva timp până să apară şefii. Erau doi: un bărbat cu păr alb şi obraji rumeni, în platoşă şi tunică verde –probabil şeful poliţiei – şi un metis slab, cu chip aspru, păr sur, dar mustaţă neagră, purtând o tunică albastră, o căciulă scoţiană şi, pe piept, în stânga, un cap de taur din aur, ce părea a fi însemnul rangului. Ar fi avut o anume prestanţă, dacă n‑ar fi fost picioarele subţiri şi păroase de sub fustanelă. Îl urmau doi bărbaţi mai tineri, înarmaţi şi înveşmântaţi cam la fel, care luară poziţie în spatele lui când se aşeză.
Everard se aplecă şi şopti:
— Cred câ‑i un militar. Pare‑se că prezentăm interes.
Van Sarawak încuviinţă fără chef.
Şeful poliţiei îşi drese vocea cu importanţă şi‑i spuse ceva... generalului? Cel din urmă replică nervos şi se adresă prizonierilor. Răstea cuvintele cu o claritate care-l ajută pe Everard să distingă fonemele, însă într‑o manieră nu tocmai liniştitoare.
Cumva, comunicarea trebuia stabilită. Americanul se arătă cu degetul:
— Manse Everard, zise el.
Van Sarawak îi urmă exemplul, prezentându‑se într‑un mod similar.
Generalul tresări şi porni să şuşotească cu şeful poliţiei. Întorcându‑se, se răsti:
— Yrn Cimberland?
— Gothland? Svea? Nairoin Teutonach?
— Numele astea, dacă‑s nume, sună a germană, nu? murmură Van Sarawak.
— La fel şi numele noastre, dacă stai să te gândeşti, răspunse Everard încordat. Se adresă apoi generalului: Sprechen sie Deutsch?
Fu răsplătit cu tăcere.
— Taler ni svensch? Niederlands? Dönsk tunga? Parlez vous français? La dracu', habla usted espanol?
Şeful poliţiei îşi drese din nou vocea şi arătă înspre el.
— Cadwallader Mac Barca.
Generalul se numea Cynyth ap Ceorn. Cel puţin aşa interpretă mintea anglo‑saxonă a lui Everard sunetele percepute de ureche.
— Bun, este celtica, zise el. Sudoarea îi cuprindea subsuorile. Dar, ca să fim siguri...
Arătă întrebător către ceilalţi bărbaţi, fiind recompensat cu nume ca Hamilcar ap Angus, Asshur yr Cathlan şi Finn O'Carthia.
— Nu... există şi un element semitic distinct. Se potriveşte cu alfabetul lor.
Van Sarawak îşi umezi buzele.
— Încearcă limbile clasice, îl îndemnă el. Poate reuşim să aflăm unde a luat‑o razna istoria.
— Loquerisne latine?
Pauză.
— ?
Generalul ap Ceorn tresări, îşi suflă în mustaţă şi miji ochii.
— Hellenach? întrebă el. Yrn Parthia?
Everard clătină din cap.
— Măcar au auzit de greacă, comentă el încet.
Mai încercă alte cuvinte, însă nici unul nu cunoştea limba.
Ap Ceorn mârâi ceva către unul din oamenii săi, care se înclină şi părăsi camera. Urmă o lungă tăcere.
Everard descoperi că frica i se risipeşte. De acord, se găsea într‑o situaţie dificilă şi poate nu mai avea mult de trăit, însă ceea ce i se întâmplase lui era ridicol de insignifiant faţă de ceea ce se petrecuse cu lumea întreagă.
Dumnezeule din ceruri! Cu universul!
Nu‑şi putea imagina aşa ceva. În minte îi reveniră cu acurateţe Pământul pe care-l cunoştea, câmpiile largi, munţii înalţi şi mândrele oraşe. Îşi aminti imaginea gravă a tatălui său, felul în care, când era micuţ, îl ridica spre cer, râzându‑i. Şi mama sa... avuseseră o căsătorie fericită ei doi.
Existase apoi o fată pe care o cunoscuse la colegiu, cea mai dulce fiinţă alături de care vreun bărbat fusese vreodată privilegiat să se plimbe prin ploaie; şi Bernie Aaronson, nopţile cu bere, ţigări şi discuţii; Phil Brackney, care-l culesese din mocirlă, în Franţa, când mitralierele secerau câmpul ruinat; Charlie şi Mary Whitcomb şi focul mocnit al cărbunilor, în Londra victoriană; Keith şi Cynthia Denison, în cuibuşorul lor placat cu crom, de deasupra New York‑ului; Jack Sandoval, printre colţii de stâncă roşiatică din Arizona; un câine pe care-l avusese odată; cânturile austere ale lui Dante şi tunetul răsunător al lui Shakespeare; gloria reprezentată de York Minster şi Golden Gate Bridge... Cristoase, o viaţă de om, vieţile a cine mai ştie câte miliarde de fiinţe umane, care trudiseră, înduraseră, râseseră şi se întorseseră în ţărână, lăsând locul fiilor lor... Nimic din toate acelea nu mai existase, nicicând.
Îşi scutură capul, buimăcit de mâhnire şi rămase locului, fără a putea înţelege cu adevărat.
Soldatul reveni cu o hartă pe care o desfăşură pe birou. Ap Ceorn gesticulă scurt, iar Everard şi Van Sarawak se aplecară asupra ei.
Da, era Pământul, o proiecţie Mercator, mai degrabă opera unui ageamiu. Continentele şi insulele existau, marcate în culori vii, însă naţiunile erau cu totul altele.
— Poţi citi denumirile astea, Van?
— Aş putea să‑mi dau cu părerea, pe baza alfabetului ebraic, zise venusianul.
Începu să citească cu glas tare. Ap Ceorn mormăia, corectându-l.
America de Nord, până la Columbia, era Ynys yr Afallon şi părea o singură ţară împărţită în state. America de Sud cuprindea un regat mare, Huy Braseal, şi nişte ţări mai mici cu nume având rezonanţă indiană. Asia australă, Indonezia, Borneo, Burma, India de Est şi o bună parte din Pacific ţineau de Hinduraj. Afghanistanul şi restul Indiei erau Punjab. Han cuprindea China, Coreea, Japonia şi Siberia răsăriteană. Littorn deţinea restul Rusiei şi intra binişor în Europa. Insulele Britanice erau Brittys, Franţa şi Ţările de Jos se numeau Gallis, peninsula iberică era Celtan. Europa Centrală şi Balcanii erau divizate în mai multe naţiuni mărunte, dintre care unele aveau nume ce păreau hunice. Elveţia şi Austria formau Helveti; Italia era Cimberland; peninsula scandinavă era împărţită de la jumătate, Svea în nord şi Gothland în sud. Africa de Nord arăta ca o confederaţie, întinzându‑se de la Senegal la Suez şi până aproape de ecuator, sub numele de Carthagalann; partea de sud a continentului era împărţită între suveranităţi minore, multe purtând denumiri pur africane. Orientul Apropiat cuprindea Parthia şi Arabia.
Van Sarawak îşi ridică privirea. Avea lacrimi în ochi.
Ap Ceorn mârâi o întrebare şi roti degetul împrejur. Dorea să ştie de unde veneau.
Everard ridică din umeri şi arătă spre cer. Singurul lucru pe care nu-l putea recunoaşte era adevărul. Căzuse de acord cu Van Sarawak să pretindă că erau de pe altă planetă, de vreme ce în această lume de‑abia exista deplasarea în spaţiu.
Ap Ceorn îi vorbi şefului poliţiei, care încuviinţă din cap şi răspunse ceva. Prizonierii fură duşi înapoi în celulă.

