Poul Anderson
Ziua reîntoarcerii lor
(The Day of Their Return)

Profetul Vorbi:

"Chemat nu ştiu de ce, am mers acolo unde oamenii
nu fuseseră încă.
Cu o bucată de piatră de cretă, luată din dărâmătură,
mi‑am însemnat cărarea; dar era aproape ultima scli‑
pire a simţului meu uman, pe când marcam kilometru
după kilometru, tot mai aproape de sfârşitul drumului
meu.
Am găsit‑O într‑o încăpere unde lumina strălucea rece,
venind de la un lucru înalt pe a cărui simplitate ochii
mei alunecau; am putut să văd numai că era probabil
o maşinărie şi că cea mai mare parte a sa era nu mate‑
rie ci energie; înaintea ei stătea ACEASTA pe care o port
acum pe cap. Mi‑am aşezat‑o pe frunte şi nu sunt nici
cuvinte nici gânduri pentru ceea ce veni...
După trei nopţi şi zile am urcat; şi în mine exista
Caruith Străvechiul, Salvatorul planetei Aeneas..."

Un cuvânt s‑a furişat până la mine şi urechea mea i‑a prins şoapta. În clipa când viziunile nopţii frământă gândul, când oamenii sunt cufundaţi într‑un somn adânc, teama şi fiorul au venit peste mine şi toate oasele mi‑au tremurat. Un duh a trecut apoi pe dinaintea mea, părul mi s‑a zbârlit; şi stătea acolo, nu i‑am putut desluşi înfăţişarea; o formă era înaintea ochilor mei, tăcerea stăpânea şi am auzit un glas...
IOV, IV, 12—16.

I

ÎN CEA DE A TREIA ZI, el se sculă şi se ridică din nou înspre lumină. Zorii licăreau deasupra mării care odinioară fusese un ocean. Către nord, colţii stâncilor se distingeau albăstrii faţă de griul metalic al orizontului; jos, ele formau o fâşie, cea a cascadelor, al căror tunet răzbătea uşor, într‑un frig fără aripă de vânt. Cerul continua să fie liliachiu spre apus, purpuriu deasupra, alb la răsărit, unde soarele se ivea, înălţându‑se. Luceafărul, însă continua să strălucească aici, pe planeta Primului Ales.
Eu sunt cel de al doilea Ales, ştiu Jaan: şi vocea acelora care aleg. A fi om înseamnă a fi strălucire, nimb, aureolă.
Nările‑i inspirau adânc aerul, muşchii se contractau, se relaxau, se bucurau că există. Niciodată până atunci nu‑şi dăduse seama de acest fapt. Era, exista cu adevărat, de la luminozitatea figurii până la prundişul de sub picioare.
— O, splendoare a tuturor splendorilor, spuse vocea care, înăuntrul său, era Caruith.
— Copleşeşte acest biet trup, zise Jaan. Renasc pentru întâia oară. Tu nu te simţi ca un străin în captivitate?
— Şase milioane de ani au fost zvârlite în noapte, spuse Caruith. Îmi amintesc valurile înspumate şi strigătul navigatorului aici, unde acum se întinde un pustiu sub picioarele noastre; îmi amintesc fala zidurilor şi a coloanelor acolo unde se grămădeşte mormanul de ruine, deasupra mormântului de unde noi am venit; îmi amintesc norii plutind în veşmânt de curcubeu. Mai presus de toate încerc să‑mi amintesc — şi nu izbutesc pentru că sângele şi carnea ce sunt acum nu pot suporta focul care am fost — încerc mereu să‑mi apropii în minte plenitudinea, complexitatea vieţii.
Jaan ridică mâinile către coroana ce‑i încingea fruntea.
— Pentru tine, zise el, e o însărcinare copleşitoare.
— Nu, cântă Caruith. Împărtăşesc şansa dăruită ţie şi speciei tale. Voi creşte, voi deveni cu tine şi tu cu mine şi ei cu noi, până când omenirea însăşi va deveni demnă nu numai de a fi primită în Unicitate ci, în plus, va putea aduce acesteia ceea ce numai ei îi aparţine. Iar la sfârşit, cuvântul îl va crea pe Dumnezeu. Haide acum să spunem toate acestea oamenilor. El/ei urcară muntele către Arena. Deasupra lor pălea luceafărul de dimineaţă.

II

ŢINUTUL DE LA EST de Casa Vânturilor cobora în pantă, apoi se ridică înspre Dealurile Hesperiene. Vara timpurie le îmblânzise pustietatea cu frunze: verde‑albăstrui, verde‑gri ici şi colo, întunecatul verde al stejarului ori al cedrului, purpuriul rasminului, culori împrăştiate în pomi singulari, în tufişuri, în dumbrăvi întinse, amestec de onix cu tente roşii şi galbene, acoperământ viu al pământului, trava — mantie de foc.
Un curent rece se simţea dinspre apus. Ivar Frederiksen se înfioră; chiar şi ţeava puştii o simţea îngheţată sub palmă. Pajiştea pe care era întins începuse să se pregătească pentru noapte, transformându‑se într‑un covor flexibil. Mirosul de piatră de peste zi, ca şi scânteierile pajiştii dispăruseră. Un copac delphi îl proteja: trunchi noduros, despletit, peşteră de crengi şi frunziş. Nenumărate buruieni ruginii acopereau pajiştea, ca şoaptele într‑o limbă neştiută. Privirea lui cutreieră de pe un povârniş cotropit de arbuşti şi bolovani spre o vale umbroasă. Pe malul râului se zărea drumul pierdut în amurg, apa era o ştearsă scânteie. Inima‑i bătu tare, acoperind aproape zgomotul curgerii Râului Sălbatic.
Nimeni. Oare nu vor veni niciodată?
O fulgerare îl orbi şi îi tăie răsuflarea. Un avion dinspre vest?
Nu. Frunzele, în zbuciumul lor, îl amăgiseră. Ceea ce se ridicase deasupra culmii Hornbeck era chiar Creusa. Hohotul de râs izbucni necontrolat, semn al încordării nervoase. Ca şi cum ar fi căutat un însoţitor, el urmă luna. Pe măsură ce suia spre est, strălucea chiar mai luminoasă, mărindu‑se. Peste toate, o pereche de aripi căpătaseră raze de la ascunsul soare şi zvârleau aur contra cerului indigo.
Hei! Uşurel! se mustră singur. Eşti aproape neatent, distrat, cu gândul în altă parte. Ce s‑ar întâmpla dacă aceasta ar fi prima bătălie? Nu ai nici o scuză. Eşti doar căpetenia, nu‑i aşa?
Deşi învăţat cu aerul subţire şi uscat al planetei Aeneas, pe care se născuse, el îşi simţi căile respiratorii dureroase, limba ca o bucată de piele tăbăcită. Duse la gură bidonul umplut de la acel curent de apă; îi simţi gustul de metal.
"Aah", începu... 
Şi atunci au apărut Imperialii.
S‑au ivit aşa, deodată, ca o explozie. O parte din el ştiuse asta. Venind mai târziu decât au fost aşteptaţi, ei fuseseră apăraţi de întunericul nopţii, dar şi de un crâng până când prin mişcarea de înaintare a devenit o realitate de neconfundat. Dar oare cum de nici unul dintre cei care‑l urmau nu‑i zărise mai devreme deşi grupele de gherilă acopereau câte trei kilometri de fiecare parte a defileului? Faptul acesta nu era desigur o dovadă a calităţilor de care dispuneau.
Şi iată‑l pe Ivar prins într‑o ambuscadă. Nu ştia ce urla mai tare în el: frica, mânia, nebunia... Nici nu avea de altfel, vreme să se întrebe. Realiză doar cu un licăr interior de uimire că nu simţea nici o bucurie eroică nici o hotărâre neînduplecată. Trupul îl asculta orbeşte pe când ceva se lamenta în el: Cum am ajuns aici? Cum ies din asta, cum mă descurc?
Îndată fu în picioare. Dădu glas strigătului de vânătoare al lupului‑păianjen şi auzi ecoul. Îşi trase gluga hainei peste cap, îşi fixă masca de noapte pe faţă. Înşfăcă arma de jos şi sări din ascunzişul frunzelor de delphi.
Fiecare simţ îi era ascuţit la maximum: vedea orice frunză răsucită pe unde alerga, sesiza orice mişcare de sub cizmele sale, prinse o ultimă undă de căldură emanată de o piatră uriaşă, inspiră dulceaţa împrăştiată de cedru, se lăsă periat de frunzişul unui stejar, ar fi putut număra petalele ce cădeau din rasmin ori să măsoare viteza cu care trava se acoperea de brumă ca o plapumă de fulgi înainte de instalarea frigului pătrunzător. Toate acestea rămăseseră oarecum izolate la periferia conştiinţei în timp ce acţiunea — care însemna mişcarea muşchilor, nervilor, sângelui, plămânilor, pulsul — stăpânea întreaga sa fiinţă aţintită către duşmani.
Erau umanoizi, un pluton de infanterie marină, în jurul unui tun de câmp. Acesta aluneca perfect pe prundiş, la vreo doi metri de drum. Deşi cu coifuri şi în ţinută de luptă, neaşteptându‑se la vreun necaz într‑o patrulare obişnuită, oamenii erau dispersaţi, lăsând mai curând impresia că se plimbă decât că mărşăluiesc. Cei mai mulţi conectaseră activatoarele energetice de pe umeri la bateriile din raniţele verzi.
Infrascopul de pe puşca lui Ivar îi arătă tot. Ochii săi văzură camarazi ce se ridicau din tufişuri şi înaintau în salturi, mascaţi şi înarmaţi ca şi el. Urechile sale percepură voci tinere, răguşite, aspre chemări de război, strigăte fără înţeles. Pârâiră împuşcături. Aeneizii îşi dublaseră numărul victimelor — avantaj al surprizei.
Ivar constată că lor le lipseau armele cu energie; dar iată că reuşiră să trimită o ploaie de gloanţe spre piesa de artilerie. Conducătorul acesteia fu efectiv zvârlit de pe locul său. O zdreanţă roşie, l‑am zdrobit! Simţi el însuşi o rafală, apoi îşi continuă atacul, jos şi în zig‑zag. Plutonul trebuia distrus, iar echipamentul cărat în pustiu.
Tunul se lăsase în jos. Ivar îşi dădu seama prea târziu. Un soi de întrerupător al vieţii. Artileriştii marini, care‑şi culcaseră trupurile la pământ, se ridicară şi căutau să se adăpostească. Câţiva zăceau răniţi sau nimiciţi, ceilalţi îşi găsiseră un refugiu. Aruncătoarele de gloanţe şuierau, focul exploziilor ardea ochii şi asurzea urechile. Aeneidul cel mai apropiat de Ivar tremura, se răsucea de pe‑o parte pe alta, se oprea şi ţipa. Ţipa. Ţipa. Pe brazda de iarbă, sângele său, era revoltător de strălucitor, împrăştiat pe o porţiune cumplit de largă.
Alt Imperial preluă controlul tunului. Un fulger zbură peste râul care‑şi arătă paloarea albăstrie, ca de metal topit. Bubui tunetul. Pe unde trecea mănunchiul de raze nu mai existau copaci sau tufe. Nici luptători. Fumul se învălătucea deasupra cenuşii.
Orb şi surd, Ivar căzu. Îşi înfipse mâinile ca nişte gheare în tină fiindcă avea impresia că planeta învârtindu‑se, încerca să‑l zvârle în afară.
O clipă cât o veşnicie şi delirul trecu. În cap îi suna parcă un clopot, frânturi de lumină îi ardeau ochii; totuşi auzea, vedea, aproape chiar putea gândi.
Un arbust ca un pumnal ascuţit îl acoperise aproape complet. Îi sfâşiase mâneca dreaptă şi îi crestase braţul, dar alte răni nu avea. Lângă el se lăţi un cadavru. Măruntaiele se împrăştiară mai departe. Masca îl ascundea, nu ştia care dintre prietenii săi putea fi. Ce nedrept, ce obscen să exhibi intestinele fără a arăta figura!
Ivar se strecură prin beznă. Inamicul nu‑şi întorsese tunul către malul acesta. Dimpotrivă, foloseau arme mici, adecvate, unelte de precizie. Grupurile de gherilă erau, în faţa iscusinţei şi disciplinei inamice, ca sticla fragilă contra unui blid de metal.
Gherilă? Noi, copiii? Şi EU i‑am condus. Ivar se luptă să nu verse, să nu plângă. Trebuia s‑o şteargă pe furiş. Noroc idiot, numai asta îl păstrase viu şi neobservat. Dar iată că adversarii luau prizonieri. Îi văzu aducând mai mulţi pe care‑i înjurau în surdină. Alţii, dezarmaţi, ridicaseră mâinile.
Virgil alunecă dedesubtul unui orizont nevăzut. Noaptea izbucni.

Aeneas se roteşte în douăzeci de ore, nouăsprezece minute şi câteva secunde. Zorii nu erau departe când Ivar Frederiksen ajunse la Casa Vântului.
Granitul cenuşiu înconjura ca un zid sălaşul străvechi al Celui Dintâi Bărbat al Ilionului. Era clădit în apropierea unui colţ de promontoriu. Platforma continentală cobora domol de‑a lungul a trei kilometri către fundul Mării Antonine prin straturi suprapuse, pante, ţancuri, costişe şi terase abia acoperite cu tufăriş ori chiar numai piatră. Şi râul ce strălucea pe lângă castel, se ducea tot într‑acolo, într‑un clinchet de cataracte.
Măreaţa intrare era zăvorâtă, ceea ce mărturisea că trupele de ocupaţie erau considerate răufăcătoare. Ivar se poticni, ezită să apese plăcuţa de identificare. Zvonul clopotelor sună a gol.
Durerea era ca o slăbiciune care se trezea în măduvă şi se infiltra prin oase şi carne până ce sângele‑i se contopea cu ea. Genunchii îi tremurau, fălcile clănţăneau. Sudoarea, uscată acum, pe care o simţise prelingându‑se şi mirosind, îi rănise buzele. Fiindu‑i frică să meargă pe drumurile obişnuite, rătăcise pe căi lăturalnice şi aspre. Se sprijinea de înaltă uşă de oţel şi trăgea cu nesaţ aer în piept. Un vânticel îl învelea cu răceala nopţii. Nici o dată până acum nu fusese atât de conştient de frumuseţea acestui pământ, iar acum — iată — era pierdută pentru el.
Soarele se înălţase spre negrul transparent, bătut cu stele. Prin aerul subţiat, acestea străluceau neclintit, în nuanţe diamantine şi Calea Lactee era un torent alb şi un nor înrudit, apropiat în Ula, era galaxia‑sora noastră risipită la un milion jumătate ani‑lumină. Creusa se stabilizase; dar, încetişor, Lavinia înaintase în înalturi în cel de‑al doilea pătrar. Lumina zvârlea argint peste promoroacă.
La est se întindeau câmpurile, fâneţele, pădurile, terenurile pe care dormitau ogrăzile fermelor şi, cel mai departe, crestele. Privirea lui Ivar se pierdu înspre apus. Acolo, culmile bogate se transformaseră în livezi, plantaţii, canale care noaptea îngheţau‑oglindă, resturile carbonizate ale unui ţinut de mlaştină sărată, undeva la marginea lumii. I se păru că zăreşte mişcarea unor lumini. Erau oamenii deja răspândiţi peste tot? Nu, nu ar putea vedea de la o asemenea distanţă lămpi... felinare de pe nave fantomă, navigând pe un ocean dispărut cu trei milioane de ani în urmă...
Portalul se deschise cu un balans larg. Sergentul Astaff stătea în spatele lui. Sfidând decretul Imperial silueta lui bondoacă purta uniforma Iliană. Renunţase totuşi la glugă şi mască. În linia ireală, capul său nu apărea cărunt ci era tot atât de alb pe cât îi erau şi vorbele abia adiate.
"Întâi‑Născutul Ivar! Unde‑ai fost? Ce s‑a întâmplat? Mama ta s‑a temut grozav pentru tine în aceste ultime cinci zile." Moştenitorul casei se împletici către el. În spatele porţii, terenul curţii era dungat cu umbre de lună dinspre turnuri, clădiri mai mari ori mai mici. Un câine de vânătoare din rasa apuseană, uscăţiv şi cu fălci grele, era singurul semn de viaţă vizibil. Labele lui zgâriau dalele lespezilor cu un zgomot nefiresc de mare. Astaff apăsă un buton ca să închidă uşa. Se uită un timp pe furiş apoi spuse domol: "Mai bine dă‑mi puşca aceea, Întâiule‑Născut. Cunosc locuri unde Terrienii nu‑şi bagă nasul".
"Şi eu cunosc", suspină Ivar.
"N‑ai făcut cumva o mulţime de lucruri bune, ascuns, până când ai fost gata pentru... indiferent ce ai întreprins?" Astaff întinse braţul.
"La necazul în care am intrat nu mai contează faptul că mă prind şi cu arma". Ivar luă puşca în mână. "Doar că i‑aş face să plătească pentru mine."
Ceva se aprinse, se stârni în bătrân. El, ca şi strămoşii lui, îi slujiseră pe primii oameni ai Ilionului de‑a lungul întregii existenţe. Cu toate acestea, sau mai ales din acest motiv, în vocea lui era mâhnirea: "De ce nu mi‑ai cerut să te ajut?"
"M‑ai fi sfătuit să nu mă amestec" spuse Ivar. Şi adăugă: "Ai fi avut dreptate".
"Ce ai încercat să faci?"
"Să atac patrula locală. Am încercat să pun mâna pe depozitul de arme. Nu ştiu câţi dintre noi au scăpat. Probabil că cei mai mulţi nu au izbutit".
Astaff îl privi.
Ivar Frederiksen era înalt, 185 centimetri, cu talie subţire, umeri largi şi pieptul bombat al aeneizilor.
Epuizarea îi slăbise sprinteneala şi îi asprise vocea de tenor. Cârn, cu maxilare pătrate, pistruiat, faţa lui îl arăta mai tânăr decât era; nu se zărea vreo urmă de barbă crescută în ultimele ore. Părul tuns scurt pe ceafă şi la urechi, în manieră nordică, era galben, adesea zburlit şi căzând într‑o buclă pe frunte. Sub sprâncenele întunecate străluceau ochii mari, verzi; pe sub haină, purta o bluză cu guler înalt, centură cu cartuşieră, teacă pentru cuţit cu lamă grea, pantaloni groşi bogaţi în ghete cu carâmb, îmbrăcăminte obişnuită de câmp. Existau, într‑adevăr, prea puţine elemente care să‑l desemneze ca făcând parte din casta superioară a planetei lui.
Acest puţin însă era de ajuns.
"Ce minte goală ai avut", zise în cele din urmă sergentul.
Un fulger de mânie trecu prin ochii lui Ivar: "Trebuia să stăm precum lutul ca Terrienii să ne modeleze, ardă şi folosească precum le‑ar fi fost voia?"
"Ei, mi‑aş fi gândit mai profund lovitura şi aş fi exersat‑o îndelungată vreme înainte" replică Astaff.
Îl luă pe Ivar de umăr: "Te‑ai consumat, te‑ai irosit ca un cartuş", îi spuse. "Du‑te la adăpostul meu. Îţi aminteşti unde, nu? Mulţumesc lui Dumnezeu că nevastă‑mea e dusă în vizită la familia fiicei noastre. Fă un duş, mănâncă, dormi. Sunt în gardă până la ora cinci sute. Nu pot chema schimbul fără să isc întrebări; dar nimeni nu va sufla despre tine."
Ivar clipi: "Ce vrei să spui? Camerele mele...?"
"Ah", hârâi Astaff. "Du‑te. Trezeşte‑ţi mama, surioara. Amestecă‑le şi pe ele, implică‑le. Vor fi anchetate, ştii, de îndată ce Imperialii vor descoperi că ai participat la încăierare. Vor fi narcotizate ori chiar mai rău, dacă vreo urmă ar conduce la ideea că ele ar putea avea habar cam pe unde locuieşti. Asta vrei? Prea bine! Du‑te să‑ţi iei rămas bun."
Ivar făcu un pas înapoi şi ridică mâinile rugător. "Nu, eu, eu nu m‑am gândit niciodată că..."
"Exact".
"Sigur, voi... la ce te gândeşti?", întrebă sfios Ivar.
"Pleacă odată, înainte ca Imperialii să sosească! Noroc că tatăl tău a fost tot timpul în Nova Roma; e deci complet nevinovat şi are putere să protejeze familia dacă Terrienii nu vor găsi vreun semn că ai fost pe‑aici după luptă. Ei? Vei pleca curând. Poartă uniforma slujitorului, pe care ţi‑o voi pregăti, masca pentru nas ca şi cum ai suferi de alergie, arma sub ceas. Plimbă‑te ca şi cum ai fi un hoinar fără ţintă. Aceasta e o clădire importantă, nimănui nu trebuie să‑i atragi atenţia în mod deosebit. Voi găsi câţiva devotaţi care să aibă grijă de tine. Sam Hedin, Frank Vance, oricare altul, cinstiţi şi locuind în afară. Du‑te!".
"Şi apoi?"
Astaff ridică din umeri: "Cine ştie? Când zarva se va stinge, voi strecura alor tăi că eşti viu şi liber. Mai târziu, poate, tatăl tău îţi va dobândi iertarea. Dar dacă Terrienii te prind pe când morţii lor sunt încă proaspeţi, vor da o pedeapsă exemplară. Cunosc Imperiul. Am călătorit prin el mai mult decât o singură dată, demult, cu amiralul McCormac". Rostind acest nume, salută. Chiar un simplu, obişnuit agent al Imperiului, dacă l‑ar fi văzut făcând acest gest, l‑ar fi arestat pe loc.
Ivar înghiţi şi murmură: "Eu... eu nu ştiu cum să‑ţi mulţu..."
"Eşti viitorul prim‑Bărbat al Ilionului", mârâi sergentul. "Probabil ultima noastră speranţă, această şansă a reîntoarcerii Celor Mai Vârstnici, a Strămoşilor. Acum, înainte de‑a veni careva, târâie‑ţi paşii de‑aici şi nu uita să‑ţi cari şi restul trupului!"

III

SARCINA ANTERIOARĂ a lui Chunderban Desai fusese de a face parte din delegaţia care negociase sfârşitul crizei Jihannath. Aceasta n‑a fost, cum s‑ar fi părut, schimbarea direcţiei, a mersului în cariera sa. Administratorii Majestăţii Sale trebuie totodată să ducă tratative, să facă un compromis sau altul, să sesizeze de unde bate vântul, să echilibreze conflictele personale, ale orga‑nizaţiilor, societăţilor, raselor, speciilor conştiente. Iscusinţa de a înţelege repede o situaţie, un context şi de a profita de orice fapt, cât de mic, de a trage cu neruşinare o cacialma când un element neprevăzut apare brusc într‑o combinaţie, într‑un cuvânt abilitatea — aceasta era cea mai importantă cerinţă la nivelul mediu de birocraţie pe care‑l atinsese. Un rezident putea avea legătură doar cu o singură cultură şi nu‑i revenea nimic altceva de făcut decât să supravegheze afacerile. Din contra, un guvernator de sector supraveghea o asemenea vastitate, încât pentru el asta devenea o abstracţie. Dar diversele ranguri de comisari erau obligaţi să conducă personal întinderi dificile şi de necuprins.
Desai lucrase în regiuni care înfruntaseră Betelgeuse, de‑a lungul unei zone‑tampon fără stăpân şi rău explorate, în Roidhunate de Merseia. Astfel el devenise o rezervă firească pentru echipa diplomatică specială. În felul său domol îl împinsese îndărăt pe conducător, Lordul Sfătuitor Chardon, atât de abil, încât apoi fusese înaintat în grad şi numit Înalt Comisar al Sistemului Virgilian, la capătul opus al Imperiului.
Dar faptul era şi rezultatul unei asociaţii de idei cât se poate de obişnuite. Rebeliunea în Sectorul Alpha Crucis fusese cu putinţă fiindcă cea mai mare parte din marina militară era strânsă în jurul Jihannathului, unde un război în toată puterea cuvântului părea foarte probabil. După ce Terra doborâse, totuşi, cu strălucire răzvrătiţii, Merseia a anunţat că dorinţa sa deplină fusese să evite o ciocnire şi că era pregătită să negocieze.
Când, recent, Departamentul Poliţiei căutase oameni capabili să reconstruiască Sectorul Alpha Crucis, Lordul Chardon îl recomandase pe Desai cu entuziasm.
Poate de aceea Desai revenea ades la Merseieni, oricât de îndepărtaţi păreau de el.
Într‑un rar moment de răgaz, pe când aştepta următorul vizitator în biroul său din Nova Roma, îşi reaminti ultima conversaţie cu Uldwyr.
Ambii jucaseră roluri asemănătoare, fiecare în numele altui suveran şi în mod ciudat, deveniseră oarecum prieteni. Când protocolul, după un final epuizant, luase sfârşit, cei doi au adăugat sărbătorii oficiale un dineu al lor, personal.
Desai îşi reaminti salonul rezervat din restaurant. Decorarea pereţilor era sărăcăcioasă, dar un loc ce trebuie să satisfacă gustul unor specii diferite, nu putea procura şi artă pe înţelesul fiecăruia. Iată de ce şi meniul era o ingenioasă combinaţie de feluri de mâncare omeneşti şi Merseiene.
"Mai serveşte‑te", îl invită Uldwyr şi ridică un vas cu bere de‑a sa, cam pipărată.
"Nu, mulţumesc", zise Desai. "Prefer ceaiul. Desertul m‑a săturat până‑n gât."
"Până unde? Nu‑i nimic, am înţeles ideea, chiar dacă limbajul nu‑l prind". Deşi fiecare se exprima corect în limba principală a celuilalt şi organele lor vocale nu erau foarte diferite, era mai uşor pentru Desai să vorbească Anglic şi pentru Uldwyr — Eriau. "Am halit, oricum, o grămadă de mâncare."
"Principalul meu defect, mă tem", zâmbi Desai. "În plus, mai mult alcool m‑ar turti. Eu nu am capacitatea ta de a‑l asimila."
"Ce contează dacă te îmbeţi? Eu chiar asta vreau să fac. Datoria noastră e împlinită." Şi adăugă: "Pentru moment!"
Şocat, Desai privi perplex peste masă.
Uldwyr îi zvârli înapoi o uitătură sarcastică. Figura Merseiană era aproape umană, dacă ignorai oasele groase şi nenumăratele detalii ale cărnii. Dar pielea sa, striată în solzi verzi, nu avea păr absolut deloc, îi lipseau lobii urechilor, o uşoară, aproape insensibilă micşorare cobora de la creştetul craniului înspre capătul de crocodil al cozii, ceea ce‑i echilibra cumva corpul mare, înclinat înainte. Braţele şi palmele erau, de asemenea, ca ale omului, în timp ce picioarele şi labele, cu gheare călcând în afară, ar fi putut aparţine unui dinozaur biped. El purta o tunică neagră militară, dichisită cu argintiu, şi pantaloni, însemne colorate ale rangului social şi ale ţinutului Vach Hallen unde se născuse. Un distrugător explozibil, îi atârna pe şold.
"Ce s‑a întâmplat?" întrebă.
"O, nimic." În capul lui Desai gândurile alergau: "N‑a spus‑o cu duşmănie — duşmănie pentru mine ca persoană. Întreaga lui civilizaţie analizează, toacă mărunt cuvintele mai ceva ca noi. Lupta împotriva Terrei este un lucru real. Roidhunate va arbitra certurile când oportunitatea o dictează, dar niciodată nu va aproba principiul conform căruia Imperiul să fie distrus. Pentru că noi — bătrâni, sătui, dornici doar să menţinem o pace care să ne lase să ne bucurăm de plăcerile noastre — stăm în calea ambiţiei lor pentru Specie. De teamă să nu se răstoarne balanţa puterii îi blocăm, îi contracarăm, ne opunem lor, facem tot ce se poate; şi ei caută să ne facă să şovăim, să ne epuizăm, să ostenim. Dar nimic din toate astea nu sunt afaceri personale. Eu sunt adversarul demn al lui Uldwyr, deci prietenul său. Încontrându‑mă, dau vieţii lui un sens."
Celălalt îi ghici gândurile şi rosti în cotcodăcitul neplăcut Merseian: "Dacă doreşti să crezi în această seară că lucrurile au fost stabilite pentru totdeauna, n‑ai decât. Eu prefer să ne îmbătăm criţă şi să zbierăm cântece de război."
"Eu nu sunt un războinic", zise Desai.
Pe sub streaşina încreţită a sprâncenei, pleoapele lui Uldwyr arătau neîncredere pe când mormăia: "Vrei să spui poate că nu‑ţi place violenţa fizică. La conferinţă ai pus în mişcare un adevărat război."
Sorbi cu poftă din cana de bere cu capac. Desai văzu că era deja puţin ameţit de băutură. 
"Presupun că şi faza următoare va fi liniştită", continuă, el. "Forţa nemascată n‑a prea dat rezultatele strălucite în ultima vreme. Dezolant, Jihannathul — nu, aş vrea să căutăm ceva mai abil şi de cursă lungă. Care ar trebui să urmeze Imperiului vostru, Khraich? Ai făcut o treabă bună pentru Serviciul Secret de Informaţii al Marinei de Război; a ieşit din comitetul comun de pe Talwin." Desai, care ştia, rămase tăcut. "Poate acum e rândul nostru."
Urându‑şi meseria, Desai întrebă cu cea mai nepăsătoare voce: 
"Unde?"
"Cine poate şti?" 
Uldwyr făcu o mişcare amintind ridicatul umerilor. 
"Nu mă îndoiesc, şi nici tu, doar avem un furnicar de spioni în sectorul Alpha Crucis, ca să luăm un exemplu. Mai mult, recenta rebeliune este legată de domeniul Ythri care s‑a bucurat de relaţii mai bune cu noi decât cu voi." Mâna sa tăie aerul. "Te fac să suferi, te chinui, nu‑i aşa? Chiar şi cu ceea ce poate fi doar o presupunere, ipoteză de lucru. Scuze. Fii atent, dacă nu mai vrei bere ce‑ai zice de un coniac? Îţi garantez o băutură de prima calitate şi... Poţi crede că eşti un om paşnic, Chunderban, dar eu mai ştiu câte ceva despre poporul tău, despre caracteristica poporului tău, vreau să zic. Care e cartea aceea veche, veche de tot despre care te‑am auzit pomenind şi din care citeai? Rixway?"
"Rig‑Veda", îi răspunse Desay.
"Spuneai că are şi psalmi proslăvind războiul. Ştii destui pe de rost ca să‑i traduci în anglic? Există acolo un terminal de computer". Arătă către un colţ. "Acum, că afacerea oficială s‑a sfârşit, poţi să potriveşti traducătorul nostru principal. Mi‑ar plăcea să ascult o părticică din legenda ta de căpătâi, Chunderban. Atâtea credinţe, datini — acum secate — şi o viaţă scurtă cât o şchioapă pentru a le gusta..."
A fost o seară de neuitat.

Neliniştit, Desai se agită în scaun.
Era de statură mică, cu burticică şi faţa ca luna, creolă. La cei cincizeci de ani‑standard ai săi, câţi avea, părul îi rămăsese negru dar se rărise în creştet. Buzele pline erau de obicei uşor ţuguiate, ceea ce se armoniza cumva cu privirea, dându‑i un aer melancolic, meditativ. Ca de obicei, astăzi purta o cămaşă albă, neglijent potrivită în pantaloni, iar în picioare avea papuci cu un număr mai mare pentru a se simţi comod.
Cu excepţia consolelor pentru comunicaţie şi recuperare de date, care ocupau un perete, biroul său era, ca şi stăpânul, nepretenţios, modest. Era dotat cu o spectaculoasă hologramă, o vedere a Muntelui Gandhi de pe planeta sa natală — Ramanujan. Altminteri existau fotografiile soţiei şi ale celor şapte copii, ale familiilor celor patru crescuţi şi stabiliţi pe tot atâtea astre diferite. Un raft conţinea manuscrise vechi ca şi rulouri, unele erau lucrări de referinţă mult folosite, ai căror autori erau de mult pulbere. Biroul îi era mai puţin ordonat ca propria‑i fiinţă.
"N‑ar fi trebuit să‑mi iau vacanţă în trecut, se gândea. Dumnezeu ştie că prezentul are nevoie de mine mai mult decât pot să dau. Sau trebuie? Cruţă‑mă, Doamne, de nebunia ultimă, cea a credinţei că sunt de neînlocuit.
Bine, cineva trebuie totuşi să ocupe acest post. Se întâmplă să fiu eu acela. Cât de multe se petrec din cauza mea, în ciuda părerii mele ori în afara ei? Cât de mult şi ce ar trebui să se petreacă, Doamne! Am îndrăznit să accept slujba de a conduce — refăcând o întreagă lume — pe când nu ştiam nimic mai mult decât numele ei şi asta doar pentru că era planeta lui Hugh McCormac, omul care ar trebui să fie Împărat. Ce altceva am mai învăţat după doi ani?
În mod normal ar fi putut sta liniştit, dar episodul Hesperian fusese prea şocant, nu atât prin el însuşi cât mai ales prin implicaţiile sale. Oricare ar fi fost acestea. Însă cum putea el să prevină, odată ştirile difuzate, amploarea efectului lor asupra acestui popor, când el, străinul, nu intuia nici măcar ce efect ar fi avut?
Puse o ţigară într‑un ţigaret sculptat din os de balenă. Se gândi că era o plăcere cumplită, dar îi fusese dăruit cu ocazia aniversării de către o fiică a sa, în vârstă de zece ani, care murise foarte curând după aceea. Cultivat pe Esperance, tutunul era un autorăsfăţ costisitor, dar era lucrul cel mai apropiat de Terra pe care şi l‑ar fi putut procura din împrejurimi în timp ce îmbarcările rămâneau mult prea rare.
Fumul ţigării nu‑l linişti. Sări de pe scaun şi începu să colinde. Nu se adaptase încă pe deplin la gravitaţia scăzută a planetei Aeneas, 63 la sută în medie, astfel că nu se putea bucura prea mult de mişcare. Cea mai grea încercare era exerciţiul prin care trebuia să asude în fiecare dimineaţă dacă nu dorea să fie complet transformat în slănină. Era nedrept că Aeneizii puteau fi specimene atât de perfecte fizic fără nici un efort. Nu, nu chiar nedrept. Pe această sferă zgârcită, puţini îşi permiteau maşini; chiar şi azi existau mai multe călătorii pe jos ori cu animalele decât în vehicule, mai multă muncă se făcea manual decât automat ori cibernetizat. De asemenea, în perioadele îndepărtate, de început — colonizarea iniţială, necazurile, înceata ridicare din haos — moartea împrăştiase incompatibilităţile din lanţurile lor genetice.
Desai se opri în faţa peretelui nordic, acţionându‑i transparenţa şi avu panorama asupra Novei Roma.
Casa imperială, deşi ea însăşi veche de două sute de ani pământeşti, se proiecta stângaci în mijlocul unui oraş construit în urmă cu şapte secole. Cele mai multe construcţii din acest district aveau cel puţin jumătate din vârsta respectivă şi arhitectura se schimbase foarte puţin de‑a lungul vremii. Într‑o climă cu prea rare ploi şi complet fără ninsori, în care duşmanii obişnuiţi erau uscăciunea, frigul, vânturile sălbatice, praful adunat în mormane şi nisipul care îngropa tot, în care apa pentru cărămizi şi ciment, pădurile pentru construcţii şi substanţele organice de sinteză erau rare şi de nepreţuit, cineva exploatase piatra de care Aeneas nu ducea lipsă şi îi folosise din plin culorile şi texturile.
Edificiul reprezentativ era un bloc înalt de două sau trei etaje, mărginit în partea de sus de o punte dreaptă care se constituia pe jumătate într‑o grădină — panoramă peste o încântătoare harababură — cealaltă jumătate fiind colectoarele de energie solară. Ferestrele înguste aveau obloanele înfrumuseţate cu arabescuri în bronz sau fier; uşile grele erau împodobite într‑un mod asemănător. De cele mai multe ori coloanele erau furniruite cu placaj ales cu grijă şi minunat potrivit: marmură, agat, calcedonie, jasp, jadeit ori materiale şi mai exotice; ba mai mult, adesea existau chiar gravuri, frize, semne heraldice ciudate, stranii. Timpul atenuase, amestecase totul, izbutind o ciudată armonie în partea veche a oraşului.
Casele mai bogate, magazinele şi birourile înconjurau curţile mănăstirii, acoperite cu sticlă pentru a conserva căldura şi umezeala acolo unde, printre fântâni şi bazine cu peşti, se ridicau statui şi plante.
Străzile erau strâmte şi întortocheate, întretăindu‑se straniu cu alei şi deschizându‑se brusc în piaţete mici, fără rost. Circulaţia era rară, mai mult pedestră, deşi altminteri se puteau vedea maşini basculante, camioane şi localnici călare pe cai aeneizi sau verzile animale statha cu şase picioare înalte (oricum străine deşi Desai nu putea cu nici un chip să‑şi reamintească de unde proveneau). O capitală a cărei populaţie număra a treia parte dintr‑un milion ar fi fost inevitabil lovită mai tare şi s‑ar fi refăcut mai încet în urma unui război decât interiorul ţării.
Îşi ridică ochii şi privi în faţă. Aflându‑se la sud, Universitatea nu se vedea prin acest perete. Ceea ce zări fu larga, strălucitoarea sinuozitate a Râului Flone şi vechile poduri de peste el, puternic boltite; dincolo şi mai departe — Canalul Julian cu beneficiile aduse de el: parcuri verzi de‑a lungul malurilor şi pe luciul apei bărci de agrement; iar mai departe încă — labirintul altor multe canalete, mai noi şi mai puţin importante, linia ascendentă a clădirilor în culori ţipătoare asupra cărora plutea o ceaţă: Webul. 
Oricât de neînsemnată după criteriile pământeşti, se gândi el, această cea mai tânără parte constituie sămânţa speranţelor sale căci interesele industriaşilor, comercianţilor şi conducătorilor, clase ridicate dintre ultimele generaţii rarefiate, coincideau mai puţin cu cele ale cărturarilor şi latifundiarilor decât cu cele ale Imperiului şi Păcii sale.
Oare trebuie totuşi să recurg la ei? se întrebă el. Am făcut‑o, dar cât de demni de încredere sunt oare?
Oh, o singură planetă este prea mare pentru mine s‑o înţeleg.
Cercetă marginea pustietăţii în dreapta şi‑n stânga. Viaţa punea pete de smarald pe fiecare mal al Flonului curgând maiestuos la vale din calota polară de nord. Putea vedea cătune, conace, navigaţie fluvială; ştia că malurile erau acoperite de culturi şi păşuni. Dar după numai câţiva kilometri, zona de centură era goală.
Altundeva se înălţau stânci de‑un galben sleit, roci de bazalt ca smoala, mici dune, tot mai îndepărtate, sub un soare aproape violent. Umbrele erau mai ascuţite, aveau forme mai distincte decât pe Terra sau Ramanujan fiindcă astrul era deja pe jumătate departe, cu discul micşorat, împuţinat. El ştia că acum, vara, la o latitudine mijlocie aerul era îngheţat; remarcă după cârceii puternic legănaţi ai unui arbore rahab în grădina de pe acoperiş, cât de puternic sufla vântul. Odată apus soarele, temperatura va coborî sub limita îngheţului. Şi totuşi planeta Virgil era mai strălucitoare decât Sol, o planetă F7; nimeni nu ar fi putut privi în apropierea ei fără o puternică protejare a ochilor şi Desai se minuna mereu că oamenii cu pielea atât de sensibilă la lumină se stabiliseră totuşi în locuri unde difuzarea razelor era atât de nemiloasă.
Ei bine, planetele pe care oamenii ar fi putut trăi neblindaţi nu erau, nici una, prea comode; şi apoi existase farmecul, ispita, ademenirea lui Dido. La început, aceasta fusese o bază ştiinţifică, nimic altceva. De fapt al doilea început, secole după constructorii neştiuţi a ceea ce se spulberase în ruine de nerecunoscut...
O lume, o istorie ca aceasta; şi eu îmi imaginez că le pot îmblânzi, domestici?
Dispecerul său spuse prin intercom: "Aycharaych", pronunţând corect diftongii ritmaţi şi guturalul "ch". Era programat să imite instantaneu limbile auzite. Acest fapt îi încânta pe vizitatori, mai ales pe cei non‑umani.
"Ce?" clipi Desai. Agenda de pe biroul său proiectă o însemnare a întâlnirii. "Oh! Oh, da." Renunţă la visarea lui. Aceea creatură a venit alaltăieri pe o navă din Llynathawr. Vrea să i se permită să facă cercetări. "Pofteşte‑l, te rog." (Extinzând curtoazia verbală chiar la o subunitate de computer, Înaltul Comisar intenţiona menţinerea unei atmosfere plăcute, prieteneşti, poate.) Ecranul preciza că noul venit era bărbat sau cel puţin aşa se considera el însuşi. Planeta de origine era specificată Jean‑Baptiste, orice ar însemna aceasta — fără îndoială un nume conferit de humanoizi pentru că autohtonii aveau alte nume proprii, mult prea deosebite.
Uşa se deschise în lături şi Aycharaych păşi înăuntru. Desai îţi ţinu respiraţia. Nu se aşteptase la cineva atât de impresionant.
Sau poate nu acesta era cuvântul? Era mai potrivit "tulburător?" Xenosophonţii care, câteodată, se asemănau umanoizilor produceau de cele mai multe ori un asemenea efect; şi Aycharaych era mai antropoid decât Uldwyr.
Putea fi într‑adevăr numit frumos. Înalt, subţire, într‑un veşmânt cenuşiu, cu piept larg dar talie îngustă, un schelet care s‑ar fi presupus că se mişcă greoi când de fapt parcă plutea. Picioarele desculţe aveau fiecare patru gheare lungi şi pinteni pe glezne. Mâinile aveau câte şase degete, conice, înguste spre vârf, unghiile sugerând gheare. Capul se înălţa distins şi mic, purtând urechi ascuţite, ochi mari de culoare roşie‑ruginie, nasul era uşor coroiat, gura delicată, bărbia ascuţită, maxilarele într‑un unghi foarte tăios, aspru. Desai se gândi la un sfânt bizantin. Deasupra capului, se ridica o creastă din pene albastre, iar sprâncenele erau formate din fulgi micuţi. Pielea îi era pe de‑a‑ntregul netedă, întinsă pe oase, cu o strălucire aurie.
După o clipă de ezitare, Desai spuse: "Ah... Bun venit, onorabile. Sper că vă pot fi de folos."
Îşi strânseră mâinile.
Cea a lui Aycharaych era mai caldă ca a lui. Palma avea o zonă tare care nu era bătătură. Avian, ghici Desai. Urmaş al unui neam de păsări nezburătoare.
Anglicana în care celălalt vorbea era ireproşabilă; nuanţele muzicale ce răsunau în vocea lui joasă nu stricau ci, dimpotrivă, înfrumuseţau pronunţia. "Mulţumesc, Comisare. Eşti amabil că mă primeşti atât de repede. Îmi dau seama cât de ocupat trebuie să fii."
"Nu vrei să te aşezi?" Scaunul din faţa biroului nu i se prea potrivea. Desai îl aranjă pe‑al său propriu. "Te supără dacă fumez? Te servesc şi pe tine?" Aycharaych scutură din cap la ambele întrebări şi zâmbi: din nou se gândi Desai la imaginile antichităţii, sculptura greacă. "Sunt foarte interesat să te cunosc" spuse Desai. "Mărturisesc că poporul vostru e o noutate în experienţa mea".
"Suntem puţini cei care călătorim afară din lumea noastră", replică Aycharaych. "Soarele nostru este în Sectorul Aldebaran."
Desai dădu din cap: "M‑hm". Însărcinarea lui nu se extinsese nici o dată în vreo societate a acelei regiuni. Nimic neaşteptat. Sfera neregulată peste care Terra deţinea superioritate avea un diametru de aproximativ 400 ani‑lumină în ea se presupunea că există cel puţin patru milioane de stele, dintre care jumătate vizitate cel puţin o dată; aproape 100 000 de planete aveau relaţii riguroase cu Imperiul, pentru cele mai multe din ele acestea reducându‑se doar la recunoaşterea statutului de subordonare şi la plata unor taxe modeste sau cel mult la obligaţia de a presta muncă şi a ceda resursele disponibile dacă vreodată Imperiul ar fi cerut‑o. În schimb aveau Pacea; şi mai aveau dreptul de a fi părtaşe la comerţul spaţial deşi celor mai multe dintre planete le lipsea ori capitalul ori baza industrială ori gradul de cultură corespunzător unei astfel de activităţi... Prea mare, prea mare. Dacă o singură planetă copleşeşte mintea, ce se întâmplă atunci cu întreaga noastră galaxie, alcătuită din aşchii mărunte împrăştiate departe, spre capătul spiralat şi pe care ne imaginăm că am început de‑acum s‑o cunoaştem cât de cât?
"Eşti gânditor, Comisare", remarcă Aycharaych.
"Ai şi observat?" râse Desai. "Înseamnă că ai cunoscut deja câţiva oameni."
"Specia voastră e omniprezentă", răspunse Aycharaych, politicos. "Şi fascinantă. De aceea hotărârea mea de suflet a fost de a veni aici!"
"Ah... scuză‑mă, n‑am avut vreme să‑ţi examinez documentele într‑un mod adecvat. Ştiu doar că vrei să călătoreşti prin Aeneas în scopuri ştiinţifice."
"Consideră‑mă, dacă vrei, antropolog. Poporul meu a avut până în prezent prea puţine contacte cu exteriorul, dar a anticipat multe. Sarcina mea pentru câţiva ani de acum încolo este de a hoinări prin Imperiu, studiindu‑vă ramurile speciei voastre, cea mai numeroasă şi cea mai răspândită între aceste hotare, astfel încât să putem trata cu voi într‑un chip înţelept. Am observat o minunată varietate de formule de viaţă, precum şi extraordinare particularităţi ale gândirii, simţirii, perceperii. Versatilitatea voastră aproape frizează miracolul".
"Mulţumesc", zise Desai, nu prea la largul său. "Eu personal nu cred că suntem singulari. S‑a întâmplat pur şi simplu să fim primii în spaţiu — în dimensiunea noastră imediată — şi moment crucial în istorie, iar civilizaţia noastră dominantă s‑a întâmplat să fie extrem de expansivă. Astfel ne‑am împrăştiat în multe lucruri, chiar izolate şi suferind difuzări sau fragmentări în clanuri sociale..." Dădu fumul pe nas şi se uită stăruitor prin el. "Speri să descoperi multe de unul singur?"
"Nu sunt unicul călător" răspunse Aycharaych. "Şi mai apoi, abilităţile telepatice pot fi într‑o oarecare măsură de folos".
"Ei?" Desai se surprinse pe sine însuşi gândind în hindi. Dar de ce‑i era oare teamă? De secole existau sensibilitatea la emisiile neuronale, talentul în a le interpreta, înţelegerea lor exactă. Unele neamuri erau mai dotate decât altele în aceste activităţi; omul se situa printre cele care duseseră mai departe câteva cazuri interesante, dar nici unul de primă mărime. Totuşi savanţii umani studiaseră fenomenul aşa cum făcuseră cu lungimile de unde la care ei erau insensibili...
"Vei vedea problema menţionată printre faptele relatate despre mine", zise Aycharaych. "Personalul din Sectorul Guvernatorului Muratori ia măsuri contra spionajului. Când m‑au testat prima oară pentru misiunea mea, ca metodă obişnuită, am fost dus la un agent telepatic, un Ryellian, care a putut sesiza că celulele specializate ale creierului meu au asemănări cu ale sale."
Desai aprobă din cap. Ryellienii erau experţi. Desigur acesta abia putea citi gândul lui Aycharaych la un asemenea contact fugitiv sau abia realiza puterea lui; gradele difereau prea mult între rase, limbaje, societăţi, indivizi. "Ce‑ai putea face de genul acesta, dacă mi‑e permis să te întreb?"
Aycharaych desemnă un gest defăimător. "Mai puţin decât îmi doresc. Spre exemplu, nu era nevoie să‑ţi schimbi limba în care visai. Am simţit că ai făcut‑o dar numai fiindcă ţi s‑a accelerat pulsul. Nu ţi‑aş putea niciodată citi gândurile. Este imposibil dacă nu cunosc bine şi de mult timp persoana şi chiar aşa abia pot traduce gândurile superficiale, dar formulate. Nu pot proiecta." Zâmbi. "Să spunem că am o mică însuşire de empatie?"
"N‑o subestima. Mi‑aş dori s‑o am în aceeaşi măsură în care se pare că o posezi tu." Lăuntric, înăbuşit: Nu trebuie cu nici un chip să cad sub vraja, farmecul lui. Este încântător, dar datoria mea e aceea de a rămâne rece şi precaut. Desai se înclină, cu coatele pe birou. "Scuză‑mă, Onorabile, dacă voi fi direct, fără menajamente", spuse. "Ai venit pe o planetă care cu doi ani în urmă se afla în rebeliune armată contra Maiestăţii Sale, sperând să pună cu forţa pe tron pe unul din propriii săi fii; întrucât acţiunea n‑a izbutit, ea a condus la ruperea acestui întreg sector de Imperiu. Spiritele sunt încă răzvrătite. Îţi mărturisesc, căci problema nu poate fi tăinuită la nesfârşit, că de curând a fost atacat un corp de trupe de ocupaţie în scopul de‑a li se fura arme. În alte părţi, răscoalele sunt deja făcute publice.
Legea şi ordinea sunt foarte nesigure aici, Onorabile. Sper să procedez cu tărie, dar în mod uman la reintegrarea Sistemului Virgilian în viaţa Imperiului. Practic, în prezent, nimic nu poate fi mai aproape de explozie. Dacă ar fi majoră, consecinţele ar fi dezastruoase pentru Aeneizi, rele însă şi pentru Imperiu. Nu suntem departe de graniţă, de Domeniul Ythri şi, ce‑i mai rău, de războinicii independenţi, piraţi şi fanatici nepământeni care au flote spaţiale. Aeneas a întărit această extremitate. Nu ne putem permite s‑o pierdem.
Un număr de elemente duşmănoase, criminale chiar, au profitat de cir-cumstanţe spre a debarca. Am îndoieli că poliţia mea i‑a reperat deja pe toţi. Nu‑mi propun să mai detaliez. Iată de ce navele şi sateliţii detectori sunt pe orbită şi doar anumite ambarcaţiuni pot ancora numai şi numai în acest port, nicăieri altundeva — iar persoanele de pe ele trebuie să fie înregistrate şi să rămână în Nova Roma dacă nu cumva au un permis special de călătorie."
Îşi dădu seama ce rigid vorbeşte şi începu să se scuze. Aycharaych trecu cu eleganţă peste încurcătura lui. "Te rog nu te gândi că mă ofensezi, Comisare. Sunt întru totul de acord cu poziţia voastră. Pe lângă aceasta, am perceput bunăvoinţa ta faţă de mine. Te temi că aş putea, în mod necugetat, să stârnesc emoţii care ar incita masele dezlănţuite sau revoluţionarii înflăcăraţi."
"Trebuie să am în vedere această posibilitate, Onorabile, întrucât chiar în sânul unei singure rase, gafele înspăimântătoare sunt mult prea uşor de înfăptuit. De exemplu, proprii mei străbuni, pe Terra, înainte de era zborurilor spaţiale, s‑au ridicat odată împotriva regulilor străine. Conflictul a costat multe mii de vieţi. Cauza aproximativă a fost un nou soi de cartuş care a jignit sensibilităţile religioase ale trupelor autohtone."
"Un exemplu mai bun ar putea fi Răscoala din Manciuria."
"Ce?"
"S‑a petrecut în China, în acelaşi secol cu Rebeliunea indiană. O revoltă contra unei dinastii de străini, deşi una care guverna de mult timp, s‑a transformat într‑un război civil care a durat o generaţie şi a ucis milioane de oameni. Conducătorii au fost inspiraţi de o formă activă de creştinism — nu tocmai ceea ce dorea Iisus, nu‑i aşa?"
Desai se holbă la Aycharaych: "Ne‑ai studiat, nu glumă."
"Puţin, oh, mult prea puţin. Mai mult în operele voastre estetice — Eschil, Li Po, Shakespeare, Goethe, Sturgeon, Mikailov... muzica lui Bach ori Richard Strauss, pictura lui Rembrandt sau Hiroshige... Destul. Mi‑ar face plăcere să discut aceste chestiuni luni întregi, Comisare, dar tu nu ai timp. Sper să te fi convins că n‑am venit ca un necioplit ignorant."
"De ce ai ales Aeneas?" se miră Desai.
"Cu siguranţă datorită împrejurărilor în care se găseşte, Comisare. Cum procedează, cum se comportă oamenii deosebit de mândri şi încrezători în propriile lor forţe, atunci când sunt învinşi? Avem nevoie de‑a şti aceasta şi pe planeta Jean‑Baptiste, dacă nu riscăm să vă ofensăm, cercetând în viitoare zile tulburi. Mai mult, înţeleg că Aeneas cuprinde diverse culturi pe lângă cea predominantă. Voi învăţa mai mult comparând şi observând interacţiuni."
"Ei, bine..."
Aycharaych flutură o mână. "Rezultatul muncii mele nu se va stoca. Adesea, un observator din afară percepe lucruri pe care cei implicaţi nu le sesi-zează. Oamenii ori au încredere în el, ori măcar sunt mai puţin rezervaţi în prezenţa lui decât în cea a unuia care ar putea fi un agent secret Imperial. Într‑adevăr, Comisare, prin chiar această remarcabilă, izbitoare diferenţă, un străin ca mine poate fi folositor în strângerea unor date pentru tine."
Desai începu: "Krishna! Oare această fiinţă supranaturală poate fi suspectată? Nu, cum ar putea?"
Amabil, aproape scuzându‑se, Aycharaych spuse: "Am convins personalul Guvernatorului şi în cele din urmă am obţinut o convorbire cu Excelenţa Sa. Dacă vei dori să‑mi examinezi documentele, vei vedea că am deja permisiunea de a‑mi duce cercetările la bun sfârşit aici. Dar bineînţeles, nu voi întreprinde nimic din ceea ce ai dezaproba tu."
"Scuză‑mă." Desai se simţi uluit, luat cu asalt, confuz, înghesuit. De ce oare? Aycharaych fusese întru totul curtenitor, dornic să placă. "Ar fi trebuit să verific prin agendă mai înainte. Aş fi făcut‑o, dar experienţa nefericită a acţiunii de gherilă... Te supără dacă aştepţi câteva minute până mă documentez?
"Cel mai puţin din lume" răspunse celălalt, "mai ales dacă mă laşi să arunc o privire prin cărţile pe care le zăresc aici". Zâmbi mai larg ca înainte. Dinţii‑i erau absolut neumani.
"Sigur", murmură Desai şi‑şi trecu degetele peste tabloul de comandă care examina informaţiile. Ecranul se lumină. O fotografie de identificare fu urmată de notaţii şi corespondenţe importante. (Falsificarea ori măsluirea erau excluse. În plus, depozitul fusese dus pe navă de un curier oficial, ţinut în seiful căpitanului şi transportat chiar de el în banca de memorie a Casei Imperiale.) Verificarea asupra bunei credinţe a lui Aycharaych fusese una de rutină de vreme ce o făcuseră, e drept cu competenţă, operatorii suprasolicitaţi de pe Llynathawr.
...A ajuns în sectorul central al planetei prin liniile speciale pentru pasageri, s‑a dus direct la un hotel în Catawrayannis care oferea facilităţi xenosophonţilor, s‑a înregistrat cum se cuvine la poliţie şi nu a făcut nici un efort să scape de scanerele pe care autorităţile ocupante le plantaseră peste tot prin oraş. N‑a călătorit nicăieri, nu s‑a întâlnit cu nimeni şi n‑a făcut nimic suspect. Într‑o modalitate perfectă şi fără ocolişuri a cerut permisul pe care‑l dorea şi s‑a lăsat supus oricărui interviu sau oricărei examinări.
Nimeni, totuşi, nu auzise aici de planeta Jean‑Baptiste dar exista în dosarele ataşate la scrisoarea lui Aycharaych. Informaţia era insuficientă; dar cine ar deţine date exhaustive în bibliotecile unei provincii îndepărtate despre o lume străveche care niciodată n‑a produs necazuri?
Rugămintea reprezentantului ei era rezonabilă, părea puţin probabil să aducă neplăceri şi putea chiar da rezultate folositoare. Sectorul Guvernatorului Muratori era interesat, văzuse personal fiinţa şi‑i dăduse cale liberă.
Desai se încruntă. Superiorul său era şi capabil şi conştiincios: trebuia să fie astfel dacă vroia ca răul făcut de predecesorii rapaci şi fără suflet, care provocaseră răscoala lui McCormac, să fie reparat. Totuşi, cel aflat într‑o poziţie înaltă este rapid izolat de faptele de zi cu zi, cele care alcătuiesc corpul politicii. Muratori era prea nou în funcţie pentru a‑şi putea aprecia limitele. În plus, era un om ferm, hotărât, care, după părerea lui Desai, interpreta prea ad literam axioma potrivit căreia guvernul este constrângerea legitimizată. Şi chiar era, deoarece din cauza directivelor superioare, după tulburările din Universitate, Comisarul de pe Virgil ordonase în silă, contra dorinţei sale, dărâmarea Monumentului şi totala dezarmare a Marilor Case ale Oamenilor Locului — două acţiuni pe care le simţise aducătoare de nenorociri, printre ele şi nebunia din Hesperia.
Bine, atunci de ce mă îngrijorează că Muratori începe să se arate oarecum mai flexibil ca până acum?
"Am isprăvit", spuse Desai. "Nu vrei să te aşezi iarăşi?"
Aycharaych se întoarse dinspre rafturi ţinând un volum de Tagore în anglic. "Ai ajuns la vreo concluzie, Comisare?" îl întrebă.
"Ştii bine că nu." Desai se sili să zâmbească. "Decizia a fost hotărâtă dinainte pentru mine. Eu sunt nevoit să te las să‑ţi faci cercetarea şi să‑ţi acord orice ajutor necesar."
"Mă îndoiesc că te voi plictisi mult, Comisare. Sunt antrenat pentru o atmosferă rarefiată şi obişnuit cu munca grea. Procesele mele biochimice sunt destul de asemănătoare cu ale voastre astfel încât hrana nu‑i o problemă. Dispun de întinse fonduri băneşti şi cu siguranţă economia aeneană poate folosi şi alte credite Imperiale..."
Aycharaych îşi scutură creasta, o mişcare deosebit de expresivă. "Dar, te rog, nu considera că doresc să te constrâng, că vreau să mă impun fluturând un permis guvernamental ca pe‑un steag de luptă", continuă el. "Tu eşti cel care ştie mai multe şi care, pe deasupra, trebuie să îndrepte, să şteargă urmările oricărei greşeli pe care aş face‑o. N‑ar fi o şansă prea mare pentru Jean‑Baptiste să intre într‑o comunitate mai largă, nu‑i aşa? Intenţionez, deci, să mă las condus de sfatul tău, de preferinţele tale. De exemplu, înaintea primei aventuri, ţi‑aş fi recunoscător dacă oamenii tăi mi‑ar alege calea şi conduita".
O căldură, o undă puternică de cordialitate îl străbătu pe Desai. "Sunt încântat, Onorabile. Cu siguranţă vom lucra bine împreună. Uite, dacă ai vrea să luăm masa împreună, iar apoi să mă însoţeşti la câteva întâlniri ce le voi avea prin preajmă". 
A fost o după‑amiază de neuitat.

