Fundaţia şi Imperiul
Isaac Asimov

PARTEA ÎNTÎI
Generalul

l
În căutarea magicienilor

BEL RIOSE... În cariera sa relativ scurtă, Riose şi-a cîştigat titlul de „Ultima dintre figurile imperiale", şi pe bună dreptate. Un studiu al campaniilor lui ni-l înfăţişează ca pe egalul lui Peurifoy prin capacitatea strategică şi superior acestuia prin priceperea de a folosi oamenii. Faptul că s-a născut în zilele de declin ale Imperiuhti l-a împiedicat să egaleze rezultatele lui Peurifoy în postura de cuceritor. Cu toate acestea, a avut şi el momentul său de măreţie cînd, ca primul dintre Generalii Imperiului care au purtat lupte cu Fundaţia, a înfruntat-o bărbăteşte...
ENCICLOPEDIA GALACTICA

BEL RIOSE călătorea fără escortă, ceea ce, potrivit etichetei Curţii, nu era chiar recomandabil pentru conducătorul flotei staţionate într-un sistem stelar încă nestatornic de la Hotarele Imperiului Galactic.
Bel Riose era însă tînăr şi energic ― îndeajuns de energic pentru a fi trimis cît mai la marginea Universului de către o Curte lipsită de sentimente şi animată de calcule reci. În plus, era împins de o vie curiozitate. Istorii ciudate şi greu de crezut, repetate şi îmbogăţite de fantezia a sute de oameni şi cunoscute confuz de alte mii de oameni, ridicau semne de întrebare asupra adevărului lor, iar posibilitatea unei confruntări militare aducea calităţile lui în atenţia tuturora. Acest amestec era tulburător.
Coborî din demodatul vehicul de teren pe care-l conducea şi ajunse la destinaţie: un conac lipsit de strălucire. Aşteptă. Un bătrîn îi deschise uşa, deşi ochiul fotonic ce-o supraveghea era activ.
Bel Riose îi zîmbi bătrînului.
― Sînt Riose...
― V-am recunoscut. (Bătrînul rămase ţeapăn, fără să-şi exprime surpriza în vreun fel.) Cu ce treburi?
Riose făcu un pas înapoi, cu un gest de supunere.
― Treburi de pace. Dacă sînteţi Ducem Barr, v-aş cere îngăduinţa de a purta o discuţie.
Ducem Barr se retrase în lături şi în interiorul casei pereţii începură să emită lumină. Cînd intră generalul, casa era luminată ca ziua.
Atinse pereţii biroului, apoi îşi privi atent vîrful degetelor.
― Aveţi aşa ceva pe Siwenna?
Un zîmbet fugar apăru pe chipul lui Barr.
― Nici nu există în altă parte, cred. Întreţin instalaţia singur, atît cît mă pricep. Trebuie să-mi cer scuze că v-am făcut să aşteptaţi la uşă. Sistemul automat semnalează prezenţa vizitatorilor, dar n-o mai deschide.
― Nu mai faceţi faţă reparaţiilor? întrebă generalul cu o uşoară ironie.
― Nu mai există piese de schimb. Vă rog să luaţi loc, domnule. Beţi ceai?
― Pe Siwenna? Stimate domn, este imposibil să fii atît de nepoliticos încît să refuzi ceaiul în aceste locuri.
Bătrînul patrician se retrase înclinîndu-se discret, ceea ce ţinea de politeţea moştenită de la aristocraţia ci-devant *, aparţinînd unui secol defunct. Ci-devant (lb fr.) ― De viţă veche (n.t.).
Riose privi cum se îndepărtează silueta gazdei sale şi găsi că actul studiat de bună-cuviinţă nu-l prindea prea bine. Educaţia lui fusese pur militară, iar experienţa de viaţă aidoma. Dacă ar fi să folosim un clişeu verbal, văzuse moartea cu ochii de multe ori, dar întotdeauna tangibilă şi familiară. Prin urmare, n-ar fi un neadevăr dacă am spune că adulatul leu al Flotei a Douăsprezecea se înfiora în camera pe care o simţi, dintr-o dată, rece şi demodată.