3

— Şi acum ce facem?
Van Sarawak se prăvăli pe patul său, privind în podea.
— Jucăm înainte, zise Everard posomorât. Facem orice ca să ajungem la maşină şi să scăpăm. O dată liberi, ne putem apuca de reparaţii.
— Dar ce s‑a întâmplat?
— Îţi spun că nu ştiu! La prima vedere, s‑ar zice că ceva i‑a răsturnat pe greco‑romani, care au lăsat loc celţilor, dar n‑aş putea spune ce a fost.
Everard patrula prin cameră. O concluzie amară îi creştea în suflet.
— Aminteşte‑ţi teoria fundamentală, zise el. Evenimentele sunt rezultatul unui complex. Nu există cauze unice. De aceea este atât de greu să schimbi istoria. Dacă m‑aş duce în Evul Mediu, să zicem, şi aş împuşca unul din strămoşii olandezi ai lui Roosevelt, el tot s‑ar naşte în secolul XIX, deoarece genele lui au rezultat din întreaga lume a strămoşilor săi şi s‑ar fi compensat. Dar mai întotdeauna intervine un eveniment cu adevărat crucial. Existenţa cuiva stabileşte o relaţie între atâtea linii ale lumii, încât apariţia respectivei persoane este decisivă pentru întregul viitor. Cumva, din motive necunoscute, cineva a distrus unul din aceste eveni‑mente‑cheie, în trecut.
— S‑a zis cu Hesperus City, mormăi Van Sarawak. S‑a zis cu statul pe marginea canalelor, în lumina albăstruie a apusului, s‑a zis cu vinurile Afroditei şi cu... ştiai că aveam o soră pe Venus?
— Taci! aproape ca strigă Everard. Ştiam! La dracu'! Contează numai ce putem face. Fii atent, Patrula şi danellienii sunt raşi – nu mă întreba de ce n‑au fost „dintotdeauna" raşi, de ce aceasta este prima oară când revenim din trecutul îndepărtat pentru a găsi un viitor schimbat. Nu înţeleg paradoxurile mutabilităţii timpului. Pur şi simplu aşa s‑a întâmplat. În orice caz, unele baze şi birouri ale Patrulei, anterioare punctului de turnură, n‑au fost afectate. Trebuie să existe câteva sute de agenţi pe care să‑i putem aduna.
— Dacă reuşim să ne întoarcem la ei.
— Apoi vom putea găsi evenimentul‑cheie şi stopa interferenţa care a‑avut loc. Trebuie să plecăm!
— Încântător gând. Dar...
Un tropăit de paşi. O cheie răsucită în broască. Prizonierii se traseră înapoi. Apoi, deodată, Van Sarawak fu numai plecăciuni, zâmbet şi galanterie. Chiar şi Everard rămase cu gura căscată.
Fata care intrase în fruntea a trei soldaţi era senzaţională. Înaltă, cu plete roşii‑ruginii căzându‑i după umeri, până la talia subţire. Ochi verzi şi luminoşi, chipul precum al tuturor codanelor irlandeze care trăiseră vreodată, rochia lungă şi albă, mulată pe un trup menit a sta pe zidurile Troiei. Everard observase în treacăt că în acest curs temporal se foloseau cosmeticele, însă fata avea prea puţină nevoie de aşa ceva. Nu dădu nici o atenţie bijuteriilor ei de aur şi chihlimbar, sau armelor ostaşilor.
Ea zâmbi, puţin timid, şi vorbi:
— Mă poţi înţelege? Se crede că ai şti greaca.
Limba era mai degrabă clasică decât modernă. Everard, care avusese o misiune în vremea lui Alexandru Macedon, îi putea înţelege accentul, dacă era atent – ceea ce era oricum inevitabil.
— Este adevărat, replică el şi cuvintele se poticniră unele de altele, în graba de a fi rostite.
— Ce tot bâigui acolo? întrebă Van Sarawak.
— Greaca antică.
— Aşa o fi, se jelui venusianul.
Disperarea părea că i se risipise, iar ochii îi jucau.
Everard se prezentă pe sine şi pe tovarăşul său. Fata spuse că o chema Deirdre Mac Morn. Numele suna neplăcut de familiar.
— Oh, nu, gemu Van Sarawak. Asta‑i prea de tot. Manse, învaţă‑mă greacă. Repede!
— Taci din gură, făcu Everard. Asta‑i treabă serioasă.
— Bine, dar n‑aş putea contribui şi eu cu ceva?
Everard îl ignoră şi o invită pe fată să ia loc. Se aşeză lângă ea, pe pat, în vreme ce celălalt se învârtea nefericit în jurul lor. Gărzile îşi ţineau armele pregătite.
— Greaca este în continuare o limbă vie? întrebă Everard.
— Doar în Parthia, dar şi acolo este mai degrabă pocită, răspunse Deirdre. Printre altele, eu am avut parte de o educaţie clasică. Saorann ap Ceorn este unchiul meu, aşa că m‑a rugat să văd dacă pot vorbi cu voi. Nu mulţi din Afallon cunosc limba atică.
— Păi – Everard îşi înăbuşi un rânjet de imbecil – îi sunt foarte recunoscător unchiului tău.
Ochii ei îl fixară cu gravitate.
— De unde sunteţi? Şi cum se face că vorbeşti doar greaca, din toate, limbile cunoscute?
— Mai vorbesc şi latina.
— Latina?
Se încruntă, meditând.
— Aha, a fost graiul romanilor, nu? Mă tem că nu veţi găsi pe nimeni care să-l vorbească.
— Ne vom descurca în greacă.
— Dar nu mi‑ai spus de unde veniţi, insistă fata.
Everard ridică din umeri.
— N‑am fost trataţi prea politicos, insinuă el.
— Îmi pare rău. Părea sinceră. Dar oamenii noştri sunt atât de irascibili. Mai ales acum, în contextul internaţional actual. Iar când voi aţi apărut din senin...
— Ce vrei să spui?
— Sunt sigură că ştii la ce mă refer. Huy Braseal şi Hinduraj sunt pe picior de război, iar noi toţi ne întrebăm ce se va întâmpla... Nu‑i uşor să fii o putere măruntă.
— Putere măruntă? Am văzut harta şi Afallon mi s‑a părut destul de mare.
— Am decăzut în ultimii două sute de ani în urmă, după războiul cu Littorn. Acum, statele confederative nu sunt capabile să se pună de acord cu o strategie unitară. Deirdre îl privi în ochi. Ce‑i ignoranţa asta a voastră?
Everard înghiţi un nod şi răspunse:
— Venim din altă lume.
— Poftim?!
— Da. De pe o planetă („nu, asta înseamnă «rătăcitor»")... o sferă care înconjoară Sirius. Acesta este numele unei stele.
— Dar... cum adică? O lume ce însoţeşte o stea?'Nu‑nţeleg.
— Nu ştii? O stea este un soare, ca...
Deirdre se trase înapoi şi schiţă un semn cu degetul.
— Marele Baal să ne aibă‑n pază...Eşti ori nebun, ori... Stelele sunt montate într‑o sferă de cristal.
„Oh, nu!"
— Ce stele rătăcitoare puteţi vedea? întrebă Everard încet. Marte, Venus şi...
— Nu cunosc aceste nume. Dacă te referi la Moloch, Ashtoreth şi restul, desigur că ele sunt lumi ca a noastră, în jurul unui soare ca al nostru. Într‑una sunt spiritele morţilor, alta e patria vrăjitoarelor, alta...
„Toate astea şi maşinile cu aburi pe deasupra."
Everard zâmbi nesigur.
— Dacă nu mă crezi, atunci ce bănuieşti că suntem?
Deirdre îl privi cu ochi mari.
— Cred că trebuie să fiţi vrăjitori.

La aşa ceva nu mai exista răspuns. Everard mai puse câteva întrebări, fără vlagă, dar nu află prea multe, în afara faptului că oraşul se numea Catuvellaunan şi era un centru industrial şi comercial. Deirdre estima populaţia oraşului la două milioane, iar pe cea a întregului Afallon la cincizeci de milioane, dar nu era sigură. Aici nu existau recensăminte.
Soarta agenţilor era la fel de indecisă. Maşina temporală şi alte obiecte fuseseră sechestrate de armată, dar nimeni nu îndrăznea să mişte ceva de la locul său, iar tratamentul care să fie aplicat posesorilor se discuta cu aprindere. Everard avea impresia că tot guvernul, inclusiv forţele armate, era mai degrabă un sistem neînchegat de conflicte individuale. Însuşi Afallon era cea mai laxă dintre confederaţii, alcătuită din foste naţiuni – colonii britice şi indieni care adoptaseră cultura europeană – toate geloase pe drepturile lor. Vechiul imperiu maiaş, distrus într‑un război cu Texasul (Tehannach) şi anexat, nu‑şi uitase timpurile sale de glorie şi trimisese la Consiliul Suffeţilor pe cei mai neostoiţi dintre toţi delegaţii.
Maiaşii râvneau să încheie o alianţă cu Huy Braseal, probabil în numele prieteniei dintre indieni. Temându‑se de Hinduraj, statele de pe Coasta de Vest se gudurau pe lângă Imperiul Asiei de sud‑est. Vestul Mijlociu era (desigur) izolaţionist; statele estice optau care‑ncotro, dar înclinau să urmeze conducerea lui Brittys.
Când mai înţelese că aici se practica şi sclavia, deşi nu pe criterii rasiale, Everard se întrebă, îngrozit pentru o clipă, dacă aceia care schimbaseră istoria nu fuseseră dixicraţii.
Destul! Avea şi aşa destule la care să se gândească – propria sa viaţă şi a lui Van Sarawak.
— Suntem de pe Sirius, declară el cu demnitate. Concepţiile voastre despre stele sunt greşite. Am venit ca exploratori paşnici, iar dacă suntem molestaţi, alţii din neamul nostru ne vor răzbuna.
Deirdre păru atât de nefericită, încât Everard simţi remuşcări.
— Au să cruţe copiii? imploră ea. Copiii n‑au nici o vină.
Everard îşi putea imagina viziunea din mintea ei, micuţii captivi plângând, mânaţi către pieţele de sclavi dintr‑o lume a vrăjitoarelor.
— Nu vor fi nici un fel de necazuri, dacă suntem eliberaţi şi ni se înapoiază bunurile, zise el.
— Voi vorbi cu unchiul meu, dar chiar dacă l‑aş putea influenţa, el nu‑i decât unul din membrii Consiliului. Gândul la ce‑ar putea însemna armele voastre, dacă le‑am avea, i‑a înnebunit pe toţi.
Se ridică. Everard îi apucă ambele mâini – erau calde şi moi în ale sale – şi‑i zâmbi şmechereşte.
— Curaj, fetiţo, îi spuse în engleză.
Tresărind, ea se smulse din strânsoare şi făcu din nou semnul de apărare magică.
— Ia zi, întrebă Van Sarawak când rămaseră singuri, ce‑ai aflat?
După ce îi povesti, venusianul îşi mângâie bărbia şi murmură:
— O superbă colecţie de sinusoide. Pot exista şi lumi mai rele decât asta.
— Sau mai bune, zise Everard brutal. N‑au bombe atomice, dar pariez că nici penicilină. Nu‑i treaba noastră să jucăm rolul lui Dumnezeu.
— Nu, nu, presupun că nu, suspină celălalt.