Dar, către seară, când rămase singur, Desai se simţi încă şi mai tulburat.
Ar trebui să plece acasă, la soţia şi copiii care‑l văd mult prea rar.
Ar trebui să se oprească de a mai fuma neîncetat; cerul gurii îi era de‑a dreptul afumat. De ce să care o lume pe umerii lui timp de douăzeci de ore lungi aeneene pe zi? Nici un muritor n‑ar putea‑o face, într‑adevăr, nici un singur minut. Totuşi, când făcuse jurământul de‑a sluji, era un muritor cel ce încerca sau se considera singur ca sperjur.
Afacerea Frederiksen îl chinuia ca o rană proaspătă. Se aplecă brusc peste birou şi apăsă butonul de memorie. Această cameră alcătuia şi stoca holograme pentru tot ceea ce se petrecea în interiorul ei.
Un ecran se aprinse, zvârlind lumini prin colţurile umbrite de amurg. Desai renunţase pentru moment la iluminatul fluorescent şi apusul cobora alene peste oraş. Nu mări figurile lui Peter Jowett şi a sa personală ci doar amplifică sonorul. Vocile bubuiră. Se lăsă pe spate să asculte.
Jowett, negustor şi cosmopolit, îmbrăcat luxos, purtând ostentativ o barbă maronie ondulată, provenea de pe Web. Totuşi nu era un tip de şacal. El se opusese sincer rebeliunii, chiar dacă o făcuse într‑un mod liniştit şi fără zarvă, iar acum colabora cu ocupaţia fiindcă văzuse partea bună a revenirii poporului său în Imperiu. Jowett spuse: "Sunt bucuros să‑ţi ofer ideile şi informaţiile pe care le deţin, Comisare. Opreşte‑mă dacă încep să te plictisesc cu ceea ce ţi s‑a spus până la a te suprasatura."
"Cred că ştii multe lucruri", îi răspunse Desai. "Eu mă aflu pe Aeneas doar de doi ani, strămoşii tăi sunt de şapte sute de ani aici."
"Da, oamenii s‑au aşezat hăt, în primele zile, nu‑i aşa? S‑au împrăştiat, ei înşişi fiind grozav de rari, s‑au dezvoltat în condiţii extrem de dificile. Bine, de fapt tu vrei să te consulţi cu mine în legătură cu Ivar Frederiksen, am ghicit?"
"Şi orice altceva ştii despre ei." Desai îşi puse o nouă ţigară în ţigaret. Jowett tăie capătul unei ţigări de foi. "Nu prea am ce să‑ţi spun. Aminteşte‑ţi că aparţin unei clase pe care Oamenii Locului o privesc în cel mai bun caz cu suspiciune şi dispreţ, cel mai adesea însă o urăsc. N‑am fost niciodată un apropiat al familiei lui."
"Eşti membru al Parlamentului. Şi încă unul important. Iar Frederiksen este primul Bărbat al Ilionului. Trebuie să fi avut de‑a face cu el, mai ales din punct de vedere social; doar este notoriu că cele mai multe contacte politice continuă în afara conferinţelor ori dezbaterilor oficiale. Ştiu că l‑ai cunoscut bine pe Hugh McCormac — cumnatul lui Edward şi unchiul lui Ivar."
Jowett se încruntă la vârful scânteietor al trabucului înainte de‑a răspunde încetişor: "Lucrurile sunt mult mai încurcate decât îţi imaginezi, Comisare. Pot să recapitulez faptele? Vreau să le văd din perspectivă şi tot astfel şi tu."
"Te rog."
"După părerea mea, există trei momente importante în legătură cu Aeneas. Primul a început o dată cu colonia ştiinţifică înfiinţată în special pentru a studia pe cei născuţi în Dido — care, după cum ştii, nu e un loc potrivit pentru copiii fiinţelor umane. Aceasta e originea universităţii: o comunitate de oameni de ştiinţă, cărturari şi personal auxiliar, în jurul căreia s‑a strâns în acest timp un mister. Cei mai neştiutori şi proşti Aeneizi priveau cu veneraţie la cei învăţaţi. Şi, desigur, sub Imperiu, Universitatea a devenit cu adevărat deosebită, având studenţi umani şi non‑umani de peste tot dimprejur. Aeneas e mândră de asta. Dincolo de acestea, Universitatea este pe cât de bogată pe atât de respectată şi, deci, puternică.
Al doilea reper. Pentru a păstra oamenii, se renunţă la stabilimentul de cercetări situat pe un loc sărăcăcios ca acesta şi se impune necesitatea unor arii întinse de teren, eficient amenajate. Astfel apar oamenii Locului: latifundiari, fermieri, arendaşi. Când Liga s‑a destrămat şi au venit Necazurile, Aeneas era sfâşiată. A fost nevoie de‑o bătălie aprigă uneori chiar pe pământul ei pentru a supravieţui. Oamenii Locului au dus greul luptei. Au devenit o clasă semi‑feudală. Chiar Universitatea s‑a adaptat spiritului lor, impunând antrenamentul militar ca parte integrantă a programului de învăţământ. Îţi reaminteşti cum a rezistat Aeneas — puţin cam sângeros — anexării de către Imperiu în perioada ei timpurie. Dar mai târziu i‑a furnizat o mare parte din ofiţerii săi.
Al treilea moment. Între timp diverşii imigranţi erau duplicitari, căutând refugiu, un nou început sau orice altceva s‑ar fi ivit. Erau din punct de vedere etnic, diferiţi. Semeţii nordici le foloseau munca dar nu făceau nici un efort să‑i şi integreze. În această manieră ei s‑au îmbogăţit şi s‑au ţinut departe de civilizaţia dominantă. Mă refer la: Tinerani, Oameni ai Râului, Orcani, Locuitori la Munte etc. Consider că aceştia sunt mai influenţi, socialmente, decât ar presupune locuitorii oraşelor sau populaţia rurală."
Jowett se opri şi‑şi turnă singur un ceai, din care Desai ordonase să se aducă. Privea însă de parcă ar fi preferat whisky.
"Sinteza ta m‑a interesat extrem de mult, ilustrând astfel cum analizează un Aeneid inteligent istoria lumii sale", spuse Desai. "Dar care‑i legătura cu problema mea urgentă?"
"Nu‑i numai una ci sunt nenumărate. Comisare, dacă nu mă înşel cumva", răspunse Jowett. "Pentru început, reţine cum persoane importante ca mine, sunt... ei bine, dacă nu excluse, atunci, îndepărtate din viaţa acestei planete. Desigur, avem reprezentanţii noştri în legislatura tricamerală. Însă noi — vreau să spun, clasa imperială nou‑orientată, oamenii de afaceri şi angajaţii aferenţi — suntem o parte neînsemnată a Oamenilor Oraşului. Ceilalţi aparţin unor corporaţii, asociaţii vechi şi altor organizaţii similare, care în cea mai mare parte se simt mai aproape de oamenii Locului şi de Universitate decât de noi. Subculturile, probabil, ni s‑ar putea alia, dar nu sunt prea numeroase; or ştii doar: titlurile de proprietate contra dreptului la vot... Şi... anterior ocupaţiei, Primul Bărbat al Ilionului era, automat, Purtătorul de Cuvânt al tuturor celor trei clase. De fapt, preşedintele în întregime. Adjunctul său a fost, şi este, rectorul Universităţii, iar abia cel de‑al treilea personaj este cel ales de delegaţii oamenilor Oraşului. Pentru că la venire nu ai dizolvat Parlamentul — o măsură înţeleaptă, presupun — declarându‑te tu însuţi suprema autoritate, aceeaşi structură continuă să funcţioneze.
"Eu, eu nu sunt altceva decât un delegat al Oamenilor Oraşului, făcând parte dintr‑o fracţiune, singulară printre atâtea altele. Nu sunt un confident al consilierilor familiei lui Frederiksen şi al prietenilor lor."
Chiar şi aşa, mă poţi informa sau corecta acolo unde greşesc", insistă Desai. "Acum să‑ţi rezum principalul. Impresia mea s‑ar putea dovedi falsă." Primul Bărbat al Ilionului e primus inter pares (cel mai puternic) pentru că Ilionul este cea mai importantă regiune, iar zona de apus a Ilionului (Hesperia), care este de asemenea a lor, cel mai bogat domeniu. Adevărat?"
"Original, interesant" spuse Jowett. "Producţia şi populaţia au cunoscut mutaţii şi cu toate acestea Aeneizii sunt tradiţionalişti, cutumiari."
"Ce ghinion, ce neşansă în ce priveşte moştenirea acelui titlu — pentru toată lumea", spuse Desai. Şi retrăgându‑se în sine îşi reaminti:
Hugh McCormac era ofiţer de carieră în marină când fratele lui mai vârstnic muri fără urmaşi într‑un accident, şi el deveni Amiral de Flotă, ceea ce l‑a propulsat ca Prim‑Bărbat. Aceasta n‑ar fi constituit pentru nimeni o problemă cu excepţia maiestăţii Sale (nimeni n‑ar fi îndrăznit să spună cu voce tare de ce) care a numit pe acea creatură, Snelund, Guvernator al Sectorului Alpha Crucis; şi excesele lui Snelund l‑au zgândărit în cele din urmă pe McCormac atât de puternic încât el ridică steagul răzmeriţei şi planetă după planetă l‑a aclamat ca Împărat.
Ei, acum Snelund e mort, McCormac e dispărut şi noi încercăm să îndreptăm, să reparăm relele lăsate în urmă. Dar seminţele zvârlite de ei produc încă ciudate vlăstare.
Soţia lui McCormac fiind sora lui Edward Frederiksen, acesta a urmat astfel la titlul de Prim‑Bărbat al Ilionului în lipsa unor rude mai apropiate pe linie masculină. Edward este un om blând, din soiul profesoral. Aş putea să‑i binecuvântez existenţa dacă n‑ar fi blestematele tradiţii. Propria sa nevastă e verişoară cu McCormac. (Afurisit e modul în care aceste înalte familii se înrudesc prin căsătorii! Ar putea continua astfel o mie de ani de‑acum încolo; dar ce ne facem noi, care trebuie să rezistăm, să ne descurcăm între timp?) Frederiksenii înşişi sunt conducători vechi, aflaţi la temelia Universităţii. De aceea singura aşezare umană de pe Dido este numită după principalul lor strămoş.
Toată lumea de pe această nemulţumită planetă îl desconsidera pe Edward Frederiksen: dar nu ceea ce simbolizează el. Curând oricine va şti ce a făcut Ivar Frederiksen.
El e prinţul lor exilat, salvatorul lor potenţial. Eroul. Siva, ai milă, îndură‑te!
"După câte înţeleg", spuse imaginea lui Jowett, "băiatul a incitat un grup de nechibzuiţi înfierbântaţi, fără ştirea părinţilor săi. Are doar unsprezece ani şi jumătate de fapt — uh, asta înseamnă douăzeci de ani pământeşti, nu‑i aşa? Planul lor era să se refugieze în pustiu şi să înceapă o luptă de gherilă până... ce? Terra se preda, renunţa? Ythri intervenea şi lua planeta Aeneas sub aripa sa ca pe Avalon? Mi se pare extrem de romantic."
"Câteodată romanticii îi copleşesc pe realişti", spuse Desai.
"Consecinţele sunt totdeauna dezastruoase."
"Ei, în acest caz tentativa a eşuat. Asociaţii lui, desigur că şi‑au recunoscut conducătorul prin hipnoprobă; nu te deranja să negi, cu siguranţă anchetatorii tăi au folosit metodele prin hipnoză. Ivar a dispărut, dar n‑ar fi imposibil să i se dea de urmă. De ce sfat de‑al meu ai nevoie?
"Ştiinţa, înţelepciunea de‑a şti unde să‑l caut întâi", zise Desai obosit.
"Oh, de acord. Nu‑ţi poţi permite să‑l faci scăpat. Îl cunosc întrucâtva. Are şansa să devină un fel de profet pentru oamenii care exact asta aşteaptă."
"E şi impresia mea. Dar cum îl încolţim? Cum îl arestăm? Ce spui de judecată şi pedeapsă? Cum să faci public? Nu putem construi un martir. Dar nici nu putem lăsa un rebel, răspunzător pentru morţile şi insultele aduse personalului Imperial — şi Aeneizi, aminteşte‑ţi, Aeneizi — nu îl putem lăsa să scape. Pur şi simplu nu ştiu ce să fac", aproape mormăi Desai. "Ajută‑mă, Jowett. Nu‑ţi doreşti planeta sfâşiată, dezbinată, nu‑i aşa?"
Desai tăie sonorul. Nu obţinuse nimic. Nici la rest nu va găsi mai mare lucru, rest constând în cele mult nişte "ce dacă" şi "probabil" în plus. Singurul fapt absolut clar era acela că Ivar Frederiksen trebuia rapid capturat.
Să cer indicaţii asupra celor ce sunt de făcut după ce‑l prindem, de !a Llynathawr sau direct Terrei? Am dreptul.
Dreptul legal. Atât. Ce ştiu ei acolo?
Se lăsase noaptea. Camera era aproape în întregime întunecoasă, cu excepţia marginilor luminoase şi a unei ingenioase pete din raze lunare care o zoreau pe Creusa să urce pe cerul încă luminat. Desai se sculă, îşi găsi drumul şi privi afară.
Sub stele, lune, Calea Lactee, planete surori, se întindea Nova Roma. Casele erau făcute din strălucire şi umbră, străzile arătau punctate cu întuneric ca o tablă de şah, râul şi canalele licăreau argint viu. Departe, în deşert, o furtună de praf bântuia ca o stafie. Vântul bătea cu asprime. În firida lui încălzită, Desai frisonă la gândul frigului tăios.
Vederea lui cercetă măreţia de deasupra capului. Prea mulţi sori, prea mulţi.
O să trimită ştirea Acasă cu viitoarea navă curier. (Acasă! Fusese pe Terra cândva. Când izbutea să fure de la lucru câteva ore spre a se "plimba" printre vestigii, acestea, în mod curios, îl dezamăgeau. Benzile cu multe sensuri nu includeau autobuzele aglomerate, ghizii înfumuraţi, magazinele turistice sau durerile de picioare). Astfel de ambarcaţii călătoreau aproape de viteza de vârf: două săptămâni între aici şi sol. (Dar erau două sute de ani‑lumină, o rază, o distanţă care acoperea patru milioane de sori). Ar putea include şi o cerere de orientare, de directive.
Dar jumătate de lună de aşteptare ar prelungi dăunător o soluţie tocmai când era posibilă o revoltă, ori, mai rău, terorismul. Şi desigur solicitarea lui va trebui să fie prelucrată, discutată adnotată, suplimentată, plimbată de la un comitet la altul, îndrumată pe culoarele executivului de către birocraţi, pentru o decizie; şi mesajul de răspuns va mai lua un timp până să ajungă şi probabil e nevoie să fie dezbătut din multe puncte de vedere până să fie trimis. Nu, aceste indicaţii de circumstanţă de pe Llynathawr erau îndeajuns de rele ele însele.
El, Chunderban Desai trebuia să acţioneze singur.
Desigur, era obligat să semnaleze orice amănunt important ceea ce neîndoielnic, includea şi afacerea Frederiksen. Dacă nu pentru altceva, atunci măcar pentru faptul că Terra era banca de date, atât de completă pe cât o puteau realiza firea omenească şi atomiştii.
În acest caz... de ce n‑ar introduce măcar un semn de întrebare despre acest Aycharaych?
Ei bine, de ce?
Nu ştiu, nu ştiu. Pare întru totul în ordine: şi a împrumutat de la mine cartea lui Tagore... Nu, voi cere o informare completă, meticuloasă de pe Terra. Deşi va trebui să inventez un motiv credibil pentru aceasta, dat fiind că Muratori i‑a aprobat cererea. Noi, funcţionarii, nu avem voie să fim bănuitori. Mai ales când, de fapt, îmi place Aycharaych mai mult decât oricare alt non‑uman întâlnit vreodată. Mult mai mult decât chiar prietenii mei, oamenii.
Oare în mod periculos mai mult?

IV

PROPRIETATEA HEDIN se situa la est de Casa Vântului, suficient de aproape de capătul Ilionului încât ţinuturile de apus să păstreze umezeala din canale, mlaştini şi lacurile sărate ale Fundului Mării Antonine. Ploaia adevărată cădea doar de două sau de trei ori pe an. Deşi nu trecea prin proprietate, Şanţul Sălbatic contribuia la menţinerea unei mase de apă care aproviziona câteva bazine. Astfel familia putea continua atât munca agricolă cât şi creşterea vitelor pe o zonă mai întinsă.
Slujind generaţie după generaţie, personalul beneficia mai curând de un regim de rude decât de simpli angajaţi: neamuri care se uitau la stăpâni pentru a fi conduşi, dar nu se sfiau să‑şi spună propriile păreri. Ba, adesea, îşi vedeau un copil căsătorit cu un fiu sau o fiică de‑ai casei. Pe scurt relaţia dintre stăpâni şi angajaţi era asemănătoare aceleia în care Hedinşii şi alţi slujbaşi apuseni se găseau faţă de Casa Vântului. Avantajul era considerabil. O duzină de căsuţe înconjura casa parohială. În spate, hambare, staule şi magazii înconjurau trei părţi din curtea pavată. Cu excepţia mărimii, la o primă privire clădirile erau asemănătoare, toate construite din pământ bătătorit şi văruite, toate având soliditatea slăbită de eroziune. Te puteai uita astfel mai îndeaproape la piatra sau mozaicul de sticlă ce le împodobea. Copacii alcătuiau un paravan împotriva vântului: delphi şi rahabi autohtoni, stejar pământean şi acacia, rastnin de pe Llynathawr, copaci Ythrieni cu crăci ca nişte ciocane. Straturile de flori erau formate doar din specii exotice, migălos cultivate, la care se adăugau roci decorative şi pietriş. Floră spontană nu a evoluat niciodată pe Aeneas, deşi unele soiuri de frunze sau lujeri aveau irizări minunate.
În general forfoteau pe‑aici: supraveghetori, menajere, fierari‑potcovari, zidari, mecanici — braţe de muncă venite din câmp sau de aiurea — copii, câini, cai, animale statha, şoimi, maşini de fermă, vehicule aeriene de teren şi răsunau tot timpul ciorovăieli, ţipete, râsete, strigăte de mânie, hohote de plâns, cântece, ici un zgomot de tălpi, colo un iz de animale sau fum. Aşteptând în podul magaziei, se simţea îngropat de viu. Printr‑o fisură din obloane el se putea uita jos la vânzoleala zilei şi tânjea să se alăture. Prima sa noapte coincisese cu o petrecere de aniversare dată pentru cel mai în vârstă servitor. Nu doar casa principală părea incandescentă din cauza luminii ci şi curtea era prevăzută cu reflectoare pentru dansurile vioaie, la care se bătea zdravăn din picioare, dansuri specifice Ilionului, cu muzica răcnită de un difuzor în vreme ce carafa colinda de la gură la gură. Noaptea următoare fusese a razelor lunii şi a unei perechi de tineri îndrăgostiţi. Ivar nu i‑a urmărit după ce a înţeles ce erau, fusese învăţat să considere intimitatea printre drepturile pe care nici o fiinţă decentă nu le‑ar încălca.
Se strecură în sacul lui de dormit, însetat de amintirile Tatianei Thane şi — mai mult încă, descoperi el ruşinat — ale altora.
În cea de a treia noapte, ca odinioară, renunţă la precauţia de a încuia uşa. Sam Hedin îi aduse mâncarea şi apa când nimeni altcineva nu era treaz. Se sculă. O căptuşeală, o pernuţă îl proteja de răceala şi tăria podelei, dar de‑ndată ce‑şi scoase trupul din sacul de dormit frigul îl birui prin straie. Dar lui abia de‑i păsa. Corpul unui Aeneid a învăţat neapărat, vrând‑nevrând cum să folosească eficient reflexul tremuratului. Întunericul îl apăsa, totuşi, ca şi mirosul prafului.
Un mănunchi de raze strălucitoare arunca petice de lumină, descoperind un mecanism prea rar utilizat, cutii şi rafturi încărcate. "Hs‑s‑s", se strecură o şoaptă. "Fii gata de plecare. Repede."
"Ce?"
"Repede, plecăm — am spus. O să‑ţi explic pe drum."
Ivar se ridică drept în picioare, îşi scoase hainele de noapte şi le îmbrăcă pe cele purtate la sosire. Acestea erau murdare, mânjite şi pătate de sânge însă aerul pârjolitor absorbise, uscând, mirosul urât, tot, aşa cum se întâmplase şi cu apa din ulcior. Celălalt strai îl îndesă într‑un rulou agăţat pe spate, împreună cu puşca. Hedin îi dădu un pachet cu sandvişuri să‑l îndese în sacul de la cingătoare, un bidon plin, etanş contra îngheţului, de agăţat în partea opusă cuţitului şi‑l călăuzi în jos pe scări.
Deşi purtarea omului era neîmblânzită, ardoarea, înflăcărarea tresăltau în Ivar. Indiferent de cauză, recluziunea lui se sfârşise.
Afară era o linişte totală, nici o boare de vânt, atât de totală, încât ar fi putut auzi scârţâitul planetei produs de frig. Ambele lune erau deasupra, albind piatra şi nisipul, transformând vârfurile copacilor în gheţari deasupra peşterilor, scoţând scântei din promoroacă. Lavinia, mai mare dar mai îndepărtată, înălţându‑se deasupra crestelor îşi expunea aproape jumătate din faţa ei totdeauna familiară. Creusa, fulgerând către ea, părea mai mare fiindcă era aproape de forma perfect rotundă şi scăpără ca şi cum rotirea ei zvârlea lumină din neomogenitatea cristalului. Calea Lactee era o cascadă îngheţată de la un orizont la altul. Dintre planetele prietene Anchises rămânea sus, galben‑licăritor. Alpha şi Beta Crucis, printre nenumăratele stele, ardeau destul de luminos cât să se alăture lunelor în modelarea umbrelor.
O pereche de animale statha aştepta priponită — aveau gâturi lungi şi capetele cu boturi profilându‑se de‑a curmezişul casei. Probabil că avem ceva drumuri de făcut, gândi Ivar, dacă se sacrifică, la o adică, chiar cai de viteză pentru a rezista peste o lungă, uscată întindere. Dar atunci, de ce nu o maşină? Încălecă. În ciuda răcelii, el percepu mirosul animalului, asemănător cu cel al finului proaspăt cosit, înainte de a‑şi potrivi gluga şi masca pentru noapte.
Sam Hedin îl conduse pe drumul din interior, central, după aceea spre o cărare de zgură care şerpuia spre sud peste pământ sfărâmat, unde tufişuri rigide, lemnoase şi trava ca o lamă, se răceau. Praful se ridica din trop‑tropul animalelor. Cele şase picioare dădeau fiecărui statha un ritm domol. Mult înainte ca drumul să se piardă din vedere, oamenii călăreau singuri sub ceruri. În depărtare, o fiară urla.
Ivar îşi drese vocea: "Ah‑um!. Încotro ne îndreptăm, credinciosule Hedin?
Aburi ieşeau din respiraţii. "La cea mai bună ascunzătoare pentru tine la care mă pot gândi repede, Prim Născutule. Poate nici una nu e îndeajuns de bună."
Teama împungea. "Ce s‑a întâmplat?"
"Vorbele au circulat de‑a lungul acestei zile din gură în gură" spuse Hedin. Era un om zdravăn, aflat în cea de‑a doua parte a vârstei mijlocii. "Scotocesc peste tot în Ţinutul de Apus — Hesperia — în căutarea ta. Se oferă recompensă; şi oricine ar putea şti câte ceva este imediat narcotizat. În ritmul în care lucrează vor ajunge la locuinţa mea înaintea amiezii." Tăcu. "De aceea te‑am ţinut ascuns deoparte astfel încât, cu excepţia mea, nimeni să nu ştie că ai fost acolo. Dar nu‑i cine ştie ce avantaj în faţa biodetectoarelor. Am pretextat afaceri care să mă ţină departe de casă vreo câteva zile, sub motivul schimbului de cai, plauzibil având în vedere lipsa de energie, şi m‑am strecurat înapoi după căderea întunericului ca să vin să te aduc. Altă pauză: "Au şi aparate de zbor speciale. Vehiculele cu motor pot fi cu uşurinţă urmărite şi ajunse din urmă, prinse. De aceea folosim animalele statha şi nu avem nici elemente de căldură pentru hainele noastre."
Ivar ridică ochii ca şi cum s‑ar fi aşteptat să vadă atacul unei lacrimi de metal. Un ula fâlfâi pe deasupra. Mândria se lupta cu spaima: "Mă vor grozav de tare, cu orice preţ, nu?"
"Ei, doar eşti Primul Născut al Ilionului!"
Cinstea birui. Ivar îşi muşcă buzele. "Eu... eu nu sunt o ameninţare prea serioasă. Am ratat conducerea. Fără Îndoială, am fost un prost că am încercat."
"Nu cunosc destule ca să pot judeca", replică cu îndreptăţire Hedin. "Doar că acel Feo Astaff m‑a rugat să te ascund de Terrieni fiindcă tu şi prietenii tăi vă luptaserăţi cu marinarii. De atunci, tu şi cu mine n‑am prea avut ocazia potrivită să discutăm. Aş putea doar să te strecor pe tine şi proviziile la noapte, nu îndrăznesc să mai zăbovesc. Buletinele de ştiri n‑au anunţat mai mult decât că a fost un atac nereuşit asupra patrulei. N‑au menţionat numele tău şi nici o dată, deşi presupun că după această cercetare o vor face."
Masca îi camufla trăsăturile, nu însă şi ochii pe care‑i întoarse către tovarăşul său: "Vrei să‑mi povesteşti acum?" întrebă el.
"Ei, păi eu..."
"Nu‑i secret, probabil. Sunt extrem de sigur că am acoperit urmele şi nu voi fi bănuit, suspectat. Şi pe urmă, despre ce‑am putea vorbi noi împreună?"
Ivar se prăbuşi înăuntrul său descurajat: "N‑am nimic deosebit de ascuns, în afară de neghiobie. Da, aş vrea să‑ţi povestesc, Preadevotatule."
Istorisirea continuă, pentru ca Hedin să afle mai multe faţă de ce ştia despre tovarăşul său.
Edward Frederiksen era de mult angajat în cercetarea zoologiei pe Dido când se căsători cu Lisbet Borglund. Ea provenea ca şi el din vechii Universitari; s‑au întâlnit când Edward se întorsese să ţină o serie de prelegeri. Apoi Lisbet l‑a urmat în universul vecin. Dar chiar în Port Frederiksen, căldura şi umiditatea aerului erau prea puternice pentru ea.
S‑a însănătoşit când s‑au reîntors pe Aeneas şi i‑a născut pe Ivar şi Gerda. Locuiau într‑o casă modestă, în afara Novei Roma; amândoi predau şi el a găsit subiecte măcar potrivite dacă nu spectaculoase pentru studiul său original. Fiul său mergea adesea în excursii în aer liber. Înclinaţia băiatului se concentrase cu precădere spre paleontologie. Se prea poate ca interesul pentru austerul farmec al deşertului, stepei, stâncilor şi fundul uscat de ocean să fi condus la aceasta — pe lângă sau în afară de dorinţa de a explora printre acele stele ce scânteiau în noapte.
Hugh McCormac fiindu‑le unchi prin cea de‑a doua căsătorie, copiii petreceau de multe ori vacanţele la Casa Vântului. Când Amiralul de Flotilă era bine dispus, parcă vizitau un erou din vremuri de demult, unul cumsecade, să spunem Brian McCormac, cel ce‑i gonise pe invadatorii non‑umani şi a cărui statuie stătea pentru totdeauna pe piedestalul înalt, aproape de campusul principal al Universităţii.
Aeneas înconjurase sistemul Virgil de opt ori de la naşterea lui Ivar când Aaron Snelund deveni Guvernatorul Sectorului Alpha Crucis. A mai înconjurat de două ori — trei ani şi jumătate pământeni — înainte de erupţie. La prima, lumile dezvoltate n‑au simţit ca înrăutăţire decât taxele crescute pentru care primeau explicaţii semicredibile. (Mărind Imperiul, miniştrii trebuiau neapărat să aibă puteri depline.) Apoi au apărut funcţionarii corupţi. Atunci au început să audă ce se petrecuse printre societăţile mai puţin rezistente şi să se plângă. După aceea au început confiscările şi arestările pentru "înaltă trădare". Poliţia secretă era pretutindeni, în timp ce mercenarii şi oficialii comiteau din plin atrocităţi asupra oamenilor. Astfel deveni evident că Snelund nu era doar obişnuitul administrator corupt, lingând ceva cremă pentru el însuşi, ci un favorit al împăratului, construind fundaţii politice măreţe.
Toate acestea veneau încetul cu încetul, în fărâme şi oamenii se convingeau greu. Pentru cei mai mulţi dintre ei viaţa continua ca înainte. Doar vremurile se dovedeau oarecum mai grele şi, ce să‑i faci, asta era: vor supravieţui căci între timp trebuiau să muncească, să menţină aşezări şi comunităţi, să‑şi urmeze interesele, să se bucure de plăceri, să facă dragoste, să îndeplinească misiuni, să‑şi invite prieteni, să se certe cu duşmanii, să conceapă planuri, amănunte, amănunte, amănunte ca nisipul într‑o clepsidră.
Ivar nu s‑a înscris la Universitate, căci aceasta îşi educase urmaşii ereditari încă din copilărie, dar începu să se specializeze în studiile lui şi să aibă colegi de clasă din afara planetei.
Emoţia, frământarea intelectuală provocau indignare oficialilor. Kathryn McCormac, sora tatălui său, fu îndepărtată din palatul Snelund; bărbatul ei fu arestat, apoi salvat, după care conduse rebeliunea.
Ivar se înflăcără ca de altfel cei mai mulţi tineri Aeneizi. Antrenamentul său militar, până acum întâmplător, deveni aproape totul. Dar el n‑a părăsit nici o dată planeta şi exerciţiile sale fizice încetară când navele Imperiale de război se ridicară către ceruri.
Insurecţia se terminase. Hugh McCormac şi familia sa duseră resturile flotei în adâncurile spaţiului cunoscut. Întrucât criza din Jihannath era soluţionată, Marina Militară putea să păzească întregul Imperiu; rebelii nu s‑ar reîntoarce decât dacă ar dori sacrificarea lor şi distrugerea planetei.
Sectorul Alpha Crucis în general, Aeneas în special, urmau să fie ocupate şi reconstruite.
Haos, disperare, lipsuri, care în mai multe zone au adus foametea, s‑au răspândit în cea de‑a doua parte a conflictului. Universitatea era închisă. Ivar şi sora sa Gerda s‑au dus să locuiască împreună cu părinţii lor în măreţia atinsă de sărăcie a Casei Vântului, întrucât Edward Frederiksen, tatăl său, era acum Primul Bărbat al Ilionului. Cea mai mare parte din vreme băiatul şi‑o petrecea îmbunătăţindu‑şi priceperea în treburile deşertului. Şi astfel se identifică cu Oamenii Locului. El va fi viitorul lor conducător.
După ce condiţiile s‑au mai ameliorat, Universitatea redeschisă — sub strictă observaţie — s‑a reîntors la Nova Roma. Ivar a fost implicat într‑o activitate subterană. La început, aceasta nu însemna altceva decât şedinţe secrete neplăcute. Totuşi, Ivar simţea că nu ar fi cazul să‑şi stânjenească familia sau chiar el să se complice stând într‑o casă suburbană astfel că se mută într‑o cameră ieftină în partea cea mai puţin plăcută din Web. Faptul a condus la încă o experienţă formativă. Aeneas n‑a avut niciodată o clasă criminală importantă, dar una măruntă înmugurise în timpul războiului şi ca urmare a acestuia. Deodată, Ivar întâlni oameni care nu considerau legile sacre.
(Când McCormac s‑a răsculat, el a făcut‑o în numele drepturilor şi statutelor nerespectate. Când Comisarul Desai ajunse aici promise să refacă structura distrusă).
Fiind dată o lege conciliatorie, plângerile s‑au transformat curând în cereri. Locul preferat pentru cuvântări, mitinguri şi demonstraţii era la monumentul lui Brian McCormac. Autorităţile au recunoscut, au făcut concesii în numeroase probleme, motivate prin ele însele — de exemplu, reluarea serviciului regulat poştal către şi dinspre restul Imperiului. Aceasta a determinat ridicarea de noi cerinţe, ca neexaminarea guvernamentală a poştei şi înfiinţarea unui comitet de cetăţeni ca să asigure aceasta — ceea ce a fost respins. Au izbucnit răzmeriţele. Câteva proprietăţi s‑au transformat în scrum, câteva persoane au pierit.
Ordinele au sunat sec: nu se mai permit adunări; statuia lui McCormac să fie dată jos; Oamenii Locului (care de când începuseră Necazurile serviseră ca poliţie şi cadre militare) să lichideze toate unităţile şi să supravegheze toate armele de foc, de la tunul vechiului echipament al piratului la pistolul de tras la ţintă al copilului dăruit de Ultima zi a Fondatorului.
"Am hotărât noi, ceata noastră, că e mai bine să acţionăm până nu e prea târziu", spuse Ivar. "Am scos prin contrabandă ce arme s‑a putut, înaintea datei atacului şi le‑am folosit să şterpelim lucrurile mai grele. Aveam tot atâtea cunoştinţe despre zona de spate ca oricare altul, mai complete chiar decât cei mai mulţi; şi, desigur, sunt Primul Născut. Aşa că m‑au ales să comand operaţiunea de început care urma să se desfăşoare în acest ţinut. Mi‑am întâlnit mama şi sora la Casa Vântului pretextând că am nevoie de un răgaz de la studiu. Ceilalţi au încropit diverse acoperiri ca, de exemplu închiderea unui aerobuz care să‑i ducă în Avernus Canyon, într‑o tabără pentru câteva zile. Ne‑am întâlnit la Cătunul Butte şi am stabilit ambuscada în funcţie de ceea ce ştiam eu despre ruta obişnuită a patrulei Imperiale."
"Ce‑aţi fi făcut dacă aţi fi fost urmăriţi?", întrebă Hedin.
"Nu prevăzusem. Cunosc câteva oaze în Ţinutul de Fier care ne‑ar fi ascuns, copaci, grote, viroage unde să ne adăpostim de căutarea aeriană. Nu mai există chiar atâtea trupe de ocupaţie care să acopere tot terenul."
"V‑aţi fi petrecut viaţa ca proscrişi? Mai curând cred că aţi fi devenit răufăcători."
"Nu, nu. Am fi continuat incursiunile, am fi recrutat mai mult personal şi ajutoare, am fi obţinut putere pe care inamicul ar fi trebuit s‑o înfrângă. Între timp am fi căutat aderenţi oriunde în Imperiu şi astfel s‑ar fi ivit presiuni în folosul nostru sau poate frică de implicarea Domeniului Ythri."
"Poate", spuse printre dinţi Hedin. După o clipă: "Am auzit zvonuri. Marea fiinţă cu aripi de bronz auriu zboară prin aceste părţi. Agent Ythrian? Ei nu agreează neapărat ceea ce facem noi, Prim Născutule."
Umerii lui Ivar se lăsară a dezamăgire. "Nu contează. Am eşuat oricum. Eu sunt vinovat."
Hedin se întinse să‑l bată uşurel pe spate. "Nu gândi astfel. În primul rând, comandanţii militari pierd, inevitabil, oameni şi trec adesea prin dezastre. În al doilea rând, tu nici o dată n‑ai fost cu adevărat conducător. Tu doar s‑a întâmplat să fii zvârlit deasupra cărţilor pe care Dumnezeu tocmai le amesteca." Cu voce joasă: "Pentru jocul celui singur? N‑aş crede." Tonul său se aspri: "Prim Născutule, n‑ai dreptul să porneşti cu conştiinţa fatalităţii. Tu şi prietenii tăi aţi greşit grozav. Lasă acum asta şi continuă. Aeneas are mare nevoie de tine."
"De mine?" exclamă Ivar. Propria sa mândrie, importanţa de sine se măcinaseră într‑atât pe când vorbea încât nu putea admite că se văzuse el însuşi vreodată ca pe Maccabee. "Ce naiba pot eu?"
Hedin ridică o mână, protejată de mănuşa specială, ca să‑l liniştească. "Hoy. Urmează‑mă."
Îşi scoaseră animalele statha de pe drum şi nu‑l mai reluară de‑a lungul a zece kilometri. Ceea ce evitau era o turmă aparţinând lui Hedin: vite descinzând din cele pământeşti aduse, modificate genetic şi apoi adaptate timp de secole — ca şi cele mai multe organisme — până ce deveneau un soi deosebit. Focuri de pază sclipeau împrejurul lor. Hedin nu se îndoia că oamenii îi erau credincioşi, dar despre ce nu văzuseră nu puteau depune mărturie.
Pe drum, călăreţii trecură pe lângă un fragment de zid, Negru — sticlă fără fisuri — ce strălucea în lumina lunii peste tufişuri şi nisip. Aproape de vârful a ceea ce rămăsese, la vreo patru metri în sus, găurile alcătuiseră un model ciudat, al cărui scop originar era greu de ghicit. Acum, stelele licăreau deasupra.
Hedin îşi domoli animalul, făcu o cruce şi murmură înainte de‑a merge mai departe.
Ivar văzuse ruina în trecut şi călători aducând respectul lor. Nu s‑ar fi gândit că îl va privi vreodată pe fermier — bine educat, mult călătorit, proprietar cu greutate şi consilier — făcând astfel.
După o tăcere îngheţată Hedin vorbi pe jumătate apărându‑se: "Un soi de simbol din trecutul acela."
"Bine, sigur", răspunse Ivar.
"Cineva a fost aici înaintea noastră, acum milioane de ani. Şi nu localnici morţi, în orice caz. De unde au venit? De ce au plecat? Urme identice au fost găsite şi pe alte planete, aminteşte‑ţi. De neimaginat să presupui că au pierit departe, nu? O mulţime de oameni se întreabă dacă nu s‑au dus cumva înainte în loc de acolo, departe."
Hedin salută stelele în ceaţa strălucitoare. Unele aparţineau Imperiului, dar cele mai multe nu. Pentru că acelea pe care ochiul simplu le putea vedea erau uriaşe; strălucind deasupra anilor‑lumină care înghiţiseră imaginile unui Virgil sau unui Sol. Între el, Ivar, şi roşia Betelgeuse se întindea dominaţia Terrei. Şi chiar mai mult. Mai departe scânteia Rigel, iar Pleiadele se ascundeau ele însele în regiuni cărora Roidhunate de Merseia le‑a dat numele pentru o licărire de vreme. Dincolo de acestea era Polaris, odată, demult, stea călăuzitoare pentru om, şi Orion Nebula, unde noi sori şi lumi luau naştere chiar în clipa în care le urmăreai şi milioane de ani viaţa va merge înainte şi va uimi...
Masca lui Hedin se‑ntoarse iar către Ivar. Vocea îi era joasă dar ciudat de intensă: "Iată de ce avem nevoie de tine, Primule Născut. Oi fi tu un băiat nesocotit, imprudent, dar patru sute de ani de‑ai omului pe Aeneas sunt în urma ta. Vom avea nevoie de fiecare rădăcină, de fiecare întemeietor al unei familii, când Cei Mai Bătrâni, Strămoşii, se vor reîntoarce."
Surprins, Ivar spuse: "Chiar crezi asta? Am auzit vorbindu‑se, dar tu?"
"Ei bine, nu ştiu." Cuvintele lui Hedin se pierdeau în întuneric. "Nu ştiu. Înainte de război nu m‑am gândit nici o dată. Mergeam la biserică şi gata. Dar de atunci? Oare pot greşi atât de mulţi oameni? Fiindcă sunt mulţi, ascultă‑mă. Afară, în oraş, la şcoală — tu nici nu‑ţi închipui cât de răspândită e speranţa că în curând Cei Mai Bătrâni se vor reîntoarce, aducând Cuvântul Domnului. Nu‑i e elucubraţie, Ivar, crede‑mă. Aproape toată lumea consideră asta o certitudine, nu o speranţă. Dar ar fi putut Amiralul McCormac să le arate drumul? Şi, desigur, cu toţii am auzit zvonurile despre noul profet în pustiu... Nu ştiu. Dar cred cu tărie şi‑ţi spun că nu‑s singurul... Tot acest necaz de‑aici şi toate stelele acelea nu pot fi degeaba. Dacă Dumnezeu pregăteşte următoarea Sa Revelaţie, atunci de ce nu prin rasa aleasă, mai înţeleaptă şi bună decât ne putem acum imagina? Şi dacă e adevărat, n‑ar trebui să fie profetul cel dintâi sosit, cel care să ne pregătească pentru izbăvire?"
Se scutură ca şi cum frigul i‑ar fi răzbătut prin veşmântul neîncălzit. "Eşti Primul nostru Născut", zise. "Trebuie să fii liber. Patru sute de ani nu pot fi consideraţi un fleac, totuşi."
Într‑un stil prozaic, Hedin continuă: "Tineranii tocmai trec, se spune că pe lângă Arroyo. Presupun că te poţi ascunde printre ei."

V

FIECARE ALAI NOMAD — caravană şi trib totodată — colinda un teritoriu uriaş, dar strict delimitat. Casa Vântului aparţinea, din acest punct de vedere, de Ceata Frăţiei. Ivar văzuse uneori taberele, asistase la ritualuri, la demonstraţiile lor de şmecherie cu nenumărate trucuri gălăgioase şi remarcase bizarele îndeletniciri înainte ca nomazii să plece mai departe, ca apoi, în urma lor să audă obişnuitele jumătate‑amuzate, jumătate‑indignate acuzaţii de furtişaguri mărunte, înşelătorii isteţe, bârfe despre seduceri, şoapte privind talentele lor oculte. Încercând să‑şi adâncească în literatură cunoaşterea, a găsit mai mult anecdote, descrieri pitoreşti, povestiri romantice — nimic profund. Comunitatea intelectuală din Aeneas era prea puţin interesată de subculturile proprii. În ciuda secolelor, Dido încă mai număra multe secrete care erau, toate, mai interesante şi mai profitabile din punctul de vedere al practicii propriu‑zise.
Ivar ştia cu precizie că Alaiurile difereau prin legi şi obiceiuri. Hedin l‑a condus peste o frontieră, lipsită de paznici sau orice altă prezenţă înregistrată la Nova Roma, identificată doar prin borne de delimitare. Se găseau în ţinutul Drumului Sfărâmat şi Ivar era încă mai nesigur de ceea ce‑l aştepta decât dacă ar fi fost acasă. Fermierul luă o cameră în singurul han cu care Arroyo se putea mândri. "Voi sta până pleci pentru a evita vreo problemă", spuse el. "Dar, în linii mari, de aici încolo eşti în siguranţă". Apoi adăugă cu asprime: "Aş fi vrut să fie alt fel. Drum bun, tinere!"
Ivar merse prin sat până la tabără. Oamenii strângeau pentru plecare. Cincizeci, sau aproape atâtea, căruţe pictate strident şi straiele ţipătoare ale proprietarilor făceau ca agitaţia şi larma lor să bântuie asemenea unei furtuni multicolore peste o întindere altminteri mohorâtă. Arroyo se întindea pe versantul estic al colinelor, unde lăstărişurile creşteau împrăştiate pe terenul prea prăfuit să poată hrăni câteva vite. Terenul devenea tot mai uscat şi mai sărac cu fiecare kilometru care cobora, până ce la orizont apărea deşertul Ţinutului de Fier.
Forfotind în ceea ce părea grozavă, totală dezordine, bărbaţi, femei şi copii deopotrivă îi aruncau priviri furişe şi ţipau în limba lor remarci pe care Ivar le bănuia batjocoritoare. Se simţi stângaci şi pe de‑a‑ntregul singur printre ei — această rasă de talie mijlocie, zveltă, crema pieilor roşii‑arămii şi cu părul drept, negru‑albăstrui. Se simţea străin printre vehiculele lor, unele transformate din vechile camioane ale oraşului, peste care se învârtejau desene fabuloase, fluturau fanioane, se bălăbăneau talismane, la cea mai uşoară boare de vânt sunau clopoţei. Cele mai multe erau harabale trase de patru până la opt statha şi acestea erau locuinţele. Prin acoperişurile lor curbate ieşeau burlane şi la ferestre atârnau perdele soioase. Dedesubtul vopselii stindardelor şi altor accesorii, tăbliile erau gravate cu îngrijire, savant: forme drăceşti cu priviri răutăcioase viclene, semne hexagonale, animale reale şi imaginare, siluete de femei şi bărbaţi dansând, vânând, muncind, jucând diverse jocuri de noroc.
Se apropie un bărbat cărând un pachet de cuţite şi săbii înfăşurate într‑o mantie. Se cocoţă la uşa fără scări a unui vagon, dădu cuiva dinăuntru încărcătura ce o purta, sări jos şi veni la Ivar. "Hey‑oh, universitarule", spuse el destul de prietenos "Ce‑ai dori? Spectacolul s‑a sfârşit."
"Eu... eu caut o slujbă", şovăi Ivar. Îşi umezi buzele, pe care le simţea încleiate de praf. Era o zi fierbinte, 25 grade Celsius sau cam aşa ceva. Planeta Virgil lucea orbitor pe un cer arzător, care părea lipsit de adâncimea‑i obişnuită.
"Zău? Oare ce poate să facă un locuitor de la oraş pentru a‑şi duce zilele? Noi o tăiem spre est, de‑a dreptul peste Mohorâtul. Nu prea seamănă a piaţeta din oraşul Roma. Ar mai trebui să te şi adunăm după ce te fărâmi." Celălalt îşi frecă obrazul ascuţit. "Desigur", adăugă el gânditor "ai putea produce o pudră destul de bună pentru nasul unor fete." Şi totuşi batjocura lui nu era neplăcută. Ivar se uită mai atent la el. Era tânăr, probabil ceva mai vârstnic decât Primul Născut. Prins într‑un fileu cu mărgele, părul îi cădea pe umeri în stilul obişnuit, cerceii de aramă ivindu‑se prin el. Ca şi cei mai mulţi bărbaţi tinerani îşi rădea ceea ce era o plăpândă urmă de barbă. Oasele, dar şi ochii de un gri luminos, ieşeau în evidenţă pe faţa îngustă. Arbora aproape continuu un zâmbet zeflemitor şi, indiferent de era aşezat sau nu, avea o mobilitate fremătătoare. Hainele — cămaşă multicoloră cu franjuri, eşarfă stacojie, pantaloni de piele foarte strâmţi şi botine — erau purtate desigur şi la petrecere şi la lucru căci ajunseseră până la uzură. Un colan de aur îi încolăcea gâtul, pe degete avea inele cu pietre stridente şi la mâna stângă o piele de şarpe în chip de brăţară. Câte un cuţit pe fiecare şold: unul unealtă, altul armă, ambele arătând delicat, comparate cu acele lănci miniaturizate pe care le purtau Oamenii Locului.
"Nu sunt — în sfârşit, da, sunt din Nova Roma, familia Universităţii", admise Ivar. "Cum de ai aflat însă înainte să ţi‑o fi spus?"
"Ei, mersul tău, întreaga ţinută... A fi adoptat ca fermier, fiind orăşean, nu‑i suficient." Anglica era ca un tir vijelios, aproape similară în intonaţie cu limba Haisun şi argourile ei. Dar acesta era un dialect deosebit, străvechi, unul care, de exemplu, uza excesiv articolele pe când silabele le prescurta distonant, supărător. "Asta e o puşcă de invidiat, a ta, şi te arată aşa cum eşti neglijent, nepăsător. Un Valdemar de zece milimetri transformabil, aşa e?"
"Şi o pot folosi", se grăbi Ivar să răspundă. "Am petrecut mult timp în aer liber. O să‑ţi dai seama că sunt un vânător ce nu‑şi ţinteşte prea mult vânatul, dacă de altceva n‑oi fi bun. Dar sunt îndemânatic şi cu aparatele, în special cele electrice. Şi puternic, când ai nevoie de muşchi viguroşi."
"Bine, păi, hai la Regele Samlo. Apropo, eu sunt Mikkal de la Acoperişul Roşu." Tineranul arătă cu capul la căruţa al cărei acoperiş îi justifica numele. O femeie de aproximativ vârsta sa, fără îndoială soţia lui, se balansa în uşă. Era de o drăgălăşenie specifică neamului sedentar. O rochie zigzagată, roşu cu galben, încorseta silueta‑i impresionantă, deşi Ivar se gândi că e ruşinos modul în care s‑a împodobit cu vechituri. Prinzându‑i privirea, ea surâse, îi făcu cu ochiul şi‑şi undui şoldul către el. Bărbatul său rămase nepăsător, era un mod tradiţional de salut.
"Mă conduci?" îi scăpară vorbele lui Ivar.
Mikkal ridică din umeri. Infinit mai expresivă ca a unui nordic, gestica folosea întregu‑i trup.
Lumina soarelui iradia peste solzii şarpelui dimprejurul mâinii lui stângi. "Desigur. O scuză ca să nu lucrez." Către femeie: "Tu, Dulcy, du‑te şi adu‑mi restul echipamentului." Ea se strâmbă la el înainte de‑a se grăbi să pătrundă în gloata ce forfotea.
"Îţi mulţumesc atât de mult", zise Ivar. "Eu... eu sunt Rolf Marinarul." Se gândise extrem de mult la numele de împrumut şi era mândru de el. Se potrivea fundalului etnic căruia spera să nu i se destăinuie, iar apoi, era liber de plicticoasele dovezi ca acelea ale propriilor iniţiale.
"Dacă ăsta vrei să fii, în regulă", îl zeflemisi Mikkal şi o luă înainte.
Zarva, tărăboiul creşteau o dată cu aducerea animalelor de la păşune; stathaşi, catâri, capre, neomoas. Eficienţi la datorie, câinii care‑i auzeau, ca răspuns la chicotele şi fluierăturile copiilor, acum păstrau tăcere. Erau înalţi, ca de abanos şi slabi‑umbre, cu excepţia uriaşei cutii toracice şi cocoaşelor ‑ rezervoare de apă pe umeri.
Roţile de Aur era cel mai mare vagon, singurul prevăzut cu motor. Alături era anexat un mic vagon însoţitor negru, numai cu câteva simboluri roşii şi argintii, lipsit de fereastră. Deasupra acoperişului său, un steag purpuriu purta două semilune. Mikkal sesiză curiozitatea lui Ivar şi‑i explică "Acela e sanctuarul".
"Oh... da" îşi aminti Ivar ceea ce citise. Regele unei cete era totodată şi înaltul ei preot care, pe lângă prezidarea ceremoniilor religioase publice, conducea ritualuri secrete îndeplinite de un număr de iniţiaţi. Era obligatoriu să provină dintr‑o anume familie, dar nu era necesar să fie fiul cel mai vârstnic. Cele mai multe neveste ale regelui erau alese în vederea perpetuării unor anumite trăsături, iar cel mai asemănător dintre băieţi devenea moştenitor evident, făcându‑şi ucenicia în alt Alai. Astfel, hoinarii legau alianţe între grupurile adesea certate, mai puternice chiar decât căsătoriile individuale, care rezultau periodic din adunările cunoscute ca Iarmaroace.
Bărbaţii care priponeau catârii albi la altar nu păreau mai uimiţi decât Mikkal. Îl salutau încetişor. Acesta le răspundea ceva care‑i făcea să râdă. Adolescenţi se învârteau, mergeau în cerc aproape fără noimă. Două fete chicoteau şi una din ele făcu o mişcare, neîndoielnic, obscenă. La adresa mea, pe socoteala mea, ştiu Ivar.
Nu avea importanţă. Zâmbi îndărăt spre ea, flutură mâna, îi văzu cozile frumos împletite, lungi pân‑la talie şi zbaterea pleoapelor. La urma urmelor, pentru ei — dacă dovedesc că nu sunt un nemaipomenit imbecil, şi voi dovedi, voi dovedi — pentru ei, deci, voi fi un străin extrem de interesant. Reveni cu gândul la starea de semidisperare încercată în urmă cu câteva minute şi se minună, încrederea, optimismul se ridicară ca un val în el şi se amestecară cu veselia de moment. Întreaga atmosferă lipsită de griji îl molipsi, aşa cum i se întâmpla oricui pătrundea în tabără.
Regele Samlo se întorcea de la supravegherea unei munci. Oamenii ridicară mâinile într‑un salut neglijent. Când dorea să şi‑o exercite pe deplin, puterea lui era sfântă şi absolută; dar în general cârmuia prin comun acord.
Era diferit fiziceşte de poporul său: solid, cu oase puternice, nas acvilin. Trăsăturile ca sculptate în lemn de mahon erau parţial acoperite de o barbă şi o mustaţă stufoase. Şchiopăta. Straiul îi era alb, mai curat decât s‑ar gândi cineva că ar putea fi posibil aici. În afară de cizmele de piele ornamentate, turbanul cu panaş stacojiu şi colierul din monede străvechi, mai avea prea puţine alte accesorii.
Privirea‑i spălăcită căzu asupra lui Ivar şi îl cercetă pe când se lăsa să cadă într‑un jilţ bogat împodobit de lângă vagonul său. "Ei, străine" spuse, "care ţi‑e rostul?"
Ivar se înclină, neştiind ce să mai facă. Vorbi Mikkal: "Îşi spune Rolf Marinarul, pretinde că‑i vânător şi om‑bun‑la‑toate ca şi Universitar şi vrea să ne însoţească."
Regele nu zâmbi. Gravitatea sa îl marca încă mai profund decât părea în aparenţă. Totuşi, Ivar nu se simţea înfricoşat.
Dacă vagabonzi visători, maturi rataţi sau fugari de justiţie doreau să intre în Alai şi dovedeau un motiv plauzibil ori vântul le sufla în pânze, cum se spune, erau acceptaţi. Rămâneau ca străini, desigur, şi probabil nici unul mai mult de un an înainte de‑a fi îndepărtat. Argumentul obişnuit era că acestora le lipsea capacitatea de a‑şi înmănunchia priceperile pentru a vieţui în modul dificil, spinos, complicat dar descurcăreţ al poporului din Alai.
Era adevărat. Ivar se aştepta ca o călătorie cu aceşti oameni să‑l extenueze la maximum. Nu‑şi făcea iluzii că va fi menajat. Cine s‑ar gândi la aşa ceva în acest tumult voios?
Îi zbura prin minte: am auzit, am mai citit câte ceva despre cum aceşti oaspeţi nu voiau să plece, în pofida oricăror greutăţi, despre cum jinduiau apoi după acele frumoase zile trecute, despre cum cei care stătuseră mai mult aici încercau apoi să se înroleze sau să se sinucidă... Dar nu se nelinişti, dimpotrivă, sângele parcă i‑ar fi cântat.
"Um" zise Samlo, "de ce ceri asta?"
"M‑am săturat de aceste ţinuturi şi n‑am găsit altă modalitate mai potrivită de‑a pleca", răspunse Ivar.
Mikkal izbucni în râs: "Oricum, ştie formula! Invocă fetişul secret al clasei de sus ba şi mai mult, căci dacă nu ştim de ce dezertează, nici nu putem fi învinuiţi în cazul în care urmele l‑ar trăda aflându‑se printre noi."
"Agenţii Imperiali nu sunt poliţia de oraş sau păzitorii de curte ai micii aristocraţi", spuse regele. "Ei au curse ingenioase. Şi... acum câteva zile un grup de capete înfierbântate au îngrozit o patrulă marină în Pustietate, vă amintiţi? Câţiva au scăpat. Dacă eşti şi tu implicat, Marinare, pentru ce am risca necazul de‑a te trece peste Pustiul de Fier?"
"N‑am spus că sunt amestecat, domnule", răspunse Ivar. "I‑am spus lui Mikkal, aici de faţă, că vă pot fi folositor. Dar presupunând că sunt în război cu Terrienii, asta‑i rău? Am auzit că Tineranii aprobă pe oamenii împăratului Hugh când aceştia pleacă la bătălie."
"Tineranii încurajează pe oricine are posibilitatea de‑a cheltui bani", zise Mikkal. "Totuşi, îţi mărturisesc, celor mai mulţi dintre noi nu le place ca stelele să fie stăpânite de locuitorii oraşului. Asta ne face să ne simţim ca şi când universul ar fi împrejmuit. Se întoarse către Samlo: "Rege, de ce nu l‑am pune la încercare pe acest individ, ei?"
"Vrei să‑i fii custode?" întrebă cel aşezat. Apoi se roti înspre Ivar: "Noi nu părăsim oamenii în pustiu, indiferent ce s‑a întâmplat. Supraveghetorul tău trebuie să te treacă."
"Sigur", zise Mikkal. "Are o privire ce oglindeşte muzică nouă şi glume clocotind în el."
"Gardianul tău nu va fi prea iertător", îl preveni Samlo. "Dacă ai consumat proviziile şi nu le‑ai înlocuit, ei bine, poate să fie şi după ce ne‑am întors la pajişti şi ai dispărut, el tot te va încolţi."
"Nu va avea ocazia, domnule... Rege," promise Ivar.
"Mai bine să te asiguri de asta", zise Samlo. "Mikkal, galeria de ţintă este încă montată. Du‑te să vezi câte ţinte luminoase poate lovi cu arma lui. Găseşte ceva echipament stricat pentru el să‑l repare; zeii ştiu că avem destul. Aleargă‑l şi dacă gâfâie tare după jumătate de duzină de împuşcături, renunţă la el pentru că nu va putea trece niciodată viu peste Posomorâtul." Se ridică spunându‑i lui Ivar: "Dacă izbuteşti la probe, va trebui să‑mi încredinţezi mie aruncătoarea asta de gloanţe. Numai grupurile de vânătoare poartă arme de foc într‑un Alai şi, chiar aşa, doar un singur om din grup. Am avea prea multe pierderi altfel. Acum trebuie să văd dacă animalele sunt bine adăpostite pentru noapte. Plecaţi şi voi."

VI

ÎNTR‑O LINIE NEREGULATĂ, cu turma înşirându‑se la coadă, caravana s‑a urnit. Unii călăreau în şa, alţii erau în sau pe căruţe; cei mai mulţi mergeau pe jos. Aveau un fel specific aenean de a merge; vagoanele iute montate se izbeau, se hurducau, scârţâiau încărcate, peste colinele încreţite unde nu existau drumuri. Calea era anevoioasă şi nimeni nu vorbea dacă nu era nevoie. Căţăraţi în vârful căruţelor, muzicanţii slobozeau marşuri zgomotoase, răsunătoare, din câteva străvechi instrumente: tobe, corn, gonguri, cimpoaie, ghitare cu multe strune. Ivar observă că o parte dintre aceşti cântăreţi erau mutilaţi: schilozi, orbi, ciungi. Ar fi fost desigur şocat de atâta nenorocire dacă aceşti oameni n‑ar fi părut tot atât de veseli ca şi el.
Aproape de apusul soarelui, Drumul Sfărâmat se desfăşura în panorama unduitorului teren al Ţinutului de Fier. Solul roşu brut se zărea printre pâlcuri de lemn fără viaţă, descojit sau trava tăioasă, prea uscat ca să alcătuiască chiar şi grămezi de praf. Samlo opri convoiul lângă un con vulcanic de mult stins cu lava erodată, din care izvodea un dop crenelat. "Răbojul celor loviţi de Diavol", zise Mikkal către protejatul său. "Primul loc tradiţional de popas în noapte, afară de Arroyo; se presupune că trebuie să asigure protecţie împotriva zeităţilor ostile. Eu cred că practica, credinţa ţin de timpurile vechi, de la Necazuri, când bande sălbatice, oameni lihniţi sau rămăşiţe eşuate din forţele invadatoare, dădeau târcoale şi trebuia să ai o poziţie defensivă. Desigur, în zilele noastre baricadăm căruţele pentru cazul în care vreun vânt pustiitor şi‑ar ieşi din sărite sau altceva asemănător. Dar e tot atât de folositor să păstrăm obiceiurile preventive. Rebeliunea a dovedit că Necazurile pot veni din nou şi fără îndoială aşa va fi... de parcă ar fi fost nevoie de vreo dovadă".
"Uf, scuză‑mă" spuse Ivar, "dar vorbeşti surprinzător de întortocheat".
Mikkal chicoti: "Pentru un analfabet pe jumătate sălbatic? Ei, de fapt, nu sunt aşa. Oricum, nu‑s analfabet. Unii dintre noi trebuie să citească şi să scrie, dacă urmează să trateze cu lumea dinafară, dacă sunt obligaţi să lucreze singuri cu documente inestimabile ca Harta Comorii. În plus, îmi place să citesc când pot cerşi sau fura o carte."
"Nu înţeleg de ce voi... vreau să zic de ce sunteţi îndepărtaţi de la activităţi fireşti ca studiul în biblioteci, nemaivorbind de serviciile medicale, genetice, tot ce ar fi necesar..."
"Cu ce preţ?" Mikkal se făcu că scuipă, dar nu‑şi irosi saliva. "Am fi obligaţi să facem o muncă stabilă pentru a câştiga gologanul, fie să devenim clienţi prosperi ceea ce ar însemna colonizare, fixare într‑un loc, ca blânzi lingăi ai legii. Sfârşitul Alaiurilor, deci al nostru, al tuturor. N‑ai ştiut asta? Un Tineran nu poate abandona drumurile... Vâră‑l într‑un oraş sau ţintuieşte‑l la o fermă, va fi o adevărată binecuvântare când moartea îi va elibera leşul în putreziciune."
"Am auzit despre asta", spuse Ivar încetişor.
"Dar ai crezut că povestea e o excentricitate, aşa‑i? Nu, e adevărul adevărat. S‑a întâmplat aşa. Tinerani închişi, întemniţaţi, pe indiferent câtă vreme, s‑au îmbolnăvit şi au murit dacă nu cumva s‑au sinucis imediat. Chiar dacă pentru un motiv ca exilarea din Alai ei trebuie să devină "lucrători liberi" — tonul indica ghilimelele — nu se pot înmulţi şi nu trăiesc mult... De aceea noi nu avem între legi pedeapsa cu moartea. De două ori l‑am văzut pe rege ordonând ca un adevărat criminal, răufăcător, să fie izgonit, trimiţând vorbă şi restului Alaiurilor să nu fie primit în vreunul. În ambele dăţi, indivizii cerşeau să fie biciuiţi de o sută una ori în loc de ceea ce‑i aştepta." Mikkal se scutură. "Hai avem treabă. Nu te‑ai vârât în echipă ca să ne împiedici de la lucru şi să ne aduci acolo unde se află şi restul muritorilor. Dulcy îţi va răspunde la întrebări. Dacă tot te am ca mână de lucru suplimentară, sper să‑mi recondiţionez sculele repede în cursul acestei călătorii." Se purta ca un panglicar şi totodată turnător de lame pentru arme şi adăuga afabil coţcăria la cărţi şi arta de‑a scutura zarurile.
Bărbaţii au asamblat o iesle demontabilă, au umplut‑o de la o cisternă, au adăugat soluţia vitaminizată necesară să suplimenteze iarba, nutreţul verde la vegetaţia autohtonă. Băieţii vor petrece noaptea veghind mica proprietate comună — turma şi animalele de tracţiune. Pe lângă lupii‑păianjen sau un posibil cataval, primejdiile mai puteau fi fisurile, demoni ai nisipurilor, vreo furtună urlând înfiorător cu bruscheţea şi ferocitatea specifică oricărui loc de pe Aeneas. Dacă vremea rămâne plăcută, frigul nopţii n‑ar deveni periculos până când drumul intră în adevăratele pustiuri. Aceste făpturi erau produsul unei îndelungate selecţii naturale: patrupedele şi hexapodele erau păroase, marile neomoas, de asemenea, bogat îmblănite...
Desigur, nu întregul Ţinut de Fier era aşa gol, sumbru — căci ar fi fost de netrecut. Alaiul va ajunge la oaze unde rezervoarele vor putea fi umplute cu apă sălcie, uşor sărată, iar lăzile — cu nutreţ.
Pe platoul format între căruţe, femeile şi fetele pregăteau cina. În acest loc aproape lipsit de combustibil găteau la focuri. Condensatoarele fură mai târziu reîncărcate de la o staţie energetică. Tocmai pentru a putea face acest lucru şi a plăti dobândirea celor necesare traiului, migraţia trecuse de fapt prin zone civilizate.
Planeta Virgil scăzu. Noaptea a coborât aproape imediat după aceea. Câteva lămpi ardeau pe pereţii căruţelor dar coloana se lumina, în cea mai mare parte, de la stele, lune şi de la sclipirile boreale. Un suflu îngheţat flutură peste pustiu. Ca şi cum ar fi vrut să se protejeze, să se apere unul pe altul, oamenii se înghesuiră împrejurul vaselor cu apă fiartă. Vocile se ridicau, se auzeau trăncăneli, râsete, bucăţi de cântece.
În afară de faptul că era cumplit de condimentată, hrana părea simplă, o mâncare obişnuită, o tocană groasă, întinsă pe felii de pâine, iar ca băutură — un ceai cu gust de gudron. Tineranii consumau foarte rar alcool şi nici o dată nu‑l purtau cu ei pe drum. Ivar presupuse că asta se datora efectului său deshidratant.
Oricum, cui îi trebuia? El nu fusese atât de fericit nici în cele mai renumite berării din Nova Roma şi mai ales, mintea îi rămânea foarte limpede cu tot vacarmul.
Îşi primi prima hrană şi se aşeză lângă Mikkal şi Dulcy. Pe dată alţii li se alăturară, mai mulţi şi mai mulţi până ce Ivar ajunse într‑un cerc de zgomot, feţe, corpuri nespălate dar mirosind a proaspăt. Întrebări, răspunsuri, glume pe seama lui. "Ei, tu, băiat de oraş, de ce‑ai plecat să te plimbi? Cauţi fete? Păi, sperăm că nu eşti prea obosit să le faci propuneri, după o zi de plimbare... Cântă‑ne ceva, spune‑ne o istorie, pălăvrăgeşte, ce părere ai? Oh, Banji, nu‑l călări prea tare, încă nu. Fii binevenit, tipule... Ai biştari la tine? Ascultă, vino deoparte şi‑ţi voi explica cum poţi să‑ţi dublezi banii... Stai aici, nu te mişca, îţi mai aduc o porţie"...
Ivar răspundea pe cât de bine îndrăznea, având în vedere incognito‑ul său. Se va afla ceva timp printre aceşti oameni şi era mai bine să fie simpatizat, popular. Cu atât mai mult cu cât îi plăceau.
În cele din urmă, Regele Samlo se aplecă din umbră: "Curăţenia şi stingerea!" Însoţitorii lui se apucară să execute prima parte a comenzii. Ivar pricepu că haosul de mai devreme, din timpul zilei şi de‑acum, era doar aparent. Fiecare îşi ştia datoria. Doar că nu se sinchiseau de ordinea militară şi de cizelare.
Muzicanţii se strânseră împrejurul Tronului. "Mă gândeam că ni s‑a comandat să mergem la culcare", îi scăpă lui Ivar.
"Nu chiar imediat" îi răspunse Dulcy. "Ori de câte ori putem, întâi ne distrăm puţin, prilej de‑a auzi multă muzică sau dans sau..." Ea îi strânse mâna. "Gândeşte‑te ce‑ai putea tu face, de exemplu spune‑ne noutăţi de la căminul tău. O să fii invitat. Astă seară, deşi, el vrea... Da. Fraina a Veseliei. Sora lui Mikkal... soră vitregă, ai numit‑o tu; tatăl lor îşi permite două soţii. E neîntrecută. Priveşte."
Rătăcitorii formaseră un cerc înaintea căruţelor. Ivar descoperi că nu se putea aşeza nici pe şezut ca ceilalţi, nici cu picioarele încrucişate pe pământ; după lăsarea întunericului, spatele său ar fi îngheţat repede. Nu exista posibilitatea de‑a se dărui, a se acorda haine călduroase. Aşa că sta sprijinit de căruţa Acoperişul Roşu, ascuns în noapte.
Centrul taberei strălucea argintiu pentru că Lavinia se ridicase deasupra, iar Creusa se grăbea să devină întreagă. O tânără femeie păşi înainte, se înclină în faţa regelui, se îndreptă şi‑şi scoase mantia. Dedesubt purta un pieptar, o cingătoare lată de metal susţinând fâşii neclare, longitudinal dispuse şi câte va bijuterii.
Ivar o recunoscu. Acele delicate trăsături şi ochii mari cenuşii îi atrăseseră deja atenţia de mai multe ori în timpul zilei. Virtual dezbrăcată, silueta sa părea băieţesc sveltă, subţire, dacă nu ai fi luat în consideraţie pieptul. Nu, hotărî Ivar, nu era aşa — feminitatea ei era mai subtilă şi mai provocatoare decât întâlnise el vreodată la orăşence.
Muzica începu tânguitor. Fata bătu din picioru‑i desculţ o dată, de două, de trei ori şi ţâşni în dans. Ceva ca un vânt, ca o boare trecu peste Ivar. Mai văzuse Tinerane producându‑se şi unele erau perfect egale oricărei balerine — dar nici una ce aceasta. Păstrează ce e mai bun numai pentru ei, gândi el; apoi gândul i se nărui în vârtejul dansului.
Ea sărea, se ridica zburând, se învârtea într‑o plutire. Se prelinse pe pământ, ţâşni iar spre înălţime, se reîntoarse într‑o piruetă pe vârfuri, o culme a rotirii continue, pe când cadenţa devenea mai îndrăcită până când fu numai o roată care deodată se transformă în săgeată şi apoi, imediat, în catavalul care evită lancea şi‑l doboară pe vânător. Îşi sfâşie veşmântul, făcu aripi din el, îl prefăcu într‑un iubit cu care se învârti şi părul îi flutura şi respiraţia îi adia. Fata izgonea frigul; lumina lunii lucea nespus de frumos peste perlele sudorii şi ea făcu radiaţia să vălurească deasupra. Era însăşi lumina lunii, vântul, sunetul cimpoaielor şi al darabanelor şi aplauzele ritmice ale întregului Alai şi ale lui Ivar; iar când ea se avântă în noapte şi muzica se sfârşi, oamenii urlară.

Înăuntru, căruţa lui Mikkal era bine amenajată, dar avea încăperea strâmtă din cauza lucrurilor care erau înghesuite acolo. În partea dinainte exista o sobă pântecoasă care folosea, când exista, combustibil. Două paturi suprapuse ocupau peretele stâng, un dulăpior în fundul vagonului şi o masă extensibilă la mijloc. Peretele drept avea rafturi, bufet, stelaje care să susţină numeroase articole deloc religioase: proviziile şi echipamentul de fiecare zi, costumele şi accesoriile spectacolelor, un caleidoscop de ciudate suveniruri şi vechituri. De tavan se bălăngăneau un felinar cu petrol, mai multe amulete şi legături de alimente uscate: cârnaţi, ceapă, merele dragonului, maufry şi altele care făceau aerul înţepător.
Ataşată de uşă se afla o cuşcă. Animalul dinăuntru stătea ridicat pe picioarele dindărăt când intrară Mikkal, Dulcy şi Ivar. Primul Născut se minună de ce‑ar ţine cineva o creatură atât de neispititoare, neatrăgătoare. Avea cam 15 centimetri lungime, patruped, deşi labele din faţă aproape semănau cu nişte mâini slăbănoage. O blană aspră îl acoperea, iar dedesubt avea un soi de plică de piele care‑i atârna de la umeri şi până la labele din spate, ca o manta naturală. Capul era ciudat alcătuit, urechile ascuţite şi curbate ca nişte coarne, gura cu colţi ascuţiţi ca acele. Că nu putea fi o creatură de pe Aeneas o dovedeau cei trei ochi mici, roşu‑sclipitor, tustrei grupaţi într‑un triunghi.
"Ce‑i asta?", întrebă Ivar.
"Ei, păi, norocul nostru" răspunse Dulcy. "Se numeşte Larzo." Băgă mâna în cuşcă, aceasta nu era prevăzută cu încuietoare: "hai afară şi salută, Larzo, iubitule."
"Este cumva mascota voastră?"
"Mas... cum?, răspunse Mikkal. "Oh, te‑am priceput. Îl consideri adică un Ju?" Îşi smuci degetul către arătarea agitată. "Nu. E adevărat, purtătoarele de noroc se presupune că ne ajută, dar sunt de fapt, în principal, animale preferate. N‑am auzit niciodată ca vreo căruţă în vreun Alai să nu aibă aşa ceva."
O amintire fugară din cele citite trecu prin mintea lui Ivar. Nici un autor nu menţionase decât superficial acest obicei care era considerat fără semnificaţie deosebită.
Dulcy aduse animalul înaintea lor. Pe când toţi trei şedeau unul lângă altul pe patul de jos, ea ţinea animalul în poală, strâns îmbrăţişat, fredona şi‑i dădea bucăţele de brânză. Acesta le primea dar nu‑i răspundea la afecţiune.
"De unde sunt, de unde provin?" se miră Ivar.
Mikkal ridică braţele: "Cine poate şti? vreun imigrant a adus odată, demult, o pereche ori două, presupun, în zilele tare îndepărtate. Acestea n‑au rezistat singure dar Tineranii au luat obiceiul să le îngrijească şi..." Căscă zgomotos. "Hai să soilim. Supărarea cu dimineaţa e că vine, fi‑r‑ar să fie, prea devreme."
Dulcy duse animalul‑cu‑noroc înapoi în cuşcă. Pentru a face acest lucru se aplecă peste pântecul lui Ivar. Când mâna îi fu liberă îl mângâie în josul pântecului în vreme ce cu degetele celeilalte mâni îl ciufulea, îi zbârlea părul. Mikkal clipi şi apoi zâmbi. "De ce nu?" spuse el. "Vei fi însoţitorul nostru ceva timp, Rolf, şi nouă amândurora ne placi. Putem începe imediat, e chiar mai bine."
Nesigur, deşi extrem de conştient de apăsarea femeii lipite de el, nou‑venitul în Alai bâlbâi: "Cuum? Nu prea, eu nu prea înţeleg..."
"Ia‑o tu primul la noapte," îl invită Mikkal.
"Ce? Dar, dar, dar..."
"Ţi‑ai uitat motorul mergând" zise Mikkal, pe când Dulcy chicotea. După o scurtă pauză: Timid? Voi, după... vă îmbătaţi. Între prieteni nu‑i cazul."
Ivar îşi simţi obrazul în flăcări.
"Vai, vai", zise Dulcy, bietul băiat, nu e pregătit." Şi‑l sărută uşurel pe buze. "Nu‑i nimic. Avem timp. Mai târziu, dacă vei dori. Numai dacă vei dori."
"Sigur, nu‑ţi fie frică de noi", adăugă Mikkal. "Eu nu muşc, iar ea n‑o face prea dureros. Dar, dacă preferi, lungeşte‑te în patul de sus şi odihneşte‑te".
Nepăsarea lui fu ca o binecuvântare. Ivar nu şi‑ar fi imaginat că va simţi o asemenea stinghereală şi nici modalitatea de a o depăşi. "Nu vreau să vă jignesc", spuse, "numai că sunt, ei, sunt logodit, pe punctul de‑a mă căsători, acasă."
"Dacă te răzgândeşti, spune‑mi", murmură Dulcy. "Dar dacă nu, eu nu am nici o îndoială că eşti, totuşi, bărbat. Triburi diferite cu diferite feluri de existenţă, asta‑i tot." Îl sărută iar, mai apăsat. "Noapte bună, dragule."
Ivar se căţără pe patul de deasupra, se dezbrăcă şi se vârî în sacul de dormit pe care Dulcy îl pregătise pentru el. Mikkal stinse felinarul. Curând se auziră sunetele şi se simţi freamătul, zvârcolirea din culcuşul de dedesubtul său — apoi fură doar întunericul, pace, vântul.
Dură mult până să adoarmă. Invitaţia pe care i‑o făcuseră fusese prea aţâţătoare. Sau era totuşi chiar atât de simplu? Cunoscuse trei sau patru femei şleampete, în permisiile de la armată. Le cunoşteau şi prietenii lui. O vreme s‑a fălit, călca foarte ţanţoş. Apoi a întâlnit‑o pe curata ca o stea Tatiana şi i‑a fost ruşine.
Nu sunt formalist, nu pozez în ceea ce nu sunt, încerca să se convingă singur. Să facă ei ce doresc cu viaţa lor pe îndepărtat‑corupta Terra sau într‑o apropiată şi nu neapărat coruptă căruţă tinerană. Un fiu de Prim Bărbat şi cărturar are alt destin de urmaş. Pe Aeneas, oamenii au supravieţuit fiindcă toţi conducătorii s‑au supus acestor rigori; bărbaţi şi femei disciplinaţi, consecvenţi, care erau mai exigenţi cu ei înşişi decât cu cei care‑i slujeau. Şi autocomanda începu să lucreze în cel mai adânc ungher al sufletului.
O fiinţă poate face un pas greşit şi atunci se împleticeşte, desigur. Ivar nu considera că a căzut prea rău aflându‑se în această tabără de hoinari, în strania atmosferă din timpul războiului. Dar o... orgie ar fi fost cu totul altceva. Mai cu seamă că nu avea nici cea mai fragilă scuză. Atunci de ce zăcea acolo, încercând să nu se întoarcă de pe‑o parte pe alta şi regreta atât de mult că trebuia să‑i rămână credincios Taniei? De ce când îi conjura imaginea chipului să‑l ajute, apărea în loc figura Frainei?

VII

ACOPERIND O COLINĂ în mijlocul Novei Roma, Universitatea din Virgil era ea însăşi un oraş în mijlocul metropolei şi în cea mai mare parte mai vechi decât acesta din urmă. Zidul masiv, crenelat, care o încercuia, purta încă urmele rănilor, cicatricele dobândite în vremea Necazurilor. Mai bătrână în adevăr decât Imperiul, gândi Desai. Privirea i se plimbă peste pietrele cioplite, sculptate în formă de om, roşii şi cenuşii, către o porţiune cu irizaţie sticloasă. Un fior îi trecu prin şira spinării. Acea fracţiune este mai veche decât umanitatea.
Dincolo de intrarea principală pătrunse într‑un labirint de curţi, alei, scări, mici grădini nebănuite, plăci memoriale sau statui, amestecate printre clădiri. Arhitectura era mai deosebită aici decât oriunde altundeva. Chiar structurile mai noi — ferestrele lungi ogivale, porticoidale, înălţându‑se către turnuri — păstrau o tradiţie mergând îndărăt până la primii stabiliţi aici.
Oare aşa să fie? se întrebă Desai. Dacă aceste desene vin de pe străvechea Terra, sunt hibrizi care au suferit schimbări: arcuri gotice dar turnuri russkiene, lăsând numai la o parte faptul că la gravitaţia joasă, scăzută, aceste elanuri se boltesc, pe când acele cupole se umflă... şi încă nu e nepotrivit, e chiar plin de graţie într‑un fel propriu, aparţinând de Aeneas ca... Eu nu.
Sunete de clopot se auziră dinspre o clopotniţă care se ridica, puternic reliefată, de‑a curmezişul albăstruiul întunecat şi o fulgerare ruginie fu purtată pe sus de‑un nor de praf. Fără îndoială melodia se auzea adesea. Dar lui nu‑i părea scolastică ci mai curând războinică.
Campusul nu‑şi recâştigase aglomeraţia plină de vioiciune pe care Desai o văzuse înainte de revoltă, îndeosebi existau puţini non‑umani şi probabil încă mai puţini humanioizi din alte colonii. Dar Desai trecu printre sute de Aeneizi. Cu greu cineva n‑ar fi izbutit să fie identificat: cei cu insignă, purtând straiele colorat‑semnificative ale corpului didactic, putând să acopere sau nu salopeta cercetătorului; haine studenţeşti, purtând emblemele institutelor lor şi, dacă erau Oameni ai Locului, pe cele ale Primilor Bărbaţi. (Dedesubt aveau tunici, pantaloni şi cizme scurte care la nordici erau identice pentru ambele sexe cu excepţia ocaziilor de gală, când femeile reînviau străvechile fuste). Desai observă, de asemenea, la mulţi, peticele de pe umăr, rămăşiţă a unităţilor militare ori maritime acum destrămate. Să le consider pe acelea nelegale?... Şi dacă decretul meu ar fi, în general, nerespectat?
Simţi mânia contra propriei persoane ca o forţă fizică. Oh, aici câţiva râdeau de o glumă, acolo alţii înălţau zmee uriaşe, de dincolo veneau mână‑n mână un băiat şi‑o fată, alături doi mai vârstnici conversau mai savant; dar zâmbetele erau mult prea rare, zgomotul paşilor pe dale mult prea puternic.
Vizitase incinta şi oficial, făcând în primul rând efortul s‑o cunoască. Acest fapt nu le determinase pe gazde si devină mai cordiale dar astfel, astăzi, era scutit să întrebe încotro s‑o ia şi să rişte, deci, a fi recunoscut. Nu că s‑ar fi temut de violenţă; apoi mai avea încredere şi în puterea lui de‑a tolera insulta; totuşi... Drumul său trecu peste Parcul Adzel către Căminul Borglund care era locuibil.
Turnul dinspre sud, spusese ea. Desai se opri să vadă unde se găsea planeta Virgil. După mai bine de un an aeneid — ceea ce însemna cam doi ani‑ standard — încă nu‑şi dezvoltase pe deplin reflexele de orientare în funcţie de reperele astrale specifice planetei Aeneas, astfel că până acum fusese obligat să se orienteze după constelaţii străine. Îmbătrânesc. Nu mai sunt flexibil, adaptabil. Dar nu dobândise nici reflexul (de conservare, în fond) să evite privirea directă spre micul şi sălbaticul disc solar. Orbit un minut, se întrebă despre arsura pe retină. Probabil nu se producea. Aeneizii, toţi cu ochii albaştri, îşi menţineau doar vederea, nu‑i aşa? Să merg mai departe la treabă. Prea multe mă aşteaptă îndărăt în birou şi cu fiecare secundă se îngrămădesc şi mai multe.
Scara circulară din turn era îndeajuns de întunecoasă ca să‑l facă să se poticnească, suficient de abruptă să‑i taie respiraţia şi să‑i bată inima neregulat. Gravitaţia scăzută nu era într‑adevăr o compensaţie pentru aerul rarefiat, la vârsta lui. Se odihni puţin pe platforma celui de‑al patrulea etaj, înainte de‑a se apropia de o uşă din stejar şi a folosi un inel de metal pentru a ciocăni. Inel căruia sute de ani de uzură îi tociseră forma.
Tatiana Thane îl primi înăuntru. "Bună ziua", spuse ea fără intonaţie.
Desai se înclină. "Bună ziua, stimată doamnă. Sunteţi amabilă că‑mi acordaţi această întrevedere."
"Am de ales?"
"Desigur."
"N‑am avut încotro când Serviciul dumneavoastră Secret de Informaţii m‑a tracasat cu întrebări." Vorbirea ei rămânea inexpresivă. O notă de amărăciune însă, cel puţin, ar fi fost sesizabilă într‑o relaţie umană oarecare.
"Tocmai de aceea am dorit să te văd în propriul apartament Profesor Thane. Pentru a mări spontaneitatea. Nu pentru că aş crede că eşti arestată, doar nu eşti, nu? Ofiţerii pur şi simplu au considerat că vei coopera cu un... cetăţean ce respectă legea." Desai abia se stăpâni să nu rostească: "un supus al Majestăţii Sale."
"Ei bine, nu te voi ataca, Comisare. Ai venit aici într‑adevăr fără escortă, aşa cum pretindeai c‑o vei face?"
"Sigur. Cine ar da atenţie unui dolofan cu obrajii ciocolatii într‑o manta deosebit de groasă? Apropos de ea, unde aş putea s‑o pun?
Tatiana îi arătă un cuier la intrare. Aşezământul era incredibil de arhaic. Fără îndoială, coloniştii originari nu avuseseră surplusul economic să‑şi automatizeze domiciliul şi apoi rămăsese o doză suficientă de dispreţ alimentat faţă de "şmecheriile inutile".
Locul, de asemenea, era răcoros, totuşi tânăra era uşor şi simplu îmbrăcată.
Privirea lui Desai îi înregistra atent trăsăturile pentru a le studia mai târziu. Ea era înaltă şi subţire. Faţa ovală era înzestrată cu un nas acvilin, sprâncene arcuite peste ochi căprui, o gură plină, largă, ten ca de fildeş între aripi de păr întunecat, drept, lung până la urmă.
Veche familie Universitară, îşi reaminti Desai, cufundată în cunoştinţele ei tradiţionale, destinată din vreme unei cariere cărturăreşti, oarecum timidă şi studioasă, dar nu exagerat, face plimbări lungi sau călătoreşte mult, îşi petrece un timp în pustiu nemaivorbind de junglele de pe Dido. Lingvistă strălucită, deja răspunzând competent la progresele în înţelegerea anumitor limbi pe această planetă. Entuziasmul ei pentru clasicii Terrieni a stârnit, neîndoielnic, interesul lui Ivar Frederiksen pentru aceştia şi pentru istorie... deşi în cazul lui mai curând s‑ar putea spune că i‑a incendiat viziunea de luptător pentru libertatea de odinioară. Ea pare a avea mai multă luciditate: o fată serioasă, fără simţul umorului, logodnica pe care orice bărbat şi‑ar dori‑o.
Aceasta era aproximativa întindere a raportului despre ea. Existau prea multe fapte mai izbitoare, remarcabile pe care Aeneizii să le investigheze. Frederiksen cel tânăr n‑a părut nimănui interesant până nu l‑a apucat amocul.
Tatiana îl conduse pe Desai în camera principală a micului ei apartament. Piatra era scoasă în evidenţă, reliefată, de tapiseriile în culori stinse şi de covoraşul şters, acolo unde pereţii nu erau ocupaţi de rafturi cu cărţi, de un frumos aparat eidofonic şi alte aparate potrivite pentru analize logicosemantice. Mobila era în acelaşi mod, uzat‑confortabilă, din piele şi lemn sculptat. Pe o masă se găseau fotografii — ale rudelor ei, presupuse Desai — una reprezentându‑l pe Ivar sfidător, insolent, în mijlocul lor. Deasupra, atârnau două excelente vederi, reprezentând una planeta Dido văzută din spaţiu, alta Aeneas, în culori maro‑roşcat, albastru‑marmorat, verde, precum şi calota polară de nord atât de albă ca şi fâşiile norilor de gheaţă.
Munca ei, căminul ei.
Se auzi un tril. Tatiana se îndreptă către o stinghiuţă dintr‑un colţ al camerei unde stătea, mititel şi pufos, un şoricel autohton. "Oh", zise ea, "am uitat că‑i vremea mesei pentru el!" Îi dădu animăluţului seminţe şi‑l mângâie. Acesta îi răspunse printr‑un sunet plăcut, suav.
"Cum se numeşte, dacă mi‑e permis să te întreb?" se interesă Desai.
Ea fu evident surprinsă. "De ce... Frumious Bandersnatch."
Desai schiţă o altă reverenţă. "Iertaţi‑mă, doamnă. Mi s‑a sugerat o impresie greşită despre dumneavoastră."
"Poftim?"
"N‑are importanţă. Pe când eram băieţel, în Ramanujan, aveam un animal favorit pe care‑l numeam Broasca Ţestoasă Prefăcută. Spuneţi‑mi, vă rog, oare un asemenea şoricel ar fi potrivit într‑o casă cu copii?"
"Păi, depinde de ei. Nu trebuie să fie răutăcioşi."
"Nu sunt. Coada pisicii noastre a rămas întreagă până când, în cele din urmă, biata făptură a murit. Nu s‑a putut adapta pe această planetă."
Tonul ei se înăspri: "Aeneas nu‑i primitoare pentru fiecare nou‑venit, Comisare. Ia loc şi spune ce doreşti de la mine".
Scaunul pe care‑l găsi era prea înalt pentru tihna lui. Ea se aşeză vizavi de el, cu grijă, fiindcă‑l depăşea cu câţiva centimetri. Desai ar fi vrut să poată fuma dar să ceară voie ar fi fost o prostie.
"Cât despre Ivar Frederiksen" spuse Tatiana, "îţi spun ceea ce am relatat deja oamenilor tăi: nu am fost implicată în presupusa lui acţiune şi nu ştiu unde s‑ar putea afla."
"Am văzut înregistrarea acelui interviu, Profesor Thane." Desai îşi alese cu grijă cuvintele. "Te cred. Şi agenţii la fel. Nici unul nu a recomandat narcoza, nemaivorbind de hipnoprobă."
"Nici un poliţist Aeneid nu are dreptul de‑a propune ceva atât de însemnat."
"Dar Aeneas s‑a răsculat şi este sub dominaţie" răspunse Desai cu cea mai blândă tonalitate posibilă. "Să‑şi restabilească loialitatea şi i se va reda vechea autonomie." Văzând resentimentul îngheţat din ochii ei, adăugă uşor: "Devotamentul despre care vorbesc nu include altceva decât câteva dovezi vizibile, palpabile, de respect pentru tron, ca simboluri esenţiale. Fidelitatea pentru Imperiu este deasupra a toate pentru Pacea sa, într‑o vreme când navele spaţiale pot incinera toate lumile şi când răzvrătirea a costat, de fapt, mii de vieţi, asta vreau să spun, doamnă. De aceea sunt aici, nu pentru Ivar Frederiksen."
Tresărind, ea înghiţi înainte de‑a riposta: "Ce‑ţi închipui că pot face eu?"
"Mă tem că aproape nimic. Totuşi, şansa unui indiciu, a unui fir, orice licăr de limpezire cât de cât, m‑a determinat să‑ţi cer o convorbire confidenţială. Subliniez «să cer». Nu mă poţi ajuta dacă nu o faci de bunăvoie."
"Ce doreşti?", murmură ea. "Repet, nu fac parte din nici un grup revoluţionar — niciodată n‑am fost, dacă nu iei în considerare serviciul meu funcţionăresc pe timpul luptei de independenţă — şi nu ştiu o boabă despre ce se poate petrece." Mândria îi reveni: "Iar dacă aş şti, mai curând m‑aş sinucide decât să‑l trădez pe el. Sau cauza lui."
"Te deranjează să vorbim despre el, totuşi, El şi cauza sa".
"Cum?" Răspunsul îi suna obosit.
"Stimată doamnă", spuse Desai şi se întrebă cât de cinstite îi păreau ei argumentul, cererea. "Sunt un străin pentru poporul tău. Am întâlnit până acum sute de indivizi eu însumi, în vreme ce subordonaţii mei au întâlnit mii. A fost prea puţin folositor spre a câştiga empatie. Istoria voastră, literatura, artele sunt ceva mai cuprinzătoare în acest scop, dar timpul pe care‑l pot eu rezerva lecturii e prea limitat, iar rezumatele, deşi pregătite de agenţi special numiţi pentru această însărcinare, sunt aproape fără valoare. Un obstacol de bază în a vă înţelege este mândria voastră, idealul vostru de disciplină autoimpusă, simţul intimităţii care vă împiedică a vă dezvălui sufletele. Eu ştiu că voi aveţi emoţii şi sentimente umane normale, dar cum funcţionează normal toate aceste caracteristici pe Aeneas?
Cum lucrează ele ca să te simţi tu însuţi?
Singurele persoane cu care mi‑am putut găsi un oarecare limbaj comun sunt anumiţi Oameni ai Oraşului, antreprenori, directori, inovatori — cosmopoliţi care au avut mult contact cu cele mai dezvoltate părţi ale Imperiului."
"Băgăcioşii din Web", rosti ea pe un ton batjocoritor. "Da, sunt peste tot, să cerceteze. Orice pentru câştig."
"Acum tu eşti cea a cărei imaginaţie divaghează", îi replică Desai. Desigur, neîndoielnic, un număr dintre ei sunt oportunişti demni de dispreţ. Dar printre Oamenii Locului şi cei din Universitate chiar nu există nici unul aidoma? Chiar nu‑ţi poţi imagina că un industriaş sau financiar crede cu fermitate şi sincer în cooperarea cu Imperiul ca fiind cea mai mare speranţă a vieţii lui? Chiar nu poţi admite ipoteza că el ar avea dreptate?"
Desai oftă. "Cel puţin recunoaşte că în măsura în care noi vă cunoaştem mai bine, avantajul vostru creşte. În fond, empatia noastră poate fi vitală. Dacă... Ei bine, ca să fiu sincer, dacă aş fi fost sigur pe ceea ce bănuim vag, cu privire la semnificaţia Monumentului McCormac şi a gospodăriilor înarmate în cultura voastră, probabil aş fi izbutit să conving sectorul guvernamental să‑şi abroge ordinele de desfiinţare. Atunci poate n‑am fi provocat acele reacţii care au făcut din logodnicul tău un proscris."
Peste faţa ei trecu o durere. "Poate", zise.
"Datoria mea aici", continuă Desai, "este, în primul rând, să menţin Pacea, în ea fiind incluse desigur legea civilă şi ordinea; cu bătaie mai lungă, să asigur că acestea vor fi respectate când trupele Terriene se vor întoarce, în sfârşit, acasă. Dar ce trebuie făcut? Şi cum? Ar trebui oare, de exemplu, să revedem împreună structura de bază? Să luăm puterea de la mica nobilime de ţară, în special, al cărui militarism să fi fost rădăcina răscoalei şi să stabilim un parlament bazat pe sufragiul strict bărbătesc?
Desai îi observă expresiile feţei; devenise mai deschisă către el. "Eşti şocată? Indignată? Negi în tine însăţi că o astfel de drastică schimbare este permanent posibilă?"
El se aplecă înainte. "Stimată doamnă", zise, printre erorile cu care convieţuiesc este această cunoaştere, bazată pe întreaga istorie studiată şi pe toată experienţa directă pe care am dobândit‑o. E îngrozitor de simplu a teroriza, a deturna o naţiune ocupată şi înfrântă. În orice direcţie. S‑a întâmplat şi s‑a răsîntâmplat. Câteodată, doi învingători cu ideologii diferite împărţeau un asemenea păgubaş între ei, în scopul "reformării". După aceea, învinsul popor rămânea divizat, segmentele sale fiind probabil mai fanatice decât chiar cuceritorii lor."
Îl năpădi ameţeala. Trebui să respire adânc înainte de‑a continua: "Sigur, o ocupaţie se poate sfârşi curând sau nu‑şi poate îndeplini reconstrucţia aşa cum şi‑a propus. Atunci o versiune a primei societăţi va reînvia deşi este, probabil, o variantă deformată. Acum mă întreb: cât de repede este prea repede, cât de incomplet este insuficient? Şi până la care sfârşit?
"Stimată doamnă, există unii la putere, care strigă că Sectorul Alpha Crucis nu va fi niciodată în siguranţă câtă vreme Aeneas nu e pe de‑a‑ntregul transformată într‑o, să zicem, cel mult o imitaţie a Terrei. Simt că asta e nu numai greşit — aveţi ceva unic aici, ceva fundamental bun — dar e periculos de moarte. În ciuda pretenţiilor psihodinamiştilor, nu cred că urmările unei intervenţii radicale asupra unui popor mândru şi . puternic sunt previzibile, anticipabile.
"Vreau să fac minime, nu maxime schimbări. Acestea pot echivala doar cu întărirea relaţiilor comerciale cu stelele din centrul Imperiului, dându‑vă o mai largă participare la Pace. Sau orice pare necesar. În prezent, totuşi, nu ştiu. Plutesc printr‑o mare de rapoarte statistice şi, cum cobor pentru a treia oară, îmi reamintesc vechea zicală: "lasă‑mă să scriu cântecele unei naţiuni şi nu‑mi pasă cine‑i scrie legile". Nu vrei să mă ajuţi să vă înţeleg cântecele?"
Se lăsă tăcerea cu excepţia vântului suspinând afară, şi aceasta dură, până ce şoricelul oferi un timid arpeggio. Aceasta păru s‑o distragă pe Tatiana de la gândurile ei negre. Se scutură ea însăţi şi spuse: "ceea ce doreşti este mai mult decât simplă cunoaştere, Comisare. E prietenie."
Râsul lui era nervos: "Voi impune desigur o decizie care va displace. Bineînţeles n‑am timp pentru discuţii deschise pe cât mi‑aş dori şi pe cât am, realmente, nevoie de ele. Dar dacă, oh, dacă voi, tinerii Aeneizi aţi fraterniza cu tinerii soldaţi din infanteria marină, tehnicieni, navigatori spaţiali, i‑aţi descoperi decenţi, amabili, aţi avea milă de singurătatea lor şi ei chiar au experienţe de povestit din lumi despre care voi n‑aţi auzit nici o dată..."
"Nu ştiu dacă s‑ar putea", spuse Tatiana. "Desigur, nu e suficientă recomandarea mea. Nu că aş da vreuna atâta timp cât câinii voştri îmi hăituiesc bărbatul."
"Credeam că acesta ar fi un alt lucru despre care să discutăm, răspunse Desai. "Nu unde s‑ar putea găsi sau ce planuri ar avea, nu, nu. Dar cum să‑l scoatem din capcana în care s‑a închis de bunăvoie. Nimic nu m‑ar face mai fericit decât să‑i acord iertarea. Îţi poţi închipui o modalitate?".
Ea‑i aruncă o privire mirată înainte de‑a rosti încetişor: "Cred într‑adevăr că doreşti asta."
"E în afara oricărui dubiu că vreau. Îţi spun de ce: Noi, cei ce lucrăm pentru Imperiu, avem agenţi şi informatori, la urma urmei, nemaivorbind de serviciile speciale de spionaj. Nu suntem complet orbi şi surzi la evenimente şi la consecinţele lor. Faptul nu poate fi ţinut secret faţă de poporul pe care Ivar Frederiksen, moştenitorul Conducerii Ilionului, l‑a condus la prima revoltă calculată pentru schimbare. Conjuraţii săi, care au fost ucişi, răniţi, închişi sunt consideraţi martiri. El, în general, se şopteşte că ar fi adevăratul campion al libertăţii — adevăratul rege, dacă vrei — care se va reîntoarce."
Zâmbetul lui Desai ar fi putut fi o grimasă ameninţătoare dacă trăsăturile‑i rotofeie ar fi fost capabile de o asemenea expresie. "Remarcă absenţa declaraţiilor publice făcute de rudele sale, lăsând la o parte adresarea personală de regrete pentru un nefericit incident. Noi, autorităţile, am avut grijă să nu ne aplecăm asupra lor. Oh, dar ce grijă!"
Atmosfera subţiată era ca un permanent amortizor de zgomot pentru urechile lui neobişnuite. Abia o auzi: "Ce ai putea face... În ajutorul lui?"
"Dacă el, negreşit de bună voie, ar anunţa că s‑a răzgândit — nu să linguşească Imperiul, nu, cel mult să admită că în cea mai mare parte a istoriei sale Aeneas n‑a dus‑o prea rău sub conducerea acestuia şi că va fi din nou aşa — ei, atunci cred că ar putea fi nu numai iertat împreună cu complicii săi, dar chiar cred că guvernul de ocupaţie ar putea negocia anume cereri."
Prudenţa o făcu pe Tatiana să se repeadă: "dacă intenţionezi ca prin această ofertă să‑l ispiteşti să iasă din ascunzătoare..."
"Nu!" răspunse, oarecum impacientat. "Nu‑i genul de mesaj care poate fi transmis. Aranjamentele vor trebui făcute mai înainte, în secret, altfel ar părea într‑adevăr o trădare. Oricum, repet că nu cred, nu văd cum ai putea să‑l găseşti şi nici că el nu va fi acela care va încerca să te contacteze într‑un viitor apropiat."
Desai oftă. "Dar probabil... ei bine, cum ţi‑am spus, ceea ce vreau, în principal, să învăţ în felul meu stângaci şi şovăitor, este ce îl determină pe el. Ce vă determină pe voi toţi? Ce posibilităţi de compromis există? Cum pot Aeneas şi Imperiul să iasă mai bine, să lupte împotriva acestei belele pe care şi‑au creat‑o reciproc?"
Ea‑l privi timp de o a doua perioadă de linişte până să‑l întrebe: "N‑ai vrea să iei masa?"
Sandvişurile şi cafeaua erau bune; din firida chicinetei cu ferestre susţinute pe spatele dragonilor de piatră, aveai privelişti neparalele peste curţi pătrate, holuri, turnuri, clădiri, în jos şi peste Nova Roma, peste râul Flone şi centura sa de verdeaţă, peste sălbăticia de mai încolo.
Desai mirosi mireasma din cana lui, în loc de ţigara despre care încă nu avusese curaj să menţioneze. "Atunci Ivar e paradoxal" remarcă el. "După relatarea ta e un sceptic în felul său propriu pe cale de a deveni domnul plin de duh, de har al unui popor profund religios."
"Ce?" El pierduse numărul câtor uimiri îi stârnise fetei în acea zi. "Oh, nu. Noi n‑am fost niciodată aşa. Am început ca bază ştiinţifică, aminteşte‑ţi, şi nu într‑o epocă de evlavie." Tatiana îşi trecu degetele prin păr şi spuse după un moment: "Ei, adevărat, au existat totdeauna câţiva credincioşi, în special printre Oamenii Locului... Presupun că tendinţa merge îndărăt, înaintea administraţiei Snelund, poate preţ de câteva generaţii... reacţie la decadenţa generală a Imperiului? Dar nenorocirile, durerile noastre din ultimii câţiva ani au accentuat procesul, cu siguranţă, şi poporul se întoarce din ce în ce mai mult către biserică." Se încruntă. "Totuşi, nu găseşte ceea ce caută. Aceasta e şi problema lui Ivar. A trecut prin, a suferit convertirea devreme, în adolescenţă, mi‑a mărturisit, apoi mai târziu crezul i s‑a părut fragil, friabil în lumina ştiinţei — dacă nu cumva acesta e diminuat până la un cloncănit de zgomote, ceea ce nu constituie esenţa căutării lui."
"Fiindcă am venit aici să mă informez, nu e treaba mea să‑ţi spun ce sunteţi", zise Desai. "Totuşi e o atmosferă deosebită, societatea aeneană a avut întotdeauna o puternică încredere; ei, cum consideri această interpretare? O încredere în valoarea cunoaşterii, pentru a fixa, în primul rând, această colonie; o încredere în, oh, în dreptul absolut, total şi datoria de‑a supravieţui, în a le păstra prin severul impact cu Necazurile pe care le‑a suferit; o încredere în ordine, onoare, tradiţie, demonstrate de faptul că paternalismul — care este esenţial — continuă să fie viabil în vremurile mai uşoare. Acum a revenit timpul dificultăţilor. Câţiva Aeneizi ca Ivar, reacţionează printr‑un mai complet angajament faţă de sistemul social. Alţii caută supranaturalul. Dar orice ar face, Aeneidul obişnuit trebuie să servească ceva care să‑l depăşească."
Tatiana se încruntă, gândindu‑se. "Poate. Poate aşa e. Totuşi nu consider "supranatural" cuvântul potrivit, lăsând la o parte sensul special. "Transcendental" ar fi poate mai bine. De exemplu, aş numi filosofie Cosmenosistă în loc de religie." Zâmbi, absentă. "S‑ar cuveni să ştiu, fiind eu însămi o Cosemenosistă."
"Parcă‑mi reamintesc — nu cumva aceasta e o mişcare populară din ce în ce mai sporită printre cei din comunitatea Universitară?"
"Care e largă şi ramificată, nu uita. Da, Comisare, ai dreptate. Şi nu cred să fie doar o simplă toană, un capriciu."
"Care sunt principiile de bază, ce doctrină are?"
"Cu exactitate, nimic precis. Nu pretinde că oferă revelaţia adevărului, e pur şi simplu o bâjbâială către... Înăuntru o căutare a identităţii. În mod original,! munca împreună cu Didonienii a inspirat acest fenomen. Îţi imaginezi de ce, nu?"
Desai încuviinţă. Prin minte îi trecu tabloul pe care‑l văzuse şi încă multe altele: într‑o pădure roşcată, pe ploaie, sub un cer veşnic noros, stătea o fiinţă care era un triumvirat. Peste umerii ca o platformă ai unui patruped monoceroid se odihnea un zburător înaripat şi un brachiator rapid cu braţe bine dezvoltate. Feţele li se isprăveau în tuburi care, conectate la marele animal îi captau fluxul sângelui. Acesta mânca pentru toţi trei.
Totuşi nu erau permanent legaţi. Aparţineau speciilor lor distincte, se reproduceau în felurile proprii şi purtau independent multe funcţii.
Aceasta includea o măsură de gândire. Dar Didonianul nu era cu adevărat inteligent până când cei trei — eh, aşa e — membri nu erau uniţi. Atunci nu doar venele comunicau ci şi sistemul nervos. Cele trei creiere împreună devenea mai mult decât suma lor.
Câte mai existau neştiute, poate nu definibile în vreo limbă inteligibilă omului. Lumea următoare orientată spre soare dinspre Aeneas rămânea înfăşurată în mister tot pe‑atât pe cât o învăluia ceaţa. Acele societăţi Didoniene care erau primitive din punct de vedere tehnologic nu dovedeau nimic; până la un moment geologic insignifiant, existaseră humanoizi şi Terra era un corp ceresc mai uşor, unde legea domnea în natură. După şapte sute de ani, comunicaţia cu Didonienii era extrem de dificilă, limitată la un număr de dialecte, scâlciate, nearătând nimic altceva în afara truismului că minţile lor erau străine oricăror idei concepute de‑a gata.
Ce este o minte, când e posibilă creaţia temporară a trei fiinţe, fiecare cu propria individualitate şi amintiri, fiecare capabilă de‑a avea orice număr de parteneri deosebiţi? Ce e personalitatea — chiar sufletul — când aceste legături nestatornice perpetuează amintirile într‑un diminuendo fantomatic care durează de generaţii, chiar după ce corpurile experimentale au murit? Câte variaţii de specii, culturi şi personalităţi sunt posibile de‑a lungul secolelor într‑o întreagă infinit‑orientată lume? Ce‑am putea învăţa de la ei sau ei de la noi?
Fără Dido ca ademenire, ispită, oamenii n‑ar fi cucerit probabil niciodată Aeneas. Era prea departe de Terra, prea săracă şi aspră — mai locuibilă pentru ei decât celelalte surori, dar totuşi nu foarte diferită. Pe vremea când umanoizii, cărora le lipseau asemenea stimulente, umpluseră planete mai promiţătoare, neîndoielnic Ythrienii vor fi ocupat‑o pe aceasta. Li s‑ar fi potrivit mai bine decât lui Homo sapiens.
Cât de bine li s‑a potrivit Constructorilor, în nesigurele perioade de mega‑ani din trecut pe când nu existau Didonieni şi Aeneas avea oceane...?
"Scuză‑mă." Desai îşi dădu seama că plecase, fără voie, într‑o visare îndepărtată. "Gândul îmi rătăcea. Da, am meditat la... Vecini, nu‑i numiţi aşa? — ceva mai mult, la acele stranii momente când a început sarcina mea. Probabil Vecinii v‑au influenţat enorm societatea, nu doar ca un obiectiv de cercetare exhaustiv, dar prin, să spunem aşa, exemplul lor."
"Cu deosebire în ultimii ani când considerăm că am putea atinge adevărata comunicare în câteva cazuri", răspunse Tatiana. Se simţea ardoare în vocea ei. "Gândeşte‑te: asemenea mod de trai la îndemâna noastră de a‑l observa şi... de‑a ne gândi la el, cum spuneai. Poate ai dreptate, avem neapărată nevoie de un transplant cu regnul uman, aici, pe această planetă. Da, poate ai dreptate comisare în a simţi această nevoie." Îşi întinse braţul într‑un arc spre cer. "Ce suntem noi? Licăriri, rupte dintr‑un univers arzând, a cărui creaţie a constituit‑o un fără‑de‑sens accident? Sau copiii Domnului? Sau părţi, măşti ale Domnului? Sau sămânţa din care Dumnezeu va răsări, în cele din urmă?". Mai liniştită: "Cei mai mulţi dintre noi, Cosmenosiştii, gândim — da, Didonienii ne‑au inspirat strania lor unitate, atât de puţinul pe care l‑am învăţat din credinţele lor, dedicaţiile, poezia, visele — credeam că realitatea merge totdeauna către ceva ce o copleşeşte şi prima îndatorire a celor ce stau mai sus este de a‑i ajuta să se ridice pe cei mai de jos..."
Privi prin geam către fragmentul ce fusese... ceva, cu ani în urmă... şi, în aceste ultime secole, nu se pierduse niciodată în peretele care‑l folosise. "Ca şi Constructorii", sfârşi ea. "Sau Mai Vârstnicii, Strămoşii, cum îi numesc Oamenii Locului, sau... oh, ei au multe nume. Cei care au venit înaintea noastră".
Desai se nelinişti: "Nu vreau să fiu nepoliticos", spuse el oarecum nemulţumit, "dar în timp ce o civilizaţie de la o stea aparent îndepărtată a existat cu adevărat în trecut, lăsând urme pe un număr de planete, ideea pe care am auzit‑o pe Aeneas n‑o pot accepta şi anume că această civilizaţie a continuat să se ridice, să se perfecţioneze în alt plan şi nu să piară".
"Ce ar distruge‑o?", marşă ea. "Nu‑ţi poţi imagina că noi, o firavă umanitate fiind deja prea răspândiţi şi gata de stingere această parte a cosmosului s‑ar sfârşi deci dacă noi, câteva lumi care pierim, nu am lăsa în urmă unelte, săpături, materiale sintetice, oase fosilizate, destule resturi ca milioane de ani de după noi să ne identifice? Atunci de ce nu şi Constructorii?
"Prea bine", argumentă el, "o scurtă perioadă de expansiune poate doar baze ştiinţifice, nu adevăratele colonii, evacuate din pricina condiţiilor nefavorabile de acasă..."
"Simple presupuneri", spuse Tatiana. "De fapt, fluieri un cimitir al trecutului care nu‑i aici. Consider, şi nu‑s singura nici pe departe, că niciodată Constructorii n‑au avut nevoie să facă mai mult decât au făcut. Erau deja deasupra gigantismului material pe timpul când au ajuns aici. Cred că depăşiseră aceste ultime vestigii pe care noi le vedem şi le‑au părăsit. Şi Didonianul mulţi‑în‑unul ne dă cheia a ceea ce ei au devenit; da, probabil ei înşişi au început acea cale de evoluţie. Şi în ziua aleasă, se vor reîntoarce de dragul nostru, al tuturor."
"Am auzit vorbindu‑se despre aceste idei, Profesor Thane, dar..."
Privirea ei îl arse. "Şi presupui că‑i o trăznaie. Atunci gândeşte‑te la asta. Chiar pe Aeneas există cel mai complet set de ruine al Constructorilor, care se cunoaşte: în regiunea Orcan, pe Muntele Cronos. Niciodată nu le‑am investigat aşa cum ar fi trebuit, întâi din pricina altor preocupări, apoi fiindcă acele aşezări au devenit nelocuite. Dar acum... doar zvonurile, nimic altceva decât genul de zvonuri care sunt rostogolite totdeauna de vântul pustiului... totuşi, se şopteşte despre un premergător, vestitor..."
Văzu că a vorbit poate prea mult, se opri abrupt să‑şi recapete stăpânirea de sine. "Te rog, nu mă eticheta drept fanatică", spuse ea. "Numeşte‑o speranţă, iluzie, cum vrei. Sunt de acord că nu aveam nici o altă probă, lăsând deoparte revelaţia divină." Desai nu putu fi sigur câtă maliţiozitate conţinea surâsul ei. "Totuşi, Comisare, ce‑ar fi dacă în urmă cu cinci sau zece milioane de ani ar fi trebuit să se hotărască necesitatea reconstrucţiei Imperiului Terran?"
Desai se întoarse la birou atât de aproape de sfârşitul timpului de lucru încât hotărî să amâne totul până mâine şi să plece acasă devreme. Ar fi fost prima oară după un număr apreciabil de săptămâni când şi‑ar fi văzut copiii înainte ca aceştia să fi adormit.
Dar, evident, telefonul îi spuse că avea o chemare urgentă. Fiind o maşină, se relua înregistrarea că trebuie să lase numărul unde ar putea fi găsit. Mesajul fusese de la şeful Serviciului său Secret.
Poate nu e extrem de important, porni obosit gândul lui Desai. Feinstein e un om bun, dar nu‑i nici o dată inspirat.
Făcu legătura. Căpitanul răspunse direct. După saluturile şi scuzele de rigoare:
— "... acel Aycharaych din Jean‑Baptiste, ţi‑l aminteşti? Ei bine, domnule, a dispărut în împrejurări extrem de ciudate.
— "... nu, aşa cum tu însuţi şi Excelenţa Sa aţi decis, nu am avut nici un motiv rezonabil să ne îndoim de el. Tocmai a aranjat să călătorească cu o patrulă de‑a noastră, pentru o primă privire asupra ţinutului.
— "... pe cât pot înţelege din aiuritoarele rapoarte, a obţinut cumva parola. Ştii ce măsuri de precauţie am luat de la incidentul Hesperian? Comandanţii gărzilor principale ei înşişi nu ştiu, conştient, parolele. Acestea le sunt implantate pentru recunoaştere post‑hipnotică şi uitare. Pentru a preveni accidentele, sunt silabe fără sens sau fraze luate din limbi obscure folosite în colţurile îndepărtate ale Imperiului. Dacă Aycharaych le poate citi din minţile oamenilor — păstrându‑şi de asemenea structura creierului său non‑uman — atunci e mai mult decât un telepat sau ştie mai multe trucuri decât s‑ar presupune că‑i posibil.
Oricum, domnule, cu parolele a rechiziţionat un zburător, a trecut cu el peste un pichet aerian şi s‑a evaporat.
— "... Da, domnule, desigur că l‑am răsverificat, corelând totul despre acest nenorocit ghem de ţărână. Nici un pont, nici o urmă de motivare. Ar putea fi simplă piraterie, îmi închipui, dar ne putem noi permite aşa ceva?
— "Prietene", răspunse Desai pe când epuizarea îi apăsa umerii, "nu pot concepe un singur lucru din lume pe care cu adevărat să ni‑l putem permite."