4

Petrecură o zi agitată. Se lăsase seara, când lanternele licăriră pe culoar şi o santinelă descuie celula. Prizonierii fură conduşi în tăcere către ieşirea din spate, unde îi aşteptau două automobile; suiră într‑unui din ele şi maşinile porniră.
Catuvellaunan nu avea iluminat public şi noaptea nu exista prea multă circulaţie. Acest lucru făcea ca oraşul să pară cumva ireal în întuneric. Everard fu atent la mecanica automobilului. Propulsie cu aburi, după cum intuise, arzând praf de cărbune; anvelope; caroserie suplă, cu bot ascuţit, prevăzut cu o sculptură înfăţişând un cap de şarpe; pe de‑a‑ntregul uşor de manevrat şi rezonabil construit, însă nu prea bine proiectat. Se părea că această lume dezvoltase o inginerie empirică, însă în nici un caz vreo ştiinţă sistematică.
Traversară un pod grosolan din fier către Long Island – şi în această lume alternativă, tot un cartier rezidenţial pentru cei cu dare de mână. În ciuda luminii chioare a lămpilor de gaz pe post de faruri, viteza era mare. În două rânduri fură pe punctul de a se ciocni de alţii; nu existau semafoare şi, pe cât se părea, toţi şoferii dispreţuiau condusul preventiv.
Guvernul şi circulaţia... hm! Aducea oarecum cu Franţa, trecând cu vederea acele rare interludii în care Franţa avusese un Henry de Navarre sau un Charles de Gaulle. Chiar şi în secolul XX al lui Everard, Franţa era în mare măsură celtică. Americanul nu era adeptul nici uneia dintre teoriile fanteziste despre caracteristicile rasiale înnăscute, însă nu ignora tradiţiile destul de vechi ca să devină subconştiente şi cu neputinţă de dezrădăcinat. Un Occident în care celţii deveniseră dominanţi, popoarele germanice fiind reduse la câteva avanposturi... Da, se putea gândi chiar la Irlanda din vremea lui, sau la felul în care politicile tribale stricaseră revolta lui Vercingetorix... Dar Littorn? Stai un pic! În Evul Mediu al curentului său temporal, Lituania fusese un stat puternic; vreme îndelungată, îi respinsese pe germani, polonezi şi ruşi, şi nu acceptase nici măcar creştinismul până în secolul XV. Fără concurenţa germană, Lituania s‑ar fi putut foarte bine extinde spre est...
În ciuda instabilităţii politice a cehilor, lumea aceasta era una a statelor mari, existând mai puţine naţiuni separate decât în lumea lui Everard. Asta sugera o societate mai veche. Dacă propria sa civilizaţie occidentală începuse să se dezvolte din declinul Imperiului Roman, în 600 e.n., să zicem, celţii acestei lumi trebuie să fi început mai devreme.
Everard începu să înţeleagă ce se întâmplase cu Roma, dar, pentru moment, se abţinu să tragă concluzii.
Maşinile traseră în faţa unei porţi ornamentate, aflată într‑un zid lung de piatră. Şoferii discutară cu doi paznici înarmaţi care purtau livreaua unei proprietăţi private şi colierele de oţel subţire ale sclavilor. Poarta se deschise şi maşinile rulară de‑a lungul aleii acoperite cu prundiş dintre pomi şi peluză. La capătul mai îndepărtat, aproape pe plajă, se afla o casă. Lui Everard şi Van Sarawak li se făcu semn să coboare şi fură conduşi către aceasta.
Casa era construită din lemn şi avea o configuraţie întortocheată. Lămpile cu gaz de pe verandă dezvăluiau că era zugrăvită în dungi ţipătoare; stâlpii de susţinere şi capetele grinzilor fuseseră sculptate sub forma unor capete de dragon. În apropiere se auzea marea, iar luna în primul pătrar oferea destulă lumină pentru a distinge un vas ce se ţinea aproape: un cargobot, probabil, cu un coş înalt şi cap sculptat la prova.
Ferestrele sclipeau gălbui. Un sclav majordom deschise uşa. Interiorul era lambrisat cu lemn închis la culoare, sculptat de asemenea, iar podelele acoperite cu covoare groase. La capătul holului exista un salon cu mobilier acoperit de tapiţerii, câteva tablouri de un stil rigid, convenţional, şi un foc voios într‑un enorm şemineu de piatră.
Saorann ap Ceorn şedea într‑un fotoliu şi Deirdre în altul. Fata lăsă deoparte o carte, când ei intrară, şi se ridică, zâmbind. Ofiţerul pufăi dintr‑o ţigară şi privi încruntat. Avu loc un schimb de cuvinte şi gărzile dispărură. Majordomul aduse vin pe o tavă, iar Deirdre îi invită pe agenţi să ia loc.
Everard sorbi din pahar – vinul era un Burgundy excelent –şi întrebă direct:
— De ce ne aflăm aici?
Deirdre îl orbi cu un zâmbet.
— Nu mă îndoiesc că găsiţi acest loc mai plăcut decât închisoarea.
— Desigur. Şi mult mai ornamentat, de asemenea. Doresc totuşi să ştiu. Suntem liberi?
— Sunteţi... Se strădui să găsească un răspuns diplomatic, dar se părea că era mult prea sinceră. Aici sunteţi bine veniţi, dar nu puteţi părăsi proprietatea. Sperăm că puteţi fi convinşi să ne ajutaţi. Veţi fi recompensaţi din plin.
— Să vă ajutăm? Cum?
— Arătându‑le meşteşugarilor şi druizilor noştri cum să facă mai multe arme şi care vrăjite, ca ale voastre.
Everard oftă. Nu avea rost să încerce să‑i explice. Le lipseau ustensilele cu care să facă uneltele care să obţină ce voiau ei, dar cum să explici asta unor oameni care credeau în vrăjitorie?
— Aceasta este casa unchiului tău? întrebă el.
— Nu, este chiar a mea. Sunt singurul copil al părinţilor mei, care erau nobili bogaţi. Au murit anul trecut.
Ap Ceorn bolborosi câteva cuvinte şi Deirdre traduse, cu o încruntare îngrijorată.
— De acum, povestea apariţiei voastre este cunoscută în tot Catauvellanuan... asta‑i include şi pe spionii străini. Sperăm să vă puteţi ascunde de ei aici.
Everard se cutremură, amintindu‑şi festele pe care şi le jucaseră Axa şi Aliaţii în state mici şi neutre, ca Portugalia, de exemplu. Cei pe care războiul iminent îi adusese în pragul disperării că nu vor fi probabil la fel de curtenitori ca afallonienii.
— Care‑i miza conflictului? se interesă el.
— Controlul oceanului Icenian, desigur. În special al unor mici insule pe care noi le numim Ynys yr Lyonnach. Deirdre se ridică, dintr‑o singură mişcare curgătoare, şi indică Hawaii pe un glob. După cum am spus, Littorn şi alianţa occidentală – inclusiv noi – ne‑am epuizat reciproc resursele în războiul pe care l‑am purtat demult. Astăzi, marile puteri care se extind şi se războiesc sunt Huy Braseal şi Hinduraj. Iar conflictul lor implică şi naţiunile mai mici, pentru că nu‑i doar o luptă a ambiţiilor, ci şi una a sistemelor: monarhia din Hinduraj împotriva teocraţiei adoratoare a Soarelui din Huy Braseal.
— Care‑i religia voastră, dacă pot să‑ntreb?
Deirdre clipi. Întrebarea îi păruse aproape lipsită de sens.
— Oamenii mai cultivaţi consideră că există un Mare Baal care i‑a creat pe toţi zeii minori, răspunse ea într‑un târziu, încet. Fireşte, menţinem cultele antice şi respectăm şi zeii mai puternici, de pildă Perkunas al celor din Littorn, Czernebog şi Wotan Ammon din Cimberland, Brahma, Soarele... E mai bine să nu te joci cu mânia lor.
— Înţeleg.
Ap Ceorn le oferi ţigări şi chibrituri. Van Sarawak trase adânc fum în piept şi rosti pe un ton plângăreţ:
— La dracu', în acest timp nu se vorbeşte nici o limbă pe care s‑o cunosc. Brusc, se lumină la faţă. Dar sunt foarte dornic să învăţ, chiar şi fără hipno. Am să‑i spun lui Deirdre să mă înveţe.
— Să ne înveţe pe amândoi, completă Everard grăbit. Mai întâi ascultă, Van.
Îi relată ce aflase.
— Hm‑m. Tânărul îşi frecă bărbia. Nu‑i chiar roz, aşa‑i? Desigur, dacă ne‑ar lăsa doar să urcăm pe maşină, am putea s‑o întindem imediat. De ce să nu le ţinem isonul?
— Nu sunt aşa proşti, răspunse Everard. Or fi crezând în magie, dar nu şi în altruism neprihănit.
— Interesant că pot fi atât de înapoiaţi intelectual şi totuşi să aibă motoare cu combustie.
— Nu. E destul de simplu de înţeles. De aceea am întrebat care le este religia. Dintotdeauna a fost pur păgână. Chiar şi iudaismul pare să fi dispărut, iar budismul n‑a avut mare înrâurire. După cum arăta Whitehead, ideea medievală a unui singur Dumnezeu atotputernic a fost importantă pentru dezvoltarea ştiinţei, prin inculcarea concepţiei ordinii din natură. Iar Lewis Mumford a adăugat că mănăstirile din vechime sunt probabil responsabile
168
pentru ceasornicul mecanic – o invenţie fundamentală – datorită orelor fixe de rugăciune. Ceasurile par să fi apărut mai târziu în această lume. Everard zâmbi ironic, un scut împotriva tristeţii dinlăuntru. Ciudat să vorbesc aşa... Whitehead şi Mumford n‑au existat niciodată.
— Cu toate astea...
— Doar o clipă.
Everard se întoarse către Deirdre.
— Când a fost descoperit Afallonul?
— De către oamenii albi? În anul 4827.
— Şi... de când porneşte calendarul vostru?
Deirdre părea că nu se mai miră de nimic.
— De la facerea lumii. Sau, cel puţin, data pe care au zis‑o unii filozofi. Adică acum 5964 de ani.
Ceea ce concorda cu acel celebru 4004 înainte de Cristos al episcopului Ussher, poate prin simplă coincidenţă; totuşi, în această cultură exista în mod clar un element semitic. Facerea din Geneză avea de asemenea origine babiloniană.
— Şi când s‑a folosit prima dată aburul („pneuma") pentru propulsia motoarelor? întrebă americanul.
— Cam cu 1000 de ani în urmă. Marele Druid Boroihme O'Fiona...
— Nu contează.
Everard îşi fumă ţigara şi se chinui să‑şi pună gândurile cap la cap o vreme, după care privi către Van Sarawak şi rosti:
— Încep să mă lămuresc. Galii nu erau în nici un caz barbari, aşa cum îi socotesc majoritatea popoarelor. Au învăţat multe de la negustorii fenicieni şi de la coloniştii greci, precum şi de la etruscii din Galia cisalpină. O rasă foarte energică şi întreprinzătoare. Pe de altă parte, romanii erau o adunătură de căpoşi, cu prea puţine preocupări intelectuale. În lumea noastră, progresul tehnologic a fost foarte slab, până când Imperiul a fost destrămat. În istoria aceasta în care ne aflăm acum, romanii au dispărut mai devreme. Sunt sigur că la fel s‑a întâmplat şi cu evreii. Părerea mea este că, în lipsa balanţei de putere a Romei, sirienii i‑au înfrânt pe macabei – fusese cât pe ce şi în istoria noastră. Iudaismul a dispărut şi, prin urmare, n‑a mai apărut creştinismul. Oricum însă, fără romani, galii au preluat supremaţia. Au început explorările, au construit nave mai bune şi au descoperit America în secolul XIX. Însă nu erau atât de avansaţi faţă de indieni ca aceştia să nu poată recupera... ba chiar au fost stimulaţi să‑şi clădească propriile lor imperii, ca Huy Braseal de astăzi. În secolul XI, celţii au început să se ocupe de motoarele cu abur. Se pare că ar fi obţinut şi praful de puşcă, poate din China, şi că ar fi făcut şi alte invenţii. Totul însă prin încercare şi eroare, fără vreo bază ştiinţifică reală.
Van Sarawak încuviinţă din cap.
— Să zicem că ai dreptate. Dar ce s‑a întâmplat cu Roma?
— Nu ştiu încă. Dar punctul critic este pe undeva pe acolo. Everard îşi îndreptă din nou atenţia spre Deirdre.
— S‑ar putea să te surprindă, zise el calm, dar poporul nostru a vizitat această lume acum 2500 de ani. De aceea vorbesc greaca, însă nu ştiu ce s‑a mai întâmplat după aceea. Aş dori să aflu de la tine – văd că eşti o adevărată savantă.
Fata se învăpăie şi‑şi plecă genele lungi şi întunecate cum puţinor roşcate le este dat să aibă.
— Sunt fericită să vă ajut cât îmi stă‑n putere, dar ne ajutai şi voi, la rândul vostru?
— Nu ştiu, răspunse Everard abătut. Aş vrea, dar nu ştiu dacă putem.
„Pentru că, la urma urmelor, datoria mea este să te condamn pe tine şi toată lumea ta la moarte."