VIII

"HEE‑AH!", îşi biciui Mikkal animalul statha, galopând ca vântul. Bivolul de stâncă o coti. Dacă ar fi scoborât panta taluzului, vânătorii nu l‑ar mai fi putut urmări. Cizme sau picioare — nu erau echipate pentru aceste locuri, ar fi fost ciopârţite de marginile tăioase ale rocilor. Şi nenumăratele vârfuri, colorate parcă în cinabru, proiectate mult în afară, de‑a lungul canionului, ar fi deviat împuşcătura.
Cum se afla, bestia se bălăbăni pe margine şi tropăi de‑a lungul coastei. Atunci, de după o ieşitură vărgată în culori minerale, apăru Fraina pe propriul ei animal de călărie.
Taurul ar fi trebuit s‑o fugărească şi pe ea în sus, spre Ivar. Dar, în loc de asta, îşi aplecă marea‑i căpăţână şi atacă. Coarnele în formă de trident sclipeau ca oţelul. Animalul ei statha se ridică, panicat: taurul era cât el de mare însă mai puternic şi mai iute.
Ivar avea singura armă de foc, puşca lui, ceilalţi purtau suliţe. "Ya‑Lawa!" îi comandă el fugarul său: în limba Haisun ar fi echivalat cu "opreşte!". Îşi răsuci patul armei către obraz şi oftă. Numai piatră goală, praf roşu, tufişuri gri‑verzui răzleţe şi un singur copac rahab ce stătea neclintit în lumina miezului zilei: Virgil. Umbrele erau purpurii, dar cerul părea aproape negru deasupra piscurilor descoperite. Aerul ardea, extrem de uscat, nici un sunet nu izbea auzul în afară de tropăitul copitelor şi strigătele omeneşti.
"Dacă nu nimeresc creatura, Fraina poate muri, îi trecu prin gând lui Ivar. Dar nu are rost să‑l ţintesc în spinarea‑i cocoşată. Şi oriunde în alt loc e primejdios să încerc din unghiul şi viteza asta, iar ea e pe linia de ochire... Judecata se pierdu ca parte a încercării; nu avea vreme să se teamă.
Puşca şuieră. Glonţul trasa o lovitură zgomotoasă. Bivolul de stâncă sări, mugi şi se rostogoli.
"Rolf, Rolf, Rolf!" ciripi veselă Fraina. Călări în jos spre ea cu gloria umplându‑i inima. Când au descălecat, Fraina îşi aruncă braţele împrejurul lui, lipindu‑şi buzele de cele ale bărbatului.
Dat fiind entuziasmul, era o sărutare castă. Totuşi îl făcu să se simtă ameţit de succes. Până‑şi reveni ajunsese la ei şi Mikkal, care examina prada.
"Bună lovitură, Rolf." Surâsul lui lucea alb pe faţa‑i delicată. "O să chefuim diseară."
"Noi am câştigat, am doborât", râse Fraina. "Nu acei oameni care totdeauna trebuie să plătească pentru ceea ce datorează sau care nu revendică ce li se cuvine, după aceea."
"Şmecheria e să fii tu revendicatorul", zise Mikkal.
Privirea dulce a Frainei se opri asupra lui Ivar: "Ori să fii destul de isteţ să păstrezi ce ai câştigat prin forţă", murmură ea.
Inima lui Ivar bătu puternic. Era mai frumoasă decât ar trebui, s‑ar cuveni să fie, acum, în acest moment de triumf, înveşmântată în pantaloni scurţi şi‑un strai sumar în sus. Mikkal purta numai o haină ce‑i încingea mijlocul şi curele încrucişate peste umeri care‑i susţineau cuţitele, sacul, bidonul. Toate curelăriile astea colorate ca arama alcătuiau o adevărată expoziţie şi era o bucurie să le simţi căldura. Ivar era echipat cu tot ce se poartă în deşert: bluză, pantaloni, burnuz cu vizor pentru soare.
Platoul cunoscut ca Mohorâtul Ţinutului de Fier era în spatele lor. Nu va mai exista lupta pentru a trece peste câmpurile de piatră sau în jurul unei ţări unde nimic nu se clintea decât ei înşişi şi vântul, unde nimic nu era viu decât doar ei; sete stăpânită când apa trebuie porţionată, mâncarea preparată şi consumată negătită, ustensilele curăţate cu nisip; nu vor mai fi nopţi atât de reci încât să fie necesare corturile pentru ca animalele să rămână în viaţă.
Ca totdeauna, trecerea ascuţise nervii. Ivar aprecie înţelepciunea regelui în a sechestra armele de foc. În condiţiile respective şi o bătaie cu cuţitele ar fi putut avea un sfârşit tragic. Călătorilor le trebuia mai mult decât uşurinţă în a străbate locul, le trebuia ceva care să‑i înveselească. Prima vânătoare soldată cu succes, de pe versantul estic al Munţilor Ferric probabil va contribui straşnic la bucurie.
Şi cu toate că ţinutul aici era sterp, ei depăşiseră ce era mai rău: Drumul Sfărâmat. Alaiul se îndrepta în jos spre Valea Flone, spre a ajunge în cele din urmă chiar la râu, la malurile‑i verzi, răcoroase şi orăşelele înşirate de‑a lungul său, la sud de Nova Roma. Dacă acum vânătorii râdeau prea mult şi prea vesel pe când măcelăreau imensul bivol, Ivar se gândea că nu face nimic sub demnitatea unui Prim Născut, alăturându‑li‑se.
Mai mult, Fraina era cu el, lucrau împreună... Cunoştinţa lor nu era îndelungată. Lipsiseră vremea şi puterea pentru aceasta. În plus, în ciuda dan-sului ei, fata se purta timid pentru o Tinerană. Cât despre restul şederii lui în trupă... Sper că nu o voi seduce şi abandona, plângând, în urmă, când, în sfârşit, voi pleca. (Încep să pricep de ce, nu contează câte dificultăţi ar fi, cea mai ascuţită durere e a părăsi). Şi Tanya, desigur nu trebuie uitată Tanya.
Acum să mă bucur, totuşi, de apropierea Frainei, pe cât pot. E atât de vie. Totul la ea e vitalitate. N‑am ştiut niciodată că aş putea să mă simt atât de puternic şi liber până n‑am întâlnit rătăcitorii.
Se forţă să se concentreze asupra activităţii sale gospodăreşti. Cuţitul lui greu, cu teacă, tăia fără probleme pielea, carnea, cartilajele şi chiar oasele mai subţiri, mult mai rapid şi mai spornic decât o făceau lamele ascuţite ale tovarăşilor săi. Se întrebă de ce aceştia n‑au adoptat modelul nordic sau cel puţin să‑l ajusteze pentru setul lor de scule; apoi, urmărind cu câtă şiretenie lucrau, îşi dădu seama că nu s‑ar fi potrivit stilul lor. Hm, da încep să pricep singur; culturile sunt unităţi exprimate adesea în modalităţile subtile.
Odată lucrul sfârşit, carnea fu încărcată pe animalele de călărit statha, toţi trei mergând să se odihnească lângă izvorul care le atrăsese şi prada. Se săpase un extrem de plăcut lăcaş, o scobitură răcoroasă în interiorul unei stânci, umbrită de un mal înalt. Trava moţăia albă peste locşorul acoperit de muşchi cromat parcă; zburătoare ca lăncile lunecau argintiu; curentul de apă curgea la vale peste pietre până‑l înghiţea deşertul. Cei trei băură adânc însetaţi, apoi îşi lungiră spinările pe stâncă, lenevind, cu Fraina între ei.
"Ah‑ah", oftă Mikkal. "Nu trebuie să ne grăbim. Nu suntem prea departe de Alai, să ne relaxăm înainte de prânz."
"Grozavă idee", răspunse Ivar. El şi Fraina îşi zâmbiră.
Mikkal se întinse: în mână avea trei foiţe răsucite conţinând firmituri cafenii: "fumaţi?" îi invită.
"Ce? zise Ivar, "Credeam că voi, Tineranii, evitaţi tutunul. Usucă gura, aşa‑i?"
"Oh, ăsta e marwan". Văzându‑i privirea uimită, Mikkal îi explică: "N‑ai auzit nici o dată de el? Ei, nu cred că rasa ta ar folosi aşa ceva. E o plantă. O usuci şi o fumezi. Are un efect similar alcoolului. Chiar mai grozav, aş zice, deşi admit că gustul ei te face să preferi — de departe — un whisky.
"Narcotic?". Ivar era şocat.
"Nu chiar aşa cumplit, Rolf. Al naibii de necesar, de fapt, când eşti departe de Alai, cum ar fi la o vânătoare sau o raită de cercetare", se strâmbă Mikkal. "Sălbăticiunile astea sunt prea inumane. Cu o ceată de prieteni împrejur eşti apărat. Dar de unul singur simţi grozav cât de vulnerabil şi muritor eşti."
Nici o dată nu‑l mai auzise Ivar mărturisindu‑şi slăbiciunea. De obicei Mikkal era vesel. Când temperamentul său o lua razna prin Mohorâtul, ca şi al altora, de altfel, nu‑şi folosea arma ci un limbaj pipărat, o limbă înţepătoare cu care şfichiuia, dovedindu‑se astfel a fi mai isteţi decât ceilalţi. Acum... Ei, recunosc că pot înţelege. Este apăsător, această dimensiune şi liniştea. Un nesfârşit memento mori. Nu mi‑aş fi închipuit înainte, în ţară, dar acum, da. Dacă n‑ar fi Fraina aici să mă înveselească, aş fi tentat să încerc drogul ăsta.
"Nu, mulţumesc", refuză Ivar mâna întinsă. Mikkal ridică din umeri. Pe drumul de întoarcere, mâna sa şovăi înaintea fetei. Fraina făcu un gest de refuz. El ridică sprâncenele ori surprins ori sardonic până ce ea se încruntă uşor nemulţumită şi scutură din cap. Atunci el răspunse printr‑un rânjet, îşi puse ţigara în gură şi o aprinse. Ivar abia de observă pantomima şi, oricum, nu‑i dădu importanţă decât că, şi în această privinţă, fata îşi păstrase inocenţa. Cel mai mult sesiza dulcea ei mireasmă: carne sănătoasă, păr încălzit de soare şi sudoarea în perle curgând pe sânii jumătate descoperiţi.
Mikkal trase fumul în plămâni, îl reţinu, îl zvârli afară foarte încet şi‑şi şterse pleoapele. "Aaah", zise el, "şi iar aah. Încep să pot gândi. În special despre modalităţile de‑a prepara aceste antricoate şi cotlete. Femeile le vor găti înăbuşit în noaptea asta, precis. O să insist ca restul cărnii să fie păstrată într‑o marinată potrivită. O să‑i explic şi regelui, dacă trebuie. Sunt sigur că mă va asculta. O fi el ursuz, regele nostru, Samlo, dar toţi regii sunt astfel, iar el e un sensibil clonţ de oţel."
"Nu se poartă ca un Tineran de rând", spuse Ivar.
"Regii, nu. De aceea îi avem. Nu neg că suntem un soi de oameni iuţi la mânie, ba chiar mă fălesc cu asta. Cu toate astea trebuie să avem pe cineva care să ne silească la prudenţă şi precauţie."
"Eu, da, ştiu despre formarea, pregătirea specială pe care o primesc regii. Trebuie să fii cu adevărat disciplinat ca să rezişti toată viaţa în societatea voastră."
Fraina chicoti. Mikkal, care‑şi luase alt drog, îşi lovi călcâiele şi trase un răcnet. "Ce‑am spus?" întrebă Ivar.
Fata plecă privirea; el crezu că a văzut‑o roşind, deşi era greu de spus, având în vedere culoarea tenului ei. "Te rog, Mikkal nu fi lipsit de respect", spuse Fraina.
"Păi nu sunt mai mult decât trebuie", fu de acord fratele ei vitreg. "Totuşi, Rolf ar putea să ştie. Nu‑i un secret, doar o chestiune despre care nu discutăm. Ca să nu dezamăgim prea devreme tinerii, adolescenţii et caetera." Ochii‑i luciră către Ivar. "Doar poziţia, loja căreia îi aparţin regii presupune cunoaşterea a ceea ce se petrece în sanctuare, în grotele sfinte şi barăcile unde sunt ţinuţi Drepţii. Dar nevestele şi concubinele regale ştiu şi ele, iar fiicele lor la rândul‑le împrăştie mai departe. Tu crezi că noi, Tineranii obişnuiţi, avem petreceri vesele. Noi nu ştim ce e însufleţirea, vioiciunea!"
"Dar e religia noastră", îl asigură Fraina pe Ivar. "Nu zeişorii şi codurile de legi şi vrăjile de fiecare zi. Aceasta e spre a onora puterea vieţii."
Mikkal chicoti: "Da‑ah, oficial acestea sunt rituri ale fertilităţii. Ei bine, am citit ceva antropologie, chiar mă gândisem s‑o studiez odată, când nu aş fi avut altceva mai bun de făcut. Cultul la noi, presupun eu, s‑a dezvoltat întrucât regele este adeseori nevoit să oprească orgiile ce ar lua amploare şi pentru asta are nevoie de un ascendent asupra celor din jur.
Ivar privea înainte, jumătate confuz, jumătate încurcat grozav. N‑ar fi mai folositor pentru Tinerani, ca o comunitate ce erau, dacă ar avea mai mult autocontrol? De ce exista acest extrasenzitivism construit în ei? Sau acum vorbeau doar propriile prejudecăţi? Nu devenise el din ce în ce mai asemănător lor şi savura fiecare clipă?
Fraina îi puse o mână pe braţ; răsuflarea‑i atinse obrazul. "Mikkal face mişto", zise ea. "Eu cred că e şi sacru şi profan ceea ce înfăptuieşte regele. Sfânt pentru că trebuie să avem tineri — prea mulţi mor de mici, atât fiinţe umane cât şi animale — şi puterile vieţii sunt adevărate. Profan căci... Îşi asumă el singur comiterea exceselor, acesta e cuvântul, nu? în interesul, în folosul Alaiului, regele eliberează partea noastră sălbatică, animalieră, care, altfel, ar dezmembra, ar destrăma comunitatea."
Nu prea înţeleg, gândi Ivar. Dar, cutremurat înăuntrul său, ea e atât de înţeleaptă, isteaţă, serioasă şi în acelaşi timp, minunată, veselă.
O formă acoperi soarele. Săriră toţi trei în picioare. Ceea ce se lăsa în jos depăşi discul şi lumina parcă incendie pinioanele de bronz aurite ale unor aripi rotitoare de şase metri. Aerul şuieră şi răbufni. Fraina ţipă de frică. Mikkal îşi potrivi suliţa. "Nu!" strigă Ivar. "Opreşte‑te! E un Ythrian!"
"O‑o‑oh, da‑a‑a", rosti Mikkal încetişor. Îşi coborî lancea, deşi o ţinea pregătită de atac. Fraina se lipi strâns de braţul lui Ivar şi se înghesui în el.
Fiinţa ateriză. Ivar mai întâlnise Ythrieni înainte, la Universitate şi în alte părţi. Dar uimirea lui privind această sosire fu atât de mare, încât căscă gura, ca şi cum ar fi văzut pentru întâia oară.
Solid, noul venit folosea acele uluitoare aripi îndoite în jos, pentru picioare, ghearele aflate la curbură erau dispuse astfel încât să servească drept labe, oasele lungi, îndreptate spre spate aducând un surplus de echilibru când se odihnea. Atingea astfel înălţimea de 135 centimetri, cam până la jumătatea pieptului lui Ivar, mult deasupra unui Tineran; greutatea era cam 25 kilograme. Dedesubt, oase în formă de carenă de corabie constituiau braţe descărnate, cu piele palid‑gălbuie, ale căror mâini se desfăşurau în gheare, fiecare purtând trei degete ascuţite; alături de două policare şi un mic cleşte la încheietura dinăuntru. Deasupra se înălţa un gât puternic şi un cap măreţ într‑o ţinută mândră. Craniul se boltea înapoi, în protuberantă aflându‑se creierul — căci fruntea era incredibil de mică — faţa se curba în jos, se arcuia cumva într‑un soi de bot încreţit, cu o gură ale cărei buze senzuale contrastau curios cu colţii carnivori existenţi de‑o parte şi alta. Deasupra capului şi împrejurul gâtului se ridica o podoabă din pene albe cu margini negre, dispuse ca o coadă în formă de evantai. Altfel, în afară de picioare, braţe şi ochii uriaşi, care ardeau aurii şi păreau a nu se roti sau clipi niciodată, restul corpului era acoperit cu penaj de un castaniu lucios.
Purta un fel de şorţ, ale cărui buzunare, deschizături şi cordoane conţineau micul echipament ce‑i era necesar. Cuţit, bidon şi pistol erau singurele obiecte la vedere. Putea trece prin ţinut mai bine ca orice fiinţă umană.
Mikkal inhală fumul, se relaxă, zâmbi, ridică şi coborî arma în chip de salut: "Hei, drumeţule", zise el, "fii binevenit printre noi, în Pacea apei, unde nimeni nu are duşmani. Noi suntem Mikkal de la Acoperişul Roşu şi sora mea Fraina a Bucuriei, din Alaiul Drumului Sfărâmat şi tovarăşul nostru este Rolf Marinarul, Universitar".
Limba Anglie în care i s‑a răspuns era destul de curgătoare încât cineva să nu‑şi de seama cât din accentul ezitant şi nuanţele şuierătoare se datorau organelor vocale ythriene şi cât, pur şi simplu, faptului că acestea era un dialect pe care un vorbitor al altei planete îl învăţase. "Mulţumesc, salutări şi vânt bun vouă. Mă numesc Erannath, de la Poarta Furtunii din Avalon. Să‑mi potolesc mai întâi setea, iar apoi putem sta de vorbă, dacă vreţi." Pe cât era de graţios în înălţimi; pe atât era de stângaci când se afla pe jos, iar când se aplecă să bea, Ivar zări ramificaţiile ca nişte branhii, aducând un surplus de oxigen în fluxul sanguin spre a întări forţa de ridicare a marii greutăţi. Asta însemna şi un consum sporit de combustibil, îşi aminti el. Nu era de mirare că Erannath călătorea singur, dacă nu avea vehicul. Acest teren n‑ar fi fost încăpător pentru doi ca el în limitele practice ale întinderii aripilor lor.
"E fantastic", îi susură Fraina lui Ivar. "Cum l‑ai numit?"
"Ythrian", răspunse Primul Născut. "Vrei să spui că nu‑i ştii?"
"Mi se pare că am auzit, vag, dar eu sunt o rătăcitoare, o hoinară ignorantă, Rolf. O să‑mi povesteşti mai târziu?"
Ei, cum nu?
Mikkal se aşeză înapoi la umbră, de unde se ridicase. "Aş putea să te întreb ce te‑a adus aici, străine?"
"Împrejurările", răspunse Erannath. Neamul său tindea către concizie. O mare parte a propriei lor comunicaţii consta în nuanţele indicate de jocul reglat cu măiestrie de condeiele penelor.
Mikkal râse: "cu alte cuvinte, da, aş putea întreba, dar n‑aş putea obţine un răspuns. Oricum, n‑ai vrea să flecărim câtva timp? Eu, Fraina şi Rolf am fi încântaţi."
Se aşezară cu toţii. Privirea lui Erannath zăbovi pe Primul Născut: "N‑am mai văzut specia ta, până acum, atât de departe" — spuse el.
"Eu... doream o schimbare", bolborosi Ivar.
"N‑a precizat exact de ce şi nici tu nu trebuie s‑o faci", declară Mikkal. "Dar vezi, Aeronautule, spusele tale dovedesc că ai observat amănunţit şi cu atenţie totul. Doar dacă nu vei fi făcut remarci nechibzuite, la întâmplare, ceea ce nu cred că e în felul tău de‑a fi."
Expresii pe care nu putură să le citească se vânturară peste penajul musafirului. "Da", zise Ythrianul după un moment, "mă interesează această planetă. Ca Avalonian, sunt familiarizat, natural, cu oamenii, dar cu cei de un anume fel. Fiind pe Aeneas, am ocazia să fac cunoştinţă, oricât de superficial, cu alţi câţiva."
"U‑uh." Mikkal îşi lungi picioarele încrucişate, fumând, privind visător cerul pe când vorbea tărăgănat... Cumva mă îndoiesc că s‑a auzit despre tine la Nova Roma. Autorităţile ocupante şi‑au plantat şezuturile greoaie în traficul spaţial, în şi dinspre înăuntrul planetei. Vrei să‑mi arăţi permisul tău oficial de zbor? Atât de numeroşi cât sunt acum ghizii destinelor noastre Terriene, ar permite oare unui vizitator de pe presupus‑rivalul imperiului nostru să se afle în apropierea unei importante graniţe? Evident, fantazez, dar în legătură cu eşuarea ta aici. Ai venit în vremea revoltei, să zicem, când era uşor s‑o faci fără a fi cunoscut şi stai în aşteptare, adăşti până ce condiţiile îţi vor uşura plecarea spre casă."
Degetele lui Ivar se strânseseră pe armă. Dar Erannath rămase imperturbabil. "Fantazează cum şi cât doreşti", spuse el sec, "dacă‑mi permiţi s‑o fac la fel." Din nou ochii săi îl cercetară pe Primul Născut.
"Ei bine, teritoriul nostru nu e pe lângă Nova Roma", continuă Mikkal. "Te găzduim cu plăcere dacă vrei să ne însoţeşti, cum probabil ai făcut‑o cu încă două sau trei Alaiuri. Cântecele şi povestirile tale trebuie să fie neobişnuit de antrenante. Şi... poate când vom ajunge la verdeaţă şi vom începe spectacolele, te vom vedea jucând într‑unui."
Fraina icni. Ivar îi zâmbi. "Da", murmură el, "fără acea buruiană rea inhalată de el — fiindcă nu se află în tabără — Mikkal n‑ar fi avut îndrăzneala acestor propuneri ascuţite şi demne nu‑i aşa?" Părul Frainei îi mângâie faţa, mâna ei i‑o strânse pe‑a sa.
"Mulţumirile mele", zise Erannath. "Sunt onorat de‑a fi oaspetele vostru pentru cel puţin câteva zile. Aşa încât vom putea să ne continuăm discuţia.
Merse deasupra lor, planând, înălţându‑se avântat, rotindu‑se uluitor pe când ei călăreau înapoi peste ţinutul în pantă.
"Ce este el?" întrebă Fraina. Ritmul copitelor îi ascundeau sunetul vocii. O boare aduse miresme de fum de pădure. Aminteau de mirosul Ythrianului de parcă, odată, străbunii lui zburaseră prea aproape de spatele lor.
"Un sophont", zise Mikkal cu naturaleţe. Şi continuă: "mai strălucitor şi mai tenace decât cei mai mulţi. Poate chiar decât noi. Noi oamenii, suntem probabil mai puternici doar fiindcă îi copleşim ca număr şi fiindcă i‑am anticipat în călătoria spaţială şi, hm, avem nevoie de mai puţin loc pentru o singură persoană."
"O pasăre?"
"Nu", îi răspunse Ivar. "Sunt purtători de pene, dar au sânge cald, bisexuaţi. Totuşi, ai observat că nu are cioc şi femeile nasc fiinţe vii. Nu alăptează — vreau să spun, nu au lapte; buzele le servesc să sugă sângele prăzii lor."
"Tu ştii să comanzi un imperiu, Mikkal", spuse ea, "şi îmi amintesc nişte discuţii de‑odinioară. Să continuăm, vrei?"
"Lasă‑l pe Rolf să facă asta", sugeră Mikkal. "E şcolit. Şi; în plus, dacă trebuie să mai stea tăcut multă vreme va face explozie."
Urechile lui Ivar ardeau. Adevărat, gândi el. Dar Fraina îi dădea o asemenea concentrată atenţie încât duse mai departe povestirea cu încântare.
"Ythri e o planetă cam la fel ca Aeneas, doar cu un soare mai rece", zise el. "Este la aproximativ o sută de ani‑lumină de aici, în direcţia lui Beta Centauri."
"Acolo‑i Ochiul îngerului", interveni Mikkal.
Oare Tineranii nu folosesc constelaţiile noastre?, se miră Ivar. Ei, nici noi nu le folosim pe ale Terrei; cerul nostru e diferit. "După ce oamenii i‑au contactat, Ythrienii şi‑au însuşit cu iuţeală tehnologia modernă", continuă el. "Totuşi sunt o civilizaţie diferită, desigur, dacă o poţi numi civilizaţie, ei neavând oraşe. Cu toate acestea, s‑au întins în spaţiu, la fel şi‑au dezvoltat cultura tehnică şi, în timp, Ythrienii au început să facă şi comerţ şi colonii, pe scară mai redusă decât oamenii. Când Liga s‑a destrămat şi au urmat Necazurile, au suferit şi ei. Oamenii au restaurat ordinea, în cele din urmă, stabilind Imperiul Terran, Ythrienii creându‑şi Domeniul. Nu‑i chiar un Imperiu, Mikkal. Alianţa lumilor s‑a sfârşit.
Totuşi s‑au extins. La fel s‑a petrecut cu Imperiul, al Terrei, ceea ce a însemnat întâlnirea şi s‑au ciocnit. Acum câteva sute de ani s‑au luptat. Ythri a pierdut războiul şi a trebuit să renunţe la mult din teritoriul de graniţă. Dar ar fi fost prea costisitor pentru Imperiu să încerce anexarea întregului Domeniu.
De atunci, relaţiile au fost., schimbătoare, să spunem. Unele fricţiuni, dar niciodată un alt război adevărat; anumite tratative şi comitete comune deşi cu încălcări de ambele părţi; mult comerţ, indivizi şi grupuri plimbându‑se încoace şi încolo. Terra nu e mulţumită de modul în care Domeniul Ythri se dezvoltă în direcţie contrară nouă şi în forţă. Dar Merseia a ţinut Imperiul prea ocupat pentru a face mai mult în această direcţie — exceptând distrugerea libertăţii la proprii cetăţeni."
"Nimic din aceasta care să facă o persoană nepărtinitoare în propriul guvern", mormăi Mikkal pe de lături.
"Înţeleg", spuse Fraina. "Ce clar explici tu... Parcă l‑am auzit spunând că era, m‑m, de pe Avalon?"
"Da", replică Ivar. "Planetă în Domeniu, colonizată împreună de Ythrieni şi oameni. Societate unică. Ar fi convenabil să fie trimis un avalonian pentru a spiona planeta Aeneas. Ar avea mai multă legătură cu noi, mai multă intuiţie decât Ythrienii obişnuiţi."
Ochii ei se lărgiră: "e un spion?"
"Agent al Serviciilor Secrete de Informaţii, dacă preferi aşa. Nu pândeşte să răpească bazele Marinei Militare sau altceva aiurit de felul ăsta. Aducând fărâmele de informaţii pe care le poate obţine îşi face o impresie mai completă despre Imperiul Terran. Realmente, nu‑mi pot închipui ce altceva ar putea fi. Probabil l‑au lansat aici pe când controlul traficului spaţial era întrerupt din cauza războiului de independenţă. Cum spune Mikkal, eventual va pleca, presupun, când Ythrienii vor avea din nou consulate în Nova Roma, ceea ce va permite a‑l expedia pe furiş."
"Nu te interesează Rolf?"
"De ce ar trebui să mă intereseze? De fapt..."
Ivar îşi sfârşi gândul în sine. N‑am avut nici un ajutor Ythrian în lupta noastră. Sunt sigur că McCormac a încercat şi a fost refuzat. N‑ar risca ei un nou război. Dar... dacă am putea obţine sprijin clandestin — arme şi echipament strecurat nouă, transport interstelar oferit, reţea de comunicaţii accesibilă — am putea clădi soliditatea forţelor libertăţii până... Am eşuat fiindcă nu eram bine pregătiţi. McCormac a ridicat stindardul aproape impulsiv. Şi nici n‑a încercat să fărâmiţeze Imperiul, a vrut doar să‑l conducă el însuşi. Ce‑ar avea de câştigat Ythri din asta? Pe câtă vreme dacă scopul nostru era să distrugem legătura Sectorului Alpha Crucis, să‑l facem independent sau chiar să‑l punem sub suveranitatea comodă, indolentă cumva, a Ythrienilor oare asta nu i‑ar interesa? probabil ar merita un război, mai ales dacă ne‑am bucura şi de sprijinul Merseian...
Privi în sus la Erannath şi visă la aripile care atacau de‑acum pentru cauza libertăţii.
O exclamaţie îl readuse cu totul din nori. Atinseseră o culme. Pe versantul mai îndepărtat, în cea mai mare parte îngropate de o avalanşă de stânci, erau resturi de mari pereţi şi columne atât de subţiate şi într‑un echilibru precar de parcă se aflau în zbor. Timpul nu le ştersese lucirea sidefie.
"Ce... Vestigii ale Constructorilor", spuse Ivar. "Sau îi numiţi înaintaşi, Străbuni?"
"La‑Sarzen", îi răspunse Fraina, foarte încet. "Marii înaintaşi". Înfăţişarea ei şi a lui Mikkal dovedeau veneraţie.
"Ne‑am abătut de la drumul obişnuit", respiră bărbatul. "Am uitat că aici locuiau unii dintre ei."
El şi sora sa săriră din şa, îngenunchiară cu braţele ridicate şi începură să psalmodieze, să proslăvească. Apoi se ridicară, se închinară şi scuipară: în acest ţinut scorojit era un semn de sacrificiu. Cum continuară să călărească, ocoliră cu grijă ruinele şi le salutară înainte de a le lăsa în urmă.
Erannath nu coborâse să privească. Având vedere de sus nu era nevoie. Pluti în cercuri domoale ca un semn în cer.
După un kilometru, Ivar îndrăzni să întrebe: "Acolo...înapoi, este... o parte a religiei voastre? N‑aş fi vrut să fiu ignorant".
Mikkal aprobă din cap. "Presupun că ai putea să numeşti locul acela sacru. Indiferent ce‑ar fi, Marii Înaintaşi sunt atât de aproape de dumnezeire încât nu e nici o deosebire."
Nu se prea potriveşte, se gândi Ivar, păstrând tăcere. De ce este aceasta aproape o credinţă universală?
"Ceva din spiritul lor trebuie să fi rămas în ceea ce au făcut", spuse Fraina absorbită. "Avem nevoie de ajutorul acestui spirit. Şi când se vor reîntoarce, vor şti că avem încredere în ei."
"Aşa să fie?" nu‑şi putu reţine întrebarea Ivar.
"Da", zise Mikkal. În el, liniştea sobră era de două ori mai puternică. "Probabil chiar în timpul propriei noastre vieţi, Rolf. N‑ai auzit povestea, care e peste tot? Departe, în sud, unde sălăşluiesc morţii, s‑a ridicat un profet care pregăteşte calea..."
El tremură în ciuda căldurii. "Nu ştiu nici eu dacă e adevărat", termină el pe un ton obişnuit. "Dar putem spera, nu‑i aşa? Haideţi, grăbiţi aceste animale leneşe şi să ne întoarcem la Alai."

IX

POŞTA DE PE TERRA era pregătită. Chunderban Desai se aşezase cu o cutie de ţigări, un samovar cu ceai şi resemnarea de‑a trebui să mănânce prânzul, cina şi gustarea de la miezul nopţii în biroul său. Aceasta nu însemna că el sau personalul sau echipamentul lui erau ineficiente. N‑ar fi avut nevoie, direct, să cerceteze două treimi din materialul ce i se adresa. Totuşi el era cel care purta responsabilitatea ultimă pentru un astru pe care locuiau 400 milioane de fiinţe umane.
Lordul Sfătuitor Petroff din Conducerea Poliţiei propunea o epurare a structurii organizaţionale peste tot în zona ocupată şi dorea rapoarte şi opinii de la fiecare comisar. Lordul Sfătuitor Chardon trecea la anumite plângeri în sectorul Guvernatorului Muratori, în legătură cu ceea ce părea o lipsă de zel în construcţia Sistemului Virgilian şi cerea explicaţii. Serviciul Secret de Informaţii al marinei Militare dorea să înceapă diverse operaţii care ar proba cât de activi erau agenţii Merseieni în regiunea Alpha Crucis. BuEc vroia un nou studiu al resurselor minerale pe planetele neroditoare, aride, din fiecare sistem al sectorului şi cercetări ale exploatabilităţii ca metodă de însănătoşire industrială. BuSci dorea sporirea ajutorului de cercetare pe Dido, adăugind că aceasta ar aduce câştig pentru Aeneas. BuPsy vroia să fie evacuată Dido, temându‑se că acoperişul de nori şi întinsa sălbăticie ar face‑o, potenţial, folositoare gherilelor. Tronul dorea imediat informaţii exhaustive despre rezultatele locale asupra cărora majestatea Sa ar trebui să aibă O viziune în ceea ce priveşte lumile răsculate subjugate...
Noaptea poleia transparent peretele şi o răcoare întinsese mica Creusa peste oraşul întunecat, când problema pe care Desai însuşi o ceruse, acoperi în sfârşit, ecranul. Sări din moţăială cu un icnet. Mai bine aş reprograma selectorul! Degetele‑i tremurau prea tare să‑şi potrivească o nouă ţigară în ţigaret şi să inhaleze fumul până la capăt. Aproape niciodată nu observase cum limba, vălul palatin, gâtul şi plămânii protestau.
"— nici o planetă numită, poreclită sau tradusă ca Jean‑Baptiste, cu siguranţă nu în vreo limbă sau dialect cunoscut în Imperiu, nici în spaţiul exterior pentru care există rapoarte disponibile; Sfântul Ion, Cavalerii Ioaniţi şi continentul Sfântului Ioan din Noul Mexic au fost numiţi după un coautor al canonului de bază creştin, o persoană distinctă de cel care figurează ca activ în evenimentele descrise şi de aici i se spune în Fransai Jean‑Baptiste, în Anglic John the Baptist...
"Originea individului autonumit Aycharaych (v. nota 3 în transcripţia vocii imprimate) a fost identificată, din măsurarea după materialul furnizat holografic (ref. 2), considerat cu o mare probabilitate deşi noncuantificabil datorită lipsei de date.
"Când nu s‑a obţinut o bună corelaţie cu ceea ce exista în Registrul Xenologic Imperial, s‑a făcut legătura cu Serviciul Secret al Marinei Militare. S‑a făcut un expozeu de către această agenţie că, drept rezultat al unei cercetări întreprinse de o bancă de date speciale, Aycharaych se presupune a fi de pe o planetă ţinând de Roidhun al Merseii. Se adaugă că e considerat deci un agent, trimis într‑o misiune ostilă celor mai importante interese ale Majestăţii Sale.
"Din păcate, se ştiu prea puţine despre planeta în chestiune. O relatare amănunţită există, dar e mai puţin informativ decât rezumatul care urmează.
"Potrivit unei menţiuni incidentale făcute în prezenţa personalului Imperial, şi întâmplător relatate de acesta, planeta pare a fi Chereion (v. nota 3). E numită variat: "rece care te înfioară", "pitic mumificat" şi "antic silenţios", deşi există şi câteva notiţe favorabile despre arta şi arhitectura sa. Aceste comentarii au fost făcute de merseieni (sau, într‑o împrejurare, de un non‑ Merseian din Roidhunate) care vizitaseră planeta în fugă, în cursul voiajelor către altundeva. De aici, probabil, s‑a dedus că Chereion e terestroidă, mărginită de subterane, cu o temperatură medie scăzută, destul de mică şi/sau a avut loc o substanţială pierdere de atmosferă şi hidrosferă. Pe scurt, poate fi considerată nu foarte diferită de Aeneas, aşa cum este descrisă aceasta din urmă. Nu s‑a cercetat nimic care să facă posibilă localizarea soarelui sau clasificarea spectrală. Trebuie accentuat că Chereion este obscură, aproape necunoscută şi Merseianul obişnuit n‑a auzit niciodată despre ea.
"Au fost notate câteva indicaţii, care se datorează lipsei planetei. Identificarea subiectului Aycharaych ca aparţinând acestei Chereion trebuie privită mai serios decât problema despre nivelele ridicate ale ierarhiei de pe Roidhunate şi într‑adevăr interesul stârnit de acestea în mod deschis, făţiş, se datorează primitivismului, sărăciei ori altor factori comuni. Dacă e aşa, se presupune că întreaga populaţie a fost efectiv silită să coopereze sugerându‑se că ceva comun tot poate fi găsit în psihologia lor.
"Chereioniţii nu sunt absolut deloc limitaţi la propria planetă. Identificarea subiectului Aycharaych ca aparţinând acestei rase a fost făcută după poze luate cu microcamere în două diferite ocazii, una la o recepţie la Ambasada Terrană, pe Merseia, alta mai recent, în timpul negocierilor cu privire la Jihannath. În fiecare caz, fiind câte un grup numeros şi eterogen s‑au avut în vedere doar câteva puncte de îndoială, nesiguranţă, obişnuindu‑se răspunsuri ca acelea afişate deasupra. Dar trebuie subliniat că dacă un Chereionit a fost prezent la o asemenea importantă afacere (şi prezumabil la altele despre care nu avem cunoştinţă), atunci trebuie să fi fost considerat folositor pentru Roidhunate.
"Următorul material anecdotic şi de ultim minut e inserat aici, ca un fragment adiţional; Serviciul Secret de Informaţii al marinei Militare, după receptarea cererii acestui birou, a fost pus în mişcare să facă anchete printre proprii oameni care se întâmplau să fie cu adevărat accesibili, la îndemână. Ca răspuns, această declaraţie (parafrazată), făcută de un anume Cmdr. Dominic Flandry:
"A fost cu o însărcinare temporară pe Talwin, până ce a fost implicat într‑un mod original în evenimentele conducând la efortul comun Terrian‑Merseian de cercetare a acestei planete (v. nota 27), având în vedere cunoştinţele sale speciale care ar fi putut ajuta la strângerea datelor militare folositoare. Pe când se afla acolo, a cultivat prietenia unui tânăr ofiţer Merseian. Intimitatea l‑a făcut pe acesta să‑l introducă la diverse petreceri deocheate; indiferent ce metodă a folosit, l‑a făcut să vorbească fără rezerve, observând un membru al unei rase nou venite în grupul Merseian, Flandry întrebă ce soi de sophont ar putea fi acela. Ofiţerul, destul de cherchelit atunci, spuse numele unei plante, Chereion, apoi continuă să bombăne despre o rasă de‑o incredibilă vechime, având puteri pe care guvernul său le păstrează secrete: o specie care, se pare, a ridicat odată o civilizaţie extrem de elevată şi care, spunea ofiţerul suspectat, ar putea acum nutri ambiţii acolo unde propriul său popor e numai un mijloc către un sfârşit. Flandry pretinde că ofiţerul ar fi putut spune mai mult; dar dintr‑odată rangul Merseian prezent a spulberat ocazia şi a plecat cu tot personalul. Flandry ar fi urmărit mai departe problema dar nu i‑a mai văzut niciodată pe informatorul său ori pe Chereionit. El a menţionat această povestire în raport, dar Departamentul Regional de Date nu a considerat‑o decât un zvon şi astfel n‑a înaintat‑o băncilor de înmagazinare centrală.
"Cele mai sus menţionate sunt expuse numai în interesul completitudinii, nicidecum pentru senzaţionalul lor. Se recomandă depunerea oricăror eforturi pentru închiderea fiinţei Aycharaych, întrucât orice subvenţie se acordă mai degrabă pentru programe cărora li s‑a dat o prioritate mai mare decât pentru eventuala prezenţă a unui detectiv străin care ar acţiona de unul singur. Dacă această operaţiune ar fi încununată de succes, trebuie anunţată HQNI."
Desai privi în întunecime. Dar există menţionarea Jean‑Baptiste în dosarul de la Llynathawr, gândi el. Un lucru destul de simplu pentru un funcţionar în solda Merseienilor să strecoare date false... probabil în timpul haosului din războiul civil... Uldwyr, diavole verde, ce ai de gând tu, sau ai tăi, pentru planeta mea?

Valea Flone e, pentru cei mai mulţi, un ţinut mai prietenos, mai blajin decât marginea Ilionului. Îndreptându‑se către marele curent prin diverse căi, Drumul Sfărâmat nu mai necesita disciplina din deşert. Exuberanţa ce se stinsese în energiile sleite acum renăştea.
Într‑o noapte blândă, Alaiul poposi pe o păşune aparţinând unei familii de fermieri cu care fusese făcută o înţelegere în urmă cu multe generaţii. Nu exista vreo interdicţie; lemn pentru foc era din belşug; serbarea ţinu până târziu. Dar mai devreme, când Fraina dansase pentru ei, ea se duse unde era aşezat Ivar şi‑i murmurase: "Vrei să ne plimbăm? Mă întorc îndată ce‑mi schimb straiele"
Lui Ivar sângele îi pulsa clocotitor. Când putu să audă iar, se întoarse la convorbirea pe care tocmai o asculta când îi vorbise Fraina; cuvintele păreau acum fără importanţă şi scop — ca bâzâitul unui stup de albine.
"Da, am mai călătorit, pentru scurtă vreme, cu încă alte două grupuri nomade, tocmai rostea Erannath, "Stelele negre la nord de Nova Roma, lângă Râul Iulia şi Oamenii Ciudaţi în regiunea Fortului Smintelii. Diferenţele de obiceiuri sunt interesante dar eu socotesc că toate vârtejurile dintr‑o baltă sunt provocate de un singur vânt."
Regele Samlo, şezând pe fotoliul său, singurul pus afară, se trăgea de barbă. "Ar trebui să‑i vizitezi şi pe Părinţii Magicieni, cei la care am ucenicit eu", spuse el. "Şi Minunaţii care pun pe femei să fie conducătoare ale căruţelor. Dar sunt undeva dincolo de Tiberia, de‑a lungul Mării Antonine, aşa că nu‑i mai ştiu nici eu."
"Poate mă voi duce să văd", răspunse Erannath, "deşi sunt sigur că voi descoperi acelaşi model de bază".
"Ciudat", spuse fermierul. "Voi, xeno — nu vreau să te jignesc dar am avut câţiva afurisiţi de marinari non‑umani pe vas, în timpul războiului de independenţă — vă învârtiţi în jurul planetei noastre mai mult ca mine ori ca aceşti hoinari de meserie."
Venise să se alăture petrecerii cu fiii săi mai răsăriţi. Cei mici şi femeile stăteau în spate. Distracţia ameninţa nu doar să devină licenţioasă, dar erau de aşteptat şi încăierări. Fascinat de Erannath, fermierul se apropiase de rege, de Padro — Domnul drumului, de văduva Mara‑Hoinara şi încă alţi câţiva, conversând pe marginea cercului. Erau toţi oameni mai în vârstă, mai împuţinaţi la trup, cu sângele mai potolit, atmosfera înfierbântată îi atingea prea puţin.
Ce fac eu aici? se întreba Ivar. Într‑o explozie de bucurie: O aştept pe Fraina, asta fac... Mai devreme, consideram că e mai prudent să nu mă prea amestec. Ei bine, haos, fii pregătit!
Focul pâlpâia şi trosnea în mijloc. Ori de câte ori o cracă pârâia, irupea scântei galbene şi roşii. Lumina se revărsa peste cei dimprejur, dând la iveală ochi, dinţi, cercei, brăţări, bucăţi de strai pestriţ, învăluind iar totul şi arătând altceva mai departe: un joc cu zaruri, un băiat şi‑o fată deja furişându‑se adânc în fâneaţă. În jurul vâlvătăii perechi începuseră un dans ca o horă, tropăind la muzica unui chitarist şchiop, a unui toboşar cocoşat şi a unui orb care cântau într‑o limbă Haisun zgomotoasă. Mirosea a fum şi a omenesc.
Scânteierea poposi şi pe penajul lui Erannath; ochii deveniră aur topit şi creasta o coroană. Cu accentul său îndepărtat cuvântarea sa nu suna pretenţios: "Cei din afară cercetează mai profund, până departe, altfel decât locuitorii, fermier Vasiliev, şi, deci, văd mai multe. Oamenii au tendinţa de‑a fi superficiali, suficienţi."
"N‑aş zice", se împotrivi Samlo. "pentru tine nu contează puţinele lucruri care sunt importante pentru noi?
Tu ai aripi, noi nu avem; noi avem picioare zdravene, tu nu. Lucrul acesta nu ne permite să fim destul de asemănători, într‑o oarecare măsură? Cum poţi afirma că Alaiurile sunt toate la fel?"
"Nici n‑am spus aşa, Rege", replică Erannath. "Am spus doar că am observat factori extrem de comuni în profunzime. Poate sunteţi orbit de ceea ce numiţi micile diferenţe care au importanţă. Poate acestea contează, mai mult decât s‑ar cuveni pentru voi."
Ivar râse şi interveni: "problema e, dacă nu vedem pădurea din cauza pomilor sau nu vedem copacii din cauza codrului."
Apoi Fraina se întoarse şi Ivar sări în picioare deodată. Fata se schimbase într‑o rochie lucitoare, jerpelită de vechime dar astfel croită încât era cu mult prea puţin mai decentă decât costumul de dansatoare. Pe urmă, de‑a lungul unei cascade de păr negru albăstrui stătea un animăluţ‑mascotă înfăşurat în mantia ei până la capul de aghiuţă.
"Mergem?" rosti vocea ei dulce.
M‑m‑mai întrebi?" Ivar se aplecă în faţa regelui, în manieră nordică. "Mă vei scuza, domnule?"
Samlo aprobă. Un zâmbet plumburiu îi strâmbă gura.
Pe când se ridica şi se îndrepta, Ivar avu dintr‑odată conştiinţa formidabilei concentrări a lui Erannath. Nu trebuia să fii Ythrian pentru a desluşi duşmănia în penele ridicate bârzoi şi privirea suspicioasă, bănuitoare. Îi urmări ochii aurii şi întâlni roşia tripletă a ochilor animăluţului‑mascotă. Mica lighioană se ghemui, se zbârli şi chiţăi neliniştit.
"Ce e, iubitule?" încercă Fraina să‑şi liniştească preferatul.
Ivar îşi reaminti că Erannath refuzase ospitalitatea oricărei căruţe şi‑şi petrecea tot timpul afară, chiar şi nopţile cele mai aspre, când era silit să‑şi mişte uşor aripile până şi‑n somn, pentru a‑şi menţine ridicat metabolismul astfel încât să nu îngheţe de moarte. Într‑o sclipire de bănuială Primul Născut îl întrebă: "Nu‑ţi plac mascotele?"
"Nu", spuse Ythrianul.
După un moment. "Am dat de‑aşa ceva şi‑n alte părţi. În Planha îi numim liayalre. Avortoni."
Fraina se bosumflă: Oh! L‑ani luat pe bietul Tais să inspire o gură de aer curat. Hai, Rolf!"
Îşi strecură braţul pe sub cel al lui Ivar. Acesta uitase că nici el nu prea agrea animalul‑mascotă.
Erannath îl urmări cu privirea până îl pierdu din vedere.
Sub roţile vehiculelor, lunca se întindea vastă, trava în zori era primăvăratecă şi mătăsoasă pentru mers, de un argintiu întunecat. Copacii se ridicau de jur‑împrejur, încâlceală de pini, masivitate a hamerilor, cupole din ramuri de delphi. Ambele lune spoiau în alb crengile; dintre umbre, cele făcute de Creusa se ridicau ca un semi‑disc îndreptat spre est. Stelele se înghesuiau pe catifeaua întunecată a cerului. Calea lactee era o cascadă de gheaţă.
Muzica se stingea treptat în spatele lor până ce rămaseră singuri, doar cu trilul animăluţului. Ivar era fără grai, mulţumit de miracolul că ea există.
Fraina spuse în cele din urmă, încetişor, privind în jur: "Rolf, aici trebuie să fie Marii Înaintaşi. Altfel această mare bucurie nu s‑ar fi putut întâmpla."
"Marii Înaintaşi? Sau Dumnezeu? Păi..." Nu se potriveşte draga mea. Pentru noi e frumos pentru că anumite soiuri de maimuţe s‑au adaptat la o anume climă, cu multă vreme în urmă, pe Terra. Deşi simţim un subtil farmec al deşertului, putem pretinde că e la fel de cuprinzător, de total ca acela al lui Erannath? ... Şi asta nu înseamnă oare că Creatorul a făcut diverse moduri de frumuseţe? E deprimant să crezi numai în întâmplare, accident.
"Dă‑o încolo de filozofie", zise el. Apoi, chipurile, nepăsător: "Aş putea petrece mult timp alături de tine."
Fraina‑şi încolăci un braţ împrejurul taliei lui. Ivar îl simţi de foc. Sunt îndrăgostit, ştiu el prinse tunetele inimii. Cum n‑am mai fost vreodată. Tania.."
Fata suspină. "Aye‑ah. Câtă vreme ne‑a rămas?"
"Totdeauna?"
"Nu. Nu poţi rămâne în Alai. Nici o dată nu s‑a întâmplat."
"De ce n‑aş putea?"
"Pentru că voi, sedentarii — îmi pare rău, tu eşti prea bun pentru cuvântul ăsta, tu eşti un călător — voi, oamenii care aveţi case plantate, construite în pământ, sunteţi — nu slabi — dar nu aveţi genul nostru de rezistenţă, asprime".
Pe care secole de moarte au dezvoltat‑o, au sporit‑o.
Cum? Eu? Mândria izbucni într‑un val de mânie care, ştia, undeva adânc în minte, era nebunească. "Ei, ascultă, am supravieţuit traversării Mohorâtului tot atât de bine ca oricare, nu? Sunt mai viguros şi mai puternic decât oricine; poate nu aşa vânos, aşa uite, dar, la naiba, dacă trebuie să răbdăm de sete, de foame, să înfruntăm uragane, orice, voi izbuti!"
Ea se strânse mai aproape. "Şi mai eşti şi foarte deştept, Rolf, ştii multe lucruri din cărţi — şi în plus grozav de îndemânatic, dibaci, ceea ce nouă ne lipseşte. Totuşi, trebuie să pleci. Poate fiindcă eşti prea bun pentru noi. Ce‑am putea să‑ţi dăm noi, pentru restul vieţii tale?
Pe tine, răspunse sângele său pulsând. Şi, libertatea de‑a fi eu însumi. Renunţă la afurisitele‑ţi îndatoriri. Ivar Frederiksen. N‑ai cerut să te naşti pentru a le îndeplini. Opreşte‑te să mai gândeşti că aceste lumini de deasupra capului sunt puncte politice şi lasă‑le să fie, din nou, doar stele.
"Eu, eu, eu nu cred că aş obosi vreodată să călătoresc dacă eşti alături de mine", bâlbâi el. "Şi, ei, pot să‑mi târâi propria greutate, să dau astfel, cine ştie, Drumului Sfărâmat, ceva cu adevărat, de valoare..."
"Până ce eşti doborât, înjunghiat. Rolf, dragule, eşti un neştiutor. În adâncul tău, crezi că oamenii, cei mai mulţi dintre ei, sunt cinstiţi şi nu devin violenţi fără motiv. Nu e adevărat. În orice caz, nu în Alaiuri. Cum îţi poţi deci, schimba fondul, Rolf?"
"Ai putea tu să mă ajuţi?"
"Oh, de‑aş putea!" O frântură din lumina lunii făcu să strălucească o lacrimă.
Dintr‑o dată Fraina îşi scutură capul şi înţepeni în loc: "Bine, dacă nu altceva, atunci măcar te pot proteja, tăinui de primul şi cel mai rău dintre pericole Rolf."
"Ce vrei să spui?"
Obişnuit de‑acum cu frecventele schimbări de dispoziţie, era conştient de privirile, atingerea şi parfumul ei. Încă se mai plimbau. Mascota vie de pe umăr înfăşurată în mantie era, practic, ascunsă vederii.
"Ai o sumă bunicică de sunători cu tine, aşa‑i?"
El aprobă. Acum banii erau bilete, creditele Imperiale la fel ca şi balanţa aeneazică, date într‑un ghemotoc de Sergentul Astaff, înainte de a părăsi casa Vântului. ("în toate economiile mele, Prim Născutule. Nici o problemă. O să mi‑i dai înapoi dacă trăieşti, iar dacă nu scapi viu atunci ce mai contează?" Ce îndepărtat şi ireal părea totul!). Tineranii nu aveau un concept special de proprietate, intimitate. (Am învăţat să înţeleg asta, nu‑i aşa? Intimitatea, secretul sunt în mintea mea. Ce contează dacă Dulcy scotoceşte neglijent prin buzunarele mele, dacă ea, Mikkal şi eu ne îmbrăcăm şi ne dezbrăcăm fără jenă în locuinţa lor pe roţi, dacă ei fac dragoste, fără să le pese, pe patul de dedesubtul meu?)
Acestea erau principiile cu care Rolf Marinarul se deprinsese. Nimeni nu fura de la altul în Alai. Vinovatul nu s‑ar fi putut ascunde şi pedeapsa era exilul. După practica şterpelirii, pagubele erau înapoiate. El refuzase să joace jocuri de noroc, cărţi, acestea fiind considerate un mod legal, totuşi, de‑a "curăţa" un tovarăş.
"Curând vom ajunge la râu", spuse Fraina. "Vom merge de‑a lungul lui, din oraş în oraş atât cât se întind pământurile noastre. O să fie petreceri la fiecare oprire. Înfierbântate, ştii doar cum sunt prin taberele tinerane. Problema e că de data asta suntem puşi pe găbjeală. Inamicii — oare "inamicii" este cuvântul potrivit? sunt zanzii. Nu le dorim răul locuitorilor zanzi, dar punem mâna pe tot ce putem. În momentele astea se poate uita că tu nu eşti unul de‑al nostru. Adesea ne certăm chiar şi între noi."
De ce? îi trecu prin cap lui Ivar. Admit că această societate nu are aceeaşi idee ca mine despre proprietate sau contract. Totuşi, găsindu‑se printre venetici, nomazii n‑ar trebui să fie mai vigilenţi decât de obicei, mai uniţi şi mai armonizaţi? Dar nu, îmi amintesc de la vizitele Frăţiei făcute în Casa Vântului, excitarea îi afecta şi pe ei totdeauna, până ajungeau la un tărăboi unii între alţii ca şi cu Oamenii Locului.
Ivar pierdu şirul gândurilor. Se opriseră lângă un delphi acoperit de raze argintii. Sclipeau stelele, străluceau lunele şi Fraina îi ţinea ambele mâini.
"Lasă‑mă să‑ţi păstrez eu banii, Rolf", se oferi ea. Ştiu să‑i tăinuiesc. După aceea..."
"Va fi un după aceea!"
"Trebuie să fie", plânse ea şi se lipi strâns de el.
El lăsă totul ca s‑o susţină. Curând pătrunseră în peştera pictată de lună a delphiului. Mascota vie rămase afară, aşteptând.

Acel care fusese Jaan Pantofarul până ce Caruith s‑a reîntors după şase milioane de rotiri ale lumii împrejurul soarelui, privi de pe o protuberantă a turnului peste mulţimea care umplea piaţa. De pe lângă Marea Orcus oamenii se înghesuiau încoace pentru Radmas. Pe Muntele Cronos erau mai mulţi în acest an decât îşi putea aminti cineva sau era consemnat în vreo cronică. Ei ştiau că Mântuitorul a sosit şi le va predica.
Făcură o negură, o umbră albăstrie sub zidul unde el stătu: un chip, un cap de lance, un burnuz, un coif, alese de prin întunericul care încă se învălurea printre case şi cărări. Virgil de‑abia se ridicase peste ape şi Arena împiedica vederea astfel încât o fantomă sidefie începu să se materializeze în marea ruină. Câteva stele totuşi se mai aflau pe cer. Aerul inspirat tăia ca lama. Eliberat, părea că abureşte. Nesfârşit, continuu, zgomotul cascadelor răzbătea de sub tăcere.
— Du‑te, spuse Caruith.
Corpurile lor ridicară braţele. Amplificate, vocile se auzeau puternic peste larmă.
"Oameni, vă aduc veşti aspre.
"Aşteptaţi salvarea mai întâi din gheara tiranilor, iar apoi, de fapt cel mai important, din cea a morţii — fiind în întregime numai fiinţe umane. Aşteptaţi transcendenţa.
"Uitaţi‑vă sus, atunci, la acele stele. Amintiţi‑vă ce sunt: nu doar numere într‑un catalog, nu mingii de gaz arzând, ci realităţi aşa cum sunteţi voi sau cum sunt şi eu. Noi nu suntem eterni şi nici ele; dar se află mai aproape de veşnicie‑decât noi. Lumina celei mai îndepărtate stele pe care o vedem s‑a încrucişat cu un eon pentru a ajunge la noi. Şi cuvântul ce‑l poartă e că întâi străluceşte deasupra celor care s‑au dus mai înainte.
"Se vor reîntoarce. Eu, adică cel în care vieţuieşte mintea lui Caruith, promit, făgăduiesc aceasta, dacă vom face ca lumea noastră să fie vrednică de a‑i primi.
"Totuşi asta nu se va petrece repede sau cu uşurinţă. Drumul înaintea noastră este greu, prăpăstios, presărat cu cioburi ascuţite. Sângele va însemna urmele noastre şi‑n spate vor zăcea tigvele celor căzuţi pe drum. Ca unul care a vorbit pe Mama Terra cu mult după Caruith, dar şi mult înainte de Haan, vă aduc nu pacea ci sabia."

X

BOSEVILLE era unul dintre orăşelele tipice de‑a lungul Râului Flone, între Nova Roma şi Munţii Cimmerieni. Un pâlc de case amplasate cu acurateţe, o grămadă îngrijit proiectată de clădiri masive, din piatră dar colorate vesel, se întindeau pe malul drept, cam pe o distanţă de doi kilometri de‑a lungul apei până la ultimul bac, păşuni şi grămezi de cherestea. În spate, în direcţia vest, străbăteau canale printre recolte. Spre deosebire de spaţiosul dar sterpul ţinut aflat de‑a lungul Coastei Iliane, acesta era îngust, dar în acelaşi timp destul de bogat ca mai mulţi fermieri să poată sălăşlui într‑o comunitate. Pe lângă agricultură, Boseville supravieţuia pe spezele micii industrii şi manufacturilor. Cea mai mare parte a comerţului său cu lumea exterioară era înlesnită de Kuang Shihi — Oamenii Râului. O piatră comemorativă aşezată în piaţa mare amintea de apărătorii din vremea Necazurilor. De atunci nimic mai important nu mai tulburase aşezarea, cu excepţia răzmeriţei şi a forţei de ocupaţie care nu prea se făcea simţită.
Va mai dura mult în acest fel? Din ce în ce, Ivar se minuna.
Îl însoţise pe Erannath în oraş în timp ce Tineranii îşi aşezau tabăra. Neşansa de a fi recunoscut era neglijabilă — doar dacă nu cumva Terrienii publicaseră vreun afiş. Dar el era sigur că n‑o făcuseră. Judecând după ştirile pe care le urmărise când Regele Samlo ceruse ca singurul emiţător al Alaiului să fie adus şi pus în funcţiune — un exemplar de calitate, deşi nomazii nu dădeau prea mult pe urmărirea pasivă a unor evenimente — afacerea din Sălbăticie se domolise până la stingere. Bineînţeles, Comisarul Desai nu dorea să dea idei şi altora sau să creeze o figură de erou din Primul Născut al Ilionului.
Oricum, oricine l‑ar fi identificat era puţin probabil să anunţe cea mai apropiată garnizoană.
Erannath dorea să exploreze cultura Nordului. Ar fi fost folositor să aibă de companie un membru al acestei comunităţi, chiar dacă dintr‑o lume diferită. Cum era de prea puţin ajutor la pregătirea spectacolelor, Ivar se oferi să‑l însoţească. Ythrianul merita a fi cultivat, era interesant şi în felul său tăcut, atrăgător. În plus, Ivar descoperi surprins că, după zgomotoasa caravană, era plin de dor după propriul popor, nostalgic chiar.
Sau aşa gândea. Atunci, pe când se plimba pe pavajul de lângă ziduri începu să simtă că se sufocă. Cât de rar râdeau cu adevărat aceşti oameni! Ce şleampăt se îmbrăcau! Şi unde erau fala, fudulia masculină, unde patima, pasiunea feminină? Se întreba cum oare aceşti locuitori avuseseră vreo dorinţă de‑a zămisli copiii pe Care‑i văzuse. Păi, cum, asta‑i bună, trebuiau să‑şi verse veselia din cana de bere cu capac!
Nu că berea n‑ar fi fost bună. O înghiţi lacom. Erannath o sorbea încetişor.
Stătea într‑o cârciumă aflată în faţa apei, lambrisată cu lemn, cu căpriori, grinzile nefinisate, întunecoasă şi afumată. Ferestrele dădeau spre doc. Un vas, care nu‑şi descărca marfa aici şi acceptase să preia şi obiecte depuse în consignaţie pentru mai departe, în aval, era echipat, pregătit de plecare.
"N‑ar vrea echipajul acela să rămână la petrecerea noastră?" întrebă Ivar.
Un bărbat solid, bărbos, printre cei pe care exotica prezenţă a lui Erannath îi atrăsese la masă, pufăi din pipă înainte de‑a răspunde încetişor: "Nu, nu îmi amintesc ca oamenii Râului să meargă vreodată la asemenea chefuri. Parcă ar, m‑m‑m, evita Tinerani. Deşi poate nu‑i o idee rea".
"De ce"? se miră Ivar. Sunt oare non‑umani, de nu le pasă, nu‑i mişcă dansul Frainei sau arta lamelor tăioase ale lui Mikkal sau...
"Totdeauna la ei se iscă buclucuri. Am remarcat, fiule, că ai spus petrecerea noastră. Ai grijă. Poartă ghinion, aduce nenorocire să încerci să fii altcineva decât ai fost destinat a fi."
"Îmi dirijez singur viaţa personală, nu te supăra".
Orăşeanul ridică din umeri: "Scuză‑mă".
"Dacă nomazii sunt o forţă supărătoare", întrebă Erannath, "de ce le permiteţi să treacă pe teritoriul vostru?"
"Totdeauna au făcut‑o", zise cel mai bătrân dintre cei de faţă. "Şi tradiţia dă drepturi. Inclusiv dreptul de a‑şi câştiga parţial existenţa — prin petreceri, mărfuri ieftine, slujbe stranii, şi, da, învăţarea prudenţei prin jefuirea prostimii".
"În plus", adăugă un tânăr, "ei aduc multă culoare, agitaţie, o tentă de primejdie din când în când. N‑am trăi atât de liniştiţi dacă Drumul Sfărâmat nu ni i‑ar aduce peste noapte, de două ori pe an".
Fălcile bărbosului se încleştară puternic pe coada lulelei înainte ca el să bombăne: "Suntem capabili în curând să depăşim pericole mai mari, Jim".
Ivar înţepeni, deveni rigid. O furnicătură îl străbătu. "Ce vrei să spui, dacă‑mi permiţi să întreb?"
Cineva din mulţime îi răspunse: "Mai mult sau mai puţin!"
Dar un alt client, uşor ameţit de băutură, vorbi mai departe: "Zvonuri doar. Şi totuşi, ceva s‑a trezit în susul şi josul râului, se vorbeşte despre unul, departe, în sud, care‑a promis că Străbunii, Cei Mai Vârstnici, se vor reîntoarce şi ne vor elibera de sub Imperiu. Poate că este doar un vis, o iluzie, desigur. Dar, fi‑r‑ar să fie, seamănă a ceva adevărat, cumva. Aeneas este deosebit. Nu prea i‑am dat atenţie planetei Dido, înainte; totuşi, în ultima vreme am început să mă gândesc din ce în ce mai mult la ceea ce filozofii noştri au învăţat de acolo. M‑am aşezat sub Luceafăr şi am încercat să meditez de unul singur la Unicitate şi, m‑a ajutat. Să lăsăm slujbaşii Imperiali să ne reducă iar la condiţia de robi când noi abia putem spune că am ieşit?"
Bărbosul se încruntă. "Asta‑i trăncăneală, Bob. Eu îmi păstrez credinţa în Dumnezeu". Adresându‑se lui Ivar: "Fie voia Domnului. Niciodată n‑am considerat şi nici acum nu cred că Imperiul e ceva foarte rău. Dar moraliceşte a putrezit şi, poate, noi suntem instrumentele pe care Dumnezeu le‑a ales pentru a‑l purifica. După o pauză: "Dacă e adevărat, avem nevoie de ajutor din afară. Probabil El ne pregăteşte şi asta." Toate privirile se concentrară asupra lui Erannath. "Eu sunt doar un locuitor din vale şi nu ştiu nimic," isprăvi vorbitorul, "în afară de faptul că neliniştea e sporită ca şi speranţa eliberării".
În pripă, cel mai bătrân schimbă subiectul discuţiei.
Noaptea se rostogolise peste ei când Prim Născutul şi Ythrianul s‑au întors în tabără. După ce au părăsit oraşul, stelele dădeau o călăuzire tăioasă, ascuţită ca iarna, paşilor lor. Altfel, aerul era plăcut, călduţ, plin de miresmele diverselor culturi. Pietrişul scrâşnea sub călcătura celor legaţi de acelaşi drum. Vocile avură tendinţa de a se întrerupe când un vorbitor zări creatura non‑umană, dar obiceiurile nu permiteau alunecarea într‑o conversaţie serioasă. Lămpile de pe stâlpi străluceau peste căruţele împrăştiate printre corturi. Zgomotul violent al muzicii se amplifica.
"Ceea ce caut să înţeleg", zise Erannath, "este acest resentiment aeneid împotriva Imperiului. Şi rasa mea ar suporta cu mare greutate o astfel de suzeranitate, dar din punct de vedere uman, ea a fost, în ansamblu profitabilă şi nu a însemnat doar o adiţionare — neînsemnată — a taxelor şi cesionarea către înafară, sau înăuntru, a afacerilor. În schimbul acestor, să le spunem, servituţi, aţi căpătat protecţie, libertatea comerţului, nenumărate contacte extraplanetare. Adevărat?"
"Poate, cândva". răspunse Ivar. Berea îi zbârnâia în cap.
"Dar apoi l‑au pus pe acel Snelund. Şi de‑atunci, prea mulţi au murit în război, în vreme ce funcţionarii Imperiali ne învaţă cum să schimbăm învăţăturile străbunilor noştri."
"Oare ultima guvernare a fost cu adevărat chiar atât de apăsătoare pentru Aeneas? mai mult, nu poţi interpreta situaţia ca pe o greşeală făcută de Imperiu şi care a fost corectată?
Aşa‑i, a costat vieţi şi avere să forţezi corectarea. Dar voi, poporul, aţi arătat o asemenea trufie, mândrie de moarte, încât autorităţile se intimidează că v‑au împins prea puternic. Simpla cooperare v‑ar fi făcut incapabili să vă păstraţi toate instituţiile sau să vi le refaceţi".
"De unde ştii?"
Erannath ignoră întrebarea. "Aş putea înţelege mânia la începutul ocupaţiei", zise el, "dar apoi se potolea, se domolea când vice‑regele Imperial s‑a dovedit a fi blând. În loc... părerea mea este că, iniţial, voi, Aeneizii, aţi acceptat înfrângerea cu o doză de resemnare — dar de atunci visele voastre de re-beliune s‑au intensificat: lipsind speranţele reale de independenţă, le proiectaţi în imaginaţie. De ce?" "Consider că eram năuciţi şi am început să ne însănătoşim. Şi poate că aceste speranţe nu sunt în totalitate zadarnice. Ivar se uită la fiinţa care se clătina alături de el atât de stângaci, aproape dureros. Panaşul scurt al lui Erannath se apleca o dată cu balansul ca de cârje al aripilor; umbrele de‑a lungul terenului estompau lucirea ochilor şi penelor. "Oricum, ce faci, mă povăţuieşti să devin un blajin supus Imperial? Eşti Ythrian — din speţa cea liberă a vânătorilor, cum se numesc ei — din puterea rivală care odată ne‑a privat de condiţia adevărată.
"Ce încercai tu să‑mi predici?"
"Nimic. Aşa cum ţi‑am explicat înainte, sunt xenolog specializat în antropologie, aflat aici ca să strâng date despre neamurile voastre. Călătoresc neoficial, hyai, ilegal, pentru a fi liber de orice constrângere. Mai mult decât atât ar fi nechibzuit să‑ţi spun, mai ales că tu nu ai considerat potrivit să‑ţi destăinui propriile probleme. Pun întrebări doar spre a obţine răspunsuri care m‑ar putea ajuta să trasez atitudini aeneazice. Suficient."
Când un Ythrian a terminat convorbirea cu acest cuvânt, atunci ea e definitiv încheiată. Ivar se gândi: Ei, cum să nu pretindă că e inofensiv? Îl va căuta, căci va fi deportat dacă se întâmplă ca Imperialii să‑l captureze... Da, probabil, asta e. Dar dacă aş reuşi să‑l conving, să‑l fac să vorbească alor săi cum ne‑am luptat noi an după an pentru libertatea noastră, dacă ne‑ar da ceva ajutor... poate ar face‑o!
Vâlvătaia din el se amesteca într‑o mare strălucire, aceea de‑a fi aproape de tabără, aproape, înapoi, la Fraina.

Şi apoi...
Pătrunseră într‑o mulţime învârtindu‑se între curcubeele decolorate ale pânzei de cort. Lămpile de deasupra eclipsau stelele. Peste cortul din mijloc, un cilindru din ochiuri de sticlă colorată verde, albastră, purpurie — sclipea ameţitor peste corturile şi feţele dimprejur. Un vânzător ambulant îşi proslăvea mărfurile, un şmecher — jocurile de noroc, un bucătar — găluştele condimentate ale căror miros de prăjeală umplea nările tuturor. Pe o scenă, trei fete dansau şi, deşi spectacolul pe care îl ofereau era gratuit în jurul picioarelor lor care săltau sclipeau în arcuri vii mici monezi. Dedesubt, muzicanţii infirmi cântau o melodie care incita vizitatorii la dans. Nu se vedea nici alcool nici vreun alt drog; totuşi sobrii locuitori ai ţărmurilor Râului se amestecau cu Tineranii într‑o camaraderie gălăgioasă, fermecaţi ca nişte copii de un magician hoinar, strigau, se agitau şi se înghesuiau. Cocoţate ici şi colo pe vagoane, mascotele Drumului Sfărâmat urmăreau ce se petrece.
Tălăzui în Ivar: Oamenii mei! Bucuria mea!
Şi apăru Fraina, abia înveşmântată, agăţată la gâtul unui localnic de vârstă mijlocie, a cărui vestimentaţie vădea bunăstare.
Acesta arăta ameţit de dorinţă.
Ivar se opri. Alături de el, pe neaşteptate, Erannath se aşeză pe mâini spre a‑şi elibera aripile.
"Ce se petrece?" urlă Ivar prin zarvă. Ca un dangăt de clopot în interiorul său, înţelese situaţia: Mai des decât s‑ar crede, oricând au ocazia, femeile nomade fac acest lucru.
Dar nu Fraina! Ne iubim!
Ea se unduia în mers. Lumina scotea în evidenţă părul negru‑albăstrui, pielea roşiatică, ochii mari plecaţi în jos, dinţii printre buzele întredeschise. Un miros de mosc, al feminităţii, se răspândea dinspre Fraina.
"Lasă‑mi fata!" strigă Ivar.
Trânti un om în saltul lui. Alţii vociferară mânioşi pe când Ivar se aruncă înainte. Cuţitul său ieşi la iveală. Condusă cu putere şi măiestrie, acea lamă grea putea reteza o mână din încheietură sau, printre coaste, să pătrundă în inimă.
Orăşeanul văzu. Era un bărbat solid, obişnuit să comande, se ţinea ţeapăn. Neînarmat fiind, se ghemui într‑o poziţie defensivă, amintită din zilele antrenamentului său militar.
"Dă‑te la o parte, minte de zgură!" îi ordonă Fraina lui Ivar.
"Nu, târâtură!" şi o zvârli deoparte. Ea se reechilibra repede şi nu căzu. Învârtindu‑se, el realiză în timp util că într‑adevăr n‑ar trebui să‑l ucidă pe acel ţărănoi, că ea a fost cea care l‑a ispitit... Mâna goală a lui Ivar se strânse pumn. Îl lovi la gură. Locuitorul‑râului pară lovitura şi strigă:
"Ajutor! Oamenii de ordine!" Acesta era cuvântul de alarmă. Micile orăşele nu aveau poliţie obişnuită; dar voluntarii făceau instrucţie şi patrulau împreună, ţinând seama de apelurile reciproce. Unghiile Frainei râcâiră sânge pe obrazul lui Ivar. "Începi tărăboiul?" ţipă ea sălbatic şi lansă o chemare în Haisun.
Locuitorii de lângă râu se străduiră să se grupeze în timp ce oamenii din Alai încercau să‑i disperseze. Se ridicau strigăte şi sudalme. Încăierările începură.
Mikkal de la Acoperişul Roşu alunecă prin gloată, se îndreptă spre bătălie. Cingătoarea lui era plină de pumnale. "Ilkrozny ya?" se răsti el.
Fraina arătă înspre Ivar care îi împingea escorta către o căruţă. "Vakhabo!" şi în anglic: "Omoară‑mi acest câine! M‑a lovit — pe mine, sora ta!"
Arma lui Mikkal porni. O lamă sclipi pe lângă urechea lui Ivar şi se înfipse într‑un panou, unde zbârnâi. "Opreşte‑te unde te afli", spuse Tineranul. "Aruncă custura. Sau eşti mort".
Ivar se întoarse de la un inamic care nu mai conta. Supărarea, durerea îl sfâşiau. "Dar îmi eşti prieten", stărui el.
Orăşeanul îl lovi în gât, şi-l pocni cu piciorul pe când era trântit la pământ. Fraina ciripi veselă, ţopăi să‑l ia pe individ de cot, gângurind despre curajul şi îndemânarea lui. Mikkal aruncă în sus cuţit după cuţit, alcătuind o roată din ele, strigând puternic ca un dangăt de clopot când prinse atenţia mulţimii: Pace! Pace! Nu‑l vrem pe acest străin. Îl izgonim. Intenţionaţi să‑l încarceraţi? Perfect, sunteţi liberi. Noi, ceilalţi, haideţi să ne continuăm distracţia!"
Ivar sări în picioare. Abia simţea durerile unde fusese lovit. Fraina, Drumul Sfărâmat, erau pierdute pentru el. Nu putea înţelege mai mult decât ar fi priceput dacă ar fi avut un atac de cord.
Dar rămăsese o energie, o vioiciune de hoinar, de rătăcitor. El văzu aproape picioarele încălţate în cizme şi înţelese că sosise vremea să fie capturat. Îi încolţi în minte că atunci imperialii ar putea afla uşor despre el.
Arma zăcea trântită jos. O apucă şi sări ţeapăn, drept. Un strigăt de război îi sfâşie gâtul: "În lături din drumul meu!" răcni şi se năpusti spre inelul uman. Dacă ar fi fost nevoie, şi‑ar fi croit un drum cu forţa.
Aripile în mişcare iscară curenţi de aer, umbriră lămpile. Erannath era deasupra.
Şase metri de aripi mişcătoare acopereau mulţimea cu pene şi gălăgie. Lumina, câtă mai rămăsese, strălucea parcă arzând pe acele gheare, pe acei fulgi. Deşi era neînarmat, oamenii se feriră în lături de ghearele cositoare, se împleticiră în faţa acelor aripi osoase aducătoare de nenorocire. "Încoace, spre mine!" şuieră Erannath. "Spre mine, Rolf Marinarul! Raiharo!"
Ivar ţâşni prin culoarul deschis pentru el, departe de corturi şi vagoane acoperite cu demoni zugrăviţi, în noapte. Forma acvilină pluti deasupra, la joasă înălţime, pată neagră de‑a curmezişul Căii Lactee. "Îndreaptă‑te spre sud" sâsâi în întuneric. "Ţine‑te pe lângă malul râului". Ythrianul se legăna, se balansa, se reîntorcea pentru a doua oară. "Voi zbura în altă parte, la vedere, pentru a distrage atenţia urmăritorilor, mă debarasez iute de ei şi te reîntâlnesc". La cea de‑a treia coborâre în picaj: "Mai apoi voi merge la barca ce a plecat şi voi aranja să ne ducă pe puntea unui vas. Vânturi bune să te urmărească". Se înclină şi dispăru.
Corpul lui Ivar înainta în salturi peste câmpuri. În mintea lui stăruia doar: Fraina, Drumul Sfărâmat. Pierduţi pentru totdeauna! Atunci la ce să mai trăiesc?
Totuşi alerga, alerga.