5

Când fu dus la camera sa, Everard descoperi că ospitalitatea locală era mai mult decât generoasă. Se simţi însă prea istovit şi deprimat ca să profite de ea... dar, cel puţin, cugetă el pe punctul de a adormi, sclava lui Van nu avea să fie dezamăgită.
Lumea se trezea devreme aici. De la fereastra sa de la etaj, americanul văzu gărzile patrulând pe plajă, dar asta nu micşora cu nimic senzaţia de prospeţime a dimineţii. Împreună cu Van Sarawak, coborî la micul dejun, unde ouăle cu şuncă, sandvişurile şi cafeaua dădeau o ultimă notă de excelenţă visului. Deirdre îi informă că ap Ceorn plecase în oraş la consfătuire; ea însăşi lăsase înţelepciunea deoparte şi sporovăia voioasă despre banalităţi. Everard află că fata făcea parte dintr‑un grup de actori amatori şi, câteodată, jucau piese clasice greceşti, în original: de aici fluenţa ei în greacă. Îi plăceau călăria, vânătoarea, navigaţia şi înotul...
— Mergem? îl întrebă ea.
— Poftim?
— Să înotăm, fireşte.
Deirdre sări din şezlongul de pe gazon, unde şezuseră sub frunzele de culoarea văpăii, şi se dezbrăcă, inocentă. Lui Everard i se păru că aude clămpănitul surd al fălcii lui Van Sarawak.
— Haideţi, râse ea. Ultimul este un sassenach!
Când Everard şi Van Sarawak se apropiară înfioraţi de apă, ea se arunca deja în brizanţii suri. Venusianul gemu.
— Eu vin de pe o planetă caldă. Strămoşii mei au fost indonezieni. Păsări tropicale.
— Dar erau şi nişte olandezi printre ei, nu? rânji Everard.
— Au avut atâta minte să se mute în Indonezia.
— Bine, rămâi la mal.
— La dracu'! Dacă ea poate, pot şi eu!
Van Sarawak vârî un deget în apă şi gemu din nou.
Everard îşi adună toată stăpânirea de sine dobândită şi alergă în apă. Deirdre îl stropi. Bărbatul plonjă, prinse un picior zvelt şi o trase sub unde. Se mai zbenguiră câteva minute înainte de a fugi înapoi, în casă, să facă un duş fierbinte. Van Sarawak îi urmă, necăjit.
— Mai zici de Tantal, mormăi el. Cea mai frumoasă fată din tot continuumul, iar eu nu pot vorbi cu ea şi mai este şi pe jumătate urs polar.
Şters cu prosoape şi înveşmântat de către sclavi în veşmântul local, Everard reveni lângă focul din salon.
— Ce model este acesta? întrebă el, arătând ţesătura ecosez din care era confecţionată fustanela sa.
Deirdre îşi înălţă capul roşcat.
— Al clanului meu, îi răspunse. Un oaspete de onoare este întotdeauna tratat ca un membru al clanului pe timpul şederii sale, chiar dacă există duşmănie de moarte între ei. Zâmbi cu sfială. Iar între noi nu există aşa ceva, Manslach.
Remarca îl posomori pe Everard. Îşi aminti care era scopul său.
— Mi‑ar plăcea să te mai întreb despre istorie, zise el. Este un domeniu care mă fascinează.
Ea încuviinţă din cap, îşi potrivi cordeluţa de aur din păr şi luă o carte de pe un raft ticsit.
— Cred că ăsta‑i cel mai bun tratat de istorie universală. Pot găsi orice detalii ai dori să ştii.
„Şi să‑mi spui ce trebuie să fac ca să vă distrug."
Everard se aşeză pe canapea, alături de fată. Majordomul aduse prânzul. Mâncă în silă, fără a simţi gustul.
Urmându‑şi presentimentul, întrebă:
— A existat vreodată un război între Roma şi Cartagina?
— Da. Chiar două. Iniţial cele două state fuseseră aliate împotriva Epirului, dar alianţa s‑a destrămat. Roma a învins în primul război şi a încercat să limiteze interesele cartagineze. Faţa ei se aplecă peste pagini, ca al unui copil silitor. Al doilea război a izbucnit douăzeci şi trei de ani mai târziu şi a durat... hm... toţi spun că unsprezece ani, deşi ultimii trei au fost doar un măcel, după ce Hannibal a cucerit Roma şi a ars‑o.
„Ah‑ha!" Cumva, Everard nu se simţea prea bucuros de propriul său succes.
Punctul de turnură fusese al doilea război punic (aici îl numeau războiul roman) – sau, mai degrabă, un incident crucial ulterior. Dar, în parte din curiozitate, în parte de teamă să nu‑şi dezvăluie gândurile, Everard nu încercă să identifice imediat deviaţia. În orice caz, mai întâi trebuia să‑şi clarifice ce se întâmplase de fapt. (Mai exact ce nu se întâmplase. Realitatea stătea lângă el, caldă şi respirând; el era stafia.)
— Şi ce a urmat? întrebă cu voce voalată.
— Imperiul cartaginez a ajuns să includă Hispania, sudul Galiei şi vârful cizmei italiene, răspunse Deirdre. După destrămarea confederaţiei romane, restul Italiei era neputincioasă şi haotică. Însă imperiul cartaginez era prea corupt pentru a rămâne puternic. Însuşi Hannibal a fost asasinat de cei cărora li se părea că onestitatea lui constituia o piedică. În acelaşi timp, Siria şi Parţia se luptau pentru estul zonei mediteraneene. Parţia a ieşit învingătoare şi astfel a adus influenţă elenică mai puternică decât înainte. La o sută de ani după războaiele romane, nişte triburi germanice au cotropit Italia. (Fuseseră probabil cimbrii, cu aliaţii lor, teutonii şi ambronii, care, în istoria lui Everard, fuseseră opriţi de Marius.) Trecerea lor nimicitoare prin GaJia i‑a pus şi pe celţi în mişcare, ajungând în final în Hispania şi Africa de Nord, Cartagina fiind în declin. Iar galii au învăţat multe de la cartaginezi. A urmat o lungă perioadă de războaie, în cursul căreia Parţia a slăbit şi statele celtice s‑au dezvoltat. Hunii i‑au învins pe germani în centrul Europei şi au fost la rândul lor înfrânţi de Parţia. În felul acesta au pătruns galii, iar singurii germani care au mai rămas se aflau în Italia şi Hiperborea.
Era vorba probabil despre peninsula scandinavă.
— O dată cu modernizarea corăbiilor, s‑a dezvoltat comerţul cu Orientul Îndepărtat, atât dinspre Arabia, cât şi direct în jurul Africii. (În istoria lui Everard, Iuliu Cezar fusese uimit să descopere că veneţienii construiau cele mai bune corăbii din regiunea Mediteranei.) Celţii au descoperit Afallonul de Sud, despre care au crezut că este o insulă – de aici „Ynys" – dar au fost alungaţi de maiaşi. Coloniile britice mai din nord au supravieţuit şi, în final, şi‑au dobândit independenţa. În acelaşi timp, Littorn se dezvolta rapid. Pentru o vreme, a înghiţit cea mai mare parte a Europei. Doar extremitatea occidentală a continentului şi‑a redobândit libertatea, ca parte a tratatului de pace ce a urmat războiului de o sută de ani despre care ţi‑am povestit. Statele asiatice şi‑au scuturat slăbiţii stăpâni europeni şi s‑au modernizat singure, în vreme ce naţiunile occidentale decădeau, la rândul lor.
Deirdre îşi ridică privirea din cartea pe care o răsfoise în vreme ce vorbise.
— Dar astea sunt doar nişte linii generale, Manslach. Să continui?
Everard clătină din cap.
— Nu, mulţumesc, zise el, apoi adăugă: Eşti foarte cinstită în ce priveşte situaţia ţării tale.
— Cei mai mulţi din noi n‑ar recunoaşte, pufni fata, dar cred că‑i mai bine să priveşti adevărul în ochi. Aş vrea acum să‑mi povesteşti despre lumea ta. Este o minune de necrezut.
Everard oftă, îşi decuplă conştiinţa şi porni să mintă.

Raidul avu loc după‑amiază.
Van Sarawak îşi recăpătase siguranţa şi era ocupat să înveţe afalloniana de la Deirdre. Se plimbau prin grădină, ţinându‑se de mână şi oprindu‑se pentru a denumi obiecte şi a mima verbe. Everard îi urma, întrebându‑se vag dacă nu cumva era a cincea roată la căruţă, fiind în cea mai mare parte preocupat de găsirea unei modalităţi de a ajunge la maşina temporală.
Lumina strălucitoare a soarelui se revărsa din cerul palid şi ligsit de nori. Un arţar era un foşnet stacojiu, un val de frunze galbene mânat de vânt prin iarbă. Un sclav în vârstă grebla curtea, fără grabă, un paznic indian tânăr stătea rezemat, cu puşca în bandulieră, şi doi câini‑lupi picoteau sub un gard viu. Era o atmosferă paşnică; greu de crezut că, dincolo de ziduri, oamenii pregăteau o crimă.
În orice istorie, omul rămâne tot om. Poate că societatea aceea nu deţinea voinţa neîndurătoare şi cruzimea rafinată a civilizaţiei occidentale; de fapt, în unele privinţe, părea ciudat de inocentă. Asta nu se datora însă lipsei de exerciţiu. În această lume era posibil să nu apară niciodată ştiinţa veritabilă; omul putea repeta la nesfârşit ciclul război‑imperiu‑colaps, şi din nou război. În viitorul lui Everard, cercul fusese întrerupt în cele din urmă.
Pentru ce? Americanul n‑ar fi putut spune cu mâna pe inimă că acest continuum era mai rău sau mai bun decât al său. Doar altfel, atâta tot. Şi oare aceşti oameni nu aveau tot acelaşi drept la existenţă ca şi... ca şi compatrioţii lui, care erau condamnaţi la anulare, dacă el eşua?
Îşi încleştă pumnii. Problema era prea dificilă. Nici un om n‑ar trebui să fie în situaţia de a decide aşa ceva.
În clipa adevărului, ştia că nu va fi constrâns de sentimentul datoriei, ci de lucrurile mărunte şi de puţinii oameni pe care şi‑i amintea.
Dădură ocol casei şi Deirdre arătă către mare.
— Awarlann, zise ea.
Părul ei despletit ardea în vânt.
— Asta vrea să însemne „ocean", sau „Atlantic", sau „apă"? râse Van Sarawak. Hai să vedem.
O conduse către plajă.
Everard îi urmă. Un soi de şalupă cu aburi, lungă şi rapidă, sălta pe valuri la doi‑trei kilometri de ţărm. Pescăruşii o urmau, într‑un iureş de aripi de culoarea zăpezii. Everard se gândi că dacă ar fi fost el la comandă, ar fi postat o navă militară de pază în locul acela
Dar trebuia el să decidă ceva? În trecutul pre‑roman existau şi alţi agenţi. Se vor întoarce în epocile lor şi...
Everard se crispă. Un fior rece îi lunecă pe spate şi poposi în stomac.
Vor reveni, vor vedea ce se întâmplase şi vor încerca să facă rectificările necesare. Dacă oricare dintre ei ar reuşi, această lume ar dispărea din spaţiu‑timp, o dată cu el.
Deirdre se oprise. Asudat, Everard de abia observă la ce se uita fata, până ce ea nu strigă şi arătă cu degetul. Atunci i se alătură şi privi în larg.
Şalupa se apropia; coşul înalt scotea fum şi scântei, iar capul de şarpe aurit de la prova strălucea. Se puteau distinge formele oamenilor de la bord, dar şi ceva alb, cu aripi... Obiectul se ridică de pe puntea pupa şi fu tras cu o funie, înălţându‑se. Un planor! Cel puţin cunoştinţele de aeronautică ale cehilor ajunseseră până acolo.
— Drăguţ, făcu Van Sarawak. Presupun că au şi baloane.
Planorul se eliberă din cablul de remorcare şi viră către ţărm. Unul din paznicii de pe plajă strigă ceva. Ceilalţi deschiseră focul, din spatele casei. Soarele sclipea de pe armele lor. Şalupa se îndreptă direct spre ţărm. Planorul ateriză, brăzdând nisipul plajei.
Un ofiţer răcni şi le făcu agenţilor semn să se întoarcă în casă. Everard zări faţa fetei, albă şi nedumerită. Apoi, o turelă de pe planor pivotă – o parte separată a minţii sale îi spuse că era manevrată manual – şi se auzi bubuitul unui tun uşor.
Americanul se trânti în nisip. Van Sarawak îl urmă, trăgând şi fata după el. Schijele deschiseră brazde adânci prin soldaţii afallonieni.
Urmară după aceea pocnete duşmănoase de arme. Din planor săriră bărbaţi cu chipuri întunecate, purtând turbane şi saronguri. „Hinduraj!" gândi Everard. Aceştia începură un schimb de focuri cu gărzile supravieţuitoare, care se grupaseră în jurul căpitanului lor.
Ofiţerul răcni şi‑şi conduse oamenii la asalt. Everard ridică privirea din nisip şi-l văzu năpustindu‑se asupra echipajului planorului. Van Sarawak sări în picioare. Everard se rostogoli, îl prinse de gleznă şi-l trase la pământ înainte de a se putea alătura luptei.
— Lasă‑mă să mă duc!
Venusianul se zvârcolea, plângând. Morţii şi răniţii rămaşi în urma salvei de tun alcătuiau un coşmar roşu. Vuietul luptei părea că umple văzduhul.
— Nu, prostule! Pe noi ne vor, iar irlandezul ăla a făcut cel mai prost lucru pe care l‑ar fi...
O nouă explozie atrase atenţia lui Everard. Şalupa, cu pescaj mic şi propulsată de elice, ajunsese în apele puţin adânci şi revărsa alt desant. Afallonienii îşi dădură prea târziu seama că‑şi terminaseră muniţia şi acum erau atacaţi din spate.
— Veniţi! Everard îi trase în picioare pe Van Sarawak şi pe fată. Trebuie să ieşim de aici, s‑ajungem la vecini...
Un detaşament debarcat din şalupă îi zări şi schimbă direcţia. Când ajunse pe peluză, Everard mai mult simţi, decât auzi, plesnetul surd al unui glonţ care lovi pământul. Sclavii din casă ţipau isteric. Cei doi câini‑lupi atacară invadatorii şi fură împuşcaţi.
Ghemuiţi şi avansând în zigzag; să sară zidul şi să iasă la drum – asta era calea! Everard ar fi putut reuşi, dar Deirdre se împiedică şi căzu. Van Sarawak se opri, s‑o protejeze. Everard se opri şi el, apoi fu prea târziu. Erau înconjuraţi.
Şeful indivizilor oacheşi răsti ceva către fată. Aceasta se ridică în capul oaselor, aruncându‑i un răspuns sfidător. El râse scurt şi arătă cu degetul spre şalupă.
— Ce vor? întrebă Everard în greacă.
— Pe voi. Îl privi, îngrozită. Pe voi doi...
Ofiţerul vorbi din nou.
— Şi pe mine ca să traduc... Nu!
Se răsuci în mâinile ce‑i cuprinseseră braţele, se eliberă parţial şi‑şi înfipse unghiile într‑o faţă. Pumnul lui Everard parcurse un arc scurt, stâlcind un nas. Era prea frumos ca să dureze. O puşcă mânuită ca o bâtă îi izbi capul şi mai avu doar conştiinţa tulbure a faptului că era târât de mâini şi de picioare către şalupă.

6

Echipa lăsă planorul în urmă, împinse şalupa la apă adâncă şi mări turaţia. Îi părăsise pe toţi soldaţii afallonieni ucişi sau răniţi, luându‑şi însă oamenii căzuţi.
Everard şedea pe o bancă, pe puntea care se legăna, şi privea cu ochi ce i se limpezeau încetişor spre linia ţărmului care se micşora tot mai mult. Deirdre plângea pe umărul lui Van Sarawak şi venusianul se străduia s‑o consoleze. Vântul rece şi şuierător le arunca în faţă stropi de spumă.
Când doi albi ieşiră din cabina căpitanului, mintea lui Everard se puse brusc în mişcare. Nici vorbă de asiatici. Europeni! Acum, privind mai atent, observă că şi ceilalţi membri ai echipajului aveau trăsături caucaziene. Tenurile brune fuseseră rezultatul ungerii cu vaselină.
Se ridică şi‑şi examină noii stăpâni. Unul dintre ei era un bărbat corpolent, de înălţime mijlocie, purtând un bluzon de mătase roşie, pantaloni largi şi un soi de căciulă de astrahan; era proaspăt ras şi‑şi purta părul de culoare închisă strâns într‑o coadă. Celălalt era mai tânăr, un uriaş blond şi lăţos, într‑o tunică pe care erau cusute cheutori de aramă, pantaloni bufanţi cu ghetre şi o cască pur ornamentală, cu coame. Ambii purtau revolvere la centură şi erau trataţi cu respect de către marinari.
— Ce naiba?
Everard privi din nou în jur. Deja nu se mai zărea uscatul şi era evident că se îndreptau spre nord. Carena navei trepida sub turaţia motorului şi perdele de stropi se înălţau când prova lovea un val.
Bărbatul mai în vârstă vorbi primul, în afalloniană. Everard ridică din umeri. După aceea încercă şi bărbosul, întâi într‑un dialect complet necunoscut, după care întrebă:
— Taelan thu Cimbric?
Everard, care cunoştea mai multe limbi germanice, făcu o încercare, în vreme ce Van Sarawak îşi ciulea urechile sale de olandez. Deirdre se trăsese înapoi, cu ochii holbaţi, prea înspăimântată ca să mai mişte.
— Ja, zise Everard, ein wenig. Bărbosul păru deconcertat, aşa că adăugă: A little.
— Ah, aen litt. Gode! Bărbatul cel solid îşi frecă mâinile. Ik hait Boierik Wulfilasson ok main gefreond heer erran Boleslav Arkonsky.
Nu era o limbă de care Everard să mai fi auzit vreodată – nici măcar cimbrica originală nu putea fi, după toate secolele ce trecuseră –, dar agentul o putea înţelege destul de bine. Necazul era cu vorbitul; nu putea anticipa cum evoluase.
— Ce dracu' faceţi, totuşi? Sunt de pe Sirius – cea mai aspră planetă din toate. Daţi‑ne drumul sau vă vom face să plătiţi!
Boierik Wulfilasson păru îndurerat şi sugeră ca discuţia să continue înăuntru, cu tânăra doamnă pe post de interpret. Îi conduse pe puntea superioară, care includea un salon mic, însă confortabil mobilat. Uşa rămase deschisă, cu un paznic înarmat privind înăuntru şi mai mulţi soldaţi în stare de alertă. Boleslav Arkonsky îi spuse lui Deirdre ceva în afalloniană. Fata încuviinţă din cap şi el îi oferi un pahar cu vin. Băutura păruse s‑o mai destindă, totuşi vocea îi era slabă când i se adresă lui Everard:
— Am fost capturaţi, Manslach. Spionii lor au aflat unde vă ţineam. Un alt grup trebuie să vă fure maşina. Ei ştiu unde se află.
— Mi‑am închipuit, replică Everard. Dar, pentru numele lui Baal, cine sunt ei?
Boierik izbucni în râs la auzul întrebării şi‑şi prezentă pe larg propria isteţime. Ideea era să‑i facă pe suffeţii Afallonului să creadă că Hinduraj era responsabilă. De fapt, alianţa secretă între Littorn şi Cimberland clădise un serviciu de spionaj foarte eficient. Acum se îndreptau către reşedinţa de vară a ambasadei Littpmului, din Ynys Llangollen (Nantucket), unde cei doi vrăjitori aveau să fie convinşi să‑şi explice farmecele şi să pregătească o surpriză pentru marile puteri.
— Şi dacă nu facem asta?
Deirdre traduse răspunsul lui Arkonsky cuvânt cu cuvânt
— Voi regreta consecinţele. Suntem oameni civilizaţi, iar cooperarea benevolă va fi răsplătită cu aur şi onoruri. Dacă însă nu cooperaţi, vă vom forţa s‑o faceţi. Este în joc existenţa ţărilor noastre.
Everard îi privi mai atent. Boierik părea stingherit şi trist, bucuria plină de fală i se evaporase. Boleslav Arkonsky bătea darabana pe tăblia mesei, cu buzele strânse, însă cu o anumită rugăminte în ochi. „Nu ne siliţi să facem asta. Trebuie să trăim cu noi înşine."
Probabil că erau soţi şi taţi, se bucurau şi ei de o halbă de bere şi un joc de zaruri, poate că Boierik creştea cai în Italia, iar Arkonski era crai pe ţărmurile Balticii. Dar astea nu aveau să îmbunătăţească situaţia captivilor lor, când atotputernica Naţiune pornea lupta cu propriul neam.
Everard admiră în gând iscusinţa operaţiunii, după care începu să se întrebe ce se putea face. Şalupa era rapidă însă, din câte îşi amintea, aveau nevoie de vreo douăzeci şi patru de ore ca să ajungă la Nantucket. Atât mai avea la dispoziţie.
— Suntem istoviţi, vorbi el în engleză. Nu ne putem odihni puţin?
— Ja, deedly, făcu Boierik cu o graţie stângace. Ok wir skallen gode gefreonds bin, ni?
Asfinţitul mocnea în vest. Deirdre şi Van Sarawak stăteau sprijiniţi de balustradă, privind peste întinderea cenuşie a apelor. Trei membri ai echipajului, care‑şi îndepărtaseră machiajul şi costumaţia, stăteau cu armele îndreptate spre pupa, un bărbat ţinea direcţia, după busolă, iar Boierik şi Everard se plimbau pe dunetă. Toţi purtau haine groase, împotriva vântului.
Everard reuşise unele progrese în cimbrică; încă i se împleticea limba, dar se putea face înţeles. Îl lăsa totuşi pe Boierik să susţină majoritatea conversaţiei.
— Deci, sunteţi din stele? Eu nu înţeleg asemenea lucruri. Sunt un om simplu. De‑ar fi după mine, mi‑aş administra moşia din Toscana în linişte şi aş lăsa lumea s‑o ia razna cât pofteşte. Dar noi, cei din Popor, avem obligaţiile noastre.
Se părea că teutonii îi înlocuiseră cu totul pe latini în Italia, aşa cum făcuseră englezii cu bretonii, în lumea lui Everard.
— Îmi dau seama ce simţi, încuviinţă agentul. Ciudat că atât de mulţi trebuie să lupte, când atât de puţini o doresc.
— Oh, dar este necesar. (Fusese ca un vaiet.) Carthagalann ne‑a furat Egiptul, proprietatea noastră de drept.
— Italia irredenta, murmură Everard.
— Poftim?!
— Nu contează. Deci voi, cimbricii, sunteţi aliaţi cu Littorn şi speraţi să puneţi mâna pe Europa şi Africa, în vreme ce marile puteri se luptă în Orient.
— Nici vorbă! sări Boierik indignat. Ne afirmăm pretenţiile teritoriale de drept, istorice. Regele însuşi a spus...
Everard îşi intră în rol.
— Mi se pare că ne trataţi cam aspru pe noi, vrăjitorii, remarcă el. Feriţi‑vă să nu ne mâniem cu adevărat pe voi.
— Suntem cu toţii protejaţi de blesteme.
— Păi...
— Aş vrea să ne ajutaţi de bunăvoie. Voi fi fericit să‑ţi demonstrez justeţea cauzei noastre, dacă ai câteva ore libere.
Everard clătină din cap şi se apropie de Deirdre. Chipul fetei era neclar în întunericul tot mai dens, însă în vocea ei distinse o furie disperată:
— Sper că i‑ai zis ce să facă cu planurile lui.
— Nu, rosti apăsat Everard. Îi vom ajuta.
Fata rămase ca trăsnită.
— Ce tot spui, Manse? întrebă Van Sarawak.
Everard îi povesti.
— Nu! exclamă venusianul.
— Ba da.
— Pentru numele lui Dumnezeu, nu! Am să...
Everard îl apucă de braţ şi spuse cu răceală:
— Taci! Ştiu ce fac. Nu ne putem da de partea nimănui în această lume, suntem împotriva tuturor şi ar fi bine să‑ţi dai seama de asta. Singurul lucru pe care-l putem face este să jucăm pe mâna lor o vreme. Şi nu‑i spune asta lui Deirdre.
Van Sarawak îşi înclină capul şi rămase o vreme meditând.
— Prea bine, zise el cu indiferenţă.