XI

DUPĂ CE o barcă, tocmită de Erannath, îl aduse la bordul vaporului Poarta de jad, Ivar fu îndrumat spre o cuşetă, unde căzu într‑un somn bântuit de coşmaruri. Fu aproape bucuros când o lovitură de gong îl trezi, după câteva ore.
Se afla singur într‑o cabină pentru călători, strimtă dar plăcută. Podea din lemn masiv, tavan vopsit în alb, uşi batante lăcuite în roşu şi negru — totul extrem de curat. Lumina se strecura neclară printr‑o fereastră cu rama metalică şi cădea pe un dulap şi un vas de spălat. Tropăieli şi voci diferite făceau o veselă hărmălaie, acoperind sunetul bronzului. Ivar nu cunoştea acea limbă, rapidă, muzicală.
Presupun că ar trebui să văd ce este, se gândi el, undeva, în nefericirea pentru ceea ce pierduse. Îi luă aproape toată puterea să se îmbrace şi să iasă pe uşă.
Echipajul era răspândit peste tot, pretutindeni primprejur. Un tânăr îl zări, zâmbi şi spuse: "Salut ţie, binevenitule pasager", în limba Anglic, dar în cântatul dialect al Râului.
"Ce se întâmplă?" întrebă Ivar, în mod mecanic.
"Spunem bună‑dimineaţa soarelui. Priveşte, dar te rog stai liniştit acolo unde eşti."
El se supuse. Frigul premergător zorilor îi trezi o oarecare vioiciune şi observă împrejurimile cu o uşoară creştere a interesului.
Cerul era încă plin de stele, dar spre est devenea pustiu. Ţărmurile, la câte un kilometru distanţă de ambele laturi ale vasului, erau umbre albăstrii, joase, pe când apa clipocea cu luciri de piatră şlefuită, în afara locurilor unde se învârtea ceaţa. Sus, deasupra, aripile unui vulch planând prindeau primele lumini ale zilei. Când gongul şi echipajul tăcură, o mare linişte se reinstală, abia tulburată de slaba pulsaţie a motoarelor.
Vasul avea mai mult de 50 metri în lungime şi 20 în lărgime, coastele de lemn crescând în înălţime chiar de la mijloc, apoi la prora boantă ridicându‑se pe neaşteptate în două caturi, trei la pupa rotunjită. Două voluminoase cabine de pe punte consolidau mijlocul navei, acoperişurile lor, cu fantezie se curbau bizar la capete. La prora şi la pupa, în largul lor, stâlpi agăţaţi alcătuiau estacade pentru stocuri şi morişti spre a ajuta încărcarea cu energie a acumulatoarelor ce propulsau vasul. Spre spate, un catarg pe care se puteau fixa trei vele pătrate. Ivar îl zări pe Erannath cocoţat pe cea mai înaltă vergea. Probabil petrecuse noaptea acolo, în lipsa unei rame care i s‑ar fi potrivit mai bine decât o cuşetă.
Un steag roşu şi auriu, de o neobişnuită mărime, atârna după un băţ. La proră, imaginea uriaşă a Păzitorului Norocului se încrunta la primejdiile ce ar sta în calea vasului; în mâna stângă purta o sabie şi în cea dreaptă o floare de lotus.
Acolo se aflau un bătrân cu robă şi tichie împodobită cu ciucure, iar alături o femeie asemănător înveşmântată, deşi desculţă; lângă ei, un grup mânuia gongul, flautele, cimpoaiele şi toba. Echipajul, în genunchi în afară de copiii mici care erau ţinuţi de mamele lor, ocupa puntea de dedesubt.
Pe măsură ce lumina se întărea, tăcerea părea a se înstăpâni încă mai tare şi îngheţul de pe lucrurile sclipitoare scânteia ca stelele.
Atunci Virgil se ridică de la est. Irizarea tremură peste apă. Bătrânul ridică braţele şi strigă o mică psalmodie, oamenii răspunseră, muzica izbucni zgomotos, "toţi se înveseliră, activitatea vasului reîncepu.
Ivar întinse mâinile amorţite spre căldura care începea să se degaje dinspre cerul albastru închis, aburii se împrăştiau şi el văzu culturile întinzându‑se verzi, o turmă de animale cu un călăreţ în frunte sau un vehicul pe drum — părând toate jucării datorită distanţei. Mai aproape erau feluritele ambarcaţii secundare ale vasului Poarta de Jad. Un remorcher butucănos trăgea un şlep supraîncărcat, două traulere îşi azvârleau năvoadele, iar în câteva caiace, fiecare însoţit de un osel, nişte păstori ţineau o turmă de porci de riu.
Pentru aceia care nu erau de pază, primul deziderat al zilei era, desigur, a se curăţi. Unii se duseră în spate, alţii îşi smulseră hainele şi plonjară peste bord să zburde în apă. Veselia se auzea din ce în ce mai puternic. Nu era ca voioşia tinerană. Asemenea glume pe care le auzea în Anglic erau mai curând amabile, blajine decât usturătoare, râsul mai mult un cloncănit înăbuşit decât un hohot strident. Oricine trecea pe lângă Ivar se oprea să facă o uşoară plecăciune şi să‑i ureze bun venit la bord.
Sunt civilizaţi fără a fi rigizi, puternici dar nu cruzi, fericiţi fără a fi neghiobi, isteţi dar nu necinstiţi, plini de respect faţă de învăţătură şi lege, folositori prin munca lor, îşi spuse plictisit, dar nu sunt vagabonzii roşii sălbatici. Şi destul de arătoşi, fireşte. Erau cu puţin mai înalţi decât Tineranii, mai scunzi decât nordicii, de construcţie îndesată, pielea arămie, părul extrem de negru acolo unde vârsta nu‑l albise, aproape toţi îl purtau tuns în breton pe frunte şi retezat chiar sub urechi. Capetele erau rotunde, feţele largi şi pomeţii înalţi, ochii căprui şi uşor oblici, buzele pline şi nasurile tinzând spre lăţire. Doar bătrânii purtau barbă. Straiul de lucru era acelaşi la toţi: tunică albastră şi pantaloni în formă de clopot în partea de jos. Chiar şi acum, înainte ca îngheţul dimineţii să se topească, mulţi umblau desculţi; înotătorii dovedeau o accentuată preferinţă pentru tatuajele complicate.
Ştia mai mult despre ei decât ştiuse despre nomazi şi încă nu era tot. Era pentru prima dată îmbarcat pe un vas de‑al lor, lăsând la o parte întâmplarea de demult, când trecuse unul foarte la nord, pe lângă Nova Roma. Altfel, experienţa sa se baza doar pe lecturile obişnuite şi un program documentar înregistrat cu aproape un secol în urmă.
Totuşi, Kuang Shihii erau implicaţi prin relaţii diverse în nivelele culturale predominante pe planeta Aeneas, într‑un mod care nu exista la Tinerani. Kuang Shihii erau principalii cărăuşi de bunuri pe Flone: peşte, carne şi ţesături achiziţionate de‑a lungul râului şi, incidental, meşteşugari. Cu profitul obţinut cumpărau alte mărfuri şi reîncărcau energetic navele. Vasele lor erau totdeauna preferate de călătorii ce nu se grăbeau.
Dacă pe uscat se ţineau la distanţă, aceasta nu se datora ostilităţii. Erau extrem de curtenitori în discuţiile de afaceri, foarte curtenitori cu pasagerii. Pur şi simplu modul lor de viaţă îi mulţumea şi aveau prea puţin în comun cu oamenii aşezaţi într‑un singur loc. Cel mai conservator Om al Locului păstra legături de sânge mai puţin întinse — fiecare vapor şi locuitorii săi aveau familii extinse, strict exogame şi, fără a face un cap de ţară din asta, un comportament extrem de moral nemaivorbind de cinste, credinţă, tradiţie, lege, obicei, arte, îndemânări, speranţe, spaime, toate atât de diferite.
Visam ca Drumul Sfărâmat să mă absoarbă şi când colo m‑a respins ca pe un corp străin. Poarta de Jad — acesta parcă e numele? — mă va trata cu siguranţă prieteneşte până ne vom despărţi, dar nu‑mi imaginez nici o clipă că m‑ar adopta.
Nu contează. O, Fraina!
"Domnule..."
Fata care i se adresa cu timiditate înlătură imaginea dansatoarei, dureros, prin extrema lor deosebire. În afară de faptul că aparţinea altei rase, cea care‑i vorbea era mai tânără, opt sau nouă ani ghici el, sobru îmbrăcată, aşa încât el nu putea fi sigur cât din talia‑i subţire începuse să se împlinească. (Nu că i‑ar fi păsat!). Trăsăturile fetei erau mai delicate decât ale altora; se înclină mai adânc lui:
"Scuză‑mă, te rog, pasagerule", rosti cu o voce subţire. "Doreşti micul dejun?"
Îi oferi un vas cu cereale, legume şi bucăţi de carne gătite împreună, o ceaşcă de ceai, un şerveţel şi tacâmuri, aşa cum obişnuia şi el să folosească. Ivar îşi dădu seama că oamenii echipajului se aliniaseră la intrare în bucătărie. Probabil îi chemase vreun semnal pe care el nu‑l zărise din cauza întunecimii interioare care‑l înfăşură. Cei mai mulţi au găsit locuri pe punte şi, aşezaţi pe vine, mâncau în grupuri, bine dispuşi.
"Da, desigur, mulţumesc", spuse Ivar. Nu‑i era foame, dar presupunea că poate să înghită hrana. Mirosea picant.
"Avem în spate o sufragerie, cu masă şi bănci, dacă doreşti", îi spuse fata.
"Nu!" Ideea de‑a se găsi închis, fără a avea nevoie, după cerurile deşertului şi apoi nopţile petrecute afară în vale, vara cu Fraina, îl scârbea.
"Scuză‑mă, scuză‑mă." Ea se retrase cu un pas. Ivar înţelese că ţipase.
"Îmi pare rău", spuse el. "Sunt într‑o dispoziţie rea. N‑am vrut să vorbesc aspru". "Aici va fi bine". Ea zâmbi şi îşi puse sarcina jos, pe podea, lângă un parapet, de care Ivar se putea rezema să se odihnească. "Aă, numele meu e Iv... Rolf Marinarul".
"Eu sunt Jao, a patra fiică a Căpitanului Riho Mea. Ea (căpitanul fiind o femeie) m‑a rugat să‑ţi asigur confortul. Te‑aş putea ajuta în vreun fel, domnule Marinar?" Copila îşi aplecă fruntea peste degetele împletite ca un pod.
"Eu... ei bine, nu ştiu. "Cine mă mai poate ajuta?"
"Poate dacă aş sta alături de tine o vreme, să‑ţi arăt corabia noastră, mai târziu? Ai putea atunci să te gândeşti la ce vrei."
Curăţenia izbitoare a fetei îl făcu să fie conştient de negreala, murdăria lui, de mirosul acru al sudorii, de părul vâlvoi şi obrazul ţepos. "Ar trebui, ăă, să mă spăl înainte de micul dejun".
"Mănâncă, iar după aceea te voi conduce la baie şi‑ţi voi aduce orice vei avea nevoie. Eşti singurul nostru pasager în această călătorie." Privirea ei mătură cerul şi coborî, iar faţa se îmbujoră: "Ah, frumosul zburător din stele. Cum de‑am uitat? Poţi să‑l inviţi până îi aduc mâncarea?"
"El mănâncă numai carne, ştii doar. Sau, nu, îmi reamintesc că n‑aveţi cum şti. Oricum, pariez că deja şi‑a găsit bucăţi de sălbăticiuni. Ne vede şi deci va coborî când va dori".
"Aşa cum spui, domnule. Pot să‑mi aduc şi eu vasul cu mâncare sau preferi să nu fii deranjat?"
"Cum vrei, mormăi Ivar. "Dar mă tem că nu sunt o companie plăcută în această dimineaţă".
"Poate ar trebui să dormi mai mult? Mama mea, căpitanul, nu te va zori, dar a spus că azi, la un moment dat, trebuie să te vadă pe tine şi pe prietenul tău, singuri".
Pasagerii aveau carturile lor dacă şi când o navă opera peste capacitatea sa în această privinţă. Echipajul nu avea. Copiii erau crescuţi în comun de la naştere... fizic, vorbind. Legăturile dintre ei şi părinţii lor erau puternice, mult mai strânse decât cele dintre Tinerani, deşi ultima familie era corabia ca întreg. Perechile căsătorite aveau firide, nişe delimitate suficient pentru dormit şi câteva lucruri personale. Câteva cabine izolate fonic erau destinate studiului, meditaţiei sau altor scopuri similare. În afară de aceasta, intimitatea fizică nu exista, cu excepţia celei a capelanului şi a căpitanului.
Ultimul avea două camere lângă covertă. Cea mai mare era sufrageria, birou şi orice altceva considera ea necesar.
Soţul ei conducea vizitatorii la uşă, apoi se scuza politicos. El era cel de‑al treilea bărbat, îi spusese Jao lui Ivar. Născută pe Pacea Celestă, Mea fusese măritată, când era foarte tânără, prin pre‑aranjamentul obişnuit cu un bărbat de pe Stindardul Păsării Roşii. Acesta se înecă o dată cu răsturnarea unei luntre; Flonul avea multe capcane. Tânăra văduvă îşi folosi moştenirea în manevre abile, acumulând o avere apreciabilă când iată, ofiţerul secund de pe Poarta de Jad o întâlni la un festival de flotă şi o convinse să se mute la el. Era văduv, mult mai bătrân ca ea, era o căsătorie de formă. Dar aşa erau cele mai multe printre Kuang Shihi. A lor a mers bine un număr de ani, eficientă combinare de talente marinăreşti şi financiare. Din întâmplare se născu încă o fetiţă, sora mai mică a lui Jao. În cele din urmă o arteră în creier l‑a trădat şi mai curând decât o lâncezeală nefolositoare a preferat Blinda Băutură. Imediat, apoi, muri şi căpitanul. Ofiţerii o aleseră pe Riho Mea succesor. De curând, ea îl invitase pe Haleku Uan, de pe Dragonul Galben, să se căsătorească. El avea cam vârsta lui Ivar.
Jao trebuie să fi citit dezgust pe chipul Primului Născut, pentru că adăugă liniştită: "Sunt fericiţi împreună. El e doar dulgher, ea nu‑l poate ridica mai sus, dar nici el n‑o poate moşteni decât în "lung" — adică în funcţie de copiii pe care îi au împreună — şi Mea a depăşit vârsta naşterilor; el ştie asta".
Ivar medita în vreme ce fata îşi apăra mama şi chiar tatăl vitreg. O dată cu trecerea zilelor, el ajunse să creadă că Jao spunea adevărul. Oamenii Râului aveau propriul lor concept de individualitate.
Pentru început, ce însemnau bogaţii? Aceia care nu se mulţumeau cu leafa obţinută şi făceau afaceri personale cu Ti Shih, Oamenii Ţărmului, obţineau prea puţine profituri pentru ei înşişi; pentru Kuang Shihi — Oamenii Râului — nava era totul şi nu exista altă alternativă. În felul acesta, ei puteau aduce contribuţii la comunitatea plutitoare. Ceea ce însemna premii importante. Dar oricine putea dobândi acelaşi lucru printr‑un mod remarcabil de a munci sau, într‑o mai mică măsură, un neobişnuit talent sau curaj.
Prestigiul putea aduce promovare. Însă, autoritatea dădea puţine şanse pentru auto‑proslăvire, într‑o societate care se învârtea într‑un acelaşi cerc liniştit secol după secol.
De ce oare atunci, oamenii de pe uscat îi considerau pe Oamenii Râului ca înfigăreţi şi ambiţioşi deşi erau recunoscuţi ca inteligenţi, cinstiţi şi manieraţi? Ivar hotărî că acestea erau probabil tipurile de personalitate care tratau, de obicei, cu Oamenii Ţărmului. Ceilalţi rămâneau mult mai mult ei înşişi, mai deosebiţi de cei ce‑i reprezentau, vădind, chiar de la un ins la altul, mari diferenţieri în modul de a se exprima pe sine.
Aceste idei îi veniră mai târziu, după seara în care intrase prima oară în cabina căpitanului Riho.
Razele soarelui atingeau podeaua colorată chihlimbariu, prin ferestrele dinspre bord ale camerei principale. Poposiseră pe cristalul unui raft, scânteiară peste un papirus cu pomi şi înscrisuri deasupra. Încăperea era în aşa fel mobilată, simplu, încât să pară spaţioasă. Într‑un ungher, pe jumătate ascuns de un paravan sculptat, se afla un birou şi un echipament pentru minimum de informaţii şi comunicaţie. În alt colţ exista o bibliotecă înţesată. Aproape de mijlocul rogojinei împletite din trestie, care acoperea podeaua, erau aranjate o bancă cu spetează, în formă de inel, o măsuţă joasă în centru şi câteva fotolii detaşabile spre spate, pentru odihna vizitatorilor Ti Shihi.
Căpitanul înaintă şi Ivar îşi schimbă ideile pe care le avea despre ea şi bărbatul ei. Mea era de înălţime mijlocie, bucălată, rotofeie şi totuşi extrem de agilă în mişcări. Anii abia îi marcaseră nasul cârn, ridurile din jurul ochilor pe faţa de‑un ivoriu închis, în afară de meşele albe din păr. Gura ei trăda obişnuinţa unui zâmbet maliţios. Purta banala tunică albastră şi pantaloni, sandale pe picioarele goale şi avea un tatuaj prin ardere, care se zări când braţul, ieşind din mânecă, se întinse spre mâinile oaspeţilor. Palma‑i era caldă şi bătătorită.
"Salut, bineveniţi călători". Vocea ei se apropia de răguşeală. "N‑aţi vrea să mă onoraţi luând loc şi consumând răcoritoare?" Le indică banca şi din cealaltă cameră aduse un serviciu de ceai, prăjituri şi bucăţi crude de carne şi peşte. Nava se înclină din cauza unui vârtej format de un baraj nisipos şi ea fu cât pe‑aci să scape povara. Bombăni o frază. Prinzând uitătura intrigată a lui Erannath, Mea traduse imediat. Ivar fu puţin şocat. El considerase că doar soldaţii ştiu să înjure.
Ea îşi scoase sandalele, se aşeză vizavi de oaspeţi, cu picioarele încrucişate şi deschise o cutie cu trabucuri, care stătea pe o măsuţă. "Serviţi", le oferi. Ei, amândoi, negară. "Vă deranjează dacă eu fumez?" Ivar spuse că nu — Ce contează dacă ceva merită sau nu să deranjeze? — iar Erannath stătu tăcut deşi un fior îi trecu peste aripi. Căpitanul Riho îşi puse în gură un cilindru negru, gros şi‑l aprinse. Fumul schimbă aerul.
"Sper că staţi confortabil?" spuse ea. "Domnule... Erannath... dacă i‑ai da soţului meu ordinele speciale pentru patul pe care‑l preferi..."
"Mai târziu, mulţumesc", rosti scurt zburătorul. "Să trecem la subiect".
"În regulă. Totdeauna mi s‑a spus că Ythrienii nu‑şi irosesc vorbele. Acum am prima oară plăcerea să întâlnesc specia aceasta. Dacă vrei să scuzi ceea ce pare grosolănie — eşti îmbarcat într‑o manieră ciudată. Nu‑mi place să‑mi bag nasul, dar trebuie să cunosc anumite lucruri, de exemplu, până unde vă îndreptaţi, spre ce hotar.
"Nu ştim sigur. Cât de departe mergeţi?"
"Drept către Linn în această călătorie. Solstiţiul e aproape, e Sezonul Reîntoarcerilor noastre."
"Din fericire pentru noi, dacă se întâmplă să am bani destui la mine spre a cumpăra această lungă plimbare pentru amândoi." Erannath îşi atinse şorţul, prevăzut cu buzunare.
Eu nu am nimic, gândi Ivar. Fraina mi‑a şutit totul, ştiind sigur că voi părăsi Alaiul... Doar că, trebuia oare să provoace îndepărtarea mea atât de curând? Nu dădu nici o atenţie târguielii.
"... bine", sfârşi Erannath. "Putem merge până la capătul râului, dacă vrem. Sau putem coborî mai devreme".
Riho Mea se încruntă în spatele unui neplăcut val de fum albăstrui. "Ce‑ar însemna aceasta?" întrebă ea. "Înţelegeţi, domnilor, eu am un vas de care trebuie să am grijă şi există prea multe împrejurări stranii, neliniştitoare".
"N‑am explicat oare, îndeajuns, noaptea trecută, când am venit la bord? Eu sunt un studios care vă cercetează planeta. S‑a întâmplat să mă alătur unui grup nomad, la scurtă vreme după ce o făcuse şi Rolf Marinarul — pentru motive pe care el are dreptul să le păstreze secrete. Ca de obicei, violenţa şi‑a făcut loc la sărbătoare. Ar fi dus fie la moartea sa în mâinile Tineranilor, fie la arestarea de către locuitorii oraşului Bossevile. L‑am ajutat să evadeze."
"Da, acestea au fost aproape exact vorbele tale".
"Nu intenţionam să te jignesc, repetându‑le,' Căpitane Riho Mea. Oamenii nu agreează exactitatea amănuntelor?
"M‑ai înţeles greşit, domnule Erannath", zise ea cu un ton glacial. Nu ai explicat destul. V‑am putut lua de urgenţă, pentru că asta v‑a şi salvat, poate, vieţile. Dar astăzi nu mai e o asemenea grabă. Vă rog să serviţi câte ceva, amândoi, cum voi face şi eu, pentru a arăta încredere. Nu vă învinuiesc de nimic, dar sunteţi inteligenţi şi înţelegeţi că nu transportăm criminali. Problemele sunt foarte delicate din cauza ocupaţiei".
Mea strivi trabucul într‑o scrumieră, cronţăni o prăjitură, sorbi o gură de ceai. Ivar se sili să‑i urmeze exemplul. Erannath puse gheara pe‑o bucată de carne şi‑o sfâşie cu colţii. "Perfect", spuse femeia. "Vrei să‑ţi spui povestea, domnule marinar?"
Ivar îşi petrecuse cea mai mare parte a zilei de unul singur, întins în cuşeta sa. Nu‑i păsa ce se întâmplă cu el şi mintea nu‑i funcţiona prea bine. Dar dintr‑un simţ al datoriei sau alt motiv, îşi morfolise istoria, ca un câine, osul. Începu cu greutate:
"Nu sunt vinovat de nimic decât de dezgust, Căpitane şi nu cred că ăsta e un lucru care trebuie pedepsit, dacă nu cumva imperialii l‑au declarat ilegal între timp. Ştiţi, pe lângă interzicerea cuvintelor libere, ei au demolat Monumentul McCormac din Nova Roma. Părinţii mei... ei, bine, nu că iertau Imperiul, dar continuau să vorbească despre compromis ca şi cum, poate, Aeneizii nu aveau dreptate. Până ce n‑am mai putut suporta. Am fugit în sălbăticie să devin eu‑însumi — o practică obişnuită pe ţărm — şi am întâlnit acolo Alaiul Tineran. De ce să nu‑i însoţesc pentru o vreme? Ar fi fost o schimbare pentru mine şi cunoşteam meşteşuguri, aveam îndemânări ce le puteau folosi. Noaptea trecută, aşa cum a spus prietenul meu, s‑a petrecut o încăierare fără noimă. Cred, acum, că a fost provocată de Tineranii pe care‑i socoteam... prieteni, aşa ca să‑mi poată umfla banii şi puş... articolul de valoare pe care le lăsasem în păstrare."
"De fapt", spuse Erannath, "practic, Ivar e vinovat de a‑l fi atacat pe‑un bărbat din Boseville. N‑a făcut nici un rău, totuşi. Ba mai curând a suferit el. Mă îndoiesc că a fost depusă vreo plângere. Asemenea incidente sunt obişnuite în astfel de împrejurări şi oricine o ştie". Se opri. "Ei nu ştiu de ce e aşa. Eu, da".
Smuls din apatia lui, Ivar îl privi pe Ythrian aproape tot atât de tăios ca şi Riho Mea. Erannath le întoarse privirea — şi ei fură cei ce‑şi plecară ochii — şi lăsă să se scurgă un timp înainte de a rosti fără nici o intonaţie: "Poate ar trebui să‑mi păstrez descoperirea pentru Serviciul Secret de Informaţii al Domeniului Roidhunate. Dar este ceva de mică importanţă pentru noi, pe câtă vreme Aeneizii o vor lua ca pe‑o gheară în spate".
Căpitanul Riho Mea îşi mestecă trabucul înainte de‑a răspunde: "Asta înseamnă că‑mi vei spune cu condiţia să te las pe vas". Erannath nu se obosi a‑i răspunde. "De unde ştiu...", se îndreptă, se corectă singură: "Te rog să mă ierţi. Mă întreb doar ce dovadă ai pentru ceea ce vei rosti".
"Nici una", admise Ythrianul. "Odată dat firul, voi, oamenii, puteţi confirma desfăşurarea".
"Continuă".
"Şi dacă o fac, ne vei accepta fără să ne mai descoşi?"
"Voi vedea ce povesteşti".
Erannath o studie. La urmă spuse: "Bine, aud şi văd mândria voastră grozavă". A mai ezitat cât o bătaie a inimii. Viaţa, miezul acesteia, la Tinerani, este acea creatură pe care ei o numesc, mascotă, ţinând cel puţin una în fiecare vagon. Noi o numim avorton, lepădătură."
"Hei", sări Ivar "de unde şti...?"
"Ythrienii au zărit animalele cu trei ochi pe un număr de planete". Erannath nu‑şi putu ascunde dorinţa de a ucide pe care i‑o trăda vocea; şi penele începuseră deja să se ridice. "Nu la noi acasă. Dumnezeu nu ne‑a întins această oribilă cursă. Dar în multe lumi ca aceasta — pe care, normal, le‑am investigat mai profund decât o face specia voastră — adică pe globurile terestre mai puţin importante. Totdeauna avortonii sunt în legătură cu fragmente dintr‑o civilizaţie anterioară, aşa cum se petrece şi în Aeneas. Noi presupunem că au fost împrăştiaţi de civilizaţia aceea fie în mod deliberat, fie accidental, fie prin propria lor decizie. Unii dintre noi au emis ipoteza că ei chiar produc prăbuşire, distrugere".
"Stai puţin, protestă Ivar. "De ce noi, oamenii, n‑am auzit nici o dată de ei?" "Ba aţi auzit, în lumea aceasta", replică Erannath. "Probabil şi‑n altă parte, dar numai din întâmplare, fiindcă sunteţi în primul rând interesaţi de mărimea şi umezeala planetelor. Cât despre noi, nu avem un motiv special să vă spunem. Am învăţat ce sunt avortonii devreme, în primele noastre cercetări astrale, când am avut un contact restrâns cu Terrienii. Am găsit mijloacele de a‑i eradica. Lepădăturile au încetat de mult să fie o problemă pentru Domeniu şi, acum, desigur puţini Ythrieni, au auzit de ei.
Prea multă informaţie, prea uriaş universul, îi trecu prin gând lui Ivar. "In plus", continuă Erannath, "se pare că oamenii sunt mai receptivi decât Ythrienii. Cele două tipuri de creier ale noastre sunt diferit organizate şi creierul avortonilor rezonează mai bine cu al vostru".
"Rezonează?" privi mânioasă Mea.
"Sistemul nervos al avortonilor este un emiţător‑receptor extrem de dezvoltat", spuse Erannath. "Nu de gânduri. Realmente, nu desluşim ce abilităţi de rezonanţă au scârboşeniile. Nici nu ne pasă, în felul în care ar căuta oame-nii de ştiinţă, savanţii. Când am înţeles ce fac avortonii, dorinţa noastră copleşitoare a fost numai de a‑i distruge.
"Ce fac, totuşi?" întrebă Ivar cu un nod de greaţă în gât.
"Tulbură, siluiesc eul în profunzime. Într‑adevăr, ei primesc emoţii şi le trimit înapoi; lucrează ca amplificatori". Era impresionant să‑l vezi pe Erannath acolo unde se ghemuise. Frazele‑i seci despicau în continuare. "Poate acele inteligenţe pe care voi le numiţi Constructorii i‑au cultivat ca animale de agrement. Constructorii au avut probabil spirite mai reci decât avem sau aveţi. Sau poate au degenerat prin pricina efectului şi au murit.
"Spun că rezonarea cu noi, Ythrienii, e slabă. Deşi am descoperit exploratori şi colonişti dovedind o purtare urâtă. Începea cu vise urâte, continua cu temperament de ucigaş, cu o ovulaţie pe an, cu... Destul. Am descoperit cauza şi am distrus‑o.
Se pare că voi, oamenii, sunteţi mai vulnerabili. Aveţi noroc că avortonii preferă pustiurile. Altfel, toţi Aeneizii aţi cădea în plasa lor.
"Da, patima asta. Ei singuri nu înţeleg; cred că păstrează aceste animale numai fiindcă aşa e obiceiul, dar Tineranii sunt şi aşa o populaţie de pătimaşi, orice emoţie pe care o au le este captată, amplificată şi retrimisă, iar ei, radiind‑o, o primesc din nou reamplificată până la limita pe care o poate suporta organismul. Te miră că se poartă ca nişte psihopaţi? Că nu folosesc nici un drog în caravane dar simt nevoia când sunt departe? Ai observat că nu pot supravieţui mult timp în afară?
"Probabil s‑au adaptat astfel; a existat o selecţie naturală. Mulţi pot gândi viclean, ca femeia ce ţi‑a prădat obiectele avute, Marinarule Rolf. M‑aş mira ca soiul ei să nu se fi născut cu răutate în sânge.
"Ar trebui, totuşi, să‑i mulţumeşti că te‑a alungat cât de repede i‑a fost cu putinţă!"
Ivar îşi acoperi faţa. "Oh, nu, Dumnezeule!"
"Am nevoie de cer curat şi de un animal să‑l vânez", scrâşni Erannath. "Mă reîntorc mâine".
Plecă. Ivar plânse la pieptul lui Riho Mea. Ea îl ţinu strâns, îi ciufuli părul, mângâindu‑l şi murmură: "O să‑ţi treacă, bietul de tine, te vom face bine. Râul curge, curge, curge... Aici e liniştea".
In cele din urmă îl lăsă în cuşeta soţului ei, obosit de lacrimi şi aproape adormit. Lumina se filtra roşie‑aurie prin ferestre. Mea se schimbă în rochie şi se duse pe punte să se alăture capelanului şi echipajului spre a ura noapte bună soarelui.

XII

LA SUD DE ŢINUTUL RECE, terenul începea să devină râpos şi stâncos; crestele brâului muntos Cimmerian apăreau la orizont ca nişte fantasme. Aici râul curgea prea iute pentru turme. Dar întâi se lărgea să umple o vale care, practic, era un lac; Scobitura Verde, unde navele ce mergeau mai departe spre sud îşi lăsau animalele în grija câtorva oameni din echipaj, să le îngraşe cu plante acvatice şi moluscoide.
Apropiindu‑e de acel loc, Ivar îşi conducea, vâslind, caiacul, cu atâta stângăcie că stârnea râsete prieteneşti tinerilor săi însoţitori. Ei se avântau nestingheriţi pe suprafaţa apei, ca săgeata scăpată din arc; sau, ţopăind în curent, alergau oselii maron cu trup lung şi pieliţă la picioare, care erau folosiţi drept câini de pază ai turmei, pe când Ivar înainta mai greoi decât graşii — înaripaţi cu înotătoare, dar având şi rât — chuho, porcii de apă, care alcătuiau turma. Dar lui nu‑i păsa. Nimeni nu‑i bun la absolut tot, iar el îşi îmbunătăţea viteza.
Undele sclipeau sub cerul liliachiu, murmurau, murmurau, se învolburau, se uneau vii cu muşchii săi pe când mâna caiacul înainte. Această realitate îl susţinea, nu piscurile rigide şi tufişurile de‑un verde‑prăfuit de pe acele vârfuri. Se simţea o răcoare ce potolea arşiţa cerului fără boare de vânt. Mirosea a umed, a roditor, mănos. În faţă, Poarta de Jad părea un castel ţipător pictat; mai departe se mişcau vasele surori; traulere şi şlepuri aşteptând la Ţinutul Rece. La îndemână, porcii de apă — chuho — rupeau din iarba udă. Din când în când un osel asculta 'comanda unui băiat sau a unei fete şi grăbea reîntoarcerea vreunui răzleţit. A păstori pe Flone era o sarcină ideală, gândea Ivar. Efortul şi vioiciunea menţineau o persoană în formă, în acelaşi timp lăsându‑l să pătrundă în acea pace, frumuseţe, maiestate care era râul.
De fapt, el era numai un simplu spectator, invitat să navigheze pentru faptul că adolescenţii îl agreau. Asta era bine.
Jao îşi manevra caiacul lângă al său "Te descurci?" îl întrebă ea. "O faci bine Rolf". Fata se îmbujoră, îşi plecă privirea şi adăugă ţiuind: "Cred că eu n‑aş reuşi aşa de perfect în sălbăticia voastră. Dar uneori mi‑aş dori să încerc."
"Câteodată... Mi‑ar plăcea să te iau acolo", îi răspunse el.
În timpul lucrului, vara, se umbla de obicei dezbrăcat ca să fii oricând gata de baie. Ivar avea pielea prea sensibilă pentru acest mod de trai, de aceea purta o bluză uşoară şi pantaloni făcuţi de Erannath special pentru el. Îşi mută privirea în altă parte. Fata era mult prea tânără pentru gândurile pe care însă era destul de coaptă să le stârnească, mai ales că era străină, dar nu conta asta, important era ca Jao arăta atât de dulce şi avea atâta încredere în el...
Oh, fir‑ar să fie, doar n‑o să‑mi fie ruşine de gândul că e femeie, Gândul, la asta se rezumă, asta reprezintă tot. Şi dacă pot gândi astfel, înseamnă că am înaintat mult pe calea însănătoşirii mele.
Veselia şi ceremonialurile de pe vas, micile orăşele unde se opreau ca să încarce şi să descarce şi lungile ţărmuri înverzite dintre ele; aspra înţelepciune a lui Erannath, cea senină a capelanului Iang Weii, cea pragmatică a căpitanului Riho Mea, sfătuindu‑l; prietenia soţului ei şi a altor oameni de vârsta lui şi — de ce nu — modul în care această deosebită fiică a lor îl urma pretutindeni; totdeauna râul, puternic ca vremea, zilele şi nopţile, simţind ca o durată extensibilă, ca o anticipare a eternităţii: toate astea l‑au tămăduit pe el.
Fraina nu‑i mai dansa în vise. Îşi putea soma amintirea pentru a inspecta şi înţelege că de fapt niciodată realitatea nu fusese atât de minunată ca acum şi pentru a‑i compătimi pe rătăcitori, jurându‑şi că‑i va ajuta când va avea putinţa.
Dar când va fi aceasta? Şi cum? El era un proscris. Când a ieşit din starea dureroasă în care fusese azvârlit a înţeles mai bine cât de pasiv fusese. Erannath îl salvase şi îl "înzestrase" cu acea cabină; de ce? Care motiv, afară de cel al plăcerii ar fi existat, pentru a călători până la finele râului? Şi dacă a făcut astfel, ce urmează?
Îşi trase răsuflarea. E vremea să trec la acţiune din nou, în loc de a mă lăsa manevrat. Primul lucru de care am nevoie sunt aliaţii...
Strigătul lui Jao îl readuse pe pământ. Ea arătă spre ţărmul apropiat. Vâsla ei zbura. Ivar o urmă. Tovarăşii lor văzură, îl lăsară pe unul singur cu grija Turmei şi înaintară spre acelaşi loc. Un obiect plutitor zăcea înţepenit între trestii, în stufăriş: o cutie de lemn închisă etanş, cu capac arcuit, cam de doi metri lungime. Pe emailul negru, Ivar recunoscu simbolurile aurite ale Soarelui, Lunelor şi Râului.
"Ay‑ya, ay‑ya", intona Jao. Deodată, solemn, toţi începură să psalmodieze. Deşi necunoscător al limbii străvechi a Kuang Shihilor, Ivar recunoscu un imn. Se ţinu deoparte.
Păstorii eliberară cutia. Înotătorii o împinseră în mijlocul curentului. Oselii, sub aspră comandă, ţinură porcii‑de‑apă la distanţă. Obiectul se îndreptă spre sud. Probabil cei de pe vasul Poarta de Jad văzuseră evenimentele pentru că steagul era arborat în bernă.
Ce‑a fost asta?" îndrăzni, în sfârşit, să întrebe, Ivar.
Jao îşi şterse genele umede şi răspunse, surprinsă: Nu ştiai? Era un sicriu!"
"Cum? Eu... Stai, iartă‑mă, acum îmi reamintesc..."
"Toţi morţii noştri merg în jos pe râu, în jos pe Yun Kow, la urmă pe Linn către Tien Hu, ceea ce voi numiţi Marea Orcus. E datoria noastră să relansăm un sicriu pe care‑l vedem eşuat." Cu veneraţie şi uimire: "Am auzit despre un vizionar care colindă pe‑aici, acum, şi care‑l va aduce pe Bătrânul Shen dintre stele. Oare atunci morţii se vor ridica din ape?"

Tatiana Thane nu se gândise nici o dată c‑o va supăra faptul de a fi singură. Avusese întotdeauna o groază de lucruri de îndeplinit: să citească, să urmărească, să audieze, să mediteze la ceva.
Ziua nici nu era de fapt rău. Munca ei obişnuită era, inerent solitară: studiu, gândire, tăiat şi pus cap‑la‑cap, bucăţică şi înc‑o bucăţică din construcţia unui model semantic a limbii vorbite prin preajma Muntelui Hamilcar, pe Dido, ceea ce ar permite oamenilor să discute cu localnicii la un alt nivel decât o permite dialectul strict actual. Dialogurile ei se purtau cu un computer sau, ocazional, prin vid, cu omul cu care studiase, care acum se retrăsese la viaţa lui de pe Heraclea şi era prea bătrân să‑i pese de politică.
Până să devină cercetătoare, studenţii o trataseră cu respect. Bântuită de spaima pentru Ivar, care îi lipsea atât de dureros, realiză cu greu că acel respect devenise de fapt un mod al lor de a o evita. Nu că ar fi fost ocolită deschis, făţiş, la programele facultăţii, la întruniri, mese comune, întâlniri întâmplătoare pe coridor sau în pătratul curţii. În acele zile, oamenii nu erau prea vorbăreţi, astfel dură un timp până să‑şi dea seama că, oricum, cu ea n‑o mai fac aproape deloc şi, cu excepţia părinţilor săi, toată lumea o îndepărtase din viaţa socială.
Cu încetul, o cuprinse dezolarea.
Prima adevărată ruptură în sihăstria ei se petrecu cam la ora 1700 a zilei Mars. Se pregătea să meargă la culcare, oricât de rău i‑ar fi fost somnul. Afară noaptea era mai neagră ca de obicei, fiindcă un mare nor de praf, apărut de‑a lungul tropopauzei, învăluise stelele. Lavinia era o semilună umbrită, pătată, deasupra turnurilor şi cupolelor. Şuiera vântul. Tatiana se tolăni în cel mai comod fotoliu şi se juca cu Frumious Bandersnatch. Şoricelul alerga pe corpul ei în sus şi‑n jos, de la fluierul picioarelor la umeri şi înapoi, scoţând triluri vesele. Plăcerea era micuţă ca şi şoricelul însuşi.
Inelul de la uşă ciocăni. Iniţial, se gândi că i s‑a părut. Apoi pulsul i se acceleră şi aproape aruncă şoricelul în graba de‑a deschide uşa. Acesta se agăţă de jerseul ei şi şuieră indignat.
Un bărbat pătrunse înăuntru, închizând imediat uşa după el. Deşi aerul pe care‑l adusese de‑afară era rece şi puternic feruginos, nu justifica, totuşi, masca sa de noapte. Dar iată că o scoase şi ea văzu trăsăturile frumoase, mândre, ale lui Gabriel Stewart. Ultima oară fusese împreună pe Dido. Munca lui era aceea de‑a cunoaşte regiunea Hamilcar şi fiind de vârstă mijlocie, de a conduce grupurile ştiinţifice având totodată grijă de confortul lor.
"Ia te uită, bună!" roti ea uluită.
"Trage storurile", ordonă el. Aşa nu voi mai fi văzut de‑afară.
Tatiana făcu ochii mari. Tremura. "Ai necazuri, eşti în încurcătură, Gabe?"
"Oficial, încă nu..."
"Nu ştiam că eşti în Aeneas. De ce n‑ai telefonat?"
"Telefoanele pot fi urmărite. Acum acoperă ferestrele, te rog".
Ea ascultă. Stewart îşi scoase haina de deasupra. "Mă bucur să te văd iar", îndrăzni Tatiana.
"S‑ar putea să nu mai gândeşti aşa, după ce‑ţi voi spune ceea ce am de spus." Se aplecă puţin. "Deşi poate mă înşel. Mi te reamintesc ca iubita îndrăzneaţă, curajoasă, în felul tău însă liniştit şi nu cred că Primul Născut al Ilionului te‑a îndrăgit degeaba."
"Ai ştiri despre Ivar?" strigă ea.
"Din păcate, nu. Speram că tu ai. Ei, păi să stăm de vorbă".
Stewart refuză vinul, dar acceptă o ceaşcă de ceai. Între timp se aşeză, îşi aprinse pipa, schimbând impresii despre tot ce se întâmplase de când izbucnise revoluţia. El părăsise sistemul galactic, înrolându‑se în Serviciul secret încropit în grabă de McCormac şi admise cu amărăciune că în această vreme războiul fusese înăbuşit în propriul sos. Pe cât putuse descoperi după ce se reîntoarse înfrânt, câţiva agenţi Terrieni reuşiseră nu numai s‑o elibereze de la Snelund pe soţia Amiralului — un câştig, fără îndoială, pe de‑altă parte fără preţ, inestimabil — dar pe când era pe Dido jefuiseră o navă‑patriot al cărei computer deţinea cele mai noi coduri... "Mă tot gândesc la posibilitatea de a‑i organiza pe Didonieni să ne ajute în continuarea luptei, ca rezistenţă sau chiar personal de Marină Militară. În cele din urmă m‑am zdruncinat călărind prin Aeneas şi căutându‑mi prietenul — m‑m, nu contează numele: e tot prin Universitate, campusul secundar. Prin el am intrat imediat în mişcarea de partizani".
"Există una?"
El o privi sever. "Tu întrebi, cea care urmează a fi mireasa lui Ivar Frederiksen?"
"N‑am fost niciodată consultată, nu mi s‑a spus". Tatiana aşeză ceainicul şi ceştile de pe o măsuţă între ei, se cufundă într‑un fotoliu din capătul opus al camerei şi‑şi privi stăruitor degetele împletind ceva imaginar în poală. "El., a fost o pornire necugetată ce a făcut, nu‑i aşa?"
"Poate, atunci. Dar nu acum. Desigur, dragului tău Comisar Desai i‑ar plăcea ca tu să consideri aşa."
Tatiana îşi încordă toate puterile şi‑i întâlni privirea.
"De acord", spuse ea, "l‑am văzut pe Desai de mai multe ori. Am trecut în revistă, împreună, oamenii pe care‑i ştiu — nu i‑am comentat — pur şi simplu i‑am remarcat. De asta sunt ostracizată? Dar Universitatea, oamenii ei ştiu, ar trebui s‑o ştie, că nu avem destule date computerizate."
"M‑am interesat prin preajmă despre tine", îi replică Stewart. "Există un fel ciudat de tensiune. Cei dinafară, ca mine, o pot identifica mai bine decât cei implicaţi. Pe de‑o parte, eşti iubita lui Ivar Frederiksen. Ar putea fi periculoasă apropierea de tine, pentru că el se poate reîntoarce oricând. Asta îi face pe laşi să te ocolească. Apoi, atâţia alţii... Ei, bine, tu ai cu adevărat har. Nu găsesc alt cuvânt mai potrivit. Îşi dau seama că eşti aleasa lui şi asta‑i face să nu se simtă la largul lor. Nu sunt obişnuiţi cu o asemenea situaţie ambiguă în laconica, ştiinţific‑ordonata lor existenţă. Aşa că îşi găsesc scuze în a amâna reluarea relaţiilor strânse, de altădată, cu tine.
"Pe de altă parte" — el urmări o dâră de fum — "eşti, ca să vorbesc fără menajamente, colaboraţionistă. Tu poţi gândi că schimbi cu Desai simple cuvinte, fără importanţă. Dar numai faptul că‑l primeşti, vorbeşti civilizat cu el, înseamnă cumva că nu‑ţi respecţi obligaţia morală faţă de Ivar. Şi asta te face să fii evitată de cei care‑l respectă. Pe scurt, nici nu‑ţi închipui câţi sunt deja. Sunt mulţi. Şi devin, pe zi ce trece, tot mai numeroşi".
Se aplecă înainte. "Când am priceput cum stau lucrurile, am hotărât să vin să te văd, Tatiana. Bănuiesc că Desai te‑a convins pe jumătate să încerci a‑l învârti pe Ivar să se predea dacă şi când vă veţi vedea. Ei bine, nu trebuie, n‑ai voie. La urma urmelor, ţine‑te departe de Imperiali". Cu asprime: "Mişcarea de eliberare a ajuns în punctul în care putem începe să dăm exemple colaboraţioniştilor. Eu sunt sigur că în mod conştient, tu nu vei conlucra cu Imperiul. Nu‑l lăsa pe acel ticălos Desai să te prindă în cursă."
"Dar", se bâlbâi ea în uimirea care o blocase, "dar ce vreţi să faceţi? Ce speraţi? Şi Ivar... el nu‑i nimic decât un tânăr care‑a fugit, un proscris, complet fără putere, dacă, dacă, dacă este, totuşi, încă în viaţă"...
"E viu", îi spuse Stewart. "Nu ştiu nici unde, nici cum, nici ce face, dar e viu. Vorba zboară prea departe ca să nu fie adevărată". Ridică vocea: "Şi tu ai auzit, trebuie să fi auzit. Semne, simboluri, prevestiri... Nu contează lipsitul de energie tată. Ivar este adevăratul conducător al liberei Aeneas — când Constructorii se reîntorc. Şi o vor face... şi o vor face. Şi tu eşti mireasa lui, care‑i vei purta fiul pe care Constructorii îl vor face mai mult decât uman".
Credinţa stăruia incandescentă în ochii lui.

XIII

LA SUD DE SCOBITURA VERDE culmile urcau încă şi mai iuţi. Totuşi, pentru un răstimp, curentul continua să curgă liniştit. Ivar ar fi vrut ca şi sângele său să fie astfel.
În căutarea liniştii, sui pe punte să privească în noapte. Se opri brusc când zări şi alţii pe‑acolo, în afară de observatorul care se adăuga radarului.
Într‑o înghesuială de stele şi un torent de galaxii, Creusa depăşea Lavinia. Lumina arginta ţărmul, poleind creste şi prăpăstii, înghiţită de umbre mai departe, jos. Tremura şi scânteia pe apă, făcând să pară fantomatice velele, care fuseseră întinse spre a prinde un vânt un. Aerul murmura rece prin tăcere şi un freamăt se auzea la proră. De‑a lungul apei, separate de câţiva kilometri pentru siguranţă, luceau luminile a trei vase vecine. Nu puţine erau legate astfel spre a celebra Anotimpul Reîntoarcerilor.
Ivar îl văzu pe observator în genunchi, sub talismanul vasului şi strălucirea penelor frumos împodobite ale lui Erannath, precum şi Riho Mea şi Iang Weii înveşmântaţi în robele lor. Se părea că atât căpitanul cât şi capelanul oficiau un ritual. Tăcuţi, din când în când ridicau mâinile sau coborau capetele marcând astfel înălţarea şi apoi dispariţia lunelor.
"Ah", izbucni cu bucurie Mea. Echipajul se ridică.
"Vă cer iertare", spuse Eraunath. "Dacă aş fi ştiut că e o întrunire religioasă, n‑aş fi coborât aici. Am rămas deoarece era mai puţin perturbant decât de‑aş fi decolat."
"N‑ai făcut nici un rău", îl asigură Mea "De fapt, vederea coborârii tale a dat un plus de strălucire."
"Şi‑apoi", zise Iang cu vocea sa blândă "deşi această ceremonie se desfăşoară totdeauna în acelaşi moment, ea nu e strict religioasă." Îşi mângâie fina‑i barbă albă. "Oare avem noi, Kuang Shihii religie în acelaşi sens ca cea numită creştinism ori credinţa evreilor Ti Shih, ori chiar cea din păgâna societate tinerană? O problemă de definiţie s‑ar impune nu‑i aşa? Noi nu predicăm nimic despre zei. Dacă zeii sau Dumnezeu există sau nu, aceasta e nu numai o chestiune ştiinţifică — ci şi cosmologică!"
"Atunci voi ce căutaţi?" întrebă Ythrianul.
"Totalitatea", răspunse capelanul. "Unitatea, armonia. Prin rituri şi simboluri. Noi ştim că acestea sunt doar rituri şi simboluri. Dar ele pot semnifica pentru minţile luminate ceea ce cuvintele nu pot face. Râul e continuitate, soartă; Soarele este viaţa; Luna şi Stelele sunt însă dincolo de om".
"Contemplăm aceste lucruri", adăugă Riho Mea. "Ne străduim să ne unim, să fuzionăm cu ele, cu orice există." Privirea îi căzu asupra lui Ivar. "Salut, domnule Marinar", zise ea. "Hai, alătură‑te nouă!"
Iang, care putea fi solemn mai mult timp decât Mea, continuă: "Rasa noastră, sau a voastră, e mai puţin înzestrată pentru întreaga ch'an — înţelegere decât cei înclinaţi, predispuşi, de pe Luceafărul de Dimineaţă. Totuşi, când bătrânul Shen se va reîntoarce, omenirea va câştiga aceeaşi nemuritoare unicitate ca a lui şi va avea în plus forţele pe care trebuie acum să le descoperim în noi înşine, pentru a izbuti să suportăm a fi singuri în propriile noastre ţeste".
"Şi voi?" sări Erannath. "Toată lumea de pe Aeneas aşteaptă pe aceşti învăţători şi salvatori?"
"Suntem din ce în ce mai mulţi" zise Mea. "În sus, către Jun Kow pluteşte cuvântul..."
Ivar, care se apropiase, simţi ca şi când ar fi fost fulgerat. Privirea, vorbele Meii îi dezăvorâseră mintea. Ştiu: Aceştia nu sunt marinari simpli. Ar fi trebuit să observ asta mai devreme. Acel sicriu precum şi faptul că s‑au angajat într‑o călătorie periculoasă pentru a aduce onoruri înaintaşilor şi descendenţilor lor... şi cum acestea — nu, sunt profund religioşi ca oricare fermier.
Cuvânt despre Eliberare?" exclamă el.
"Da, deşi e numai începutul", răspunse Mea. Iang aprobă din cap, pe când observatorul îşi pipăia teaca în care ţinea cuţitul.
Brusc, ea propuse: "Aţi vrea să vorbim despre... domnule Rolf? Pregătesc o băutură şi un trabuc, oricum, în cabina mea." Pulsul lui clocoti. "Şi tu pofteşte, bunule prieten şi înţeleptule", auzi el invitaţia făcută lui Iang.
"Vă doresc, atunci, noapte bună", zise Erannath.
Capelanul se înclină în faţa lui. "Iartă‑ne confidenţialitatea."
"Poate ar trebui să te chemăm şi pe tine", zise Mea. "Ascultă, tu nu eşti numai un simplu savant, cercetător ştiinţific, cum pretinzi. Eşti un agent secret Ythrian, strângând informaţii despre secretele planetei umane Aeneas, nu‑i aşa? Când el rămase tăcut, ea râse. "N‑are importanţă. Problema e că şi noi avem acelaşi duşman, Imperiul Terran. Sau, în sfârşit, cel puţin Domeniul Ythrian nu se va sinchisi dacă Imperiul şi‑ar pierde din teritoriu."
"Şi totuşi, murmură Iang, "nu mă pot abţine să mă tot întreb cum se va adapta oare fiinţa carnivoră la iluminarea pe care bătrânul Shen o va aduce."
Lumina lunii turnă argint pe aripile lui Erannath şi mercur, parcă, în ochii‑i. "Consideraţi că neamurile voastre sunt poporul ales?" întrebă el pe un ton coborât. Imediat însă trebuie să‑şi fi regretat impulsul deoarece continuă: "Intrigile voastre nu mă privesc. Nici nu mă sinchisesc că mă consideraţi altceva decât un observator ştiinţific. Dacă vă împotriviţi autorităţilor ocupante, atunci, desigur, nu mă veţi trăda lor. Vreau să fac o vânătoare de noapte. Să vă însoţesc norocul!"
Aripile se desfăşurară, frântură cu frântură. Vântul stârnit de înălţarea lui Erannath răbufni. Într‑o clipă se ridică sus de tot, apoi ochii îl pierdură printre stele.
Mea îl conduse pe Iang şi Ivar la apartamentul ei. Îi întâmpină soţul, care de astă dată rămase: un tânăr strălucit şi dârz, pe care‑l ardea înăuntru visul libertăţii.
Când uşa fu închisă, căpitanul Mea rosti: "Salut, Ivar Frederiksen, Primul Născut al Ilionului."
"De unde ştii?" şopti el.
Ea zâmbi răutăcios şi‑şi aprinse trabucul despre care vorbise. "Cât de evident trebuie să fie? Cu siguranţă şi Ythrianul a bănuit. De ce altfel i‑ar fi păsat de un hoinar uman? Pentru el oamenii sunt atât de străini — atât de asemănători între ei — şi, în plus, fiind spion, nu poate îndrăzni să folosească informaţiile de serviciu — trebuie să se întoarcă înapoi, încercând să‑şi confirme bănuiala. Eu îmi reamintesc un rezumat, un raport înţesat de date. Am solicitat fotografii de la arhiva publică din Nova Roma şi... Aa, nu‑ţi fie frică, eu însumi sunt negustoreasă, ştiu să‑mi deghizez intenţiile reale."
"Tu... tu mă vei ajuta? bolborosi el.
Ei se strânseră în jurul lui, tânărul soţ, bătrânul capelan, căpitanul Mea. "Tu ne vei ajuta pe noi", zise Iang. "Eşti Primul Născut — adevăratul nostru conducător pe care fiecare Aeneid îl urmează — cel ce va alunga pe aceşti Terrieni înăbuşitori de suflet şi ne vei pregăti pentru promisa Sosire. Ce putem face pentru tine, stăpâne?"

Chunderban Desai întrerupse legătura şi stătu o vreme privind în gol. Soţia sa, care ieşise din cameră, se întoarse şi întrebă ce s‑a întâmplat.
"Peter Jowet e mort", îi spuse el.
"Oh, nu." Cele două familii deveniseră apropiate în izolarea care le unea.
"Ucis."
"Ce?" Bunătatea de pe faţa ei făcu loc ororii.
"Separatiştii", suspină el. "Trebuie să fie aşa. N‑a lăsat nici un mesaj melodramatic. A fost ucis de un glonte pe când îşi părăsea biroul. Cine altul îl ura?"
Ea îi căută mâna parcă ar fi simţit nevoia de sprijin. Desai o susţinu. "O mişcare clandestină adevărată?" spuse soţia. "N‑am ştiut."
"Nici eu, până acum. Oh, am rapoarte de la agenţi‑spioni, de la sistemele de supraveghere şi de la toate mijloacele obişnuite. Ceva fierbe, ceva se organizează. Totuşi, nu aşteptam terorism făţiş atât de curând, oricum."
"Inutilitatea e partea cea mai rea. Ce şansă ar avea aceştia?"
Desai se ridică de pe scaun. Unul lângă altul merseră la fereastră. Dădea în grădina micii case pe care o închiriaseră la periferie: înmiresmate plante străine sub străine stele şi lune, a căror lumină cădea pe coiful îngheţat al unei patrule marine.
"Nu ştiu", zise el. În ciuda gravitaţiei scăzute, spatele său era îndoit, prăbuşit. "Trebuie să se bazeze pe ceva. Nu se răscoală cine e fără speranţă, ci aceia cărora li se pare că văd capătul tunelului şi devin nerăbdători."
"Tu eşti cel ce le‑ai dat speranţă, dragule."
"Ei... Am venit aici crezând că vor accepta înfrângerea lor militară şi vor coopera cu mine ca nişte oameni rezonabili, spre a reintegra planeta în Imperiu. La urma urmelor, în afară de episodul Snelund, Aeneas a avut numai beneficii de pe urma Imperiului; iar acum încearcă să ia măsuri preventive împotriva altui presupus Snelund. Peter era de acord cu Imperiul astfel că l‑au ucis. Cine urmează?"
Degetele ei se strânseră pe ale lui. "Biata Olga. Bieţii copii. S‑o chem diseară sau, sau ce?"
El rămase cu propriile gânduri. "Zvonuri despre un eliberator — nu pur şi simplu unul politic ci un salvator — nu, o întreagă seminţie de salvatori — asta e ceea ce‑i conduce pe Aeneizi şi îi determină să se poarte astfel", spuse Desai. "Şi nu doar pătura dominantă. Toţi ceilalţi. Deşi în moduri diferite, toţi aşteaptă un apocalips."
"Cine predică asta?"
Avu un zâmbet trist: "Dacă l‑aş şti, aş putea ordona arestarea. Sau, mai bine, aş încerca să‑l mituiesc, să‑l corup. Sau pe ei. Dar agenţii mei nu aud decât aceste vagi zvonuri. Nici o dată nu pot să uit cât de puţini suntem şi cât de marcaţi, urâţi în întreaga lume... Se pare că centrul "veştilor" pare a fi zona Orcan. Am cercetat. Şi‑am mers în gol, cel puţin în ceea ce priveşte aprobarea unei activităţi ilegale. Societatea de aici şi crezurile sale au fost întotdeauna întemeiate pe ruine preumane colosale şi, evident, a scos la iveală profeţi milenari. Poporul nostru are alte lucruri mai importante de făcut decât lupta cu limbajul şi etosul unor bieţi locuitori ai unui secat fund de mare." Tonul i se înăspri. "Deşi, dacă aş avea oameni suficienţi, le‑aş arăta eu, aş merge mai departe cu cercetările. Nu e prima oară că o voce din deşert înnebuneşte o naţiune."
Telefonul sună. El murmură o înjurătură înainte de a se întoarce să răspundă. Era un cod cu învălmăşeli, ceea ce automat făcea ca alt ascultător, ca soţia lui, aflată la doar câţiva metri să nu poată participa la convorbire. Şi ecranul rămânea gol. Dar ea zări lumina vie de pe faţa lui şi‑l auzi strigând, după ce conversaţia se sfârşi, pe când sărea de pe scaun: "Puterea lui Brahma, da! Îl vom prinde şi vom isprăvi povestea!"