7

Staţiunea littorniană era situată pe ţărmul sudic al insulei Nantucket, lângă satul de pescari, dar despărţită de acesta printr‑un zid. Ambasada ridicase construcţia în stil naţional: case prelungi de lemn, cu acoperişurile arcuite ca spinarea de pisică, o clădire centrală şi anexele dispuse pe perimetrul unei curţi pavate cu lespezi. După somnul de noapte, Everard tocmai îşi terminase, cu noduri, micul dejun, văzând ochii fetei care stătea pe punte, când traseră la chei. O altă şalupă mare se afla deja acolo, iar pontonul mişuna de bărbaţi cu înfăţişare aspră. Agitaţia lui Arkonski izbucni când vorbi în afalloniană:
— Văd c‑a fost adus şi motorul magic. Putem trece direct la lucru.
Când Boierik traduse, Everard îşi simţi inima zvâcnind.
Oaspeţii, cum insista să‑i numească cimbrianul, fură conduşi într‑o încăpere mare, unde Arkonski îngenunche înaintea unui idol cu patru chipuri, acel Svantevit pe care danezii îl făcuseră lemne de foc în altă istorie. Un foc ardea în şemineu, pentru a alunga răcoarea toamnei, iar în lungul pereţilor fuseseră postate santinele. Everard avea ochi doar pentru maşina temporală, care sclipea în cadrul uşii.
— Aud că s‑au luptat din greu la Catuvellaunan pentru acest obiect, remarcă Boierik. Mulţi au fost ucişi, dar grupul nostru a reuşit să fugă fără a fi urmărit. Atinse ghidonul, cu gingăşie. Şi această cutie poate cu adevărat să apară din senin, oriunde doreşte călăreţul?
— Da, încuviinţă Evefard.
Deirdre îi aruncă o privire dispreţuitoare pe care arareori o mai întâlnise. Se depărtă de el şi de Van Sarawak.
Arkonsky i se adresă; dorea să le traducă ceva agenţilor. Fata scuipă la picioarele sale. Boierik oftă şi vorbi către Everard:
— Dorim să ne faci o probă a maşinii. Noi doi vom face un tur cu ea. Te avertizez, îţi voi ţine revolverul în spate. Îmi vei spune din timp tot ce vrei să faci şi, dacă dai vreun semn de nesupunere, te împuşc. Prietenii tăi vor rămâne aici ca ostatici şi vor fi de asemenea împuşcaţi la prima suspiciune. Sunt însă sigur, că vom rămâne buni prieteni.
Everard dădu din cap afirmativ. Încordarea pulsa în el; îşi simţea palmele reci şi umede.
— Mai întâi trebuie să rostesc un descântec, anunţă el.
Ochii îi priviră rapid în jur. Dintr‑o privire, memoră coordonatele spaţiale afişate pe contoarele de poziţie şi coordonatele temporale indicate de ceasul de bord. Altă privire îl fixă pe Van Sarawak, aşezat pe bancă, sub pistolul lui Arkonsky şi flintele santinelelor. Deirdre şedea încremenită, cât mai departe de el. Everard estimă atent poziţia băncii relativ la a maşinii, înălţă braţele şi cântă în Temporală:
— Van, am să încerc să te scot de aici. Rămâi exact unde te afli acum, repet, exact. Te voi culege din zbor. Dacă totul merge bine, asta se va întâmpla cam la un minut după ce dispar cu amicul nostru lăţos.
Venusianul şedea cu chip impasibil, însă broboane de sudoare începură să‑i acopere fruntea.
— Foarte bine, vorbi Everard în cimbrica lui stâlcită. Încalecă pe locul din spate, Boierik, şi vom pune acest cal magic în mişcare.
Blondul aprobă din cap şi se supuse. Când Everard se aşeză pe locul din faţă, simţi ţeava unui pistol apăsându‑i spinarea de către o mână tremurătoare.
— Spune‑i lui Arkonski că ne vom întoarce peste jumătate de oră, îl instrui el.
Unităţile temporale erau aproximativ aceleaşi ca în lumea sa, provenind tot de la babilonieni. După aceea, americanul spuse:
— Primul lucru pe care-l vom face este să apărem în mijlocul văzduhului, deasupra oceanului, şi să plutim.
— B‑b‑bine, încuviinţă Boierik, fără să pară prea convins.
Everard ajustă comenzile spaţiale cinci kilometri la est şi trei sute de metri înălţime şi cuplă comanda centrală.
Stăteau ca vrăjitoarele călare pe mătură, privind în jos la imensitatea cenuşiu‑verzuie şi la ceaţa îndepărtată care era pământul. Vântul puternic se izbea de ei şi Everard strângea tare cu genunchii. Auzi exclamaţiile lui Boierik şi zâmbi în silă.
— Ei bine, îl întrebă, cum îţi place?
— Păi... e minunat. Pe măsură ce se obişnuia cu ideea, cimbricul se entuziasma. Baloanele sunt nimica toată pe lângă asta. Cu asemenea maşini putem pluti deasupra oraşelor duşmane şi să le potopim cu o ploaie de foc.
Întrucâtva, aceste vorbe îl făcură pe Everard să se simtă mai bine gândindu‑se la ce urma.
— Acum vom înainta, anunţă el. Boierik chiui, încântat. După care vom face un salt instantaneu în patria ta.
Selectă comanda de manevră. Maşina făcu un luping şi intră în picaj, cu o acceleraţie de 3 g.
Deşi ştia ce avea să urmeze, agentul abia de se putu ţine în şa. Niciodată n‑avea să afle ce anume îl zvârlise pe Boierik, virajul brusc sau picajul. Avu doar imaginea de o clipă a bărbatului care se prăvălea prin tăriile bătute de vânturi, către ocean, dorindu‑şi să nu-l fi văzut.
Pluti apoi o vreme deasupra valurilor. Prima lui reacţie fu un fior. Dacă Boierik ar fi avut timp să tragă? A doua reacţie fu un sentiment apăsător de vinovăţie. Se descotorosi de amândouă şi se concentră asupra problemei salvării lui Van Sarawak.
Fixă vernierele de spaţiu la treizeci de centimetri distanţă de banca prizonierului şi unitatea temporală la un minut după ce dispăruse. Ţinu mâna dreaptă pe comenzi – trebuia să acţioneze rapid – lăsându‑şi stânga liberă.
„Tineţi‑vă pălăriile, oameni buni. Pornim din nou."
Maşina se materializă brusc, chiar în faţa lui Van Sarawak. Everard apucă tunica venusianului şi-l trase spre el, înăuntrul câmpului spaţio‑temporal, în aceeaşi clipă în care mâna lui dreaptă dădu înapoi contorul temporal şi cuplă comanda centrală.
Un glonţ ricoşă pe metal. Pentru o clipă, Everard avu imaginea lui Arkonsky, trăgând. Apoi totul dispăru şi se aflau pe o colină înverzită ce cobora către plajă. Săriseră în trecut cu două mii de ani.
Se prăbuşi peste ghidon, tremurând.
Un ţipăt îl readuse la realitate. Se întoarse să-l privească pe Van Sarawak, care zăcea pe pământ. Braţul continua să‑i fie strâns în jurul taliei lui Deirdre.

Vântul adia uşor, valurile se rostogoleau pe un ţărm lat şi alb, norii pluteau sus, în văzduh.
— Nu te‑aş putea învinovăţi, Van. Everard se plimba prin faţa maşinii, privind în pământ. Dar asta complică lucrurile.
— Ce‑ar fi trebuit să fac? întrebă celălalt cu arţag. S‑o las acolo, s‑o ucidă ticăloşii ăia... sau să dispară o dată cu întregul ei univers?
— Aminteşte‑ţi, suntem condiţionaţi. Fără autorizaţie, nu putem spune nimănui adevărul, chiar de‑am vrea. Iar eu unul nu vreau.
Everard privi spre fată. Stătea în picioare, gâfâind, însă cu o înţelegere luminoasă în ochi. Vântul îi înfoia părul şi rochia lungă, subţire. Scutură din cap, ca pentru a alunga un coşmar, alergă şi le prinse mâinile.
— Iartă‑mă, Manslach! Ar fi trebuit să ştiu că nu ne‑ai trăda.
Îi sărută pe amândoi. Van Sarawak răspunse plin de zel, cum era de aşteptat, dar Everard nu putu să facă la fel. Şi‑ar fi amintit de Iuda.
— Unde suntem? continuă ea. Arată aproape ca Llangollen, dar fără locuitori. Ne‑ai adus pe Insulele Fericirii? Se răsuci pe un picior şi dansă printre florile de vară. Putem să ne odihnim aici un pic, înainte de a merge acasă?
Everard inspiră adânc.
— Am veşti proaste pentru tine, Deirdre, îi zise.
Fata tăcu. O văzu crispându‑se.
— Nu ne putem întoarce.
Ea aştepta în tăcere.
— A‑ă‑ă... descântecele pe care a trebuit să le folosesc pentru a ne salva vieţile... n‑am avut de ales. Ele ne opresc să ne întoarcem.
— Nu există nici o speranţă?
Abia de o putu auzi.
— Nu.
Fata se întoarse şi se îndepărtă. Van Sarawak vru s‑o urmeze, dar se răzgândi şi se aşeză lângă Everard.
— Ce i‑ai spus? îl întrebă.
Americanul îi repetă dialogul.
— Pare compromisul ideal, încheie el. N‑o pot trimite înapoi, să împărtăşească soarta lumii acesteia.
— Nu.
Van Sarawak rămase tăcut o vreme, privind marea, apoi întrebă:
— În ce an ne aflăm? Cam prin vremea lui Cristos? Ne aflăm după punctul de turnură?
— Da. Şi trebuie să aflăm care a fost acela.
— Să ne întoarcem la un birou al Patrulei din trecutul îndepărtat. Putem lua ajutoare de acolo.
— Poate...
Everard se întinse în iarbă şi privi cerul. Reacţia îl copleşi.
— Cred că pot localiza evenimentul‑cheie chiar aici, dar cu ajutorul lui Deirdre. Trezeşte‑mă când se întoarce.