XIV

POARTA DE JAD aproape ajunsese la Linn când sosiră Terrienii. Munţii Cimmerieni formează marginea dinspre sud a Ilionului. Flone curge vijelios printre ei spre sud prin defileul adânc şi îngust pe care singur şi l‑a săpat până la incredibila cădere de pe abruptul mal continental. Iarna, se strecoară liniştit printre aceşti pereţi, sub un strat de gheaţă. Dar pe vară, amestecat cu bucăţi din calota polară, e o adevărată competiţie să‑l străbaţi şi trebuie vâslaşi pricepuţi care să se aventureze de‑a lungul acestui torent.
La balustrada de la babord, Ivar şi Jao priveau. Apa bolborosea, făcea spume, se‑nvolbura în jurul stâncilor, umplea văzduhul cu o canonadă continuă, făcând nava să se răsucească şi să trepideze. Aici curentul se îngusta la aproape 300 metri între bolovani îngrămădiţi şi taluz. În spate, stâncile se înălţau pe o distanţă bunicică. Piatra avea o culoare mohorâtă, iar cerul era doar o fâşie îngustă pe care Virgil deja se coborâse. Cele mai strălucitoare stele luceau în amurg. Jos, sub întreaga greutate a umbrei, era frig. Stropi săreau pe feţe şi haine. În faţă canionul se pierdea în ceaţă. Cu toate acestea, Ivar zări trei corăbii în acea direcţie şi patru în spate — la pupa. Şi mai multe încă erau ancorate laolaltă.
Cum puntea se înclină sub ea, fata îi prinse braţul. "Ce‑a fost asta?" strigă el prin zgomot şi de‑abia desluşi răspunsul:
"Ocol în jurul unui obstacol, cred. Niciodată, aici nu se repetă de două ori aceeaşi situaţie."
"Aţi avut vreodată vreun naufragiu?"
"Prea puţine într‑un secol. Cele mai multe vieţi sunt salvate."
"Dumnezeule! Vă asumaţi asemenea riscuri, an dup an, pentru... ritual?"
"Primejdia este o parte a ritualului, Rolf. Niciodată nu suntem mai uniţi cu lumea ca atunci când... Ai‑ah!"
Privirea lui o urmări pe‑a fetei la prora şi inima‑i se micşoră cât un purice. În jos venea pieziş, cu formă de torpilă, un mare avion. Pe corpul blindat lucea emblema Imperiului.
"Cine e?" strigă ea cu inocenţă.
"O trupă marină. După mine. Cine altcineva?" Nu scrâşni răspunsul destul de tare ca Jao să‑l audă. Când Ivar se smulse şi fugi, fata rămase cu o dureroasă uimire.
El înainta cu greu pe scara către pod, unde ştia că Mea stătea alături de pilot. Ea‑i ieşi în întâmpinare. Asprimea, înverşunarea îi marcau expresia. Îşi muşcase trabucul de‑a curmezişul. "Hai jos", se năpusti ea şi‑l împinse.
Ivar se poticni înaintea ei, printre oamenii echipajului care fierbeau de emoţie. Avionul viră către conducerea şirului de la urmă. "Chao yu li" exclamă Mea. "Cel puţin avem ceva noroc. Nu ne cunosc vasul."
"Poate‑i ştiu numele", răspunse el. "Oare cine m‑a trădat..."
"Aye. Pe‑aici, uite... Stai aşa!" Erannath ieşise din cabina lui. "Hei, tu!" Ea arătă către următoarea cabină. "Pe uşa aceea!"
Ythrianul se ridică, îşi săltă ghearele. "Mişcă!" zbieră căpitanul. "Sau te împuşc!"
Pentru moment creasta i se înălţă bătăioasă. Apoi se supuse. Toţi trei pătrunseră într‑un coridor strimt, vibrant. Mea făcu o plecăciune către Erannath. "Îmi pare rău, onorate pasager", spuse ea. "Mi‑a lipsit timpul să‑ţi cer ajtorul în mod curtenitor. Eşti mult mai îndatoritor decât ar trebui; s‑ar cuveni să‑ţi pese. Te rog să vii."
Mea continuă să meargă repede şi cu paşi mărunţi. " Ivar şi Erannath o urmară, Ythrianul târându‑se cu stângăcie pe picioarele‑i aripi, pe când se interesa: "Ce s‑a întâmplat?"
"Imperialii", mârâi tânărul. "Ar trebui s‑o ştergem de la vedere. Dacă vreunul din noi e zărit s‑a isprăvit cu jocul ăsta. Nu văd cum ar putea dura."
Ochii lui Erannath turnară aur peste el. "Despre ce joc vorbeşti?"
"Mă ascund de Terrieni."
"Şi eşti demn de protecţia căpitanului? A‑a‑a‑ah..."
Mea se opri la un interfon, formă un număr şi mitralie vorbele preţ de vreun minut. Când se întoarse la însoţitorii ei, părea ceva mai relaxată.
"L‑am alertat la vreme pe transmisionistul nostru. Probabil inamicul va chema prin radio, întrebând care din nave este Poarta de Jad. Subordonatul meu îi atenţionează pe ceilalţi în limba noastră, pe care, precis. Toţi vor face pe proştii, vor striga că nu ştiu, vor deforma lucrurile ca şi când de‑abia s‑ar descurca în Anglic". Rictusul ei fulgeră. "A face pe prostul e un dar al poporului nostru."
"Dacă aş fi comandantul Terrian", spuse Erannath, "la această reacţie aş coborî personal pe fiecare navă, cerindu‑i numele. Iar dacă aş fi căpitanul vreunui vas n‑aş risca pedeapsă prin a minţi, pentru o cauză care nu mi‑a fost explicată."‑
Mea izbucni în râs. "De acord. Dar eu propun ca Poarta Virtuţii şi Drumul Norocului să răspundă amândouă la a fi Poarta de Jad cum va recunoaşte şi aceasta. Numele lor reale se traduc aproximativ la fel cu al nostru. Pot, cu siguranţă, să le dea fără primejdie, această lovitură, Terrienilor."
Se întoarse, din nou deprimată: "Cel mai bine, totuşi, e să câştigăm vreme pentru a vă expedia pe furiş, Ivar Frederiksen şi pe tine, Erannath, spion din Ythri. Nu am curaj să vă dau vreo armă de foc. Aceasta ar dovedi rolul nostru, dacă aţi fi prinşi." Omul îşi simţi cuţitul pe care‑l păstrase la briu de când părăsise Casa Vântului. Ythrianul nu purta şorţul, deci nu avea vreo armă. Mea continuă: "Când piloţii marinei vor veni jos la noi, vom admite, vom recunoaşte că eraţi căutaţi. Aproape e adevărat, pentru toată lumea, afară de noi trei; şi noi ne putem purta destul de nevinovat. Vor spune că probabil aţi văzut nava spaţială şi aţi dispărut, nu ştim unde."
Ivar se gândi la completa dezolare care‑i înconjura şi se întrebă: "într‑adevăr, unde?"
Mea îi conduse către un însoţitor de călătorie şi apoi în jos. Pe când se grăbea, spuse peste umăr: "Câţiva Orcani urcă întotdeauna pe coastă să facă negoţ cu noi, după ce terminăm cermoniile. Îi veţi întâlni fie acolo, fie pe drum. Iar dacă nu, probabil veţi ajunge la Tien Hu singuri şi acolo veţi cere ajutor. Sunt sigură că vi‑l vor acorda. Ai lor sunt clarvăzătorii despre care ne‑au vorbit."
"Şi Imperialii nu se vor gândi la soluţia asta?" protestă Ivar.
"Fără îndoială. Şi totuşi pariez că e o ţară imposibil de scormonit." Mea se opri într‑un loc pe un alt coridor, privi împrejur şi ciocăni în uşă: "Da, puteţi fi prinşi. Dar veţi fi prinşi cu siguranţă, dacă rămâneţi pe vapor. Vă puteţi, de asemenea îneca până la ţărm sau rupe gâturile pe stâncă ori mii de alte alte necazuri. Ei, bine eşti primul Născut au ba?"
Se năpusti să deschidă o uşă, conducându‑i înăuntru. Camera era un spaţiu de înmagazinare a caiacelor şi avea şi o mică rampă de lansare la apă. "Haideţi", le ordonă ea. Îi spuse apoi lui Ivar: "Trebuie să izbuteşti să ajungi la ţărm. Străduieşte‑te să nu te răstorni şi să nu te ciocneşti de nimic şi îndreaptă‑te către orice ţărm poţi, unde să găseşti o zonă nu prea accidentată. Odată debarcat, trimite barca mai departe. Ar fi un nonsens să laşi vreo urmă acolo unde te‑ai oprit. La urma urmei, stâncile şi ceaţa trebuie să te protejeze de a fi văzut de deasupra, dacă mergi cu grijă... Erannath, tu zboară chiar razant cu suprafaţa."
Pe jumătate îngrozit şi pe jumătate împotriva voinţei sale, Ivar se aşeză în ambarcaţia fragilă, îşi fixă siguranţa în jurul taliei şi apucă vâsla. Riho Mea se aplecă înspre el.
Era prima oară când o vedea cu ochii în lacrimi. "Tot norocul să te călăuzească, Prim Născutule", spuse ea şovăielnic, "fiindcă toate speranţele noastre sunt în tine." Buzele‑i le atinseră pe ale lui.
Deschise apoi un tambuchi şi stătu la comanda rampei. Motorul acesteia hurui, braţul coborî pe tacheţii care se mişcau înainte şi înapoi şi, după ce îl ridică, îl lansară pe Ivar înainte.
Râul făcea un zgomot asurzitor. Lumea se transformase într‑o existenţă gri, rece, picături din cascade stropind totul împrejur. Stâncile apăreau ca nişte fantome. Ivar şi Erannath rămăseseră printre bolovanii cât o casă. Cu toate că purta pantofi, pietrele îl răniseră tare pe om. Îl dureau vânătăile căpătate de pe unde călătorise şi tăieturile făcute de crestele ascuţite. Slăbiciunea îi umplea fiecare os cu plumb, parcă. Ythrianul, care ocolea în zbor obstacolele, era într‑o formă mai bună, deşi drumurile prelungite fuseseră totdeauna obositoare pentru specia sa.
Printr‑o ciudăţenie a ecoului, în adăpostul lor, convorbirea era posibilă fără a fi nevoie să ridice vocea. "Nu încape îndoială că o cărare coboară de la Platforma continentală până către fundul mării", spuse Erannath. "Trebuie să avem în vedere că Terrienii nu‑s proşti. Când vor înţelege că nu mai suntem pe nici un vas vor presupune că ne îndreptăm spre Orcus şi vor căuta în Nova Roma o hartă cu cele mai exacte, detaliate informaţii geodezice. Vor face, atunci, un raid deasupra drumului. Trebuie s‑o luăm pe ocolite."
"Asta probabil va fi periculos pentru mine", zise Ivar plictisit.
"O să te ajut cât pot", îi promise Erannath. Poate sufletul penelor sale adăugă: "Dacă Dumnezeu Vânătorul te azvârle în moarte, strigă‑ţi sfidarea pe când te prăbuşeşti."
"Oricum, de ce te interesez?" întrebă Ivar.
Ythrianul scoase un sunet care aducea a chicotit. "Tu şi prietenii tăi aţi căzut de acord că aş fi agent secret al Domeniului. Hai acum să zicem că eu nu mă îndoiesc că eşti cu adevărat doar Rolf Marinarul şi te însoţesc ca să descopăr cine ai putea fi, de fapt. Iar în al doilea rând, n‑am chef să fiu luat prizonier. Deci interesul nostru de a scăpa e comun, coincide."
"Oare? Acum e cazul? Tu n‑ai decât să zbori oriunde şi eşti liber."
"Dar tu eşti Primul Născut al Ilionului. Singur, vei pieri sau vei fi prins. Căpitanul Riho Mea nu înţelege ce diferită e ţara asta de cea cu care eşti obişnuit tu. Bazându‑te pe ajutorul meu ai, într‑adevăr, o şansă."
Ivar era prea terminat de oboseală şi durere ca să se bucure. Totuşi, înlăuntrul său se aprinse un foc. Este interesat de reuşita mea. Atât de interesat că‑şi riscă misiunea, ori ce ar fi putut duce acasă, numai să mă ajute. Poate, într‑adevăr, izbutim să obţinem ajutor de la Ythri, când vom elibera sectorul Alpha Crucis.
Era prematur să rostească astfel de gânduri cu voce tare. Deocamdată erau amândoi zdrobiţi de pe urma zilei petrecute târându‑se pe furiş.

Pe o mică întindere, râul se lărgea iar, aşa încât să poată staţiona o întreagă flotă, ancorată zdravăn dar cu motoarele mergând, pentru a putea porni la simpla alertă printr‑un şuierat. Ţărmul drept se lărgea şi el prin câteva hectare nivelate, care fuseseră iniţial curăţite de detritus. Aici se înălţa un altar flancat de paznici de piatră, tociţi, aproape fără nici o formă. Mai existau, de asemenea şi urme de foc de tabără; dar nu ajunsese încă nici un Orcan. Repeziciunea curentului se pierdea în mugetul neîntrerupt, al râului Linn care, curgând la numai şapte kilometri, făcea parcă întreaga lume să tremure. Marginea‑i nu se vedea niciodată din cauza perdelei de stropi.
În seara asta, vântul îşi schimbase direcţia, conducând permanenta ceaţă către sud până ce o atârnă ca o perdea albită de lumina lunii, între pereţii masivi. Apa sclipea, scânteia. Acele vase care ajunseseră erau camuflate. Cumva, luminilor de călătorie şi felinarelor colorate atârnate peste tot de velatură le lipsea voioşia când avionul de luptă Terrian se învârtise deasupra negafieldului urmărind ce se petrece? Aerul era răcoros; gheaţa trosnea prin hainele lui Ivar şi penajul lui Erannath.
Oamenii văd mai bine decât Ythrienii pe perioada nopţii. Deci Ivar zărea cel dintâi totul. "Hsssh!" Îşi trase înapoi însoţitorul, pe când o senzaţie de greaţă îi strângea gâtlejul. Erannath identifică apoi şi el acele licăriri şi umbre din faţă. Trei soldaţi din marină vegheau în câmp deschis.
Nu exista nici o posibilitate de a‑i ocoli fără a fi văzuţi; ţărmul era pustiu şi luna azvârlea lumină şi în craterul unui inaccesibil rău. Ivar se retrase în spatele unei pietre, gândindu‑se, dorindu‑şi aproape sălbatic să înoate şi ştiind că nu e cu putinţă.
Neauzit din cauza zgomotului, Erannath se ridică. Strălucirea lunii îl poleia. Dar vederea putea juca desigur feste oamenilor care stăteau sus în carlingă căci altfel n‑ar fi avut nevoie să plaseze sentinelele.
Ivar îşi ţinu respiraţia. Văzu marile aripi cosind în jos, înapoi. Un om făcu o tumbă, al doilea, al treilea în tot atâtea bătăi de inimă. Erannath poposi printre ei, acolo unde zăceau şi‑i făcu un semn cu capul Primului Născut. Ivar o luă la goană. Curios, ceea ce îl frământa şi ţâşni din gura sa fu: "Sunt morţi?"
"Nu. Ameţiţi, năuciţi. Am deţinut al Treilea Eşalon în hyai‑lu. Le‑am aplicat tripla lovitură atât cu oasele alatan cât şi... cum spuneţi voi "lovitura de pumn a iepurelui"? Erannath era ocupat. El lua radio‑emiţătoarele de la încheieturile pumnilor, unităţile gravitaţionale de pe torsuri şi puştile de pe umerii celor căzuţi, îi dădea lui Ivar câte una din fiecare îngrămădind restul în Flone. Când se vor trezi, soldaţii vor fi incapabili să dea vreun semnal prin radio sau foc şi vor fi nevoiţi să aştepte schimbarea gărzii.
Dacă se vor mai trezi. Corpurile arătau înspăimântător de fără viaţă, sau cel puţin aşa i se păru lui Ivar. Dar avea încredere în răspunsul căpătat mai devreme şi se întreba de ce‑şi face probleme când aceia erau duşmani şi, datorită unui fapt norocos el şi aliatul lui avuseseră o şansă, obţinuseră un mijloc de a‑şi atinge ţinta.

Nu se hazardaseră să zboare imediat. Pe partea mai îndepărtată a locului de întrunire, drumul spre Orcan începuse. Deşi strimt, întortocheat şi neclar, adesea marcat numai prin pietre de hotar, era oricum , mai practicabil decât fusese linia ţărmului. Orice ar fi fost mai bine. Ivar şchiopăta şi Erannath şontâcăia, mergând ca înlănţuiţi.
Când pătrunseră în negurile ocrotitoare, îndrăzniră să se ridice. Şi asta fu ca o imensă eliberare a spiritului. Ivar se întrebă dacă transcendenţa umanităţii pe care o promisese profetul te putea face să te simţi atât de miraculos. Cilindrele gemene, pe care le purta, îl propulsară prin fumul ud şi dens până ce zări în faţa sa coasta unui continent.
Avea o enormă întindere, mai pustie şi mai dezolantă decât oriunde în est, patru kilometri de palisade, promontorii, viroage, versanţi abrupţi rezultaţi prin alunecare de teren, jos, tot mai jos, către fundul oceanului mort. Erau acolo sub stele şi lune, înălţimi tenebroase, dar peste ele curgea în cascade Linn. Aproape la jumătatea distanţei, într‑un salt direct, neascuns de spumă, strălucitor ca o sabie scoasă din teacă. Zgomotul său se auzea pân‑la ceruri.
Dedesubt sclipea Marea Orcan, înconjurată de creste marmorate, împestriţate cu semănături. Dincolo, pe partea cealaltă, deşertul licărea alb ca moartea ce‑o oferea.
Erannath zbura alături. "Repede!" comandă el. "La pământ, înainte ca Terrienii să vină şi să ne identifice".
Ivar dădu din cap a aprobare, îşi luă visele din stele şi se îndreptară spre sud‑vest, acolo unde îşi înălţa piscul neguros Muntele Cronos. Astfel mai reduceau, mai scurtau drumul care le rămăsese de făcut.
Aerul scârţâia îngheţat împrejurul lui. Dinţii îi clănţăneau până să‑i strângă, se forţă şi‑şi încleştă maxilarele. Aici nu era ca în regiunea Fundului Mării Antonine, la Casa Vântului. Acolo noaptea era adesea căldură de vară, dar ziua niciodată prea zăpuşeală; aceasta se datora abundenţei vegetale care regla temperatura.
Acea aşa‑numită mare Orcus nu mai era decât un imens lac, dens şi amar, cu săruri dizolvate în el. Pâcle şi curente de apă mai puţin importante din Linn aduceau apă proaspătă la baza adânciturii. Şi asta era tot. Nimic nu mai alerga către sud. Vânturile de la ecuator, încovoind totul în cale sugeau orice umezeală şi o împrăştiau peste imensitatea de nisip. Pământul rămânea sterp fiindcă aceleaşi vânturi bătuseră, cu mult timp înainte, risipind solul bogat al fundului de ocean care, de altfel era moştenirea lăsată planetei Aeneas de către oceanele ei.
Aici se‑ntindea cea mai neînduplecată ţară unde se putea stabili un locuitor al aceste planete. Ivar ştia că ea modelase tribul, sufletele. Mai ştia câte ceva. Ceea ce nici un venit‑din‑afară nu cunoştea.
Străini... Se uită pe furiş la Erannath. Ythrianul coborî ca asupra unei prăzi, tot atât de magnific precum căderile iuţi de apă. Am crezut, pentru o clipă, că tu trebuie să mă fi trădat, gândi Ivar. Dar nu‑i aşa, socotesc eu acum.
Atunci, cine a făcut‑o?

XV

Lumina zorilor tremura peste mare şi desena apăsat umbre pe nisip. Din marele Turn o trompetă saluta soarele. Sunetul ei era mai pătrunzător decât aerul rece, deşi nu adia nici o urmă de vânt care să‑l poarte.
Jaan părăsi casa mamei sale şi o luă pe o stradă care se întortochea printre grămezi compacte de case cenuşii, cu oblonul tras, ajungând până jos, la chei. Puţinii oameni aflaţi pe‑acolo la acea oră încrucişau braţele şi i se închinau, unii cu veneraţie, alţii cu reţinut, precaut respect. În strâmtoarea înconjurată de ziduri, amurgul încă domnea, făcând ca straiele să pară fantomatice.
Cheiul era o lucrare a Anticilor, un violent şi obositor contrast cu lipsa de strălucire a oraşului şi sărăcia locuitorilor săi. Dalele lui, platoul, arătau irizat, puternice şi reci sub talpă, provenite din coasta muntelui. Milioanele de ani mai rupseseră câte un colţ, dar nu erodaseră substanţa, alcătuirea. Ceea ce făcuseră fusese doar a fura valurile care odată, demult, şlefuiau marginea de jos; acum tufişuri răsărite pe povârnş atârnau cufundate în apă, mai jos însă cu un kilometru.
Oraşul acoperea muntele pe o distanţă apreciabilă în sus, blocurile informe de argilă îngrămădindu‑se în cele din urmă către pantele arenei care încorona piscul. Aceasta, de asemenea, fusese construită de Antici şi chiar în ruină arăta glorioasă. Era din acelaşi material strălucitor şi solid ca şi cheiul, eliptică, axa majoră cam de un kilometru şi pereţii înălţându‑se cu peste 30 metri înaintea pantei ascendente a ceea ce fuseseră şapte turnuri şi rămăseseră doar trei. Aceşti pereţi netezi şi lucitori, departe de a fi complet verticali se diversificau în stâlpi, pilaştri, terase, arcuri, galerii, obstacole pietroase, poduri uşoare, balcoane ca o aripă, astfel că lumina şi umbra se alungau la nesfârşit, iar construcţia părea un etern foc rece.
Drapele se înălţară, aurii şi roşii, în vârful catargelor de pe parapet. Camarazii schimbau garda.
Privirea lui Jaan se întoarse înapoi, înspre nord, unde continentul se înălţa deasupra mării Orcus. Cu planeta Virgil exact deasupra, singulară, înălţimile păreau negre, în afară de Linn. Tunetu‑i ceţos reverbera prin aer, peste pământ.
Nu‑i văd zburând, spuse el.
Nu, nici n‑o fac, îi răspunse Caruith. De teama urmăririi au aterizat lângă Alesa şi au convins un orăşean să‑i transporte în camionul lui. Uite‑l că soseşte.
Jaan nu era sigur dacă propria minte sau cea a Anticului Caruith i‑a ordonat să‑şi rotească puţin capul iar ochii să şi‑i fixeze pe prăfuitul drum încolăcindu‑se în sus, dinspre linia ţărmului. Deveniseră oare cele două făpturi deja una singură? Aşa fusese stabilit. A fi o parte, nu, o caracaterisitcă, memoria lui Caruith... oh, minune a minunilor...
Apoi văzu vehiculul în plină viteză, mai mult după praful ce‑l stârnea decât după orice altă‑ posibilitate de identificare, căci era departe, mai avea destul până să ajungă în oraş. Mai multe maşini de teren se mişcau de‑a lungul drumului principal care înconjura marea; două tractoare lucrau în spate, pe dealuri, puncte negre pe maron şi verde pal, încercând a smulge cu forţa recolta dintr‑un pământ zgârcit; o navă aluneca pe apele liniştite cărând bunuri pe care oamenii nu le puteau mânca dar ale căror minerale de aur, argint, le puteau folosi. Şi deasupra Arenei, se balansa în echilibru un avion al Camarazilor. 
Deşi neînarmat, făcea de pază din cauza decretului Imperial. Timpurile se arătau nesigure.
"Învăţătorule..."
Jaan se întoarse la auzul vocii şi îl văzu pe Robhar, cel mai tânăr dintre învăţăceii săi. Băiatul, fiu de pescar, se pierdea aproape în roba lui zdrenţuită. Respiraţia îi aburea în jurul părului negru, lung până la umăr. Îşi făcu reverenţa mult mai adânc. "ânvăţătorule", întrebă el, "pot să‑ţi fiu de folos în vreun fel?"
A aşteptat timp de ore întregi până am apărut şi apoi n‑a îndrăznit să ni se adreseze înainte de a ne opri noi, spuse Caruith. Devoţiunea lui e superbă.
Nu cred că restul populaţiei contează mai puţin, replică Jaan. Deşi sunt mai bătrâni, nu le lipseşte răbdarea de a aştepta fără a se odihni şi îngheţând pentru simpla şansă că am avea nevoie de ei; apoi îşi au munca zilnică şi mai presus, soţiile şi copiii.
— E foarte aproape timpul când trebuie să se lepede de aceasta şi de toate celelalte, spre a ne urma.
— Ei ştiu. Sunt sigur că vor fi de acord. Dar atunci nu ar trebui să‑şi salveze mica bucurie de‑a fi umani pe cât pot, cât încă pot?
— Tu însuţi rămâi mult prea uman. Tu trebuie să devii un fulger orbitor.
Între timp, profetul spuse: "Da, Robhar. Aceasta e ziua destinului." Cum ochii dinaintea lui ardeau: "Totuşi trebuie să luăm nişte măsuri practice, nu avem timp de veselie. Rămânem încă oameni înlănţuiţi de lume. Doi sunt legaţi înspre mine, un om şi un Ythrian. Pot fi esenţiali pentru eliberare. Terrienii îi urmăresc şi cu siguranţă vor ajunge rapid spre a percheziţiona. Până atunci, cei doi trebuie ascunşi cu grijă; şi, de asemenea, puţini orăşeni să afle despre ei pentru ca vestea să nu se răspândească.
Grăbeşte‑te. Du‑te la grajdul breslaşului Frate Boras şi cere‑i să‑ţi împrumute un animal statha cu un coş de samar destul de mare spre a ascunde un Ythrian cam de înălţimea ta, deşi va fi nevoie şi de o pătură să‑i acoperim aripile. Nu‑i explica lui Boras pentru ce‑mi trebuie toate acestea. Este loial, dar asupritorii au droguri şi, mai rău, vor suspecta pe oricine ştie cât de puţin. În acelaşi mod, nu‑i oferi vreun detaliu Fratelui Ezzara când te opreşti la casa lui să împrumuţi o robă, sandale şi mantia lui roşie cu glugă. Recomandă‑i să rămână în casă până la următoarele instrucţiuini.
Iute ca vântul!"
Robhar bătu palmele în semn de supunere şi o zbughi peste bolovani, către oraş.
Jaan aşteptă. Camionul urma să treacă, inevitabil, pe chei. Până atunci probabil că nimeni nu va avea treabă aici, la această oră. Şi cine s‑ar fi întâmplat, ar fi avut şansa de‑a vedea figura singuratică a profetului zugrăvită în spaţiu şi deci va îngenunchea fără a îndrăzni să zăbovească.
— Şoferul e destul de aproape de mine ca să‑i pot citi gândurile, murmură Caruith. Şi nu‑mi place deloc ce desluşesc.
— Ce, întrebă Jaan, interzis, speriat. Nu ne e devotat? De ce ar fi acceptat să conducă doi fugari?
— Este devotat, în sensul că doreşte ca Aeneas să se elibereze de sub dominaţia Imperiului şi Orcus să nu mai depindă de Nova Roma. Dar nu a acceptat pe de‑a‑ntregul învăţătura noastră, nici n‑a aderat pe deplin la cauza noastră. Pentru că este un om impulsiv şi ezitant. Ivar Frederiksen şi Erannath din Asvalon l‑au "stârnit" cu o poveste cum că ar fi savanţi eşuaţi din pricina unei catastrofe aeriene, având urgenţa de‑a ajunge pe Muntele Cronos, unde ar urma să primească ajutor. Şoferul ştie că povestea trebuie să fi fost falsă, dar în resentimentul său faţă de Terrieni ar fi fost de acord cu orice. Imediat ce va scăpa de ei va bea pe rupte ca să‑şi înece teama, iar băutura dezleagă limba.
— Oare nu e o precauţie de‑ajuns de mare faptul că‑i transferăm de sub grija lui? Ce altceva am putea, ar trebui să mai întreprindem?... Nu! Nu crimă!
— Mulţi vor pieri pentru eliberare. Ai juca sacrificiul lor făcut în zadar de dragul unei singure vieţi?
— închisoarea, împreună cu Ythrianul, m‑ai prevenit...
— Dispariţia unei persoane care are prieteni şi vecini este mai dificil de explicat decât moartea sa. Vorbeşte cu fratele Velib. Reaminteşte‑ţi că el s‑a aflat printre puţinii Orcani care s‑au dus să servească sub McCormac; aşa că a învăţat o mulţime de lucruri. Nu‑i chiar greu de înscenat un "accident" credibil.
— Nu, desigur.
Jaan se lupta cu sine; dar mintea care‑i domina creierul era prea puternică, prea raţională. E drept, normal, ca un om să moară pentru popor. Nu erau chiar ei, Jaan şi Caruith înşişi pregătiţi pentru a face aşa? La vremea când camionul ajunsese, profetul se calmase întru totul. Şi tot atunci Robhar se întorsese cu animalul şi deghizarea. Toată lumea îl ştia pe Ezzara după mantia‑i roşie. Gluga va ascunde capul nordicului; mânecile lungi şi praful impregnat, îmbâcsind picioarele încălţate în sandale vor tăinui pielea albă. Lumea nu va vedea altceva decât pe profet, însoţit de doi dintre discipoli urcând spre arena, pătrunzând prin porţile ei, împreună cu un animal a cărui povară ar putea fi, să spunem, cărţi Străvechi, pe care el le găsise în catacombe.
Camionul se opri. Jaan primi salutul şoferului, încercând să se gândească la el ca la o fiinţă în viaţă. Omul deschise uşa din spate şi înăuntru se găseau Ythrianul şi Primul Născut al Ilionului.
Jaan, care nu văzuse niciodată un Ythrian adevărat fu mai şocat de acea aroganţă a frumuseţii (care trebuie distrusă, jeli el în sinea‑i) decât de obişnuita tinereţe blondă care devenise atât de iute un element de bază al sorţii. Simţi că parcă ochii albaştri doar priveau, pe când cei aurii, ai Ythrianului, scormoneau.
Ei văzură un tânăr mai scund şi mai îndesat decât erau de obicei Orcanii, într‑un veşmânt alb imaculat, încins cu o curea de frânghie, purtând sandale făcute de el însuşi. Faţa era largă, nasul acvilin, buzele pline, pielea de‑un maron deschis, frumos într‑un fel anume; pârul lung şi barba scurtă erau ca mahonul, curate şi dichisite. Ochii însă constituiau trăsătura cea mai izbitoare, larg deschişi, gri, enormi. În jurul frunţii purta un cerc de metal ca faţete complexe în partea frontală, partea exterioară arătând că era un Antic reîntors la viaţă după şase milioane de ani.
El spuse, cu obişnuita lui voce, înceată şi liniştită: 
"Bine‑ai venit. Ivar Frederiksen, eliberatorul lumii noastre."

Noaptea îşi făcu culcuş pretutindeni în jurul casei lui Desai. Luminile vecine păreau stele îndepărtate şi nu se auzea nici cel mai mic zgomot de circulaţie. Cu uşurare aproape, el acoperi ferestrele.
"Te rog, ia loc, Profesor Thane', spuse. "Ce răcoritoare îţi pot oferi?"
"Nici una", răspunse tânăra înaltă. După o clipă adăugă, în silă şi neobişnuit pentru ea: "Mulţumesc."
"Asta înseamnă că nu vrei să guşti din pâinea şi sarea duşmanului?" Zâmbetul lui era nostalgic, meditativ. "Nu mi‑aş fi imaginat că tradiţia îţi cere să‑i refuzi ceaiul."
"Dacă doreşti, comisare." Tatiana se aşeză, cu trupul rigid, în modul ei direct. Desai vorbi cu soţia lui, care aduse o tavă cu vas aburind, două ceşti şi un platou cu prăjituri crocante. Puse totul jos şi se scuză. Uşa se închise după ea.
Pentru Desai parcă s‑ar fi prăbuşit camera peste el. Era atât de inconfortabil, atât de... stânjenitor... Biroul său şi tabloul de comunicaţii umpleau un colţ, alături se găsea un raft pentru rapoarte şi, altfel, locul era constituit numai din pereţi, un covor uzat, mobilă nu la înălţimea unui om de rasa şi cultura lui: cu excepţia unui tablou ori două, totul era închiriat, nimic din acel talmeş‑balmeş care alcătuieşte un cămin.
Familia noastră se mută prea mult, prea des, prea departe, ca o bobină învârtindu‑se să ţeasă un material pe care‑l sfâşie, apoi, căci e putred. Am fost totdeauna învăţat pe Ramanujan să facem tot posibilul să călătorim uşor prin viaţă. Dar ce se petrecea cu copiii în aceste zboruri din loc în loc, deşi totdeauna în acelaşi soi de izolare a slujbaşului civil Imperial? Suspină adânc. Gândul îl rodea de mult.
"Apreciez venirea ta, aşa cum te‑am rugat", începu Desai.
"Sper că... ai luat măsuri de precauţie."
"Desigur, m‑am strecurat pe alee, mi‑am înfăşurat mantia şi mi‑am fixat masca de noapte."
"Din acest motiv nu te‑am vizitat eu. Ar fi imposibil de tăinuit faptul. Şi mai mult ca sigur, teroriştii te ţin sub supraveghere."
Tatiana îşi reţinu un rictus. Desai continuă cu greutate: "Regret să‑ţi produc cel mai neînsemnat risc. Asasinii unei duzini de cetăţeni importanţi nu şi‑ar face scrupule din pricina ta, dacă te‑ar suspecta de... hâm, colaboraţionism."
"Numai dacă nu sunt în vederea lor să vin aici pentru a învăţa ce aş putea face pentru ei", spuse Tatiana cu un ton metalic.
Desai îndrăzni să zâmbească. "Acest risc îl asum eu. Nu e prea mare, presupun." Ridică ceainicul şi întrebă din sprâncene. Ea acceptă moale înclinând capul. El turnă pentru fiecare, apoi sorbi. Căldura îl reconfortă.
"Hai să trecem la afaceri", propuse Taitiana.
"Într‑adevăr. Mă gândeam că ai dori să auzi ultimele ştiri despre Ivar Frederiksen."
Aici o prinsese! N‑a spus nimic dar a sărit ca o săgeată şi privirea cafenie s‑a lărgit.
"E, desigur, confidenţial. Dintr‑o sursă secretă. Am aflat că s‑a alăturat unui grup nomad, mai apoi a avut necazuri cu ei şi s‑a îmbarcat pe o navă‑de-sud a Oamenilor Râului împreună cu un Ythrian, care poate l‑a întâlnit din întâmplare sau nu, dar e în mod sigur un agent al Servicilor Secrete ale Domeniului. Erau aproape de gura de vărsare când am prins de veste şi am trimis o patrulă marină să‑l aducă. Datorită confuziei — evident, creată de navigatori, deşi nu intenţionez să iau măsuri — el şi însoţitorul lui au scăpat."
Roşul şi albul alergau pe faţa ei. Respira repede şi întretăiat, apucă ceaşca şi sorbi adânc.
"Ştii că nu vreau să fie pedepsit, dacă se poate evita acest lucru", spuse Desai. "Doresc o şansă să discut serios cu el."
"Ştiu că asta e ceea ce pretinzi", se năpusti Tatiana.
"Dacă oamenii ar înţelege", pledă Desai. "Da, Imperiul v‑a făcut rău. Dar noi încercăm acum să reparăm, să facem bine. Şi alţii vor fi cei care vă vor face uneltele lor, fiindcă vor dizolva unitatea şi siguranţa din unitatea pe care această civilizaţie a lăsat‑o."
"Despre cine vorbeşti? Ythrieni? Merseieni?" Vocea ei oscila, cuvintele sunau nedesluşit.
Desai luă rapid o hotărâre. "Merseieni. Oh, sunt foarte departe. Dar dacă ne vor preocupa iar într‑o porţiune de frontieră ...Au eşuat data trecută pentru că revolta lui McCormac i‑a luat şi pe ei prin surprindere. Încă o încercare, dar mai atent organizată şi Terra ar putea chiar pierde întregul sector, în vreme ce, simultan Merseia ar acapara frontiera opusă. Rezultatul ar fi un Imperiu trunchiat, zguduit, slăbit şi un Domeniu Roidhunate încununat de reuşită... şi Lunga Noapte a adus asta mult prea aproape."
Îi spuse femeii cu voce slabă, dar neîndoielnic, zeflemistă: "Te îndoieşti? Consideri Merseia o simplă gogoriţă, o sperietoare? Te rog ascultă. Un agent special de‑al lor e pierdut prin Aeneas. Nu‑i un spion obişnuit sau un tulburător de ape. E o creatură, cu însuşiri unice; atât de important încât, de dragul misiunii lui, o întreagă falsă planetă a fost introdusă pe furiş între datele de la Catawrayannis, atât de abil — incluzând puteri extroardinare telepatice — încât singur a reuşit, cu uşurinţă aproape, să ne scape şi să dispară în pustietate. Profesore Thane, Merseia riscă mai mult decât această singură creatură. Ni s‑a semnalat faptul că Roidhunate include asemenea specimene, punându‑ne în gardă împotriva mai multora ca el. Nici un Serviciu Secret competent nu ar îngădui aşa ceva.
"Vezi în ce plasă se poate încâlci logodnicul tău?"
Oare am înregistrat bine? Faţa ei e complet inexpresivă.
După un minut, ea spuse: "Trebuie să mă gândesc la asta, Comisare. Temerile tale pot fi exagerate. Hai să privim practic astă seară. Te întrebai despre Ivar şi însoţitorul... ce te face să crezi că Ythri s‑ar putea să‑şi bage gheara şi el în oală, am dreptate? Înainte de a‑ţi sugera vreun lucru, spune‑mi întâi ce mai ştii."
Desai se blindă în concizie. "Probabil s‑au refugiat în zona Orcan", spuse el. "Tocmai am primit un raport de la o trupă dispersată acolo să‑i caute. După mai multe zile de efort intens, incluzând chestionarea amănunţită a numeroşi oameni care puteau fi suspectaţi de‑a şti ceva, s‑au întors fără rezultat. Nu‑i puteam lăsa acolo cu forţa, inutil sau chiar incendiar, dată fiind ura contra noastră; şi în orice caz nu‑i puteam părăsi când răzvrătirea, sabotajul şi violenţa cresc, se‑ntind atât de rapid peste întreaga planetă. Avem nevoie de ei să patruleze pe străzile, să zicem, Novei Roma."
"Poate Ivar nu s‑a‑dreptat spre Orcus", sugeră Tatiana.
"Poate. Dar ar fi logic astfel, nu?"
Ea murmură un al treilea "poate" şi‑apoi îl surprinse: "Au chestionat oamenii voştri pe noul lor profet?"
"De fapt, da. Dar fără rezultat. A emis câteva idei stranii, semi‑religioase despre care ştiam deja câte ceva; sunt desigur, anti‑Imperiale, dar e de preferat să‑l lăsăm să‑şi împrăştie profeţiile asupra câtorva din adepţii lui, decât să‑l desemnăm ca pe‑un martir. Nu, n‑a relevat vreo cunoaştere a Primului Născut. Şi nici acei apostoli care‑l urmează îndeaproape nu aveau ştiinţă despre Ivar."
Era evident că Tatiana rămânea calmă numai printr‑un imens efort. Întreaga‑i fiinţă trebuie să fi fost tulburată pentru iubitul său. "Mă uimeşte că v‑aţi dus să‑i prindeţi (sau să‑l prindeţi) cu mâinile goale. Aţi fi putut stârni o revoltă, după câte am înţeles."
"Am primit instrucţiuni să‑i manipulez pe conducătorii de cult cu microinstrumente speciale. Dar după ce cercetarea a continuat o vreme, acest... Jaan... s‑a oferit de bună‑voie, împreună cu oamenii lui, să intre sub narcoză, pentru a pune capăt bănuielilor şi, aşa cum a declarat, pentru ca Terrienii să nu mai aibă motive în plus de a rămâne. O mişcare vicleană, isteaţă, dacă ceea ce dorea el era să scape de ei. După această mare concesie din partea profetului, ocupanţii nu puteau face altceva decât să se retragă."
"Ei, bine", şarjă ea. "Ţi‑a trecut prin minte că Ivar, persoana lui nu ar fi în zonă?"
"Desigur. Deşi... principalul tehnician al echipei de interogare a arătat că Jaan poseda o encefalogramă ce nu semăna cu nici una înregistrată mai înainte. Dacă afirmaţiile lui erau adevărate, se pare că era — cum să explic — posedat de un anume soi de... spirit. Oh, corpul îi este perfect uman şi nici nu există motiv să presupunem că drogul nu ar fi avut efect asupra minţii lui prin anularea capacităţii de a ascunde cum s‑ar întâmpla altora. Dar..."
"Mutaţie, presupun, răspunzătoare pentru circumvoluţiunile creierului. Ei sunt un popor vechi, rezultat din selectări, în împrejurări în care speciile noastre nu s‑au aflat niciodată."
"Probabil. Mi‑aş fi dorit să pot împrumuta un telepat Ryellian din personalul guvernatorului — am meditat mult la asta, dar am înţeles că un agent Merseian, cu puterile şi cunoaşterea pe care le posedă, ar reuşi să se ferească, să iasă cu bine dintr‑o asemenea confruntare. Dacă aş avea un milion de investigatori pricepuţi, să studieze fiecare aspect al acestei planete şi poporul ei atât de deosebit, pe timp de o sută de ani..."
Desai abandonă acest vis cu ochii deschişi. "Nu neglijăm posibilitatea ca Ivar şi Ythrianul să se afle în acea regiune dar să fie necunoscuţi profetului, spuse el. "Un grup separat i‑ar fi putut introduce pe furiş. Înţeleg că Muntele Cronos este sfredelit de tunele şi peşteri, construite de Rasa Celor Vârstnici şi niciodată nu au fost pe deplin explorate de oameni."
"Dar n‑ar avea nici un rost chestionarea în direcţia asta, nu‑i aşa? replică Tatiana.
"Sigur. Mai ales că locul ascunzătorii poate fi la fel de bine, undeva departe, în deşert." Desai se opri. "Iată de ce te‑am rugat să vii aici, Profesor Thane. Îţi cunoşti logodnicul. Şi, desigur, ai mai multă ştiinţă despre ţinutul Orcan decât ar putea cercetătorii noştri să culeagă din cărţi, bănci de informaţii sau simple observaţii. Te rog, spune‑mi, cum s‑ar acomoda aici Ivar?"
Tatiana rămase tăcută. Desai apucă ţigaretul şi trase câteva fumuri. În sfârşit, ea spuse încet:
"Nu cred că o cooperare apropiată ar fi posibilă. Există diferenţe prea mari. Şi Ivar ar fi simţit asta şi ar fi înţeles, deci n‑ar fi încercat."
Desai se reţinu de la vreun comentariu, spunând doar: "Te ‑aş invita să‑mi descrii, dac‑ai vrea, societatea aceea."
"Păi ai citit, desigur, rapoarte despre ea."
"Multe. Dar toate văzute dinafară, dintr‑un punct de percepere Terrian, chiar rezumatele făcute de oamenii mei după scrierile nordice. Le lipseşte miezul. Voi, totuşi — poporul tău şi el orcan împărţiţi această lume de secole. Măcar atât, dacă altceva nu aveţi în comun. Aş dori nu o simplă redactare socio‑economică ci sensul spiritului, tensiunile, influenţele subtile şi principale dintre păturile sociale."
Tatiana zăbovi pe gânduri din nou, încercând să se concentreze. În cele din urmă, spunse: "Nu prea am multe să‑ţi vorbesc, Comisare. Ce‑ai pofti? Capsule de istorie? Ar fi trebuit s‑o cunoşti până acum."
"Depinde ce consideri tu important. Te rog, totuşi."
"Ei bine... acelea de pe Muntele Cronos sunt cele mai importante, mai bine conservate vestigii ale Constructorilor. Dar fuseseră mult prea puţin studiate până când planeta Dido a recomandat mai multă atenţie. Apoi s‑au abătut Necazurile, raidurile, invazii, prăbuşirea, eşuarea înapoi către feudalism. Câţiva nenordici şi‑au căutat refugiul în Arena, din lipsa altui adăpost!"
"Arena?" se minună Desai.
"Amfiteatrul gigantic de pe vârful muntelui, dacă îi putem spune astfel construcţiei."
"A, deci nu e ceea ce înseamnă de fapt «arena»... N‑are importanţă. Am băgat de seamă că, în dialect, cuvintele se modifică. Continuă."
"Ei trăiau în acea construcţie gen fortăreaţă, într‑o disciplină perfectă. Erau păziţi când mergeau la lucratul pământului, pescuit, păstorit, de oameni înarmaţi. Treptat totul s‑a transformat într‑o comandă militară. Camarazii Arenei, care erau totodată magistraţi, tehnocraţi — pământul se păstra în comun — deveniră în cele din urmă conducători ai riturilor religioase, religia stând, natural, în centrul acelor misterioase aşezări.
Când dominaţia, disciplina militară a fost retrasă, întâi camarazii au rezistat guvernării planetare şi apoi au fost înfrânţi. Aceasta i‑a îndreptat mai mult spre preoţie, deşi au continuat să menţină tradiţii cazoane. De atunci, n‑au mai dat Novei Roma vreun motiv de îngrijorare; dar se ţin deoparte şi consideră cel mai înalt ţel găsirea Constructorilor: unde au fost, sunt sau vor fi aceştia.,,
"Hâm". Desai îşi ciupi obrazul. "Aceşti oameni — jumătate de milion sau cam aşa ceva, care locuyiesc în regiune — consideri că sunt, în egală măsură, izolaţi şi de restul planetei Aeneas?"
"Nu chiar. Ei fac comerţ, în special caravanele ce trec peste Fundul Mării Antonine către zone mai fertile cărând minerale şi produse biologice în schimbul mâncării, obiectelor confecţionate şi a orice altceva. Unii dintre tinerii lor servesc nordicilor, mai mulţi ani, pentru a‑şi câştiga existenţa; sunt extrem de dotaţi în descoperirea apei, ceea ce confirmă spusa mea de mai înainte despre mutaţii. Luând totul în considerare, locuitorul obişnuit al continentului n‑a văzut niciodată un Orcan. Şi aceştia se ţin cu dinadinsul deoparte, interzic căsătoriile înafară cu pedeapsa exilului, consideră că sunt un neam ales care va juca un rol deosebit în legătură cu Constructorii. Istoria lor e plină de profeţi care au visat numai la asta. Acest Jaan e doar ultimul dintre ei."
Desai se încruntă. "Totuşi, nu este singura lui afirmaţie — că ar fi încarnarea şi că rasa Mai Vârstnicilor se va reîntoarce în timpul vieţii sale — sau orice altceva mai predică aceasta?"
"Nu ştiu." Tatiana îşi trase răsuflarea. "Un lucru, cu prioritate, însă, şi oare de aceea m‑ai chemat aici? în ciuda faptului că se crede el însuşi mai curând obiectiv decât supranatural, oricare Orcan se poartă ca un religios. Ei bine, Ivar e sceptic; de fapt e un necredincios. Nu mi‑l pot închipui împărţindu‑şi viaţa cu un grup de fanatici, vizionari. Ar intra curând în conflict".
Acum fu rândul lui Desai să stea liniştit pentru a cumpăni. Ţinta e bine ochită. Asta nu înseamnă însă că e adevărat.
Şi totuşi ce pot să fac decât să accept... până nu aflu de la spionul meu ce i s‑a întâmplat lui Ivar? (Şi e ceva ce, poate, nu voi afla niciodată).
Se scutură. "Deci, dacă Ivar a primit sau nu ajutor de la vreun Orcan ori doi, te îndoieşti c‑ar fi în contact cu cineva important şi ar avea vreun motiv să rătăcească într‑o astfel de neplăcută — pentru el — regiune. Eşti de acord, Profesor Thane?"
Ea aprobă din cap.
"Ai putea să‑mi dai vreo idee cam pe unde s‑ar găsi şi cum am putea da de el?" urmă Desai.
Tatiana nu catadicsi să răspundă.
"Cum doreşti", spuse el obosit. "Ţine minte, Ivar e în primejdie de moarte câtă vreme e fugar: pricolul de‑a fi împuşcat de‑o patrulă, de exemplu, sau de a comite o faptă, un act de trădare care să nu‑i poată fi iertat."
Ea îşi muşcă buzele.
"Nu te voi hărţui cu asta", îi promise Desai. "Dar te rog... eşti o savantă, ar trebui să‑ţi foloseşti mintea în scopul născocirii de noi ipoteze şi urmăririi consecinţelor adecvate... te rog să iei în consideraţie aceasta întrucât propriul său interes cât şi cel al planetei Aeneas constă în legătura cu Imperiul."

"Aş dori să plec imediat", spuse ea.
Mai târziu, mărturisea lui Gabriel Stewart:
"Ivar trebuie să se afle printre Orcani. Nimic altceva nu are sens. El e conducătorul nostru temporar, de drept, Jaan e cel mental. Cuvântul se va întinde ca focul prin uscata trava sub vântul zoosny."
"Dar dacă profetul nu ştie unde este?" răspunse sceptic Stewart.
Tatiana izbucni în râs. "Profet să nu ştie! Îţi închipui mintea de Constructor neputând controla reacţiile corpului uman la o biată, mizerabilă, doză de narcotic? Cum, numai schizofrenia poate determina asta."
El o privi atent. "Fetiţo, crezi în acele zvonuri? Căci zvonuri sunt, pricepi, nimic mai mult. Dispozitivul, instalaţia noastră n‑are legătură cu Arena."
"Mai bine am încerca să stabilim una... Bine, admit că nu avem nici o probă a apropiatei reîntoarceri a Constructorilor. Dar are o semnificaţie." Ea gesticula înspre stelele pe care ferestrele camuflate le ascundeau. "Cosmenosis... Ceea ce‑i formidabil constă în lipsa unui scop, a unei evoluţii în tot ce se petrece acolo". Concentrată: "Desai vorbea despre un agent Merseian acţionând pe Aeneas. Nu Merseian ca neam, totuşi. Cineva ciudat îndeajuns pentru a fi, chiar înainte‑mergătorul Constructorilor."
"Hun!" exclamă Stewart.
"Prefer să nu vorbesc mai mult despre asta, Gabe. Totuşi, Desai vorbea şi despre ipoteza adaptării unei metode de lucru. Până la noi ştiri cred că asta trebuie să fie a noastră, că există cel puţin ceva în acele poveşti. Trebuie să scormonim mai adânc, să adunăm multe informaţii. În cel mai rău caz ne alegem doar cu ele. În cel mai bun, cine ştie?"
"Dacă nu altceva, măcar va fi o serioasă propagandă", remarcă el cinic. Nu se reîntorsese în Aeneas de destulă vreme pentru a se fi contaminat de atmosfera ei de aşteptare. "Uh, cum izbutim să îndepărtăm duşmanul de‑a raţiona şi cerceta în acelaşi mod?"
"Nu avem o cale sigură", spuse Tatiana. "M‑am tot zbuciumat şi... uite la ce m‑am gândit: să presupunem că‑l anunţ pe Desai mâine sau poimâine sub pretextul că mi‑am schimbat simţămintele şi încerc să‑l învârtesc astfel, încât să aflu mai multe despre acel agent. Dar, mai ales, ceea ce voi face va fi să‑i sugerez să controleze printre locuitorii regiunii muntoase Chalce. Probabil îţi reaminteşti, ei sunt organizaţi în clanuri şi sunt duri, complet independenţi, autoritari. E foarte plauzibil că s‑au grupat în jurul lui Ivar, dacă el s‑a dus la aceştia, şi că a făcut aşa din proprie iniţiativă. Ei, e o ţară mare şi colţuroasă, ar fi nevoie de mulţi oameni şi o grămadă de timp să fie cercetată. Şi‑n vremea asta..."

XVI

CAMERA DINLAUNTRUL MUNTELUI era spaţioasă şi alcătuirea ei din material Antic adăuga o iluzie de adâncuri de vis. Oamenii instalaseră aparate de încălzire, casete de tavan fluorescente, mobilă şi alte necesităţi printre care se numărau cărţi şi un eidofon spre a înşela trecerea vremii. Pe de altă parte, cum orele se lungeau ca zilele pe care nu le vedea, Ivar simţea că se sălbăticeşte. Erannath, desigur, suferea mai rău; spre deosebire de oameni, toţi Ythrienii se nasc cu un grad destul de ridicat de claustrofobie. Dar acesta îşi păstra controlul cu îndârjire în gheare.
Conversaţia îi ajuta pe amândoi. Erannath era visător: "... liber ca aripa. In tinereţe am cutreierat întregul Avalon... hai‑ha, furtuna zorilor peste mări şi vârfuri înzăpezite... Să vânezi un spatodont cu lăncile! Vântul peste câmpii, acel miros de soare şi eternitate! Mai apoi am încercat să devin un vagabond spaţial. Nu ştii ce înseamnă? E o instituţie Ythriană. Un asemenea echipaj îşi poate părăsi corabia spre a se stabili pentru o perioadă pe o anume planetă, cu condiţia să se găsească un înlocuitor; şi de obicei se găseşte." 
Privirea‑i tânjitoarte se plimba peste pereţii lucitori. "Khrr, acesta‑i univers de minuni. Păstrează‑l cu sfinţenie, Ivar. Ceea ce e în afara noastră e cu mult mai preţios decât putem noi adăposti în minte."
"Mai eşti hoinar spaţial?" îl întrebă omul.
"Nu. M‑am reîntors în cele din urmă pe Avalon, cu Hlirr, pe care am întâlnit‑o şi ne‑am căsătorit într‑o lume în care inelele aruncă scântei de curcubeu peste oceane colorate în argint patinat. E un lucru bun şi acesta, a păzi un cămin şi a ridica progenituri. Dar ei au crescut acum, iar eu, în căutarea unei ultime aventuri până când Dumnezeu va binevoi să se aplice asupra mea, sunt aici, — scoase un chicot — "în această grotă."
"Spionezi pentru Domeniu, nu‑i aşa?"
"Am mai explicat, sunt un xenolog specializat în antropologie. Acesta e domeniul în care am fost şcolarizat în toţi anii petrecuţi pe Avalon şi în care îmi desfăşor şi acum cercetarea."
"Formaţia de savant nu te împiedică să fii spion. Uite ce e, n‑o spun cu pică pe tine. Imperiul Terrian este duşmanul meu ca şi al vostru, dacă nu mai mult chiar. Suntem aliaţi naturali. N‑ai vrea să duci acest mesaj înapoi, pe Ythri?"
Încreţituri trecură peste penajul lui Erannath. "Automat, orice oponent al Imperiului devine prietenul tău? Cum rămâne atunci cu Merseia?"
"Am auzit atâta propagandă împotriva Merseienilor că următoarea proclamare a lor ca rasişti şi agresori teritoriali mă va face să sufăr un şoc. Oare Terra nu i‑a provocat, nu i‑a ameninţat pe ei niciodată? Pe lângă asta, sunt extrem de departe: e problema Terrei, nu a noastră. De ce să suporte Aeneas ca tinerii ei să scoată castanele din foc pentru Împărat? Ce‑a făcut el vreodată pentru noi? Şi, Dumnezeule, ce rău, nu ne‑a făcut?"
Erannath întrebă încetişor: "Speri cu adevărat să conduci o a doua, de data asta reuşită, revoluţie?
"Nu‑i vorba de condus", spuse Ivar, roşu ca racul. "Sper să pot fi de folos."
"În ce scop?"
"Libertatea."
"Ce e libertatea? A alege de unul singur, aşa cum ai făcut tu? Atunci cum poţi fi sigur că o anume parte a Imperiului nu‑ţi va pretinde mai mult? Eu aş crede că aşa va fi."
"Ei, bine, eu aş dori să slujesc atât cât va dura poporul meu."
"Cât de dornic e propriul tău popor de‑a fi servit în felul tău de‑a o face? Tu nu vezi îngrădirea libertăţii în sacrificiile ce se cer pentru eliberarea politică a regiunii Alpha Crucis, mai mult decât vezi această coerciţie exercitată de legile îndreptate contra crimei ori prădării. Aceste imperative se potrivesc dorinţelor tale. Dar poate că alţii sunt în alt mod. Ce e libertatea decât a avea o cuşcă personală în care să ajungi mai departe decât unul care doreşte să zboare?"
Ivar privi mânios în ochii galbeni. "Vorbeşti ciudat pentru un Ythrian, pentru unul de pe Avalon, mai ales. Precis a rezistat planeta ta înglobării la Imperiu?"
"Păi, înglobarea ne‑ar fi adus o schimbare, ne‑ar fi forjat cumva modul de viaţă... În ce fel esenţial s‑ar deosebi o Republică Alpha Crucis sau o provincie aparţinând Domeniului, de Sectorul înglobat Imperilului? Ai zburat prea puţin prin realitate, Ivar Frederiksen. Ce preferi de fapt: să treci printre ideologii sau printre stele?"
"Uh, mi‑e teamă că nu înţeleg. Rasa voastră nu are aceeaşi idee despre guvernare ca noi."
"Nu‑i important pentru noi. Concetăţenii mei, Avalonienii, cei umanoizi, gândesc însă în acelaşi mod, la fel. Mă tot minunez de ce eşti atât de sensibil la structura organizării politice precise, până la a face din asta o problemă de viaţă şi de moarte. De ce nu‑ţi concentrezi eforturile către alt fel de aranjamente, cum ar fi, de pildă, acelea prin care tu şi ai tăi să rămâneţi singuri, să fiţi lăsaţi în pace?
"Ei bine, dacă motivaţia noastră te nedumereşte, atunci transmite‑o Ythrienilor..." îşi trase Ivar răsuflarea.

Timpul continua să se scurgă; la un moment dat nu mai apăru omul purtând o robă simplă, ce aducea mâncarea şi strângea resturile, ci o siluetă în uniformă care intră pe uşă anunţând "Înaltul Comandant!"
Iyar sări, drept, în picioare. Creasta penată de pe capul lui Erannath stătea ţeapăn, de parcă ar fi dat onorul. Pentru clipa aceasta răbdaseră ei, o aşteptaseră.
Intră un grup formând cu îngrijire dublu şir. Erau Orcani tipici: înalţi şi uscăţivi, cu piele maron, părul negru şi stufos ca şi barba bogată, faţa mai mult ovală şi totuşi cumva plată, nările dilatate şi buzele cărnoase. Purtau coifuri de metal întinzându‑se în jos să cuprindă şi gâtul şi erau prevăzute cu vizoare de sticlă heliomată, acum ridicate; tunici albastre cu însemnul rangului şi, pe pieptul fiecăruia, sigla Infinitului; pantaloni gri îndesaţi în cizme noi. Pe lângă cuţite şi boxuri, cărau, la centură, sfidând decretul Imperial, grenade şi puşti care în mod obişnuit trebuiau ascunse spre a nu fi confiscate.
Yakow Harolsson, Înaltul Comandant al Camarazilor din Arena îi urmă. Era înveşmântat ca şi oamenii lui, având în plus o glugă roşie. Deşi barba îi era complet albă şi trăsăturile marcate, pline de cicatrice, silueta‑i se ţinea dreaptă. Ivar se grăbi să‑l salute.
Yakow îi reîntoarse salutul şi, cu accentul nazal al regiunii, rosti în Anglic: "Fii bine venit, Prim Născutule din Ilion."
"Au... plecat Terrienii... domnule?" întrebă Ivar. Pulsul îi bătea nebuneşte. Îl asalta ameţeala, curentul rece de aer subteran îi tăia respiraţia.
"Da. Poţi ieşi de‑acum." Yakow se încruntă. "Deghizat, desigur, cu strai, păr şi pielea vopsite, urmând instrucţiuni speciale de comportare. Nu putem fi siguri că duşmanul n‑a lăsat spioni sau, şi mai probabil, scanere ascunse pretutindeni în oraş care să urmărească ce se petrece — poate chiar şi‑n centrul Arenei." De sub autoimpusa disciplină vâlvătaia ţâşni: "Şi totuşi vei ieşi la lumină, să te pregăteşti pentru Eliberare."
Erannath se ridică. "Eu n‑aş prea putea trece drept un Orcan", spuse cu o voce uscată.
Privirea lui Yakow se întunecă, când se îndreptă spre el: "Nu. Ne‑am îngrijit de tine, după ce ne‑am sfătuit."
O uşoară teamă îi făcu pe Ivar să exclame: "Amintiţi‑vă, domnule, el este legătura cu Ythri, care ne‑ar putea deveni aliaţi."
"Desigur", rosti Yakow, fără nici o intonaţie. "Ar fi simplu să te ţinem ascuns aici, domnule Erannath, însă ceea ce ştiu despre rasa voastră, nici, n‑ai putea să mai suporţi. Aşa că am găsit altceva sigur. Aşteaptă numai încă puţin, câteva ore. După căderea întunericului vei fi condus afară..."
Unde se va înălţa peste vârfuri până departe, în pustiu, gândi Ivar, din nou fericit, unde să poată vâna şi hoinări în voie pentru a‑şi gândi concepţiile aşa cum vrea el, cum simte, până când noi vom fi gata să‑l reprimim — sau el să ni se alăture nouă — şi apoi să‑l lăsăm să se înapoieze acasă.
Dintr‑o pornire afectivă apucă mâna dreaptă a Ythrianului. Ghearele se strânseră ferm dar nedureros în jurul degetelor lui. "Îţi mulţumesc pentru tot, Erannath", spuse Ivar. "O să‑mi lipseşti mult... până ne vom întâlni iar."
"Asta numai Dumnezeu o hotărăşte", răspunse prietenul lui.
Arena şi‑a luat numele de la spaţiul pe care‑l încercuia. Printr‑o fereastră a splendidului sanctuar al Comandantului, Ivar privea etaj după etaj deschizându‑se într‑o panoramă austeră, dar care oferea ochilor subtile încântări prin formele elipsoidale, îndreptate în jos spre pavimentul de bază. Nivelele erau destul de largi să se constituie mai curând în terase decât în locuri obişnuite; pereţii dintre ele marcau deschideri în arc ce conduceau către holurile şi camerele dinăuntru. Toate acestea făceau ca sugestia unui teatru antic să fie extrem de puternică.
Un grup de Camarazi tocmai se antrena, căci deşi fuseseră foarte rar lupte în ultimele secole, comanda rămânea în fapt militară. Distanţa micşora oamenii la dimensiuni de insecte. Glasurile şi paşii lor se pierdeau în tăcerea fierbinte ca şi zgomotul oraşului, doar Linn răsuna măcinând parcă, zdrobind la nesfirşit. Mai multă viaţă părea să conţină clădirea însăşi cu iridescenţa sa schimbătoare şi energia curbelor.
"De ce au construit astfel înaintaşii; Mai Vârstnicii?" se întrebă Ivar cu voce tare.
"Să fie oare o bază ştiinţifică, combinând locuinţe şi camere de lucru? Dar rampele de pe podea se întortocheau atât de straniu; podelele înseşi aveau ridicături şi coborâri abrupte, neaşteptate, greu de ghicit în ce scop; coridoarele boltite treceau printre apartamente care nu erau unul asemănător altuia. Şi ce rost avea craterul din mijloc? Doar pentru grădinărit, pentru a proteja ochii obosiţi de deşert, desfătându‑i cu un parc? (Dar aceste zone erau fertile acum şase milioane de ani). Jocuri? Rituri? Ceva ce omul şi oricare neam cunoscut omului nu putea pricepe?"
"Jaan spune că principalul scop era acela de‑a avea un loc de adunare adevărat, unde minţile se puteau reuni şi dobândi astfel transcendenţa", răspunse Yakow. Se întoarse către escortă. "Puteţi pleca", îi concedie el. Aceştia salutară şi se retraseră, închizând după ei uşa instalată de humanoizi.
Fusese special cioplită spre a se potrivi portalului. Interiorul biroului unde se aflau cei doi doi era ca o bijuterie cu multiple faţete: culorile nu sclipeau blând ca în exteriorul Arenei, ci scânteiau metalic şi străluceau sălbatic ca focul ori de câte ori le izbea o rază de soare. Faţă de o asemenea picătură de trecut, puţinele piese de mobilă şi echipamentul tehnic actual păreau de două ori mai sobre: scaune sculptate din lemn noduros, o masă aidoma, un şir de rafturi conţinând cărţi şi un aparat, o copertă ţesută din puţinele plante ivite pe asprele meleaguri Orcane.
"Ia loc, te rog", spuse Yakow şi‑şi aşeză şi el slăbiciunea de schelet într‑un scaun.
Oricum, nu‑mi oferă o ceaşcă de ceai? fulgeră prin mintea lui Ivar. Apoi îşi aminti din lectură: Nu, în această tară mâncarea sau băutura împărţite creează legături de obligaţie mutuală. Recunosc că nu‑i chiar pregătit pentru aşa ceva încă, faţă de mine. Dar oare eu faţă de el aş fi gata?
Ivar se aşeză în faţa figurii bătrâne şi colţuroase.
În mod descumpănitor, Yakow aştepta ca el să înceapă conversaţia. După câteva clipe seci, Ivar se încumetă: "Un, acel Jaan despre care vorbeai, domnule, e profetul vostru, nu‑i aşa? N‑aş vrea să vă pun la îndoială cinstea, crede‑mă. Dar pot întreba câte ceva?"
Yakow aprobă din cap; barba albă mătură semnul infinitului de pe pieptu‑i. "Orice doreşti. Primule Născut. Adevărul iese la iveală numai prin cercetare." Se opri. "În plus... să fim oneşti de la începutul începuturilor... În multe minţi nu există încă certitudinea că Jean este stăpânit de Anticul Caruith. Camarazii din Arena n‑au luat nici o poziţie oficială faţă de mister."
Ivar începu: "Dar credeam... vreau să spun, religia..."
Yakow ridică o mână. "Ascultă, fără predică. Primule Născut. Nu avem aici religie."
"Cum? Domnule, dar credeţi, credeţi de sute de ani în Înaintaşi!"
"Aşa cum credem în planeta Virgil sau în lune." Avu un zâmbet fantomatic. "La urma urmei le vedem zilnic. La fel, în acelaşi mod vedem relicvele Anticilor."
Deveni mai afabil. "Pentru răbdarea ta, Prim Născutule, să‑ţi explic întâi câte ceva. «Religie» înseamnă credinţă în supranatural, aşa‑i? Cei mai mulţi Orcani, ca şi cei mai mulţi Aeneizi de pretutindeni, au acest soi de credinţă. Ei susţin că un Dumnezeu există şi au diverse ceremonii şi reguli pentru a intra în contact cu el. Dacă există vreo denaturare, ei admit că nu e ştiinţifică credinţa lor. Nu e treaba practicii să confirme sau să infirme credinţa. Miracolele se pot petrece datorită intervenţiei divine; dar un miracol, prin definiţie, implică suspendarea unei legi naturale, aşa încât nu mai poate fi repetat ca experiment. Da, adevărul sau falsitatea istorică se pot cerceta, deci, numai pe cale indirectă. Dar confirmarea unui fapt nu reprezintă nimic absolut, până nu e dovedit ştiinţific.
De exemplu, dacă putem pretinde că a existat un Iisus care cu adevărat a înviat, s‑a ridicat din mormânt, putem pune acest fapt pe seama explicaţiei că el ar fi fost doar în comă, nu mort de‑a‑binelea. Şi în acelaşi mod, o neconfirmare nu dovedeşte, practic, nimic. Exemplificând iar, dacă se presupune că un anume sfânt nu a trăit niciodată, aceasta arată doar că oamenii erau naivi, nicidecum că credinţa de bază, principiul ar fi fost greşit."
Ivar privi ţintă, uimit. Această discuţie... şi înainte chiar am abordat unele lucruri concrete — de la hierofant la locuitorii sărăciţi, izolaţi, din deşert!
Încercă să se adune, să se concentreze. Ei, de fapt, nimeni — din cei care au acces la comunicaţiile electronice — nu e complet izolat. Şi n‑aş fi de loc surprins dacă Yakow ar fi studiat la Universitate. Eu însumi am întâlnit acolo câţiva Orcani.
Numai fiindcă trăieşte separat, departe, într‑un anumit mod, nu înseamnă că persoana respectivă e neştiutoare ori proastă... Hm, oare Terrienii asta cred despre noi? Întrebarea îi stârni în suflet un resentiment ascuţit.
"Repet", spuse Yakow, "ân înţelesul pe care‑l dau eu cuyântului, ceea ce împărtăşim noi aici nu este religie. Ceea ce avem e o doctrină.
"Este un fapt dovedit, verificabil prin mijloace strategice şi metode extrem de riguroase radioizotopice, că o puternică civilizaţie a deţinut un avanpost pe Arena, acum şase sute de mii de ani. O deducţie logică face să se considere că aceste fiinţe n‑au pierit ci mai curând s‑au îndreptat către altundeva, debarasându‑se de obiceiurile, lucrurile prosteşti, pe măsură ce atingeau un nou stadiu de evoluţie. Desigur e o dorinţă mai mult imaginară de a se fi petrecut aşa, dar pare normal ca sensibilitatea cea mai înaltă a cosmosului să poarte un interes benign pentru ridicarea părţii sale inferioare.
"Această speranţă, dacă nu vrei s‑o numeşti mai mult decât atât, este ceea ce ne susţine pe noi."
Cuvintele erau rostite fără pasiune; şi deşi vocea devenea tot mai puternică, tonul rămâne calm. Aşa încât Ivar privi la figura din faţa lui şi se hotărî ca, deocamdată, să se abţină de la vreun răspuns.
Ce probă am avea privitoare la evoluţia pe mai departe? Până acum am întâlnit nenumărate rase diferite şi unele erau extrem de deosebite nu numai prin înfăţişarea lor ci şi prin modul de gândire şi posibilităţile pe care le aveau. Totuşi, încă nici una n‑am putea‑o numai aemănătoare zeilor. Şi apoi de ce‑ar progresa la infinit inteligenţa umană? Nimic în natură nu se petrece după această regulă. Cu excepţia situaţiei în care tehnologia devine indispensabilă supravieţuirii speciilor, ce presiune a selecţiei poate determina îmbogăţirea creierelor? Dacă‑i vorba aşa, noi, sofonţii avem şi aşa prea mult, mai mult decât ne e necesar.
Îşi dădu seama: Desigur, aceasta e o atitudine ortodoxă modernă. Poate reflectă parabola cu vulpea şi strugurii acri sau slăbiciunea societăţii decadente. Nu are rost să neg, ceea ce am explorat e doar un atom dintr‑o atât de îndepărtată galaxie, un firicel de praf...
Cu voce tare, Ivar răsuflă: "Acum Jaan susţine că Cei Vârstnici, Străbunii, sunt pe cale de‑a se reîntoarce? Şi mintea lor este deja înlăuntrul lui?"
"Grosolan spus", remarcă Yakow. "La urma‑urmei, trebuie să vorbeşti chiar tu cu el." Se opri. "Ţi‑am mai spus, Camarazii n‑au acceptat până‑n prezent ceea ce pretinde el. Dar nici n‑am denigrat. Pur şi simplu am aflat că, peste noapte, într‑un mod inexplicabil, un umil pantofar a dobândit anume puteri, anume cunoştinţe. Remarcabil e un cuvânt necuprinzător pentru tot ceea ce se petrece."
"Cine e, de fapt, el? îndrăzni Ivar să întrebe. N‑am auzit nimic altceva decât zvonuri, aluzii, presupuneri."
Yakow vorbi acum asemeni unui conducător, pragmatic. "Când s‑a ridicat întâia oară din obscuritate şi din ce în ce mai mulţi oameni au acceptat să creadă în predicile lui, noi, ofiţerii din Arena am întrevăzut ce potenţial exploziv exista în asta şi ne‑am străduit să ascundem istoria, până ce am putut, în sfârşit, s‑o evaluăm şi să‑i prevedem consecinţele. Însuşi Jaan a fost extrem de cooperant cu noi. Totuşi, n‑am reuşit să prevenim împrăştierea veştii despre el, dincolo de zona noastră. Însă, deocamdată, restul planetei ştie doar ceva vag, despre un nou cult în acest colţişor."
S‑ar putea să nu se ştie mai mult decât aceste fărâmituri, gândi Ivar; totuşi, cu siguranţă, pregătirea de a crede mai mult. Oricum, am aflat câte ceva şi poate am şi eu anume veşti pentru el, Comandante. "Aşadar, cine e el cu adevărat?"
"Progenitura, vlăstarul unei familii obişnuite, deşi odată înstărită, pe când era prosperitate în Orcus. Tatăl său, Gileb, era un meseriaş care poseda câteva vehicule de teren şi pretindea a se trage din fondatorii Camaraderiei. Mama lui, Nomi, are o genealogie încă mai nobilă, până către primii humanoizi pe Aeneas."
"Şi ce s‑a petrecut?"
"Dacă‑ţi reaminteşti, acum vreo şaisprezece ani, această regiune a trecut printr‑o perioadă de dezordine. O furtună de nisip prelungită a produs dezastrul recoltelor şi pierderea caravanelor; apoi, cearta pentru puţinul rămas a stârnit iarăşi dihonie între vechile familii. S‑au amestecat până şi Camarazii. O vreme am fost pur şi simplu ineficienţi."
Ivar dădu din cap. Îşi scormonise memoria spre a scoate la iveală noi amănunte şi descoperi cum acest om, trecând peste reguli şi ordine reuşise să restaureze disciplina şi morala şi să salveze societatea de haos. Dar fusese o lucrare de ani întregi.
"Bunurile fiindu‑i prădate de duşmanii care‑i doreau sângele, Gileb a fugit cu soţia şi micul fiu", continuă Yakow, cu o voce monotonă. Au emigrat peste ţinutul Antonine, abia supravieţuind, către o mică aşezare nordică, într‑o zonă fertilă. Aici au găsit refugiu de sărăcie.
Când muri Gileb, Nomi se reîntoarse acasă cu, deja, şase copii, într‑o regiune de‑acum pacificată. Jaan învăţă meşteşugul cizmăritului şi mama lui era — şi mai e încă — o minunată ţesătoare. Amândoi susţineau material familia. Nici o dată nu rămâneau îndeajuns de mulţi bani pentru ca Jaan să se gândească la însurătoare.
În cele din urmă a avut revelaţia... a făcut descoperirea... sau ce era..."
"Mi‑ai putea spune? întrebă încet Ivar.
Privirea care‑l cerceta se înăspri. "Despre aşa ceva se poate discuta mai târziu", răspunse Yakow. "Acum mi se pare mai potrivit să cercetăm ce rol îţi revine, Primule Născut, în eliberarea umanităţii de omenirea excesivă."

XVII

CU GLUGĂ, robă şi sandale, pielea vopsită maroniu şi părul negru, Ivar ar fi păcălit o cercetare la prima vedere. Trăsăturile sale, constituţia şi ochii albaştri nu erau reprezentative; dar deşi Orcanii erau de multă vreme endogami nu se stabilise un cod genetic strict şi apăreau câteodată abateri; într‑un anume grad, profetul însuşi era o ilustrare a acestui fenomen. La Ivar diferenţele mai frapante porneau de la dialectul Anglic pe care‑l folosea în acelaşi timp cu necunoaşterea limbii native, imperfecta imitare a gesturilor, mersului şi, desigur, mai erau alte o mie de subtilităţi.
Totuşi, cu siguranţă, nici un Terrian privind plictisit reluarea vreunei înregistrări secrete n‑ar observa aceste diferenţe. Ca şi mulţi Orcani, de altfel, care ar renunţa ridicând din umeri la ce ar fi văzut. La urma‑urmei, existau variaţii locale şi individuale în interiorul regiunii; în plus, acest tânăr ar putea foarte bine să se fi întors după câţiva ani de serviciu printre nordici, care îl influenţaseră.
Iar acei care priveau îndeaproape şi cu atenţie erau ultimii care să spună o vorbă despre ce vedeau. Pentru că străinul se plimba în compania pantofarului. 
Se petrecuse repede. Cineva îl auzise pe Jaan predicând şi apoi îi ceruse o întâlnire particulară. Şi amândoi se plimbară singuri pe munte.
Mai multe perechi de ochi geloşi îi urmăriră pe Jaan şi Ivar la ieşirea din oraş. Aceştia vorbiră încet până ce fură destul de departe de oameni, pe un platou întins şi înalt.
In spate şi deasupra — doar stânci, tufişuri, zone de praf cenuşiu pe ici‑colo umbrite adânc de pete albastre, în sus întinzându‑se înspre locuita şi încoronata Arena. Peste tot cerul era pustiu, cu excepţia soarelui şi a unui rotitor vulch. Jos, pământul se năruia către apăsătoarea monotonie a mării. De jur împrejur erau coline pe care se găseau căsuţe risipite, verzi. Circulaţia se târa alene pe drumurile prăfoase, cu atmosfera poluată de fum. Ilionul apărea întunecat, Linn albea orbitor spre nord şi nord‑est; în rest, orizontul adăpostea o dezolantă goliciune. Vântul călduţ şi înţepător izbea feţele, fâlfâia straiele şi acoperea duruiala cascadelor.
Toiagul lui Jaan se răsucea şi bocănea, acordându‑se cu mersu‑i, pe când alegea calea drept peste urmele tocite. Ivar nu se ajuta cu nimic, se mişca doar asemenea unui vânător. Era ceva automat, întreaga‑i conştiinţă se învârtea în jurul cuvintelor rostite domol:
"Putem vorbi acum, Primule Născut. Întreabă sau exprimă‑te cum doreşti. N‑ai de ce să te înspăimânţi sau să mă superi căci ai sosit ca un destin viu".
"Nu sunt un mesager al mântuirii", rosti încet Ivar. "Sunt doar o foarte slabă fiinţă umană, care nici măcar nu crede în Dumnezeu."
Jaan zâmbi. "N‑are importanţă. Nici eu nu sunt un credincios în sensul obişnuit al cuvântului. Noi utilizăm cuvântul «destin« într‑o modalitate extrem de deosebită. Pentru moment, să presupunem că ai fost condus aici sau sprijinit să ajungi aici prin căi subtile" — ochii lui extraordinari se aţintiseră în cei ai interlocutorului şi continuă să vorbească solemn — "pentru că deţii, potenţialul de a deveni salvatorul."
"Nu, nu eu, nu eu."
Relaxat acum, Jaan îl bătu prieteneşte pe umăr şi spuse: "Nu mă refer la sensul mistic. Reaminteşte‑ţi convorbirea cu înaltul Comandant Yakow. Aeneas are nevoie de două lucruri: o credinţă unificatoare şi un conducător de neam, în armonie. Primul Bărbat al Ilionului, căci asta vei fi cu vremea, are cea mai îndreptăţită, cea mai pe deplin acceptată pretenţie, de a vorbi în numele acestei planete. Ba mai mult, amintirea lui Hugh McCormac va convinge întregul sector să se adune unit în jurul Primului Bărbat, îndată ce acesta va învălţa din nou steagul eliberării.
Ceea ce proclamă, propovăduieşte, Caruith va înflăcăra pe mulţi. Dar e prea cutremurător, prea neaşteptat din nou, să se obişnuiască a trăi zilnic cu aceste idei. Le‑ar trebui o structură... politică pe care s‑o înţeleagă, s‑o accepte şi care să‑i îndrume spre schimbarea, spre transformarea respectivă. Tu eşti nucleul acestei mişcări sociale, Ivar Frederiksen.
"Eu, eu nu ştiu... nu sunt genul de general sau politican, de fapt am şi ratat îngrozitor mai înainte şi..."
"Vei fi cu măiestrie călăuzit. Dar să nu‑ţi închipui o clipă că te dorim doar o emblemă. Aminteşte‑ţi că lupta va dura ani. Cum dobândeşti, în vreme, experienţă şi înţelepciune, vei prelua de la sine, natural, adevărata comandă."
Ivar privi pe furiş prin deşertul orbitor, la un vârtej îndepărtat care‑ţi fura privirea şi‑şi alese cu grijă cuvintele:
"Ştiu mult prea puţin până acum... Jaan... numai ce mi‑au povestit Yakow şi câţiva ofiţeri vârstnici. Ei continuă să pretindă că explicaţia din punct de vedere religios, ba nu, transcendental — deci aspectul transcedental al chestiunii, numai tu l‑ai putea înfăptui."
"Atunci înseamnă că tabloul faptic îţi e confuz şi incomplet", spuse Jaan. Ivar aprobă din cap. "Ceea ce‑am aflat... hai să încerc să sintetizez, să rezum, se poate? Să mă corectezi unde greşesc.
Întreaga planetă Aeneas e iar gata să explodeze. Scânteia exploziei ar fi speranţa, orice speranţă. O dată cu câteva reuşite de început, tot mai mulţi oameni, pretutindeni în Sectorul Alpha Crucis, se vor alătura, se vor implica. Dar cum să începem? Suntem distruşi, dezarmaţi, ocupaţi.
Ei bine, tu predici că ajutorul supranatural este la îndemână. Rolul meu ar fi să asigur continuitatea politică. Aeneizii, nordicii în special, care nu sunt de acord cu reîntoarcerea Strămoşilor, vor fi foarte bucuroşi de amestecul Primului Bărbat din Ilion în îndepărtarea, zvârlirea robiei Terriene. Cei foarte credincioşi, şi ei vor întâmpina ospitalieri acel soi de întăriri, acel contact uman: mai ales de când noi, oamenii, ducem povara muncii şi a morţii, noi înşine."
Jaan fu de acord. "Da", zise el. "Eliberarea care nu e câştigată, trudită, nu valorează prea mult în stabilirea libertăţii care va dăinui, nu e valabilă în înălţarea noastră către următorul nivel de evoluţie. Anticii ne vor ajuta. Aşa cum îi vom ajuta apoi şi noi, la rându‑ne, în milenara lor luptă... repet, nu trebuie să ne aşteptăm la o rezoluţie rapidă, de moment. Pentru pregătire vor fi necesari ani şi abia apoi vor urma alţi ani de conflicte sângeroase. Multă vreme de‑acum înainte, principala ta îndatorire va fi doar aceea de a rămâne în viaţă şi în libertate, de a fi un simbol care păstrează neatinsă speranţa, speranţa eliberării."
Ivar se enervă şi întrebă: "Şi tu, între timp, ce‑ai să faci?"
"Eu port înţelepciunea", zise Jaan; tonul îi era mai curând umil decât mândru. "Semăn seminţele credinţei. Sub aspectul mental al lui Caruith pot să vă dau ţie, Camarazilor şi comandanţilor pentru libertate de pretutindeni, un ajutor nepreţuit: de exemplu, citind gândurile, în împrejurările cele mai favorabile. Dar în ultimă instanţă eu sunt încoronarea care este totodată viitorul.
"Desigur, într‑un sfârşit şi eu voi fi nevoit să mă ascund de Terrieni prin pustietăţi, când vor înţelege ei adevărata mea menire. Sau poate mă vor ucide. Nu contează. Se distruge astfel doar trupul. Şi procedând aşa vor crea martirul, ceea ce împlineşte ciclul. Fiindcă el, Caruith, se va înălţa din nou."
Vântul parcă umplea cu gheaţă oasele lui Ivar: "Cine e Caruith? Ce este el?"
"Mintea unui Antic Străvechi", răspunse senin Jaan.
"Nimeni n‑a fost prea clar în explicaţii în privinţa asta..."
"Ei ştiu că numai eu îţi pot expune problema — căci e clar, nu eşti un manufacturier semi‑analfabet ori un simplu păstor. Eşti educat; respingi supranaturalul ca fenomen; pentru tine, Caruith trebuie să folosească o limbă diferită de cea din predicile către Orcanii obişnuiţi."
Ivar continua să păşească, aşteptând urmarea. Un şobolan îşi scoase coada de sub ţeasta decolorată a unui animal statha.
Jaan privea înainte doar. Vorbi cu un ton ciudat, cântător.
"Voi începe cu reîntoarcerea mea aici, după anii de exil. Eram un simplu pantofar — meşteşug învăţat în puţinul timp liber pe care ni‑l îngăduiau muncile întâmplătoare şi care ne ajuta să supravieţuim. Aveam, în plus, băncile publice de cunoştinţe pentru a citi, studia, a afla câte ceva despre acest univers; ades, noaptea, obişnuiam să mă plimb pe sub stele, meditând.
"Apoi ne‑am întors la Muntele Cronos. Visam la înrolarea în Camaraderie, dar n‑a fost cu putinţă; antrenamentele lor începeau la o vârstă mult mai fragedă ca a mea. Totuşi, un sergent dintre Camarazi, consilier şi magistrat în districtul nostru, a fost interesat de persoana mea. M‑a ajutat să‑mi continui studiile. Şi în cele din urmă a obţinut aprobarea să asist pentru o perioadă de timp, şi cu un mic salariu, la săpăturile arheologice.
"Îţi dai seama că în spatele Camaraderiei de azi stă această ocupaţie. Ei au început ca trupă militară şi au continuat ca autorităţi civile. Dacă am fi dorit, Nova Roma ar fi putut reorganiza totul. Dar generaţiile de profeţi ne‑au convins că nu se poate ca Anticii să fi murit, probabil încă domnesc în cosmos. Şi‑atunci ce muncă mai propice ar exista, decât căutarea urmelor şi a punctelor de reper rămase printre noi? Şi cine altcineva ar fi mai potrivit s‑o desfăşoare decât Camaraderia?"
Ivar îl aprobă; acesta era principalul motiv pentru care Universitatea încetase săpăturile în aceste părţi, spre a evita apariţia unor resentimente printre locuitori şi conducerea lor. Sărăcia raporturilor de până atunci şi de atunci încoace se presupunea că se datora lipsei unor rezultate deosebite. Şi deodată Ivar se întrebă cât anume fusese păstrat secret.
Vocea hipnotică se depăna mai departe: "Acea muncă mă făcu să simt, în adâncurile mele, ce vastitate spaţiu — timp se arcuieşte peste noi şi cât de mult aparţinem cu toţii acestor dimensiuni. Am cugetat, de asemenea, asupra ideii, auzite iniţial în exil, anume că Didonienii au o calitate a creierului, a fiinţei, care e atât de departe de felul nostru de‑a fi, pe cât suntem noi de instinctul primitiv, orb. Oare şi Anticii au acea caracteristică a minţii — nu în măsura ştearsă, redusă, a Vecinilor noştri, ci mai perfecţionată? Am putea şi noi s‑o dobândim cândva, într‑o zi?
"Deci, continuam să mă întreb şi să înaintez tot mai departe de unul singur prin tunelurile muntelui, atunci când nimeni nu era prin preajmă‑mi. Şi sufletul îmi ardea după un răspuns care nu mai venea.
"Până când..."
"Era o noapte cam pe la mijlocul iernii. Revoluţia încă nu începuse, dar chiar în pustietatea asta ştiam cât sporise oprimarea şi că poporul clocotea şi haosul câştiga ăntindere. Noi înşine eram insuficient aprovizionaţi cu anumite produse întrucât comerţul cu lumea înconjurătoare devenise neregulat căci, din pricina taxelor şi confiscărilor, negustorii evitau această zonă şi chiar personalul portului spaţial nu mai era interesat de muncă, astfel că, practic, nu mai exista controlul circulaţiei. Da, din când în când, piraţi de pe stele sălbatice se strecurau pe sub paza spaţială să prade şi apoi s‑o şteargă. Vaietul, durerea planetei Aeneas mă apăsau.
Am privit la ascuţişul Crucii Gemenilor şi la întunericul care despică alba Cale Lactee în porţiunea unde nebuloasele ne ascund esenţa, miezul galaxiei noastre; şi mergând de‑a lungul coastei muntelui m‑am întrebat dacă, în întreaga acea măreţie, vieţile noastre sunt simple accidente fără sens, durerea şi moartea nevalorând nimic.
Îmi era grozav de frig. Am intrat prin gura unui coridor nou săpat, dar început de Antici, pentru a mă adăposti — sau poate m‑a chemat ceva într‑acolo? Aveam un felinar şi mai mult ca un somnambul alunecam tot mai adânc, tot mai în jos.
Trebuie să înţelegi, minunata lucrare nu se prăbuşise, cu excepţia intrării, după milioane de ani de cutremure, şi alunecări de teren. Odată ce am săpat am descoperit un labirint înrudit cu altele. Dar cu forţele şi echipamentul nostru ne‑ar fi luat o viaţă întreagă să facem o hartă a întregului complex.
"Chemat nu ştiu de ce sau de cine, am mers acolo unde picior de om încă nu călcase. Cu o bucată de piatră de cretă, luată din dărâmătură, mi‑am însemnat cărarea; dar era aproape ultima sclipire a simţului meu uman, pe când marcam kilometru după kilometru tot mai aproape de sfârşitul drumului.
"Am găsit‑o într‑o încăpere unde lumina strălucea rece, venind de la un lucru înalt pe a cărui simplitate ochii mei alunecau; am putut numai să văd că era probabil o maşinărie şi că cea mai mare parte a ei era nu materie ci energie. Înaintea ei stătea aceasta pe care o port acum pe cap. Mi‑am aşezat‑o pe frunte şi...
"...nu sunt nici cuvinte nici gânduri pentru ceea ce veni...
"După trei nopţi şi zile am urcat; şi în mine exista Caruith Străvechiul, Salvatorul planetei Aeneas..."

XVIII

UN PERSONAJ ca un crochiu osos, Colonelul Mattu Luuksson reîntoarse salutul la întâmpinările politicoase şi ospitaliere ale lui Chunderban Desai, refuză răcoritoarele şi se aşeză pe marginea fotoliului său ca şi cum n‑ar fi admis ca mobila să‑i ia în stăpânire uniforma. Cu toate astea, Camaradul de pe Arena grăi destul de curtenitor către Înaltul Comisar al Imperiului Terra.
"Decizia a fost luată ieri. Apreciez că m‑aţi primit după citirea scurtei informări, deşi sunteţi, bănuiesc, extrem de ocupat."
"Aş fi neglijent în ceea ce priveşte datoria mea dacă nu aş întâmpina cum se cuvine pe reprezentantul unei întregi naţiuni", răspunse Desai. Trase fumul adânc în piept înainte de‑a adăuga: "Pare, hâm, o destul de rapidă acţiune, având în vedere importanţa,"
"Ordinul căruia am onoarea de a‑i aparţine nu scuză, nu iartă ezitarea", declară Mattu. "Apoi, înţelegeţi, domnule, misiunea mea este cu caracter de tatonare. Nici dumneavoastră, nici noi nu vom lua o hotărâre, nu vom încheia un angajament înainte de‑a cunoaşte situaţia şi tot ce cuprinde ea pe deplin."
Desai observă că‑şi lovea ritmic ţigaretul de marginea scrumierei şi se opri brusc. "Am fi putut discuta acestea prin vid", remarcă el cu o falsă blândeţe.
"Nu, domnule, nu foarte bine. Sunt mult mai multe decât numai vorbe. O imagine electronică a dumneavoastră şi a biroului pe care‑l ocupaţi ca şi un număr oarecare de subordonaţi nu ne‑ar spune aproape nimic despre totalitatea mediului, despre ambianţă."
"Înţeleg. De aceea aţi adus atâţia oameni cu dumneavoastră?"
"Da. Vor petrece câteva zile hoinărind prin jurul oraşului, căpătând experienţă şi adunând impresii spre a raporta consiliului nostru, ajutându‑ne astfel să estimăm oportunitatea şi a altor vizite."
Desai îşi ridică sprâncenele. "Vă e teamă că ar putea fi corupţi?" Gândul belşugului în Nova Roma i se păru grozav de caraghios, amuzant la culme; pufni în râs.
Mattu se încruntă — mânios sau concentrat? Cum aş izbuti să descifrez o figură atât de străină? "Ar fi mai corect să încerc să‑ţi explic de la începutul începuturilor, Comisare", spuse el, alegând cu grijă fiecare vorbă. "Aparent, dumneavoastră aveţi impresia că mă găsesc aici pentru a protesta contra recentei scotociri prin comunitatea noastră şi a negocia o garanţie satisfăcătoare împotriva altor incidente similare în vreun viitor. E, de fapt, partea minoră a problemei.
"Biroul dumneavoastră pare să considere că ţinutul Orcan colcăie de rebeli, în ciuda faptului că aproape nici un Orcan nu s‑a înrolat în armia lui McCormac. Bănuiala nu e nejustificată. Noi locuim deoparte; întregul nostru ethos e diferit de‑al dumneavoastră."
De pragmatismul accentuat al Terrei, vrei să spui, gândi Desai, sau de decadenţa Imperiului, subânţelegi? "Păstrător al ordinii şi legii dumneavoastră înşivă fiind", zise el, "mă încred în faptul că sunteţi de acord cu necesitatea de‑a investiga orice posibilitate, oricât de vagă, de îndepărtată, de puţin probabilă."
Un Terrian aflat într‑o postură similară cu a lui Mattu ar fi rânjit, cu siguranţă. Colonelul rămase ţeapăn, era lipsit de simţul umorului. "Mai mult contact ar reduce neîncrederea. Dar n‑ar fi un motiv suficient pentru schimbarea străvechilor obiceiuri şi a liniei politice.
"Adevărul este că atât Camaraderia de pe Arena cât şi societatea căreia i se supune nu sunt atât de rigide, de xenofobe pe cât se crede prin alte părţi. Izolarea noastră n‑a fost niciodată absolută; gândiţi‑vă la caravanele noastre de comerţ sau la acei tineri care au petrecut atâţia ani afară, departe, lucrând ori studiind. Realmente, doar împrejurările ne‑au ţinut pe margine şi — fără îndoială — o anume cantitate de inerţie umană".
"Ei bine, s‑au schimbat vremurile. Dacă noi, Orcanii, vrem să nu decădem, trebuie neapărat să ne adaptăm. Deşi nu ne obsedează bogăţia şi considerăm că e un adevărat pericol să acumulezi prea mult, totuşi asta nu înseamnă că preţuim în schimb sărăcia, Comisare; şi nici nu ne e frică de idei noi. Mai corect, simţim că propriile noastre idei capătă o forţă nouă şi răspândite în curând printre alţi oameni ar putea fi bine primite."
Ţigara lui Desai era complet fumată. Azvârli urât‑mirositorul chiştoc şi puse o alta în ţigaret. Printr‑un reflex mental, cerul gurii îi tresări de durere. "Sunteţi interesaţi în a lărgi sfera comerţului şi relaţiile aferente, atunci", spuse el.
"Da", replică Mattu, "Avem mai multe de oferit decât ceea ce dăm în prezent. Mă gândesc nu doar la resursele naturale cât şi la braţe de lucru şi creiere, dacă tineretul nostru ar primi o educaţie mai modernă şi adecvată."
"Şi, hm, turism prin regiunea dumneavoastră?"
"Sigur", se repezi Mattu. Evident însă, gândul părea neplăcut pentru el. "Pentru a dezvolta toate acestea e nevoie însă de timp, ceea ce avem şi de capital, care ne lipseşte. Nordicii n‑au fost nicicând interesaţi... deşi, trebuie să mărturisesc, Camarazii nu le‑au făcut vreo propunere. Nutrim însă, acum, speranţa că Imperiul poate doreşte să ne ajute."
"Subsidii?"
"N‑ar fi necesare nici multe, nici vreme îndelungată. În schimb, Imperiul câştigă nu o simplă prietenie, ci influenţa noastră, căci Orcanii călătoresc foarte adesea şi la mari distanţe prin Aeneas. Aveţi de înfruntat o structură nordică puternică ce vi se opune ca întreg şi pe care e puţin probabil s‑o înfrângeţi. Oare influenţa Orcană n‑ar ajuta la transformarea ei?"
"Poate, dar în ce direcţie?"
"Dificil de prevăzut în acest stadiu, nu? De aceea, încă socotim izolarea cea mai bună soluţie. Repet, misiunea mea e doar o tatonare preliminară, pentru ambele părţi, Comisare."
Chunderban Desai, care avea legiunile Imperiului în spatele lui privi în ochii străinului; şi fu Desai cel care simţi o puternică undă de teamă.
Tânărul locotenent de pe Muntele Cronos o chemă, fără să se ascundă, pe Tatiana Thane, pentru a o întreba dacă o poate vizita "ca să cunoască persoana cea mai apropiată lui Ivar Frederiksen. Vă rog, înţelegeţi, prea respectabilă doamnă, nu‑l subestimăm. Totuşi, indirect, ne‑a produs nenumărate necazuri. M‑am gândit atunci că ne puteţi sfătui cum să convingem autorităţile că nu suntem aliaţii lui."
"Mă îndoiesc că aş fi în stare", răspunse ea, pe jumătate amuzată de onestitatea lui stângace. Cealaltă jumătate a sa se răsucea de durere retrezită şi ar fi vrut să refuze rugămintea. Însă fapta ar fi dovedit laşitate.
Când tânărul intră în apartamentul ei, fercheş, ţeapăn în uniformă, îi oferi Tatianei în semn de apreciere, o mână sculptată, un breloc din ţara lui. Pentru a studia desenul, fu nevoită să apropie obiectul de faţă: şi citi întrebarea gravată suntem spionaţi?
Inima‑i bătu să sară din piept. După o clipă scutură din cap, deşi ştiu că gestul era prea violent. Ce conta! Stewart trimisese un tehnician prin preajmă, care din când în când verifica dacă Terrienii nu plantaseră vreun "cărăbuş". Probabil aşa proceda rezistenţa, o apăra... Locotenentul extrase un plic din tunică şi se înclină pe când i‑l înmână.
"Citiţi‑l pe îndelete", zise el, "dar am instrucţiuni să vă urmăresc cum îl distrugeţi apoi."
Se aşeză fără a mai aştepta invitaţia. Privirea‑i n‑o slăbea deloc. Ea, în propriul fotoliu, curând nu mai observă nimic, se concentră, total absentă la ce‑o înconjura. Abia după cea de a treia lectură a scrisorii lui Ivar, auzi maşinal plânsul şoricelului Frumious Bandersnatch care cerea să i se acorde atenţie.
Erau mângâieri, afecţiune, în acele rânduri, care nu priveau pe nimeni altcineva, dar şi o scurtă rezumare a călătoriilor lui:
"— profet, deşi el neagă inspiraţia divină ad litteram. Mă întreb care‑i diferenţa? Povestirea sa e cea din Apocalips, a ultimei zile.
"Nu ştiu dacă pot crede. Liniştita sa certitudine are multă putere de convingere; dar eu nu pretind că am vreo profundă cunoaştere a oamenilor.
S‑ar putea foarte bine să fiu tras pe sfoară. Ceea ce este neîndoielnic e că în anumite momente îmi poate citi gândurile mai bine decât orice telepat uman de care am auzit, mai bine decât cei mai înzestraţi humanoizi. Sau chiar creaturi non‑umane. Am fost învăţat că telepatia nu e un limbaj universal — nu e suficient să simţi radiaţiile subiectului tău; trebuie să înveţi ce însemnătate are fiecare schemă pentru el; şi desigur, şabloanele diferă de la individ la individ, ba mai mult, de la neam la neam şi, în mod excepţional, de la specie la specie. Şi până‑n prezent, fenomenul n‑a fost prea bine înţeles. Dar mai potrivit e să redau povestirea lui Jaan, deşi puţinele, săracele mele cuvinte nu vor avea nimic din copleşitoarea impresie pe care el însuşi o face.
"Spune că după ce a găsit obiectul acela aparţinând Strămoşilor despre care am menţionat şi l‑a pus în chip de "coroană" pe cap. Presupun că era un gest firesc. Este ajustabilă şi decorativă şi poate că are dreptate, poate comanda funcţionează prin unde. Oricum, s‑a petrecut ceva de nedescris, paradis şi iad deopotrivă, laolaltă, iniţial mai curând iad din pricina fricii şi a ciudăţeniei ca şi a dezrădăcinării în fapt, a întregii sale minţi, mai apoi s‑a ivit paradisul — şi acum, spune Jaan, nici un cuvânt nu e bun, nu există vorbe pentru a descrie ceea ce încearcă, ce este el.
"În termeni ştiinţifici, dacă nu cumva sunt pseudoştiinţifici (şi oare unde tragi linia când te ocupi de necunoscut?), ceea ce pretinde a se fi petrecut stă astfel. Cu mult în urmă, Strămoşii sau Anticii, cum sunt numiţi prin aceste locuri, aveau o bază pe Aeneas, la fel ca pe alte multe planete similare. Nici măcar nu era o staţiune de cercetare. Serveau unui alt extrem de important scop, despre care voi vorbi îndată. Se presupune că ei au produs dezvoltarea Didoniană, printre alte experimente, toate având ca ţintă să creeze mai multă inteligenţă, mai multă conştiinţă pretutindeni în cosmos.
În cele din urmă s‑au retras, dar au lăsat pe cel căruia Jaan îi spune Caruith, deşi explică el, numele sunt numai pentru înţelegerea unor fiinţe limitate ca noi. Cel ce stă nu e Caruith cel original; iar originalul nu e individ ca tine sau ca mine, oricum, ci parte‑aspect? — atribut? — al glorioasei totalităţi pe care o afişează exclusiv Didonienii. Ceea ce a făcut Caruith a fost să‑şi lase fiinţa(?) a fi examinată neuron cu neuron, astfel ca întregul model al personalităţiii să poată fi înregistrat într‑un mod incredibil.
"Iartă‑mă, iubito, tocmai am hotărât că un pronume ca «el» sau «ea» sunt potrivite cel mult pentru Vecini, dar mult prea nedemne pentru Antici. Voi folosi deci numai «el» fiindcă mi se pare mai la locul său.
"Când Jaan şi‑a pus pe frunte cercul, aparatul era activat şi schema sursei de informaţii a fost imediat impusă sistemului său nervos.
"Bănuieşti «dificultăţile». Ce cuvânt sărăcăcios, neîncăpător, acest «dificultăţi»! Jaan avea creier uman, corp uman; şi, de fapt, Strămoşii gândeau mai ales în termenii Didonieni! Jaan nu poate face nimic în afara potenţialului dat de propria structură. Caruith cel adevărat reuşeşte să rezolve simultan o mie de ecuaţii într‑o fracţiune de secundă, dacă aşa vrea; dar Caruith folosind nu creieru‑i original ci pe cel al lui Jaan, unul primitiv deci, nu ar izbuti această performanţă. Înţelegi acum cum stau lucrurile?
"Totuşi, Strămoşii prevăzuseră că poate nu Didonienii vor intra primii în acea încăpere. Aşa că au inventat un sistem flexibil. Ba mai mult, toate organismele au, dobândesc, puteri care de obicei nu există. Să încerc să‑ţi ofer câteva exemple stângace. Tu joci şah, pictezi tablouri, pilotezi nave şi analizezi limbaje. Ştiu. Dar presupune că ai fi născută într‑o lume unde nimeni n‑a inventat şahul, pictura, pilotajul sau analiza semantică. Vezi? Gândeşte‑te cât de complet trebuie să fie antrenamentul fizic şi psihic pentru a scoate la lumină toate calităţile fiecăruia, pentru a face faţă împrejurărilor diverse.
"Deci, după trei zile de numai simple acordaje menite să‑l aducă până la culmea măiestriei, colo unde putea gândi şi făptui orice, Jaan s‑a reîntors supradotat. De atunci se tot integrează din ce în ce mai mult în această minte cu care împarte creierul material. El spune că în cele din urmă vor deveni unul, mai mult Caruith decât Jaan şi se bucură anticipat.
"Ei bine, ce predică? Cumva ce doresc Strămoşii, Înaintaşii? De ce au făptuit ei ceea ce au făptuit?
"Din nou, e imposibil de rezumat într‑un pumn de vorbe. Voi încerca, deşi ştiu că voi eşua. Poate imaginaţia ta e capabilă să umple un gol. Ai, cu siguranţă, o minte cuprinzătoare iubito.
"Anticii, Strămoşii, Constructorii, Unicitatea, Bătrânul Shen, oricum i‑am numi — şi Jaan nu le dă nume separate, spune că ar fi mai rău să amăgim, să falsificăm mai mult decât se petrece în cazul «Caruith» — aceştia deci s‑au dezvoltat acum milioane de ani, lângă centrul galactic, acolo unde stelele sunt mai bătrâne şi mai apropiate una de alta. Noi ne aflăm pe partea exterioară a spiralei, îţi reaminteşti. Pe acele vremuri nu existau multe generaţii de stele, elementele mai grele ca heliul erau rare, planete cu posibilitatea de a întreţine viaţa — puţine. Strămoşii au ieşit în spaţiu şi l‑au găsit mai singuratic decât ne putem imagina, noi, cei care avem mai multe lumi nelocuite primprejur decât a numărat cineva. S‑au reîntors în universul lor interior şi s‑au străduit deliberat să păstreze o minte evolutivă, viaţă după viaţă, pentru că nimeni altcineva nu era pe măsura lor. Cât aş vrea să‑ţi transmit înregistrarea explicaţiei lui Jaan spusă de el însuşi!
"Ceva s‑a petrecut însă în timp. El pretinde că încă nu e capabil să înţeleagă despre ce e vorba. Fisură, vrajbă în rasă, în decursul a milioane de ani; nu o diferenţă ideologică aşa cum concepem noi ideologia, ci după moduri diferite de‑a percepe, de‑a evalua realitatea, două scopuri diferite spre a fi impuse universului. Nu îndrăznim să spunem că o ramură e bună, alta rea; putem doar proclama că sunt ireconciliabile. Numeşte‑le Yang şi Yin, dar nu încerca să precizezi care‑i una, care‑i alta.
"În cel mai direct limbaj posibil, Strămoşii noştri văd ca ţintă, scop al vieţii, conştiinţa, transcendenţa a orice substrat material, unificarea prin minte nu doar a acestei galaxii ci a întregului cosmos, astfel încât prăbuşirea finală să nu fie un sfârşit ci un început. Pe când Ceilalţi cercetează — unicitate mistică dotată cu energie — suprema experienţă a Acceptării... Nu, presupun că nu ar fi chiar corect să‑i numeşti orientaţi către moarte.
"Lui Jaan îi place străvechiul dicton Terrian pe care eu îl şitu ca descriindu‑i pe Strămoşi: "A năzui, a căuta, a afla şi a nu ceda" (tu îl cunoşteai?). Şi echivalentul pentru Ceilalţi care să fie? Nu "kismet" = soartă, destin căci asta ar implica fatalistul "facă‑se voia Domnului", ori Ceilalţi neagă existenţa lui Dumnezeu. Nici "nihilism" nu cred că e corect; el presupune dorinţa de haos, acesta fiind considerat poate tot atât de necesar ca şi renaşterea. Pentru ce militează Ceilalţi este ceva atât de străin, încât... Oh, voi scrie, ştiind că mă înşel, că ei cred că ridicarea, căderea şi extinderea la infinit, sunt singurele noastre realităţi, iar armonia în această diagramă e unica împlinire pe care viaţa o poate da.
"În contrast, Jaan spune că viaţa, dacă urmează steaua Strămoşilor, în final îl va crea pe Dumnezeu, va deveni Dumnezeu.
"La acest capăt, Strămoşii au urmărit apariţia noilor rase pe planete noi şi i‑au ajutat, i‑au îndrumat, câteodată atât de mult, încât i‑au adus la condiţia pe care o au Didonienii. Sigur, nu se pot uita pretutindeni; nu s‑au uitat la noi. Căci Ceilalţi trudesc şi ei şi trebuie să existe un contrast.
"Nu e ceea ce noi înţelegem prin război; nu la acel nivel. Pentru nivelul nostru este luptă.
"Din nou o analogie. Tu poţi încerca să ajungi la o hotărâre vitală care‑ţi va determina întreg viitorul. Poţi medita, te poţi bate cu propriile emoţii — totul însă înlăuntrul tău, nimeni dinafară nu vede vreun semn.
"Dar de fapt nu‑i totul în mintea ta. Un corp bolnav presupune o gândire nesănătoasă. Aşadar, jos, la nivelul celular, corpusculii albi din sânge şi antigenii pun în mişcare un necruţător, violent război contra invadatorilor. Şi efectul luptei este foarte dependent de ceea ce se petrece în capul tău — poate chiar absolut totul e influenţat. Înţelegi?
"Cam aşa se întâmplă. Ce formă de viaţă inteligentă (mă refer la sofonţii pe care‑i ştim; Strămoşii şi ceilalţi sunt suprainteligenţi) procedează astfel? Chiar şi o bucăţică dintr‑o galaxie, ca a noastră, poate fi placa turnată. Efectele se multiplică în acest fel, ştii. Aşa cum ia ceva vreme raselor din stele îndepărtate până să înceapă, mult mai multe pe acelaşi ciclu, ireversibila schimbare, tot aşa se scurge vreme şi până ce noile rase trec în întregime prin noul mod de evoluţie.
"Acel nivel va fi el oare al Strămoşilor ori al Celorlalţi? Vom sparge oare vechile ziduri şi vom atinge, oricât de dureros ar fi, infinitul sau vom considera mai armonios, potrivit şi nobil drumul către experienţa uitării?
"Vezi tu la ce am ajuns? Cuvinte ca «pozitiv» şi «negativ», «activ» şi «pasiv», «evoluţionism» şi «nihilism», «bun» şi «rău» nu înseamnă nimic în acest context. Fiinţele inimaginabil depărtate de noi au două moduri opuse de‑a înţelege realitatea. Noi pe care‑l alegem?
"Nu putem scăpa de alegere, nu ne putem eschiva. Putem accepta autoritatea, limitările, instrucţiunile; putem face compromisuri; ne putem trăi liniştiţi, în siguranţă, viaţa; şi e o victorie pentru Ceilalţi peste tot spaţiul ştiut, întrucât chiar acum Homo sapiens se întâmplă să fie specia conducătoare în aceste părţi. Or, noi putem să ne asumăm riscul, să luptăm pentru libertatea noastră, iar dacă dobândim, să căutăm, să aşteptăm ca Străbunii să se reîntoarcă şi să ne ridice ca pe copiii lor, spre a fi mai mult decât am fost vreodată.
"Asta e ceea ce spune Jaan, Tanya, iubito, pur şi simplu nu ştiu..." 
Ea ridică ochii de pe pagină. În ei ardea: Eu ştiu. Deja.

Nomi trăia împreună cu copiii ei într‑o locuinţă de două camere, către capătul Aleii Cenuşii. Sărăcia se răsucea şi se năpustea pretutindeni împre-jurul lor. Nu mirosea pestilenţial pentru că şi cel mai sărman dintre Orcani era curat şi dacă apa de spălat era insuficientă, aerul usca rapid orice miasmă. Nici cerşetori nu existau; Camarazii preluaseră pe nevoiaşii cei mai disperaţi şi le destinaseră acele munci pe care le puteau îndeplini. Dar forme neîngrijite înghesuiau acest cartier zgomotos: copii gălăgioşi învârtindu‑se în toate părţile, femei copleşite de ulcioare şi coşuri, bărbaţi făcându‑şi meseria de zilieri, conducători de măgari, cărăuşi, măturători, lucrători de obiecte, măcelari, vopsitori, preoţi, cântăreţi; vânzători ambulanţi târguindu‑şi cântat mărfurile prăpădite. Printre sfărâmăturile de pereţi cafenii, pe aleile încâlcite de urmele lăsate pe pământ de un fier greu, Ivar se simţea mai izolat decât fusese vreodată în deşertul Mohorâtul.
Mama profetului l‑a făcut să se simtă aproape în largul său. Se cunoscură foarte rapid, direct. Ivar mersese să îl caute pe Jaan şi spunându‑i că acesta lipseşte, mama sa îl invitase să aştepte înăuntru, servind o ceaşcă de ceai. Ivar avu un oarecare sentiment de culpabilitate întrucât ştia dinainte, se asigurase chiar de ieşirea lui Jaan în plimbarea şi instruirea discipolilor, mai puţin îndoctrinându‑i cât folosindu‑i ca placă de rezonanţă în timp ce el însuşi bâjbâia drumul către înţelegerea şi integrarea dublei sale personalităţi.
Dar trebuie să aflu mai mult înainte de‑a face acel grozav anagajament pe care‑l doreşte el. Şi cine ar putea mai bine să‑mi explice ce se petrece cu Jaan decât această femeie?
Era singură, copiii fiind la lucru sau la şcoală. Astfel că în adăpost domnea liniştea, odată uşa dinspre stradă închisă. Lumina soarelui bătea pieziş, prăfos prin sticla ferestrelor înguste; puţini erau Orcanii ce‑şi permiteau geamuri. Cămăruţa era răcoroasă, umbrită, înghesuită, dar în perfectă curăţenie; nu dădea impresia neplăcută de dezordine. Războiul de ţesut al lui Nomi umplea unul dintre unghere, având în el o piesă de îmbrăcăminte, pe jumătate isprăvită, ce dovedea o subtilă, perfectă combinare a culorilor. Prin preajmă se mai găseau şi diverse vase primitive pentru bucătărie. Paturile pliante, pentru ea şi fiul cel mare, completau restul de spaţiu rămas. În mijlocul încăperii se afla o masă negeluită, înconjurată de bănci, unde îşi invită musafirul. Pe rafturi înalte sau pe policioare agăţate în cârlige, se aflau alimente: puţină carne uscată, legume deshidratate şi pesmeţi care făceau ca aerul să aibă o anume mireasmă. În spate, o uşă închisă dădea în cea de‑a doua cameră, ocupată în cea mai mare parte de priciuri.
Nomi se mişcă uşurel pe podeaua de humă, turnă din ceainicul pregătit şi se aşeză, c‑un foşnet vag de fuste, în partea opusă lui Ivar. Fusese frumoasă în tinereţe şi mai păstra un anume soi de atracţie de tip sălbatic, neîmblânzit. Subţirimea trăsăturilor sale sporea splendoarea unor ochi cenuşii, pe care şi Jaan îi moştenise. Albastrul veşmânt aspru, gluga pe care această societate patriarhală o aşeza pe capul văduvelor pe ea nu păreau degradante, căci avea prea multă mândrie interioară să se sinchisească de găunoasa vanitate.
Discutaseră puţin în timp ce ea prepara amăruiul ceai Orcan. Nomi ştia cine e Ivar. Jaan spunea că nu avea nici un secret faţă de ea fiindcă era extrem de discretă. Acum Ivar se scuză: "N‑am vrut să vă întrerup munca, stimată doamnă."
Ea zâmbi: "O binevenită întrerupere, Primule Născut".
"Dar, uh, depindeţi de această muncă pentru a vă câştiga traiul. Dacă nu continuaţi..."
Nomi chicoti. "Te rog, nu‑mi zădărnici scuza pentru puţină trândăvie."
"Oh, înţeleg." Lui Ivar nu‑i plăcea să‑şi vâre nasul unde nu‑i fierbea oala, era ceva împotriva firii şi obiceiurilor sale. Dar trebuia să deschid cumva discuţia: "Ei bine, mi se pare că nu sunteţi tocmai bogaţi. Vreau să spun, Jaan nu a mai făcut încălţări de când... s‑a întâmplat lucrul acela cu el."
"E adevărat el a dobândit un scop înalt." Păru amuzată de inadecvarea frazei.
"N‑a pretins niciodată vreo contribuţie, mi s‑a spus. Nu îngreunează oare acest fapt situaţia dumneavoastră financiară?"
Ea scutură capul. "Următorii doi dintre fraţii săi au ajuns la vârsta când pot munci câte ceva. De fapt s‑ar putea angaja de‑a binelea însă nu vreau eu — trebuie să mai şi înveţe. Şi... discipolii lui Jaan ne ajută. Puţini îşi pot permite o contribuţie mare, dar o mică, neînsemnată cantitate de hrană, ca ofrandă fără preţ adusă nouă, ei da, asemenea dar ne susţine".
Luminozitatea de pe figura ei dispăru. Se încruntă spre cana cu ceai şi continuă cu oarecare greutate. "ântâi n‑a fost uşor să accept. Chiar ne făcusem pentru totdeauna propriul nostru drum, aşa cum au procedat şi părinţii lui Gileb şi ai mei, înainte de căsătoria noastră. Însă ceea ce întreprinde Jaan e atât de însemnat încât... da, acceptarea e un neînsemnat sacrificiu."
"Atunci, credeţi în Caruith?"
Ea‑şi ridică privirea către cea a lui Ivar, iar acesta şi‑o plecă în timp ce Nomi răspundea: "Să nu‑mi cred propriul fiu, bunul copil al meu şi al soţului meu?"
"Oh, da, desigur, stimată doamnă", se încurcă el. "Cer scuze dacă par că... uitaţi, sunt un străin. Îl cunosc numai de câteva zile şi... Înţelegeţi? Dumneavoastră aveţi o credinţă care să vă conducă în hotărârea că el nu este, ei bine, nu e victima unei iluzii. Eu nu sunt încă în posesia acestei credinţe, a acestei cunoaşteri profunde."
Nomi se înduioşă, se lasă peste masă şi‑l bătu uşurel peste mână. "Într‑adevăr, Întâiule Născut. Bine faci că întrebi. Mă bucur că în tine a găsit Jaan camaradul demn de care are nevoie."
Chiar aşa?
Probabil i‑a citit lupta interioară pe faţă fiindcă depăna vorbele mai departe, domol şi privindu‑l ţintă:
"De ce m‑aş minuna că te miri? Şi eu am făcut la fel. Când a dispărut vreme de trei zile infiorător de lungi şi apoi a sosit atât de schimbat... Da, am crezut că i s‑a spart vreun vas de sânge în creier şi am plâns pentru băiatul meu bun, muncitor, primul copil, care avusese parte de atât de puţin de la viaţă.
În cele din urmă am înţeles că fusese alesul aleşilor, aşa cum nici un om nu mai întâmpinase o asemenea situaţie, în vreme sau spaţiu. Dar nici bucurie nu era. Întâiule Născut, aşa cum concepem noi bucuria. Gloria lui e tot atât de măreaţă şi crudă ca şi cea a soarelui. Mai mult ca sigur va trebui să moară. Chiar noaptea trecută am visat că era din nou Jaan pantofarul, căsătorit cu o fată la care mă gândeam eu că e potrivită pentru el şi‑mi puneau în braţe primul lor copilaş. M‑am deşteptat râzând..." Degetele‑i se strânseseră tare pe cană. "Nu se va întâmpla aşa niciodată, desigur".
Ivar nu ştia dacă va fi capabil să cerceteze mai departe. Îl salvă Robhar, cel mai tânăr învăţăcel care tocmai bătu la uşă: "Mi‑am închipuit că aţi putea fi aici, domnule", rosti băiatul aproape pe nerăsuflate. Deşi maestrul îl numise pe noul sosit cu un nume fals era evidentă importanţa pe care i‑o acorda "Carruith va veni cât de repede va putea." Îi înmână un plic. "Pentru dumneavoastră."
"Cum?" se holbă Ivar.
"Misiunea către Nova Roma s‑a înapoiat, domnule", spuse Robhar aproape arzând de tulburare. "S‑a adus o scrisoare pentru dumneavoastră. Mesagerul i‑a dat‑o lui Caruith dar el m‑a rugat să v‑o aduc direct, rapid."
Către Heraz Hyronsson era adresată. Ivar sfâşie plicul. La sfârşitul câtorva pagini se lăfăia mândră semnătura Tanya. Propria lui relatare o avertizase cum să redacteze răspunsul.
"Scuzaţi‑mă", bâlbâi el şi se aşeză s‑o înghită lacom, s‑o citească dintr‑o privire.
Când sfârşi rămase o vreme foarte tăcut, cu trăsăturile impasibile. Apoi se scuză că trebuie să plece, promiţând că va păstra legătura cu Jaan şi se grăbi afară. Avea de rumegat nişte gânduri dificile, insistente.