Fata se întoarse cu ochii uscaţi, deşi se putea vedea că plânsese. Everard întrebă dacă l‑ar putea sprijini în misiunea lui, iar ea încuviinţă.
— Desigur. Viaţa mea îţi aparţine, tu mi‑ai salvat‑o.
„După ce mai întâi te‑am băgat în bucluc."
— Tot ce vreau de la tine sunt nişte informaţii, rosti cu grijă Everard. Ai auzit despre... despre cum se adorm oamenii, un somn în care pot crede tot ce li se spune?
Ea încuviinţă din cap, cu îndoială.
— I‑am văzut pe vracii druizi făcând asta.
— Nu vei păţi nimic, Vreau doar să te adorm, ca să‑ţi aminteşti tot ce ştii, lucruri pe care le crezi uitate. Nu va dura mult.
Îi venea greu să îndure încrederea ei. Utilizând tehnici ale Patrulei, o aduse într‑o stare hipnotică de rememorare totală şi obţinu tot ce auzise sau citise vreodată despre al doilea război punic. Asta însumă destul pentru scopurile sale.
Imixtiunea romană în interesele cartagineze, la sud de Ebru, reprezentând o încălcare flagrantă a tratatului, fusese ultima verigă. În anul 219 î.e.n., Hannibal Barca, guvernatorul Spaniei Cartagineze, asediase Saguntum. După opt luni cucerise oraşul, declanşând astfel îndelung plănuitul său război împotriva Romei. La începutul lunii mai a anului 218, traversase Pirineii cu 90 000 de pedestraşi, 12 000 de călăreţi şi 37 de elefanţi, mărşăluise prin Galia şi trecuse Alpii. Pierderile suferite pe drum fuseseră teribile: doar 20 000 de pedestraşi şi 6 000 de cai ajunseseră în Italia, la sfârşitul anului. Cu toate acestea, lângă râul Ticinus întâlnise şi distrusese o forţă romană superioară. În cursul anului următor, învinsese în mai multe lupte sângeroase şi avansase în Apulia şi Campania.
Apulii, lucanii, bruţii şi samniţii trecuseră de partea sa. Quintus Fabius Maximus dusese un crud război de gherilă, care pustiise Italia şi nu fusese hotărâtor. În acelaşi timp însă, Hasdrubal Barca organizase Spania şi, în anul 211, sosise cu întăriri. În anul 210, Hannibal cucerise şi incendiase Roma, iar prin 207 i se predaseră şi ultimele oraşe ale confederaţiei.
— Asta‑i, zise Everard. Mângâie pletele arămii ale fetei de lângă el. Dormi acum. Dormi adânc şi trezeşte‑te cu bucurie‑n suflet.
— Ce ţi‑a spus? întrebă Van Sarawak.
— O mulţime de detalii.
Întreaga poveste durase mai bine de o oră.
— Lucrul important este următorul: cunoştinţele ei despre acele timpuri sunt bune, dar n‑a pomenit nimic despre cei doi Scipio.
— Despre cine?
— Publius Cornelius Scipio a comandat armata romană la Ticinus. A fost învins, ca şi în lumea noastră. Apoi însă a avut inteligenţa să se întoarcă spre vest şi să asedieze baza cartagineză din Spania. În cele din urmă, Hannibal a fost pur şi simplu izolat în Italia şi puţinul ajutor iberic ce‑i putea fi trimis a fost anihilat. Fiul lui Scipio, care purta acelaşi nume, a fost de asemenea un mare comandant. El l-a înfrânt pe Hannibal la Zama: Scipio Africanul cel Bătrân. Tată şi fiu au fost de departe cei mai buni conducători pe care i‑a avut vreodată Roma. Deirdre însă n‑a auzit de ei.
— Deci... Van Sarawak privea spre est, peste mare, unde galii, cimbrii şi parţii goneau prin ruinele lumii clasice. Ce s‑a întâmplat cu ei în acest curs temporal?
— Memoria îmi spune că ambii Scipio au fost la Ticinus, unde era cât pe ce să fie ucişi. Fiul a salvat viaţa tatălui în timpul retragerii, care‑mi închipui că a fost mai mult o debandadă. Pariez zece contra unu că în această istorie cei doi Scipio au murit la Ticinus.
— Careva trebuie să‑i fi doborât, zise Van Sarawak. Vocea i se preschimbă în şoaptă. Vreun călător în timp. Nu poate fi altceva.
— Pare probabil, în orice caz. Vom vedea. Everard îşi mută privirea de la faţa adormită a lui Deirdre. Vom vedea...

8

În staţiunea din pleistocen – la jumătate de oră după ce plecaseră spre New York – agenţii lăsară fata în grija unei matroane înţelegătoare şi vorbitoare de greacă şi‑şi convocară colegii. Apoi, capsulele curier începură să salte prin spaţiu‑timp.
Toate birourile dinainte de 218 î.e.n. – cel mai apropiat era Alexandria, anii 250‑230 – erau „încă" acolo, cu totul cam două sute de agenţi. Contactul scris cu viitorul fu confirmat ca imposibil şi câteva tentative de salt făcură dovada definitivă. O întrunire îngrijorată fu convocată la Academie, în oligocen. Agenţii neataşaţi aveau rang superior celor cu sarcini normale; pe baza experienţei sale, Everard se pomeni preşedintele comitetului agenţilor superiori.
Nu era deloc simplu. Aceşti bărbaţi şi femei se deplasaseră prin secole şi mânuiseră arme zeieşti. Rămăseseră însă oameni, cu toată iritabilitatea înrădăcinată a rasei umane.
Toţi erau de acord că situaţia trebuia îndreptată. Se temeau însă pentru agenţii care plecaseră în viitor înainte de a fi fost preveniţi, aşa cum făcuse chiar Everard. Dacă nu erau aduşi înapoi înainte ca istoria să fie realterată, nimeni nu avea să‑i mai vadă vreodată. Everard însărcină unele grupuri să încerce recuperarea lor, dar se îndoia că vor avea prea mult succes. Îi avertiză cu toată seriozitatea să revină în termen de o zi, timpul local, altfel vor suporta consecinţele.
Un individ din perioada Renaşterii Ştiinţifice avea altă idee. De acord, datoria clară a supravieţuitorilor era să restaureze cursul temporal „original". Aveau însă o datorie şi faţă de ştiinţă. Beneficiau acum de şansa unică de a studia o fază de evoluţie cu totul nouă a umanităţii. Everard îl potoli cu dificultate. Nu rămăseseră atât de mulţi agenţi pentru a‑şi permite riscul.
Grupuri de studiu încercau să determine cu precizie momentul şi condiţiile schimbării. Disputa asupra metodelor păru interminabilă. Everard privea fix pe fereastră, în noaptea pre‑umană, întrebându‑se dacă, la urma urmei, tigrii cu colţi de sabie nu făceau o treabă mai bună decât succesorii lor din neamul maimuţelor.
Când în cele din urmă repartiză misiunile diverselor grupuri, destupă o sticlă şi se îmbătă cu Van Sarawak.
Reunindu‑se a doua zi, comitetul de comandă primi raportul celor care fuseseră în viitor. O duzină de agenţi fuseseră recuperaţi din situaţii mai mult sau mai puţin dezonorante; ceilalţi vor fi pur şi simplu scoşi din calcule. Raportul grupului de cercetare fu mai interesant. Se părea că doi mercenari elveţieni i se alăturaseră lui Hannibal în Alpi, câştigându‑i încrederea. După război, ei ajunseseră în funcţii înalte în Cartagina. Sub numele de Phrontes şi Himilco, conduseseră practic guvernul, concepuseră asasinarea lui Hannibal şi stabiliseră noi ştachete ale vieţii de lux. Un agent le văzuse locuinţele şi pe ei înşişi.
— O mulţime de inovaţii la care nimeni nu s‑ar fi gândit în era Clasică. Indivizii mi s‑au părut a fi neldorieni, din mileniul al 205‑lea.
Everard încuviinţă din cap. Era o epocă de tâlhari, care „deja" dăduseră mult de furcă Patrulei.
— Mi se pare clar, zise el. Nu are importanţă dacă au fost cu Hannibal înainte de Ticinus sau nu. Va fi al dracului de greu să‑i arestăm în Alpi, fără să mai facem atâtea mofturi că vom schimba noi înşine viitorul. Tot ce contează este că, pe cât se pare, i‑au curăţat pe cei doi Scipio, şi acolo va trebui să acţionăm.
Un englez din secolul XIX, competent, dar cu un aer caricatural de pompos, desfăşură o hartă şi ţinu un discurs referitor la observaţiile aeriene pe care le făcuse asupra bătăliei. Folosise instrumente cu infraroşii pentru a distinge prin norii joşi.
— Aici stăteau romanii...
— Ştiu, aprobă Everard. Linia roşie subţire. Momentul în care au pornit retragerea este cel critic, dar confuzia de atunci reprezintă totodată şansa noastră. Perfect, trebuie să înconjurăm discret câmpul de luptă, dar nu cred că putem acţiona cu mai mult de doi agenţi care să fie de fapt în miezul acţiunii. Amicii noştri au să fie atenţi, ştiţi prea bine, căutând potenţialele contrainterferenţe. Biroul Alexandria poate da costume pentru mine şi Van.
— Ce să spun, exclamă englezul, credeam că eu voi avea privilegiul!
— Nu. Regret. Everard zâmbi în colţul gurii. Oricum, nu‑i nici un privilegiu. Doar îţi rişti pielea pentru a nega o lume plină de oameni ca şi tine.
— Ei drăcia dracului...
Everard se ridică.
— Trebuie să mă duc, zise el sec. Nu ştiu de ce, dar trebuie.
Van Sarawak încuviinţă.

Lăsară maşina într‑un pâlc de copaci şi porniră peste câmp.
În jurul orizonturilor şi sus în văzduh aşteptau o sută de agenţi înarmaţi, dar aceştia nu reprezentau mare consolare aici, între suliţe şi săgeţi. Norii joşi goneau, mânaţi de vântul şuierător şi rece, ploaia cădea, măruntă; însorita Italie avea parte de o toamnă târzie.
Platoşa atârna greu pe umerii lui Everard, care tropăia prin noroiul lunecos de sânge. Purta coif, gambiere, un scut roman pe braţul stâng şi o sabie la brâu; cu dreapta însă strângea un pistol paralizator. Van Sarawak îl urma echipat asemănător, ochii jucându‑i sub penajul coifului zbârlit de vânt.
Sunet de trompete şi bubuit de tobe, pierzându‑se între răcnetele oamenilor, tropăit de copite, nechezat de cai fără călăreţi şi vaier de săgeţi. Doar câţiva căpitani şi cercetaşi mai rămăseseră călări; ca de multe ori înaintea inventării scărilor de şa, ceea ce iniţial fusese o luptă de cavalerie devenise una de infanterie, după ce lăncierii fuseseră doborâţi de pe cai. Cartaginezii presau, izbind rândurile romane ce prinseseră a se ondula. Ici‑colo, lupta se destrăma deja în mici învălmăşeli în care oamenii înjurau şi loveau tot ce le era străin.
Bătălia trecuse de acum de zona aceea. Moartea se întindea în jurul lui Everard. Bărbatul se grăbi în spatele liniilor romane, către licărul îndepărtat al vulturilor. Peste coifuri şi leşuri, distinse o flamură roşu‑violetă ce flutura triumfător. De acolo, conturându‑se monstruoşi pe cerul cenuşiu, înălţându‑şi trompele şi zbierând, dădură năvală elefanţii.
Războiul era mereu la fel: nu nişte linii precise trasate pe hărţi, nici eroisme cavalereşti, ci oameni care gâfâie, transpiră şi sângerează cuprinşi de spaimă.
Un tânăr subţire, cu chip întunecat, se zbătea în apropiere, încercând fără vlagă să tragă afară suliţa ce‑i străpunsese abdomenul. Era un prăştier din Cartagina, dar solidul ţăran italian care şedea lângă el, holbându‑se neîncrezător la ciotul braţului său, nu‑i dădea nici o atenţie.
Un stol de ciori pluteau deasupra, planând şi aşteptând.
— Pe aici, murmură Everard. Grăbeşte‑te, pentru numele lui Dumnezeu! Rândurile alea se pot rupe dintr‑o clipă în alta.
Iuţi pasul spre stindardele Republicii, cu respiraţia arzându‑i plămânii. Îşi dădu seama că dintotdeauna dorise ca Hannibal să fi învins. Lăcomia rece, lipsită de imaginaţie a Romei, deţinea ceva respingător. Şi iată-l aici, încercând să salveze oraşul. Ades viaţa e o treabă ciudată!
Faptul că Scipio Africanul era unul din puţinii oameni decenţi rămaşi după război îi oferea prea puţină consolare.
Răcnetele şi zăngăniturile crescură şi romanii dădură înapoi. Everard văzu ceva ce aducea cu un val spart de o stâncă. Totuşi stânca era cea care înainta, mugind şi spintecând, spintecând.
Începu să alerge. Un legionar rămase în urmă, urlându‑şi groaza. Un veteran roman încărunţit scuipă pe jos, se propti pe picioare şi rămase locului până ce fu doborât. Elefanţii lui Hannibal ţipau strident şi înaintau greoi. Rândurile cartagineze erau neclintite, avansând în ritmul neomenesc al tobelor.
Înainte acum! Everard zări câţiva bărbaţi călări, ofiţeri romani. Ţineau vulturii înălţaţi şi răcneau, dar nimeni nu‑i putea auzi în vacarmul acela.
Un mic grup de legionari trecu pe lângă el. Căpetenia lor strigă către agenţi:
— Aici! O să le arătăm noi luptă, pe pântecele lui Venus!
Everard clătină din cap şi‑şi văzu de drum. Romanul mârâi şi se repezi la el.
— Vino‑ncoace, pui de laş...
O rază paralizantă îi reteză vorbele. Se prăbuşi în mocirlă. Oamenii săi se cutremurară, cineva gemu şi întregul grup se puse pe fugă.
Cartaginezii erau foarte aproape, scut lângă scut, cu săbiile înroşite. Everard putu distinge cicatricea lividă de pe obrazul unuia şi nasul mare şi coroiat al altuia. O lance se izbi de coiful său. Îşi lăsă capul în jos şi fugi.
În faţă îi apăru o încăierare. Încercă s‑o ocolească, dar se poticni de un cadavru sfârtecat. Un roman se prăvăli peste el, la rându‑i. Van Sarawak înjură şi-l ridică de jos. O sabie crestă braţul venusianului.
Ceva mai departe, oamenii lui Scipio erau înconjuraţi şi luptau fără speranţă. Everard se opri, trase aer în plămânii chinuiţi şi‑i scrută prin ploaia măruntă. O trupă de călăreţi romani se apropia în galop, împroşcând noroiul până la botul cailor, cu platoşele ude lucind. Acesta trebuie să fie fiul, Scipio Africanul, gonind să‑şi salveze tatăl. Tropotul copitelor tuna.
— Acolo! strigă Van Sarawak şi arătă cu mâna.
Everard se ghemui, ploaia picurându‑i de pe coif pe faţă. Din altă direcţie, un grup cartaginez galopa către lupta din jurul vulturilor. În fruntea lor se aflau doi bărbaţi cu înălţimea şi trăsăturile colţuroase ale neldorienilor. Purtau armuri din fier galvanizat şi aveau pistoale cu ţeavă subţire.
— Pe aici!
Americanul se răsuci pe călcâie şi se năpusti spre ei, pielea cuirasei scârţâind în fugă.
Agenţii ajunseră aproape de cartaginezi, fără ă fi văzuţi. Atunci, un călăreţ dădu alarma. Doi romani nebuni! Everard îl văzu rânjind în barbă. Unul din neldorieni îşi ridică blasterul.
Everard se azvârli pe burtă. Ucigaşul fascicul albăstrui sfârâi pe deasupra capului său. Trase şi el un foc şi un cal african se rostogoli în zăngănit metalic. Van Sarawak îşi menţinea poziţia şi trăgea constant. Doi, trei, patru – şi iată un neldorian prăvălit în noroi!
Oamenii se tăiau între ei în jurul celor doi Scipio. Escorta neldorienilor urlă îngrozită. Probabil că li se făcuse o demonstraţie a laserului, dar aceste lovituri invizibile erau altceva. O luară din loc. Al doilea dintre tâlhari îşi stăpâni calul şi se întoarse să‑i urmeze.
— Ai grijă de cel pe care l‑ai nimerit, Van! gâfâi Everard. Scoate-l de aici... o să-l interogăm...
Se ridică şi se apropie de un cal fără călăreţ. Sări în şa şi porni în urmărirea neldorianului, aproape fără să fie pe deplin conştient de acest lucru.
În urmă, Publius Cornelius Scipio şi fiul său rupseră încercuirea şi se alăturară armatei care se retrăgea.
Everard galopa prin haos. Îşi îndemna calul, dar se mulţumea să rămână în urmărire. O dată ieşiţi din vedere, o maşină din văzduh se putea năpusti să‑i scurteze vânătoarea.
Acelaşi gând trebuie să‑i fi venit şi călătorului temporal. Opri şi trase. Everard văzu fulgerul orbitor şi simţi în obraz înţepătura razei ce fusese cât pe ce să‑şi atingă ţinta. Mări raza de acţiune a pistolului său şi trase fără să încetinească.
O altă salvă îi nimeri calul în plin piept. Animalul se rostogoli şi Everard fu aruncat din şa. Reflexele‑i antrenate amortizară căderea. Sări în picioare şi se împletici către inamic. Îşi pierduse paralizatorul prin noroi şi nu avea vreme să-l caute. Era lipsit de importanţă; putea fi recuperat mai târziu, dacă rămânea în viaţă. Fasciculul lărgit îşi nimerise ţinta. Puterea slabă nu fusese suficientă pentru a doborî un om, însă neldorianul scăpase blasterul, iar calul se clătina, cu ochii închişi.
Ploaia izbea faţa lui Everard. Se apropie împleticindu‑se de cal. Neldorianul sări din şa şi trase sabia. Spada lui Everard şuieră şi ea.
— Cum doreşti, zise el în latină. Unul dintre noi nu va părăsi acest câmp.

9

Luna sui deasupra munţilor, făcând zăpada să lucească slab. Departe, în nord, un gheţar reflectă lumina şi un lup urlă. Oamenii Cro‑Magnon‑ului cântau în peştera lor, iar sunetele se auzeau slab în verandă.
Deirdre stătea pe întuneric, privind afară. Lumina lunii îi proiecta lumini şi umbre pe chip, dezvăluind licărul lacrimilor. Se întoarse când Everard şi Van Sarawak veniră în spatele ei.
— Aşa repede v‑aţi întors? întrebă ea. Abia de m‑aţi lăsat aici azi‑dimineaţă.
— N‑a durat mult, răspunse Van Sarawak.
Făcuse o instruire hipnotică în greaca atică.
— Sper – încercă Deirdre să zâmbească – că v‑aţi terminat treaba şi vă puteţi odihni după muncă.
— Da, încuviinţă Everard, am terminat.
O vreme rămaseră unul lângă altul, privind afară, spre o lume a iernii.
— Este adevărat ce ai spus, că nu mă pot întoarce acasă niciodată? şopti Deirdre.
— Mă tem că da. Descântecele...
Everard schimbă o privire cu Van Sarawak.
Aveau permisiunea oficială să‑i spună fetei atât cât doreau şi s‑o ducă oriunde socoteau că ar putea trăi mai bine. Van Sarawak susţinea că pe Venus, în secolul său, iar Everard era prea obosit să i se împotrivească.
Deirdre inspiră adânc.
— Aşa să fie, zise ea. N‑o să‑mi pierd toată viaţa lamentându‑mă. Dar mă rog lui Baal ca alor mei, celor de acasă, să le fie bine.
— Sunt sigur că le va fi, rosti Everard.
Brusc, nu mai rezistă. Tot ce voia era să doarmă. Van Sarawak n‑avea decât să spună ce era de spus şi să tragă foloasele, oricare ar fi fost ele.
Aprobă din cap spre tovarăşul său.
— Eu mă retrag, declară el. Dă‑i înainte, Van.
Venusianul luă braţul fetei. Încet, Everard se întoarse în camera sa.
—‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