XIX

DOAR CÎTORVA OFIŢERI de rang superior dintre camarazi li se spusese cine era Ivar. Ei i se adresau numindu‑l Heraz când mai erau şi alţii de faţă, pentru urechile străine. Ivar se arăta pe cât de rar se putea, mâncând cu Yakow şi suita sa, dormind într‑o cameră apropiată, care‑i fusese repartizată, folosind holurile dosnice, rampele şi ieşirile lăturalnice pentru excursiile lui. În acea vastă construcţie, mai mult de jumătate nepopulată, prezenţa lui trecea aproape neobservată. Corpul armat ştia că şeful lor adăpostea pe cineva deosebit dar era prea disciplinat să bârfească, să flecărească despre asta.
Astfel, el şi Yakow merseră aproape nevăzuţi către camera folosită drept garaj. Jaan era deja prezent acolo, ca răspuns al unui mesaj trimis printr‑un curier. Garda salută pe când cei trei pătrunseră într‑un avion; şi, fără îndoială, multe îi trecură prin cap soldatului dar orice s‑ar fi întâmplat n‑ar fi deschis gura. Uşa principală glisă. Bătrânele mâini ale lui Yakow umblară cu măiestrie peste bordul de comandă. Aeronava se ridică, ieşi prin deschiderea centrală, înainta vreun kilometru pe verticală şi se îndreptă fără grabă spre sud. 
Vântul se învârtejea pe când ziua se preschimba în înserare. Vuia împrejurul carcasei, care zbârnâia. Marea Orcus purta calote albe pe suprafaţa‑i oţelie şi zvârlea mânioasă valurile înspre ţărm; acolo unde stropii fini izbeau şi se evaporau, sarea devenea imedait o măruntă chiciură. Platforma continentală strălucea roşcat datorită lungilor raze filtrate prin vălul de praf care ascundea deşertul din depărtare; vârful vârtejului se spărgea în nori subţiri iradiind o culoare gălbuie pe cerul negru‑vineţiu.
Yakow fixă robotul‑pilot automat, îşi roti scaunul şi privi la perechea de lângă el. "Ei bine, iată locul de întâlnire pe care l‑ai dorit, Primule Născut", spuse el. "Acum ne spui de ce ai ţinut să fie aşa?"
Ivar simţi parcă numai cuţite şi ace înţepându‑l peste tot. Îşi fixă privirea pe figura blândă a lui Jaan, amintindu‑şi ce zace, de fapt, sub ea şi reculă apoi spre învelişul de apă pe care‑l traversau. Presupun că va trebui să fac faţă acestora doi, să‑i înving, gândi el cu disperare.
Ei, altcineva nu are cine s‑o facă. Nimeni altul în tot acest univers. Ca să‑şi alunge senzaţia acută de singurătate, augmentă gândul că ei ar putea dovedi cu adevărat că‑i sunt alături în cauza măreaţă a eliberării.
"Eu, eu sunt înspăimântat de posibilii spioni, de minusculele microfoane", rosti.
"Nu există aşa ceva în zona mea din Arena" se năpusti Yakow. "Ştii cât de des şi complet controlăm, verificăm".
"Dar Terrienii dispun de resursele nelimitate ale întregului Imperiu pentru aşa ceva. Pot, de exemplu, să posede personal şi metode nebănuite de noi. Ca telepatia." Ivar făcu un efort să se întoarcă spre Jaan. "Tu citeşti gândurile."
"Cu destule limite", se apără profetul, doar ţi‑am explicat".
Da. M‑a cărat în miezul muntelui şi mi‑a arătat maşina — mecanism — ori ce Dumnezeu pretinde el că e şi conţine înregistrarea lui Caruith. Nu m‑a lăsat să ating nimic, dar nu‑l pot învinui şi chiar nici nu eram dornic să pipăi ceva. Şi acolo mi‑a înţeles perfect gândurile. L‑am încercat în toate chipurile posibile şi de fiecare dată mi‑a spus cu precizie ce gindesc, ba chiar şi câteva idei de care nu eram perfect conştient. Da.
Probabil nu avea nevoie de telepatie ca să înţeleagă ultragiul adus intimităţii mele. A zâmbit şi mi‑a spus:
"Nu te teme. Posed doar sistemul nervos uman şi acesta nu se încadrează printre cele mai talentate care există, destul de rar, în specia noastră. Sigur, nu pot rezona mai bine decât tine, primule Născut." Ton tăios: "Asta e cumplit, îngrozitor pentru Caruith, e de parcă ar fi surd sau orb, dar îndură, conştiinţa dobândită astfel poate ajuta la cunoaşterea realităţii. Şi aici, jos..." Cu măreţie, glorios: "Aici, cea dinţii întruchipare a făpturii lui trudeşte să amplifice, să recodifice, asemenea unui centru cerebral viu. Inlăuntrul actului său operaţional, Caruith — Jaan este o parte a ceea ce ar trebui de drept să fie: a ceea ce va fi din nou, când seminţia sa se va reîntoarce şi va face ca trupul nostru să se tranforme."
Oricum, cred câte ceva din ceea ce susţine el. Amplificarea artificială şi puterea absolută telepatică sunt mai presus de ştiinţa Terriană; dar am citit despre experimente cu ele, în vremuri străvechi, când cunoşterea Imperiului era mai evolutivă decât acum. O asemenea tehnologie nu e prea îndepărtată de capacităţile noastre prezente: e o chestiune mai mult de inginerie decât de cercetare pură.
Desigur, e un avans deloc neînsemnat faţă de ceea ce ştim noi, dacă ţinem seama de înregistrarea întregii personalităţi şi impunerea schemei, a modelului asupra unui membru al unei specii complet diferite...
"Ei bine", spuse Ivar, "dacă tu, folosind metode ce nu au fost create pentru tipul tău de organism, scotoceşti perfect creierele pe o distanţă de sute de metri sau mai mult, cum ar fi oare atunci cei mai dotaţi, ce performanţe realizează ei?"
"Nu există non‑umani pe teritoriul Orcan", zise Yakow.
"Cu excepţia lui Erannath", i‑o întoarse Ivar.
Oare barba albă are trăsăturile crispate? Oare Jaan a tresărit? "A, da", fu de acord Comandantul. "O excepţie temporară. Nu se află xenofoţi în Arena sau în oraş."
"Ar putea fi mutanţi umanoizi, croiţi astfel genetic, care s‑au strecurat", scutură Ivar din umeri. "Sau nu e vorba deloc de telepatie; or fi niscaiva «trucuri» pe care detectoarele voastre nu le‑au prins. Vă repet, voi probabil nu vă daţi seama în măsura în care o fac eu, câtă varietate există pe miile de planete ale Imperiului. Nimeni nu poate ţine o evidenţă. Imperiul poate importa surprize pentru noi, de undeva de foarte departe". Oftă. "Sau, de acord, numiţi‑mă paranoic. Socotiţi această excursie inutilă. Probabil aveţi dreptate. Faptul e că, totuşi, trebuia să hotărăsc cum să procedez — chestiunea nu mă implică doar pe mine ci întreaga societate căreia îi aparţin — şi mă simt mai liniştit discutând în afara oricărei supravegheri posibile, imaginabile."
Aşa cum ar fi vizuina din interiorul Muntelui Cronos.
Şi dacă am dreptate în bănuielile mele, cred că aparatura respectivă nu‑mi sesizează gândurile la distanta asta. Altfel, suspiciunea bruscă, stârnită de scrisoarea Tanyei, m‑ar fi condus la arest.
Jaan întrebă cu viclenie: "Să te fi impulsionat, oare, reîntoarcerea misiunii noastre din Nova Roma?"
Ivar aprobă fără putere.
"Mesajul pe care l‑ai primit de la logodnica ta..."
"L‑am distrus", admise Ivar, fiindcă nu s‑ar fi putut sustrage, dacă i s‑ar fi cerut să arate ce conţinea scrisoarea. "Din pricina elementelor strict personale." Cei doi nu fură prea surprinşi: cei mai mulţi nordici ar fi procedat la fel. "Cu toate acestea, puteţi bănui ce e adevărat, că ea a discutat cu legătura sa din mişcarea de eliberare. Scrisoarea mea către Tanya şi discuţiile avute cu emisarul trimis au convins‑o că interesele noastre coincid cu ale voastre în scuturarea de sub jugul Imperiului."
"Şi‑acum doreşti mai multe detalii", spuse Yakow.
Ivar aprobă din nou. "Domnule, dumneavoastră n‑aţi face la fel? Mai ales că, se pare, Comisarul Desai e de acord cu planul dumneavoastră. Asta înseamnă că Terrienii vor veni să discute şi să ducă la îndeplinire creşterea economică a acestei regiuni. Ce înseamnă asta pentru eliberarea noastră?"
"Credeam că am explicat deja", răspunse cu răbdare, Jaan. "Planul îi aparţine lui Caruith. Prin urmare, e cu bătaie lungă, cum trebuie să şi fie; căci oare ce speranţă poate sălăşlui numai în arme? Hai să ne răsculăm înainte ca vremea să fie prielnică, şi Imperiul ne va zdrobi ca un deget ce striveşte o furnică."
Planul lui Caruith... Nava trecuse deasupra mării şi a culturilor agricole care‑i mărgineau ţărmul de sud şi se îndrepta către adevăratul deşert. Această ţară făcea ca Pustiul Mohorât al Ţinutului de Fier să pară luxuriant. Stânci roase urcau deasupra dunelor cenuşii; praful se aduna în vârtejuri purtate de vânt; Ivar zări fosilele unor monştri oceanici, prea puţine însă căci vântul erodase şi ultimul semn de viaţă. Spre vest, jos, Virgil strălucea într‑o ceaţă, un abur care şuiera.
"Ideea pare... grozavă, chiar extrem‑subtilă... Poate oare vreun non‑uman să ne înţeleagă, să pătrundă spiritul atât de profund?" se nelinişti el. "Aminteşte‑ţi, fiind în mine, el e pe jumătate uman", replică Jaan; "şi pe lângă asta are o experienţă de multe milioane de ani în spate. Oamenii nu sunt mai altfel construiţi, mai deosebit, decât oricare alt sofont. Caruith descoperă asemănări între rase, acolo unde noi nu distingem nimic, suntem orbi."
"Şi eu devin nerăbdător", suspină Yakow. Tânjesc să văd odată că suntem liberi, dar nu cred că voi apuca să trăiesc ceasul. Totuşi, Caruith are dreptate. Trebuie să‑i pregătim pe toţi Aeneizii, astfel încât, atunci când va veni ziua, să se ridice toţi, deodată."
"Expansiunea comercială e un mijloc spre acel scop", îi asigură Jaan, "îi vom stârni pe Orcani să călătorească de‑a lungul şi de‑a latul planetei, întâlnind orice alt tip de Aeneid, influenţând prin credinţă şi înflăcărare. Oh, trimişii noştri nu vor predica; nu vor şti nimic decât că au însărcinări practice de îndeplinit şi aranjamente de făcut. Dar, inevitabil, vor dialoga şi asta va stârni interesul, încât nordicii sau Oamenii Râului sau Tineranii sau orice ar fi îşi vor invita prietenii să vină pentru a auzi ce spune străinul."
"Am auzit povestea asta de câteva ori", replică Ivar, "dar am încă, totuşi, probleme în a înţelege pe deplin. Uitaţi domnilor. Nu vă aşteptaţi la o convertire în masă la crezul Orcan, nu‑i aşa? Vă spun că ar fi imposibil. 
Grupările Aeneizilor sunt extrem de diverse şi puternic ancorate în religiile lor specifice: religii tradiţionale, păgânism, Cosmenosis, rituri ancestrale, în general orice ţine de cult."
"Desigur", rosti Jaan încetişor. "Însă nu apreciezi că, de fapt, ceea ce contează, Întâiule Născut, e crezul lor de neclintit, oricare ar fi el? Orcanii vor face, prin vorbă şi exemplu, ca fiecare Aeneid să‑şi intensifice ardoarea. Şi nimic din mesajul meu nu contrazice vreo dogmă de bază a acelor credinţe. Dimpotrivă, reîntoarcerea Anticilor împlineşte toate speranţele, indiferent de forma în care se manifestă".
"Ştiu, ştiu. Regret, continui să fiu sceptic. Dar nu are importanţă. Nu cred că se va înfăptui ceva rău; şi, aşa cum spui, s‑ar putea să se menţină viu spiritul rezistenţei. Aşadar, cum rămâne cu mine? Ce trebuie să fac în tot acest timp?"
"Nu foarte departe de viitor", spuse Yakow, "vei ridica stindardul independenţei. Trebuie să facem întâi pregătirea; nu aveam voie să riscăm să fii capturat imediat de inamic. Cel mai probabil va trebui să petreci ani în afara planetei spre a pune gherila în stare de război, pe Dido, de exemplu, sau vizitând reşedinţe străine ca să negociezi sprijinul lor."
Ivar îşi stăpâni nervii şi‑l întrerupse: "Domenii ca Ythri?"
"Ei... da." Yakow alungă propria infinitezimală îndoială: "Da, am putea primi ajutor de la Domeniu, nu însă câtă vreme sunteţi doar un grup de proscrişi, ci mai apoi, când cauza noastră se va contura vastă." Se aplecă înainte. "Sincer, rolul tău iniţial va fi unul de diversiune. Vei distrage atenţia Imperiului de la a urmări prea atent efectele pe care le vor avea călătoriile Orcanilor peste tot, prin Aeneas. Nu poţi spera să îndeplineşti mai multe, cel puţin nu în primii ani."
"Nu ştiu", spuse Ivar cu toată încăpăţânarea pe care‑o putea strânge de prin străfunduri. "Am putea obţine ajutor clandestin de la Ythri mai curând, poate chiar imediat. Anumite aluzii pe care le‑a făcut Erannath..." Se înţepeni mai bine în scaun. "De ce n‑am merge să vorbim cu el acum, pe loc?"
Jaan privea într‑o parte, Yakow spuse: "Mă tem că n‑ar fi momentul potrivit, Primule Născut."
"Cum aşa? Unde se află?"
Yakow bocăni în podea cu enervare: "Nu‑ţi face griji tocmai despre inamic. Ce nu cunoşti, nu poţi divulga. Sunt nevoit să‑ţi solicit răbdare în această privinţă."
Lui Ivar i se păru că vântul tăios de afară îşi făcuse culcuş între coastele sale. Se întrebă cât de bine poate mima încuviinţarea şi relaxarea: "De acord."
"Ar fi cazul să ne întoarcem", zise Yakow. "Noaptea se apropie."
Se roti el însuşi cu scaunul şi apoi manevră avionul. Amurgul întuneca deja cabina fiindcă furtuna se înteţise. Ivar binecuvântă umbra ce cuprindea şi faţa lui. Dar bătaia puternică a pulsului ca un ciocan pneumatic se auzea ea oare în afară? Rosti destul de încet: "Ştii, Jaan, despre un anume aspect n‑am auzit niciodată vorbindu‑se. Cum arată rasa lui Caruith?"
"Nu contează", fu răspunsul. "Sunt mai mult spirit decât trup. Într‑adevăr, unicitatea lor include numeroase specii deosebite. Gândeşte‑te la Dido. În final, toate rasele vor fi incluse."
"Uh‑huh. Totuşi, nu mă pot abţine de a fi curios. Hai să vedem cum arată corpul care este supus acum examinării scanerului..."
"Păi... ei..."
"Hai, încearcă. Poate că Orcanii sunt atât de puţin familiarizaţi cu tablourile, cu pictura încât nu‑i interesează imaginea. Te asigur, camarade, alţi Aeneizi sunt de părere diferită. Vor întreba. Şi atunci de ce să nu‑mi spui şi mie?"
"Kah, hm, kah...", cedă oarecum Jaan. Părea puţin descumpănit, de parcă superimpusa conştiinţă nu lucra bine la o distanţă mare de radiaţiile întăritoare emise de făptura aflată sub pământ. "Da. El... parte bărbătească, da, din specie bisexuată, cu sânge cald... nu mamifer; descinzând din ornithoizi... arătând omeneşte în unele moduri, dar frumoşi, mult mai rafinaţi, mai cizelaţi ca noi. Trăsăturile fine tăiate în unghiuri ascuţite; vocea ca o muzică... Nu" Jaan se întrerupse. "Nu vă voi spune mai mult, pentru că n‑are nici o importanţă."
Ai spus destul, exultă Ivar.
Conversaţia se rări, se risipi, pe parcursul restului călătoriei. Pe când nava se întorcea către Arena, care devenise un morman de întunecime ţintuit ici‑colo prin câteva lumini. Primul Născut spuse: "Vă rog, aş vrea să călătoresc singur şi să meditez. Obişnuiesc să umblu prin spaţiu, în solitudine când iau decizii importante. Ce‑ar fi să‑mi împrumutaţi aparatul ăsta zburător? Mă voi îndrepta spre o zonă liniştită în care să mă pot aşeza, să privesc către lune şi stele — apoi mă voi întoarce înaintea zorilor şi vă voi anunţa ce‑am hotărât. De acord?"
Avusese grijă să‑şi compună în minte şi să tot repete discursul. Yakow nu ridică nici o obiecţie; Jaan îl bătu prieteneşte pe umăr. "Sigur", spuse profetul. "Curajul şi înţelepciunea să te însoţească, dragul meu."
După ce‑i depuse la sol pe cei doi, Ivar se ridică rapid tăind aerul ca un fulger, în graba sa de‑a se îndepărta. Teama, frica de a nu fi urmărit îi strângea inima ca o gheară.
Neîndurător îi zbârnâi prin cap: Nu sunt infailibili. I‑am luat prin surprindere. Jaan trebuie să‑şi fi pregătit o descriere — dar una adevărată — probabil care se potriveşte exact cu ceea ce mi‑a relatat Tanya din partea Comisarului Desai, despre agentul Merseian pierdut prin Aeneas.
Vântul tăios de după amurg umplea cu nisip fin aerul din jurul părţii mai joase a muntelui. Lavinia arăta o jumătate întunecată de disc deasupra, nedând vreo lumină clară; şi nici stele nu se iviseră. Nu se distingeau satele şi fermele împrăştiate pe culmi. Vizibilitatea sfârşea la numai câţiva metri.
Bazându‑se, pentru aterizare, numai pe dispozitivul navei, Ivar se întreba dacă acesta era un noroc pentru el. Putea coborî fără a fi văzut acolo unde, altfel, ar fi trebuit să staţioneze ascuns după movile sau prin vreo livadă şi apoi să se târască pe burtă kilometri întregi. Într‑adevăr, nu prea avea de ales. Umblând printr‑o furtună, în deşert, fără protecţia unui echipament special şi fără vreun ghid ar fi putut uşor pierde drumul şi, oricum, multe primejdii îl pândeau. Dar şi apropiindu‑se de oraş şi Arena, risca să fie detectat de vreun post de pază şi să se trimită o patrulă pe urmele lui.
Ei bine, cel mai rău pe lume ar fi fost să se reîntoarcă blând, supus, la improvizata‑i locuinţă. Descoperi cu bucurie că teama îl părăsise, aşa cum dispar foamea şi setea flămândului, îndepărtată acum de tensiunea care se scurgea prin el. Se îmbrăcă, se echipă cu supercostumul special, pe care fiecare îl are cu el în vreo călătorie, deschise uşa şi sări pe sol.
Vijelia ţipa şi zumzăia jur‑âmprejur. L‑au învăluit îndată frigul şi un miros de fier. Nisipul cu bob mare îl izbea, îl rănea. Îşi fixă pe faţă masca pentru noapte şi bâjbâi înainte.
Timp de un minut se întrebă dacă să continue să meargă aşa razna ori să‑şi facă un plan. Apoi dezghiocă cu vârful încălţării o piatră care căzuse dintr‑o grămadă stricată de noua excavare. Intrarea către tunelul unde îl dusese era astupată, ferecată.
Ivar nu aprinse felinarul luat dintre instrumentele navei până nu ajunse sus, la deschizătură. Apoi, odată aflat acolo, apucă strâns lampa, pe când căuta, cu mâna liberă, încuietoarea.
Numai pentru a o feri de vreme rea, căci uşa făcută de mână omenească nu avea nevoie de zăvor împotriva unui popor a cărui credinţă era fondată pe vestigii. Când o închise în urmă‑i Ivar rămase într‑o completă tăcere, un frig nemişcat de vreun curent oarecare de aer şi un întuneric a cărui densitate, consistentă, era destrămată doar de raza palidă a lămpii. Răsuflarea răsuna prea zgomotos în auz. Degetele‑i obosiseră de greutatea tecii cuţitului pe care‑l avea de la Casa Vântului — însă era singura lui armă. Altceva, orice alt mijloc de apărare pe care l‑ar fi purtat mai devreme, ar fi provocat imediat bănuieli.
Ce voi găsi, oare?
Nimic, probabil. Aş putea să mă uit mai îndeaproape la maşina lui Caruith, dar nu am scule s‑o deschid şi s‑o studiez. Cit despre ce s‑ar putea afla în altă parte... aceste coridoare se tot răsucesc, întortocheate, în nesfârşite moduri diferite.
Totuşi, cea mai nouă descoperire, ascunsă în mod plauzibil pe când explorarea continuă, aici poate exista — indiferent care ar fi aceasta. Şi... Privirea‑i căzu pe praful de milioane de ani, învârtejit şi scormonit ca şi cel de pe Lună, atunci când primii oameni au aselenizat... aş putea găsi urme care m‑ar duce mai departe, dacă cineva a pătruns vreodată pe‑aici înaintea mea.
Începu să meargă. Zgomotul paşilor suna sec, având ecou în cripta fără vârstă.
De ce‑o fac? Pentru că Merseienii au oare vreun rol în evenimente? E rău dacă au participat? Tanya e mulţumită de ce a auzit. Crede că Roidhunate ar putea cu adevărat să ne ajute şi speră că voi fi cumva în stare să dau de acel agent.
Dar şi Ythri ne‑ar fi de folos. În orice caz, de ce nu mă lasă conducătorii Orcani să‑l văd pe Erannath? Scuzele lor nu au acoperire.
Şi dacă Anticii acţionează prin Merseieni, aşa cum e de imaginat, de ce l‑au amăgit pe Jaan? N‑ar trebui ca el să ştie asta?
(Oare ştie? N‑ar fi o informaţie prin unde. Imperiul Terrian poate respinge foarte simplu pretenţiile lui Jaan ca pe nişte fărâme ale unui cult, căruia i‑aş aduce mai multe necazuri ca să‑l elimin, să‑l suprim, decât merită... dar niciodată dacă Imperiul consideră Merseia în spatele afacerii! Aşa încât, probabil, el cunoaşte întreaga istorie! Numai că ceva e în neregulă. Jaan e prea sincer, prea fascinat şi, da, prea tulburat ca să joace pe două planuri. Nu‑i aşa?).
Trebuie să descopăr adevărul sau pierd orice drept aş avea vreodată de‑a fi conducătorul poporului meu.
Ivar continuă să păşească în întunecime.

XX

LA VREUN KILOMETRU adâncime în interiorul muntelui, se opri înaintea camerei unde se găsea templul ascuns al lui Jaan. Raza de lumină a felinarului atinse în treacăt enigma metalică înainte de‑a cerceta podeaua tunelului.
Aici fuseseră destule vizite de curând, astfel că praful era râcâit într‑un adevărat talmeş‑balmeş. Lucrul din cameră mai aruncă o ultimă sclipire şi se pierdu din vedere. Ivar nu avea decât un strop legănător de lumină pentru a scobi un loc în beznă pentru propria‑i persoană. Acum, că avansa încetişor, cu grijă, liniştea era aproape copleşitoare. Bum — Bum, bătea inima lui, bum‑bum, bum‑bum.
După câţiva metri negura se sfirşi. Nu s‑ar fi mirat deloc dacă ar fi zărit urme de tălpi. În afară de Jaan, ofiţerii din Camaraderie, pe care profetul i‑a adus în partea asta, cu siguranţă că s‑au aventurat poate chiar mai departe. Ceea ce l‑a oprit pe Ivar a fost neaşteptata rânduială. Podeaua fusese măturată‑lună.
Zăbovi câteva clipe, în vreme ce gândurile îi încolţiră. Când începu iar să meargă, cuţitul se găsea în palma‑i dreaptă.
Acum tunelul se ramifica în trei culoare. Era logic să se oprească oricine ajunge aici. Intrarea în labirint era o sarcină potrivită unor oameni de ştiinţă dotaţi cu echipament; dar nici unui savant nu i‑ar fi fost permis să rămână înăuntru mult timp. Ivar văzu că mătura, sau orice va fi fost, ştersese toate urmele. Perfect gândit, plănuit, se infiltrase şi se scurse ideea prin el. Vizitatorii n‑ar observa, probabil, că a fost măturat, decât dacă s‑ar găsi într‑un loc unde schimbarea în stratul de praf ar fi evidentă. Sau dacă se aşteaptă oarecum la acest fapt, ca mine... se aşteaptă ca urmele ciudate să fi fost înlăturate...
Merse în fiecare bifurcaţie şi văzu că munca manuală se isprăvea, la scurtă distanţă, în două dintre ele. Ce continua apoi era o simplă îngrămădire, un morman prăbuşit de veacuri. A treia deschizătură fusese măturată şi mai departe, deşi nu chiar complet, chiar de toate urmele. Două perechi din aceste urme erau umane, una Ythriană; numai cele ale omului se şi reîntorceau. Altele era suprapuse, aşadar mai recente.
Aparţineau unei făpturi care umbla pe gheare ca de pasăre.
Ivar se opri iar. Frigul muşca cu furie din el.
Să mă întorc imediat şi să fug?
Unde aş putea să fug?
Şi Erannath... Asta îl hotărî. Ce alt prieten le mai rămânea Aeneizilor liberi? Numai Ythrianul — dacă mai era viu.
Ivar păşi tiptil. Două uşi se căscau în drumul său. Le lumină, dar nu văzu decât nişte încpăeri goale, de forme ciudate.
Apoi podeaua se înclină brusc în jos şi el se învârti pe o spirală: dintr‑o boltă undeva sus, în peretele drept, se zărea o sclipire pal‑gălbuie.
Nu‑şi permisese nici o clipă să se sperie, să se intimideze, îşi înşfăcă lampa şi se ghidă după pata de lumină. Echilibrându‑se printr‑un salt, cercetă atent colţul,
Altă chilie, de data asta hexagonală şi cu tavan înalt, înaintând vreo şapte metri în stâncă. Umbrele spânzurau în ea tot atât de apăsătoare, sumbre, îngheţate şi nemişcate ca şi aerul dinăuntru. Era întrerupte de o masă masivă de metal, pe care se aflau, sudate, un glob luminos, un dispozitiv sanitar şi un lanţ lung de un metru. Tot pe masă existau, fără însă a fi prinse de ceva, un pahar de plastic şi un ulcior cu apă, iar pe jos se întindea o saltea, singurul relief pe duritatea iridescentă.
"Erannath!" strigă Ivar.
Ythrianul se curbă, pe somieră. Penele sale erau terfelite şi murdare, ţeasta sfrijită, numai piele şi os. Lanţul se sfârşea cu o cătuşă care îi înconjura încheietura mâinii stângi.
Ivar intră. Ythrianul se luptă cu fantasmele care‑l bântuiau şi îl recunoscu. Creasta i se îndreptă, ochii galbeni deveniră foc şi pară. "Hyaa‑aa", răsuflă el.
Primul Născut îngenunche să‑l îmbrăţişeze. "Ce ţi‑au făcut?" strigă omul? "De ce? Dumnezeule, ticăloşii ăia..."
Erannath se scutură singur. Vocea îi era răguşită, dar începea să devină puternică. "N‑avem vreme de sentimentalisme. Ce te‑a adus aici? Ai fost urmărit?"
"Sunt suspectat", se trase Ivar înapoi pe călcâie şi îşi îmbrăţişă genunchii să‑şi stăpânească tensiunea nervoasă. Prizonierul era forte conştient de urgenţă; se vedea asta din fiecare tremurare a. penajului. Şi cine mai bine ca el ştia despre primejdiile ascunse în acest mormânt? Niciodată ca până atunci nu funcţionase atât de rapid mintea lui Ivar.
"Nu", zise el, "nu cred că mă bănuiesc într‑o prea mare măsură. M‑am scuzat că vreau să zbor de unul singur, m‑am întors şi am aterizat sub protecţia furtunii de nisip, n‑am zărit pe nimeni când am intrat. Ceea ce m‑a îngrijorat a fost vestea primită azi din scrisoarea de la iubita mea. A aflat despre un agent secret Merseian, aflat oriunde în largul planetei Aeneas, telepat cu o putere apreciabilă. După descrierea lui Jaan este Caruith. Imediat m‑am gândit că se joacă o şmecherie urâtă, Jaan ar fi trebuit să aibă mai puţin respect faţă de sentimentele mele şi să cerceteze misiva — nu am arătat răvaşul nimănui şi m‑am ţinut departe de Arena pe cât am putut, înainte de‑a mă reîntoarce spre a mă convinge singur despre ce este vorba."
"Ai procedat bine". Erannath îşi izbi ghearele deasupra capului lui Ivar; acesta înţelese că era un mod de a‑l face atent. "Bagă de seamă, Aycharaych e alături. Să sperăm că doarme şi va sforăi până ce pleci".
"Până plecăm."
Erannath chicoti. Lanţul său zornăi. Nici nu se obosi măcar să‑l întrebe cum crede că l‑ar putea tăia.
"Voi aduce scule", spuse Ivar.
"Nu. Ar fi mult prea riscant. Trebuie să mă scapi cu vorba. În acest fel, dac‑o faci meşteşugit, probabil voi fi eliberat fără a mi se face rău. Aycharaych nu e răzbunător. Îl cred când spune că regretă atunci când trebuie să mă tortureze."
Torturat? Nici o urmă, nici un semn... Desigur, să‑l ţii închis pe regele cerului, înlănţuit, îngropat de viu, zi şi noapte, departe de soare, stele, vânt. Ar fi fost mai puţin crud dacă l‑ar fi perpelit pe un foc domol. Ivar se sufoca de mânie.
Erannath văzu şi‑l preveni: "Nici indignarea nu ţi‑o poţi permite aici. Ascultă. Aycharaych mi‑a vorbit deschis. Bănuiesc că trebuie să fie singur, închis aici jos doar cu maşinăriile lui şi şnurul prin care‑l manevrează ocazional pe profetul‑marionetă. Sau consideră că prin discuţie produce asociaţii în conştiinţa mea şi astfel poate citi mai mult din ceea ce ştiu eu? De aceea, poate, am fost lăsat în viaţă. Intenţionează să mă sece de informaţii."
"Ce e el?" şopti Ivar.
"Născut pe o planetă numită Chereion, undeva prin Merseian Roidhunate. Civilizaţia lor e veche, veche... odinioară larg răspândită şi puternică — da, spune că Anticii, Constructorii erau Chereioniţi. Nu mi‑a explicat de ce s‑au retras. Spune doar că acum sunt extrem de puţini şi puterea pe care o exercită e una pe de‑a‑ntregul izvorâtă din creier."
"Nu sunt, deci, uh, super‑Didonieni... intelecte care unifică galaxia, aşa cum crede Jaan?"
"Nu. Şi nici nu poartă vreun război, vreun conflict filozofic între ei înşişi cu privire la destinul esenţial al creaţiei. Aceste poveşti servesc numai scopului lui Aycharaych." Erannath se îndoi pe ghearele aripilor sale. capul i se întindea înainte, către întunericul galeriei. "Ascultă", spuse el: "N‑avem decât foarte puţin timp — asta în cel mai bun caz. Nu mă întrerupe decât dacă devin ininteligibil, îmi pierd şirul. Ascultă. Şi ţine minte."
Cuvintele‑i ieşeau cu greu, şuierate, ca o vijelie de toamnă: "Ei păstrează resturi de tehnologie pe planeta Chereion, pe care nu le‑au împărtăşit, nu le‑au arătat maeştrilor Merseieni dacă într‑adevăr Merseienii le sunt învăţătorii şi nu, în fapt, uneltele. Mă tot gândesc la aspectul ăsta. Ei, nu e cazul să ne oprim pentru speculaţii. Aşa cum s‑ar aştepta oricine, tehnologia se referă exclusiv la minte. Fiindcă sunt extraordinari telepaţi, mai dotaţi decât ne permite ştiinţa noastră să ne imaginăm că ar fi posibil.
"Există o calitate esenţială a minţii care merge mai departe decât limbajul. Dacă e nevoie, Aycharaych poate citi gândurile oricărei fiinţe — orice limbă, a oricărei specii, pretinde el — fără a cunoaşte simbolismul acelei creaturi. Presupun că aproape instantaneu analizează modelul, identifică elementele de logică universală şi naţională, iar apoi continuă reconstruind întreaga configuraţie mentală — ca şi cum sistemul său nervos include nu numai sensibilitatea la radiaţiile emise de alţii ci şi un calculator semantic organic, cu nimic egalat de ceea ce a construit până acum Civilizaţia Tehnică.
"N‑are importanţă! Capacităţile lor i‑au condus pe oamenii de ştiinţă Chereioniţi la concentrarea asupra psihologiei şi neurologiei. De milioane de ani această ştiinţă a devenit închistată, ca de altfel întreaga lor civilizaţie, închistată, depreciată, muribundă... Aycharaych singur, probabil, încercă să acţioneze în mod realist, străduindu‑se să oprească pieirea neamului său. Nu ştiu. Ceea ce ştiu singur este că slujeşte Domeniul Roidhunate ca ofiţer al Serviciului Secret, cu o misiune specială, fără sediu fix. Asta implică punerea la cale a necazurilor pentru Imperiul Terrian, ori de câte ori are ocazia.
"Pe timpul regimului Snelund s‑a învârtit prin Sectorul Alpha Crucis. Nu era dificil, căci proasta guvernare deja condusese la corupţie şi confuzie generală. Conflictul pentru Jihannath a îndreptat totul către criză şi Merseia avea tot interesul să provoace greutăţi la graniţa cu Terra.
"Aycharaych a aterizat în secret pe Aeneas şi a colindat după pradă. A descoperit mai mult decât o planetă în fierberea răzmeriţei. A găsit potenţialul a ceea ce ar putea destrăma Imperiul. Căci toţi oamenii de aici, în toată diversitatea lor, sunt profund religioşi. Dă‑le un crez comun, o cauză de misionar şi vor deveni fanatici."
"Nu", nu se putu abţine Ivar să nu protesteze.
"Aycharaych aşa crede. A petrecut mult timp şi a cheltuit o enormă energie în lumea voastră, oricât de valoros ar fi fost, prin darul său, oriunde în altă parte."
"Dar — o planetă, câteva milioane contra..."
"Cultul se va răspândi. Vorbeşte despre religii noi, militante. În trecutul vostru îndepărtat... Islam, acesta e numele uneia? — religii care au adus la putere triburi obscure şi au smuls vechile dominări, din rădăcină, într‑o singură generaţie.
"Trebuie să mă grăbesc. A descoperit că locul cel mai probabil al primei scântei a fost aici, unde Anticii meditau, centrul fiecărei conştientizări. În visătorul Jaan, ale cărui existenţă şi circumstanţe s‑au nimerit a fi cele ale unui veritabil arhetip‑uman, Aycharaych consideră a dezvolta cel mai potrivit caracter inflamabil.
"Aycharaych nu poate proiecta singur un gând într‑un creier care nu are structura de a‑l primi. Dar are, în schimb, o maşină care e capabilă. Nu‑i nimic fantastic: oameni, Ythrieni sau Merseieni‑ingineri, desigur — ar putea concepe acelaşi mecanism, dacă ar avea un stimulent. Noi n‑o facem, fiindcă pentru noi utilitatea ar fi una de mică importanţă; comunicaţiile electronice se potrivesc mai bine modulului nostru de viaţă.
"Aycharaych, totuşi... Telepatia de mai multe tipuri aparţinea evoluţiei pe planeta lui. Îţi reaminteşti avortonii — animalele pe care le ţineau Tineranii? Mă tot întrebam ce‑i cu ei şi el mi‑a confirmat că originea acelora e pe planeta Chereion. Fără îndoială, efectul lor asupra oamenilor i‑a sugerat lui Aycharaych acest plan.
"L‑a atras pe Jaan aici, jos, în vizuina din aceste labirinturi, l‑a drogat şi... s‑a gândit la el... Într‑un anume fel, folosind acea maşină — până atunci i‑a imprimat o serie de false amintiri şi un anume limbaj specific, convingându‑l să pornească de‑acum cu această nouă personalitate. Apoi şi‑a eliberat victima"
"Schizofrenie provocată. Personalitatea dublată. Un om care era sănătos, făcut astfel se audă, «voci», se cutremură Ivar. 
Erannath avea un suflet mai tare; sau doar trăise cu aceste fapte cunoscute, acolo, mai mult timp, în închisoare? El continuă: "Aycharaych a părăsit lumea aceasta a voastră, având misiunea de a produce alte necazuri. Ceea ce făcuse pe planeta Aeneas ar fi putut sau nu să rodească; în caz negativ nu pierduse nimic altceva decât timp.
"S‑a reîntors mai târziu şi a găsit roade peste aşteptări. Jaan câştigase adepţi peste tot în ţinutul Orcan. Zvonuri ale noului mesaj fuseseră împrăştiate de‑a lungul globului de apostoli, totdeauna avizi de orice ar putea hrăni un crez şi dornici măcar de un cuvânt aducător de speranţă.
"Evenimentele trebuie conduse cu măiestrie şi răbdare, desigur, căci, în caz contrar, mişcarea ar duce nu la o revoluţie urmată de o cruciadă ci la o transformare într‑o altă sectă. Aycharaych s‑a stabilit aici jos spre a urmări, a conspira, împlantând de atunci în Jaan, din ce în ce mai des, cu ajutorul maşinăriei, revelaţii de‑ale lui Caruith..."
Ythrianului i se retează vocea. Sâsâi. Mâna‑i liberă reteză aerul. Ivar sări în picioare şi se roti pe călcâie.
Figura din pragul uşii, zugrăvită în contra nesfârşitei nopţi, zâmbea. Era mai mult decât un semiumanoid, înalt şi zvelt, într‑o mantie cenuşie; dar picioarele‑i goale se terminau cu gheare. Pielea lucea aurie, creasta de pe capul altfel chel se înălţa albastră, ochii păreau de bronz, calzi. Faţa era extrafină, super modelată. Într‑una din delicatele‑i mâini ţinea un explozibil.
"Salut", aproape cântă el.
"Te‑ai trezit şi ai simţit", scrâşni Erannath.
"Nu", răspunse Aycharaych. "Visele mele totdeauna ascultă. Apoi, totuşi, da, am aşteptat să vă terminaţi discuţia."
"Şi acum,?" întrebă Ivar din mijlocul coşmarului în care se găsea.
"Păi, asta depinde de tine, Primule Născut", răspunse Aycharaych cu o neschimbată politeţe. "Pot să‑ţi urez, extrem de sincer, bun venit?"
"Tu... lucrezi pentru Merseia..."
Puşca activată cu energie nu se clintise în mâna lui Avcharaych, iar cuvintele‑i curgeau liniştit; "Adevărat. Ai vreo obiecţie?
"Dorinţa voastră arzătoare e libertatea. Dorinţa Domeniului Roidhunate este ca voi s‑o dobândiţi. Aceasta e calea."
"T‑t‑trădare, crimă, tortură, invazie şi chinuire a fiinţelor..."
"Existenţa foloseşte întotdeauna mijloace condamnabile Primule Născut, nu te mândri peste măsură. Eşti pregătit să lansezi un război în care dacă vei izbuti, vor pieri milioane, alţii vor fi mutilaţi, înfometaţi, hăituiţi, îndureraţi. Eşti, deci, sau nu, pregătit pentru aşa ceva? Eu nu fac altceva decât să te ajut. Asta e oribil? Ce fericire a pierdut Jaan care să nu‑i fi fost de mii de ori înapoiată?
"Şi Erannath?"
"Nu‑l lua în seamă", vorbi răguşit Ythrianul către Ivar. "Gândeşte‑te de ce doreşte Merseia ca Imperiul să colcăie de convulsii şi să se destrame. Nu pentru libertatea Aeneizilor. Nu, ci pentru a ne devora bucăţică cu bucăţică."
"Ce?" Ivar se împletici pe locul unde stătea. "El? Nu!"
"Logic, cine altcineva te‑a trădat, sus pe râu, odată ce a aflat cine eşti?"
"A continuat să mă însoţească..."
"Nu avea nici un mijloc de a preveni evadarea ta, aşa cum s‑a petrecut. Aşadar, datoria sa era de a te însoţi, cu speranţa de‑a transmite alt mesaj mai târziu şi între timp strângând informaţii suplimentare despre născuta mişcare de rezistenţă. A fost exact acelaşi motiv esenţial care mai devreme te‑a ajutat să scapi din oraş, după ce a obţinut mai mult decât simpla bănuială a identităţii tale."
"Îi ştiu scopul — n‑am vegetat sub pământ, doar, ci m‑am mişcat încoace şi încolo prin lume — şi i‑am ordonat lui Jaan, care la rându‑i a transmis Comandantului Yakow." "Aycharaych suspină. A fost neplăcut în ceea ce‑l priveşte pe Erannath. Dar misiunea mea era de a extrage tot ce pot din el."
"Erannath", se rugă Ivar, "spune că nu‑i adevărat!"
Ythrianul ridică mândru capul şi răspunse arogant: "Adevărul trebuie să‑l găseşti în tine însuţi, Ivar Frederiksen. Ce intenţionezi să faci: devii altă creatură pentru Aycharaych sau te zbaţi pentru viaţa poporului tău?"
"Ai, oare, de ales?" murmură Chereionitul. "Nu‑ţi doresc răul. Cu toate astea, eu însumi sunt în război şi nu mă pot crampona de vieţi individuale. Te vei alătura nouă, de bună voie şi pe de‑a‑ntregul sau vei muri."
Cum i‑aş putea spune ce doresc? Prin teamă şi durere, Ivar simţi cum îl pironesc ochii aurii. În spatele lor se afla probabil acel intelect deosebit, urmărind, scotocind, descifrind. Va şti ce am de gând să fac înainte chiar ca eu să pricep ce vreau. Cuţitul îi zăngăni pe podea. De ce nu m‑aş preda? Poate ar fi bine pentru planeta Aeneas, indiferent ce spune Erannath. Şi altcumva...
Totul explodă. Ythrianul apucă zdravăn cuţitul. Echilibrându‑se, balansându‑se pe una din uriaşele‑i aripi, o aruncă pe cealaltă asupra lui Ivar, zvârlindu‑l la adăpostul ei.
Aycharaych probabil n‑a băgat de seamă ce s‑a petrecut în capul vânătorului. Acum trase. Flacăra izbucni şi pârjoli. Ivar văzu o albăstrime orbitoare, simţi miros de ozon şi de carne pârlită, arsă.
Se înclină la o parte din calea morţii.
Erannath se încovoie înainte. În urmă‑i rămase braţul înlănţuit. Îl smulsese pur şi simplu de la încheietură, îl ciopârţise. A doua lovitură distrugătoare l‑a rupt în bucăţi. Aripa teafără fu coborită. Zvârlit îndărăt la perete, Aycharaych se prăbuşi buimăcit. Arma îi căzuse.
Ivar se năpusti să apuce puşca. Erannath se mişcă. Sângele gâlgâia prin penajul înnegrit. Un ochi îi fusese smuls. Respiraţia era şuierătoare şi cu întreruperi.
Ivar îngenunchie spre a‑şi alina prietenul. Ochiul teafăr îl căută: "Astfel, Dumnezeu... mă doboară... Dacă s‑ar fi petrecut totul în aer, pe cer", tuşi Erannath. "Eyan haa wharr, Hlirr talya..." Lumina din ochi se stinse.
O mişcare atrase privirea lui Ivar. Se repezi la puşcă. Aycharaych îşi revenise şi o ştersese pe uşă.
Vreme de‑o bătaie de inimă Primul Născut avu intenţia să urle. Opreşte, suntem aliaţi! Asta îi opri mâna destul timp pentru ca Aycharaych să poată dispărea. Apoi Ivar realiză ceea ce Chereionitul ştia deja: că niciodată nu va fi cu putinţă vreo alianţă.
Trebuie să ies afară de aici, ori Erannath — toată lumea — a pierit degeaba. Sări în picioare şi o luă la goană. Sângele lăsa dâră în urma sa.
Observă cu mare surprindere că deodată îşi regăsise lampa, aceasta cosea umbrele. Nu pot încă jeli. Nu mă pot teme. Nu pot face altceva decât să alerg şi să gândesc.
Aycharaych e deasupra mea? A lăsat urme în ambele direcţii. Nu, sunt sigur că nu e la suprafaţă. Îşi dă seama că o să urc şi eu; iar eu, ai cărui strămoşi au venit dintr‑o lume mai puternică decât a sa, l‑aş hăitui. Deci îşi caută un adăpost, o vizuină. Are vreo legătură cu exteriorul? Probabil că nu; şi chiar dacă ar avea, ar chema, ar face legătura? Asta l‑ar da de gol. Nu, va trebui s‑o ia după mine, să folosească blestemata‑i maşină spre a implanta o intuiţie în mintea lui Jaan...
Camera revelaţiilor apăru. Ivar se opri şi petrecu un minut plâmbând jetul de flăcări peste lucrul dinăuntru. N‑ar fi putut spune dacă a izbutit să‑l scoată din uz sau nu, dar aşa spera.
Înainte. Afară pe uşă. Jos, pe coasta muntelui, prin praful gros, de‑a valma prin vântul pe care Erannath tânjise să‑l simtă. Către avion. Deasupra, sus!
Furtuna urla şi izbea.
Ivar se ridică sus de tot, în splendoarea norilor. Dedesubtul său se roteau nori uscaţi, argintii, umbre vii dedesubtul Laviniei şi pe sub grăbita Creusa. Stele nenumărate luceau. Mai departe, se ridicau înălţimile Ilionului; jos sclipea şi cădea în cascade tunătoare, Linn.
Această lume e a noastră. Nici un străin, un intrus, n‑o va orândui după vrerea lui.
O imagine pe ecranul radarului îl făcu să se uite înapoi. Alte două nave apărură. Alertase Aycharaych pe cineva pentru urmărire? Hotărârea se aşeză în mintea lui Ivar brusc, dacă nu cumva existase acolo tot timpul acesta, latent. Activă radioul.
Imperialii monitorizau câteva lungimi de undă. Dacă se identifica el însuşi şi chema o escortă militară, ar fi obţinut‑o, probabil, în câteva minute.
Tanya, se gândi, mă‑ntorc, iată, acasă.

XXI

CLOPOTELE din turnul Universităţii sunară. Aveau vechiul sunet şi totuşi azi, cântau cumva a pace, a linişte. Sau se înşela Chunderban Desai cu bună ştiinţă? Nu era prea încrezător dacă vreo fiinţă ar putea fi.
Cu siguranţă tânăra pereche care stătea umăr la umăr şi mână‑n mână privea la el cu prudenţa ce putea încă masca ostilitatea. Animăluţul femeii, aşezat în poală părea a avea acelaşi aer căci rămânea liniştit privindu‑l pe vizitator. Fereastra din spatele lor încadra o clopotniţă pe un cer indigo. Era deschisă şi briza ce aducea melodia intră răcoroasă, uscată, impregnată, de miresme proaspete.
"Cer scuze pentru că vă deranjez atât de repede după întâlnirea voastră", spuse Desai, care sosise cu trei minute în urmă. "Nu voi sta mult. Vreţi să vă reluaţi viaţa particulară dinainte, ştiu. Dar consider că unele explicaţii şi asigurări verbale din partea mea vă vor folosi."
"Nu‑i un mare necaz să petrec o jumătate de oră în compania ta, după cele zece zile de închisoare de unul singur", se repezi Ivar.
"Regret pentru detenţia ta, Primule Născut. N‑a fost însă neconfortabilă, incomodă, nu? Am fost nevoiţi să te izolăm o vreme. Fără îndoială, înţelegeţi că a trebuit să ne luăm o măsură de siguranţă în ce te priveşte, cât timp a fost cercetată versiunea relatată de tine. Dar am avut în vedere şi necesitatea de a‑ţi asigura securitatea personală după eliberare. Asta a cerut o anume perioadă. Fără cooperarea Profesoarei Thane ar fi durat mult mai mult decât atât cât a fost.
"Protecţia, securitatea — huh?" se uită Ivar uluit de la el la Tatiana.
Ea îşi strânse degetele pe spatele şoricelului ca şi cum ar fi făcut o alinare. "Da", răspunse, abia auzit.
"Teroriştii mişcării de eliberare în stil propriu", rezumă Desai cu o voce mult mai animată decât se simţea el, în forul său interior. "Au măcelărit deja un număr de Aeneizi care sprijineau guvernarea imperială. Reântoarcerea ta înspre noi, destăinuirea, divulgarea unei conspiraţii, a unui plan care într‑adevăr ar fi putut smulge acest sector de sub stăpânirea Imperiului toate acestea venind de la tine, încarnarea năzuinţelor lor, i‑ar fi putut împinge din nou la crimă."
Ivar rămase o vreme tăcut. Sunetele clopotelor se stingeau. Nu se desprinse de Tatiana, dar strângerea braţului său slăbi. În cele din urmă o întrebă: "Ce‑ai făcut?"
Ea‑l apucă mai apăsat: "I‑am convins. N‑am rostit nici o dată nume... Comisarul Desai şi ofiţerii lui nu mi‑au cerut vreunul, vreodată... Va fi o amnistie generală."
"Pentru faptele comise în trecut", reaminti Imperialul. "Nu putem îngădui altele asemănătoare. Sper în venirea ajutoarelor pentru a le preveni în viitor." Făcu o pauză. "Dacă urmează ca Aeneas să cunoască din nou legea şi liniştea, restaurarea a tot ce s‑a pierdut, atunci tu, Primule Născut trebuie să iei conducerea."
"Pentru ceea ce sunt sau pentru ce am fost?" întrebă Ivar cu asprime, sever.
Desai dădu din cap: "Mult mai mulţi oameni vor ţine seama de tine vorbind de reconciliere, decât de oricare altul. Mai ales după ce povestea ta a devenit publică, cel puţin atâta din ea cât e înţelept să fie cunoscut."
"De ce nu în întregime?"
"Serviciile Secrete Navale vor dori, probabil, să păstreze diverse detalii în secret, fie şi mai mult şi mai spre a nu afla inamicul ce putem şi ce nu. Şi, m‑m‑m, anumite înalte oficialităţi n‑ar aprecia felul cum s‑au răspândit ştirile, cum s‑au infiltrat intruşii, cum au fost înşelaţi şi duşi de nas până la marginea unui Înfiorător abis."
"Tu, de exemplu?"
Desai zâmbi. "ântre noi doar, la Guvernatorul Muratori mă gândeam. Eu sunt mult prea neînsemnat spre a provoca senzaţie. Acum în Llynathawr nu sunt ingraţi. Mă aştept ca de azi înainte să mi se dea total mână liberă în Sistemul Virgilian. O tactică pe care intenţionez s‑o pun în aplicare este strânsa consultare cu reprezentanţii fiecărei grupări sociale de pe Aeneas ca şi o fază de guvernare graduală asupra lor."
"Hm. Incluzând Orcanii?"
"Da. Comandantul Yakow a fost aproape zdrobit de aflarea adevărului; şi el e robust, nu are vreun angajament profund emoţional în cazul fals — pur şi simplu e interesat de bunăstarea poporului său. E de acord că doar Imperiul, îi poate salva în modul cel mai adecvat de apropiata agonie."
Ivar rămase iarăşi tăcut. Tatiana îl privea. Lacrimile îi sclipeau în ochi. Cunoştea acel gen de durere, de suferinţă. În cele din urmă el întrebă: "Jaan?"
"Profetul?" răspunse Desai. "Nu ştie decât că, din anumite motive, ai fost nevoit să fugi — o defecţiune, cu siguranţă, crede el, şi apoi un alt raid Imperial a sosit pe Muntele Cronos, scotocind mai profund şi şefii Camaraderiei nu s‑au putut opune. Poate mă sfătuieşti cum să‑i spun adevărul, înainte să apară comunicatul oficial."
Sec: "Ce‑i cu Aycharaych?"
"A dispărut ca şi maşinăria‑creier. Îl căutăm, îl vânăm bineânţeles." Desai se strâmbă: "Mă tem că vom eşua. Într‑un fel sau altul, acest ticălos viclean va părăsi planeta şi va ajunge acasă. Dar cel puţin nu ne‑a distrus pe noi."
Ivar se îndepărtă de fată, de data asta nici ea, nici orice altceva nemaiputându‑l alina. Sub bucla blondă care‑i cădea pe frunte, privirea‑i albăstrie avea o lucire de gheaţă. "Chiar crezi că ne‑ar fi putut nimici?"
"Milenialismul pe care‑l stăpânea, prin maşinării, mecanisme, da, ne‑ar fi putut termina," răspunde cu ton grav Desai. "Nu putem fi siguri. Foarte probabil că Aycharaych ne cunoaşte mai bine decât ne cunoaştem noi înşine. Dar... s‑a petrecut, iar şi iar în existenţa agitată a omului: Războiul Sfânt, care nu poate fi oprit şi care demolează regate şi imperii chiar dacă soldaţii săi sunt puţini şi slab pregătiţi.
Numărul lor creşte, vezi. Toată populaţia li se alătură.
Omul nu şi‑a dorit niciodată un Dumnezeu confortabil, înţelept sau binevoitor; el a râvnit un crez, o cauză care produce totul, dar mai ales care pretinde totul.
Aşa cum fluturele e atras de flacăra lămpii...
Din ce în ce mai mult, din experienţa mea pe planeta Aeneas, am ajuns să înţeleg că lumea e compusă din nenumăraţi oameni diferiţi, dar toţi, fără excepţie, credincioşi, toţi puternici şi capabili, împărtăşind o anume imagine tradiţională despre extraordinarii strămoşi şi complet nepregătiţi să admită că aceşti străbuni poate vor fi fost la fel de limitaţi şi în ultimă instanţă, condamnaţi la fel ca noi.
Aeneas a fost în fruntea luptei pentru un sfirşit politic. Când s‑a instalat, înfrângerea a făcut ca locuitorii şi forţele lor să se reîntoarcă înspre lucrurile transcendente. Şi apoi Aycharaych a inventat pentru ei o transcendenţă pe care cel mai devotat religios ca şi cel mai sever critic, om de ştiinţă o puteau admite în aceeaşi măsură.
Nu cred că firul, cursul evenimentelor din Războiul Sfânt s‑ar fi oprit aici, în acest colţ al lui Regulus. Sfârşitul ar fi fost cel al umanităţii şi al prietenilor umanităţii, sfâşiat din două părţi. Nu mult mai multe de două, căci există contradicţii în credinţă, care, cred eu, au fost în mod deliberat sădite şi cultivate. De exemplu, Dumnezeu e Creatorul sau Creatul? Şi tot astfel inducând, ereziile, persecuţiile, răzmeriţele, haosul, duc la schilodirea statelor, căci ura dintre fraţi e mai atroce decât a unui străin..."
Desai îşi trase răsuflarea înainte de‑a termina"... aşa cum ar fi Merseienii. E clar ce urmăreşte Merseia, întâi să ne aţâţe unii contra altora, apoi să ne domine."
Ivar îşi lovi pumnii de genunchi: "Zău?" întrebă el.
"Adevărul adevărat", spuse Desai. "Oh, ştiu ce eficace a fost mereu ameninţarea Merseiană pentru politicieni, industriaşi, comenduirea militară şi birocraţii Imperiului. Şi de fapt nici nu înseamnă că nu e real. Ştiu cât i‑a defăimat propaganda pe Merseieni, când ei sunt — potrivit propiriilor lor vederi şi de altfel chiar multora dintr‑ale noastre — un popor foarte cuminte. Şi nici asta nu vrea să însemne că liderii lor n‑ar risca până şi lunga Noapte, numai să înhaţe supremaţia.
"Primule Născut, dacă doreşti să fii demn de a‑ţi îndruma lumea, trebuie să începi prin renunţarea la iluziile plăcute, confortabile. Totuşi, nu te lua după ce‑ţi spun eu. Studiază. Întreabă‑te. Lucrezi să te convingi singur. Fă‑ţi propriile păreri. Dar urmează totdeauna adevărul, oriunde s‑ar găsi el."
"Ca Ythrianul acela?" murmură Tatiana.
"Nu, ca întregul Domeniu Ythri," îi spuse Desai. "Erannath era agentul meu, de acord. Dar era în aceeaşi măsură şi al lor. L‑au trimis printr‑un angajament făcut dinainte: pentru că prin extrema lui ciudăţenie, deosebirea lui izbitoare, aparenta detaşare ar fi putut să înveţe ceea ce Terrienii n‑ar fi izbutit."
"De ce ar face Ythri aşa ceva?" puse Ivar totul sub semnul întrebării. "Oare n‑am purtat un război cu ei, nu i‑am învins şi nu i‑am privat de unele teritorii pe care le deţineau?"
"Dar asta a fost odată, demult, vezi tu. Teritoriul a fost cu mult timp în urmă asimilat celui al nostru. Iredentismul e o prostie. Şi Terra n‑a încercat să treacă peste deciziile Domeniului sau ale coloniilor Merseiene, pe timpul păcii. Oricare ar fi greşelile Imperiului şi acestea nu‑s puţine, el recunoaşte anumite limite la care trebuie, în mod înţelept, să se oprească."
"Merseia nu procedează aşa."
"Bine‑nţeles, Erannath nu ştia nimic despre Aycharaych, când a sosit aici. Dar ştia că Aeneas e o planetă‑cheie în acest sector şi se aştepta ca Merseia să fie în acţiune pe undeva, prin vreun dedesubt. Pentru că Terra şi Ythri au un copleşitor interes comun pace, stabilitate, stăvilirea agresorului insaţiabil — şi pentru că ambiţia lumii voastre i s‑a părut potrivită, el a venit să dea cum s‑ar spune, o mână de ajutor oricare ar fi fost aceea."
Desai îşi drese vocea. "Îmi pare rău", spuse el. "Nu aveam de gând să ţin o cuvântare aşa de lungă. Şi pe mine m‑a surprins. Nu sunt un orator, doar un glorios birocrat. Dar aici e o problemă de care depind milioane de vieţi."
"I‑aţi găsit corpul?" întrebă liniştit Ivar.
"Da", răspunse Desai. "Rolul său e o altă chestiune ce nu poate fi făcută publică: e prea revelator, prea provocator. De fapt va trebui să renunţăm la rolul jucat de Merseia din pricina temerilor pentru atât de şubreda, fragila pace.
"Oricum, Erannath a fost transportat acasă pe un crucişător Imperial; şi la Bord se afla garda de onoare."
"Asta e în regulă", spuse Ivar după un timp.
"Ai ceva de gând în ce‑l priveşte pe bietul Jaan?" întrebă Tatiana.
"Îi vom acorda un tratament psihiatric, spre a‑l scăpa de falsa personalitate", promise Desai. "Mi s‑a spus că e cu putinţă".
"Presupune că el refuză."
Privirea lui Desai se reîntoarse către Ivar. "La fel ca tine, Primule Născut", zise el. "Nu vei fi silit. Nimeni nu te va forţa. Colaborarea cu administraţia mea pentru restaurarea planetei Aeneas şi reintegrarea în cadrul Imperiului te previn că va fi grea şi fără vreo urmă de gratitudine. Te va costa prieteni şi ani din viaţă, pe care i‑ai putea petrece mult mai plăcut, şi‑ţi va produce durere atunci când va trebui să iei o decizie definitivă sau să faci un compromis penibil. Pot doar să doresc şi să sper că vei fi alături de noi."
Se ridică: "Cred că deocamdată ajunge", spuse el. "V‑aţi câştigat dreptul la o anumită linişte, intimitate, voi amândoi. Vă rog să meditaţi şi chemaţi‑mă oricând doriţi, fără jenă. Acum, bună ziua, Profesoară Thane, Primule Născut Frederiksen." Înaltul Comisar al Imperiului Terrian se înclină. "Vă mulţumesc".
Încet, se ridicară şi Ivar şi Tatiana. L‑au flancat pe micuţul om înainte de a‑i strânge mâna.
"Probabil vom încerca să ajutăm", rosti Ivar. "Aeneas e datoare să supravieţuiască Imperiului."
Tatiana extrase acul din înţepătură, încercând să îndulcească pilula. "Domnule, presupun că vă datorăm mai multe mulţumiri decât şi‑ar închipui oricine, indiferent de ce veţi spune dumneavoastră."
Pe când închidea uşa în urma sa, Desai auzi şoricelul care începuse să cânte.

Jaan se plimba departe, singur, înainte de răsărit.
Străzile erau canioane de noapte, prin care el adesea se împiedica. Dar când ajunse pe cheiul spălat de mare, cerul îl înconjură. În spatele acestei platforme largi, sclipitoare, oraşul se zărea ca o îngrămădeală tranformată magic de lumina lunii. Sus, deasupra, se ridica Arena, cu întunecata‑i putere îngheţată într‑un nimb. Sub tălpile lui, muntele arăta alb‑gri şi umbrele punctau cărarea spre apă. La nord şi est era Ilionul, despicat de lucirea cascadelor Linn.
Cel mai bine cunoştea cerul. Stele supraaglomerau o întunecime care părea ea însăşi în flăcări, până se topeau, se amestecau împreună, de‑a valma în cataracta Căii Lactee. Cel mai impunător ardeau Alpha şi Beta Crucis; ele ştiau mult mai multe, erau prietenii hoinărerilor vieţii sale şi o parte din el le implora să‑l ghideze. Ele doar sclipeau şi se roteau. Lavinia era jos şi Creusa se grăbea să apună. Coborât peste locuri virane spânzura Dido, luceafărul de dimineaţă.
Cascadele îndepărtate vuiau surd, iar ei se mai aflau încă aici, împreună şi era îngrozitor de frig. Aerul respiraţiei scos afară fumega ca al fantomelor, înlăuntru durea.
— Fii atent la ce este real şi etern, spuse Caruith.
— Lasă‑mă‑n pace, răspunse Jaan. Eşti un spectru. O minciună.
— Nu crezi asta. Noi n‑o credem.
— Atunci de ce‑i goală încăperea ta acum, iar eu singur în ţeastă, în craniu?
— Ceilalţi au câştigat — nu chiar o bătălie, dacă rămânem pe poziţii ferme; o altercaţie, o ambasadă în lupta vieţii spre a deveni Dumnezeu. Nu eşti singur.
— Ce‑ar trebui să facem?
— Să tăgăduim, să ne lepădăm de jurămintele lor false. Să proclamăm adevărul!
— Dar tu nu exişti acolo! izbucni Jaan. Eşti o parte fabricată, introdusă în propriu‑mi creier, şuierând mereu la mine să tac; şi eu mă pot vindeca de tine.
— Oh, da, rosti Caruith cu un teribil dispreţ. Ei îmi pot îndepărta, îmi pot şterge complet urmele; de asemenea te pot şi pe tine castra, dacă doreşti. Du‑te, devino domestic, reîntoarce‑te la meseria ta de pantofar. Stelele acestea vor continua să sclipească.
— Cauza e pierdută în această generaţie, pe acest glob; e sfărâmată, pledă Jaan. Ştim asta amândoi. Ce altceva am mai putea face decât să mergem jalnici, batjocoriţi, insultaţi, spre a ruina şi visurile ultimelor credincioşi?
— Putem susţine adevărul şi putem muri pentru el.
— Adevărul? Ce dovedeşte că eşti adevărat, real, Caruith?
— Golul pe care l‑aş lăsa în urma mea, Jaan.
Şi acesta, gândi el va exista într‑adevăr acolo, înlăuntrul lui Jaan, ecou singuratic: "fără sens, fără sens, fără sens", până ce a doua moarte i‑ar da liniştea.
— Păstrează‑mă, mai încercă să‑l convingă Caruith, vom muri doar o singură dată şi va fi, oricum, în serviciul acelor sori.
Jaan se înapoie la ai săi. Ajută‑mă. Nu răspunse nimeni în afară de Caruith.
Cerul se albea spre răsărit şi sosi planeta Virgil; zorii se iviră brusc. Peste tot se trezea lumina. Şoapte, murmure prin aer, un zgomot de aripi, mireasmă de plante care într‑un fel anume se menţin şi în deşert. Steagurile se ridicară pe Arena şi trompetele sunară, indiferent ce va fi mai târziu.
Jaan ştiu: Viaţa îşi are propiile ei comandamente. Iar eu voi avea suficientă viaţă cât să umple golul rămas. Voi căuta ajutorul oamenilor.
Nu aflase niciodată până atunci, cât de abruptă, prăpăstioasă fusese cărarea.

Dar te implor prin bolta cerească
Şi vântul tânăr peste ierburi,
Să‑ţi iei privirea de pe fiinţa mea
Şi să‑mi eliberezi spiritul.
KIPLING
 ‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