Generalul observă în cutiile mici de culoare neagră-ivorie, aliniate pe rafturi, nişte cărţi cu titluri necunoscute. Bănui că obiectul masiv dintr-un capăt al încăperii era receptorul care, la cerere, transforma cărţile în sunete şi imagini. Nu văzuse nici unul funcţionînd, dar auzise despre asemenea lucruri.
I se spusese cîndva că în vremurile de aur, cînd Imperiul însemna întreaga Galaxie, nouă case din zece aveau astfel de receptoare şi asemenea şiruri de cărţi.
Acum însă trebuiau apărate graniţele, iar cărţile rămîneau în grija bătrînilor. Şi, oricum, mai bine de jumătate din istoriile care se povesteau despre vremurile de odinioară erau mitologie.
Ceaiul sosi şi Riose se aşeză. Ducem Barr ridică ceaşca.
― În onoarea dumneavoastră!
― Mulţumesc. În a dumneavoastră!
― Se spune că sînteţi tînăr. Treizeci şi cinci?
― Destul de exact. Treizeci şi patru.
― În cazul acesta, continuă Barr, cu o uşoară emfază, nu găsesc altă introducere mai fericită decît aceea de a vă informa cu părere de rău că nu sînt în posesia unor farmece, poţiuni sau filtre ale dragostei. Şi nu sînt cîtuşi de puţin capabil să influenţez graţiile vreunei tinere doamne de care v-aţi simţi atras.
― Nu am nevoie de ajutoare din afară în această privinţă, domnule. (Mulţumirea de sine, prezentă şi pînă atunci, răzbătu în glasul uşor amuzat al generalului.) Primiţi multe solicitări de acest fel?
― Destule. Din nefericire, persoanele neinformate tind să ia erudiţia drept magie, iar dragostea drept acea latură a vieţii care are nevoie cel mai mult de ajutorul magiei.
― Mi se pare normal. Numai că eu sînt altfel. Pentru mine, erudiţia nu reprezintă altceva decît posibilitatea de a răspunde unor întrebări dificile.
Siwennianul i se adresă neutru:
― S-ar putea să vă înşelaţi la fel de mult ca şi ceilalţi.
― Vom vedea. (Tînărul general îşi aşeză cana în locaşul ceaincului şi aceasta se umplu la loc. I se oferi o capsulă cu aromă, căreia îi dădu drumul cu un plescăit în cană.) Spuneţi-mi atunci, Patricianule, cine sînt magicienii? Cei adevăraţi.
Barr păru surprins la auzul unui cuvînt demult uitat.
― Nu există magicieni, răspunse el.
― Dar siwennienii istorisesc multe despre ei. Există o legătură ciudată între această situaţie şi acele grupuri de conaţionali de-ai dumneavoastră care visează şi tînjesc după vremurile de odinioară şi după ceea ce ei numesc libertate şi autonomie. Evident, aceste idei ar putea periclita fiinţa Statului.
Bătrînul clătină din cap:
― De ce-mi spuneţi toate astea? Bănuiţi că e vorba de o revoltă condusă de mine?
― Nu, nici gînd, îl linişti Riose, ridicînd din umeri. De fapt, ideea nu e întru totul ridicolă. Tatăl dumneavoastră a fost la vremea sa un exilat, iar dumneavoastră aţi fost patriot şi şovin la vremea dumneavoastră. Ca oaspete, mi se pare o nedelicateţe să amintesc aceste lucruri, dar misiunea mea de acum îmi cere să v-o spun. Şi, totuşi, să fie vorba de o conspiraţie? Mă îndoiesc. În cursul ultimelor trei generaţii, Siwenna şi-a pierdut spiritul de cutezanţă.
― Aşa cum dumneavoastră sînteţi lipsit de delicateţe ca oaspete, tot aşa voi fi şi eu ca gazdă, răspunse bătrînul, parcă împotriva voinţei sale. Aş vrea să vă reamintesc că, demult, un vicerege gîndea la fel despre siwennienii lipsiţi de cutezanţă. Din ordinul acelui vicerege, tatăl meu a devenit un fugar sărac, lipit pămîntului, fraţii mei au devenit martiri, iar sora mea o sinucigaşă. Şi, totuşi, acel vicerege a avut parte de o moarte groaznică, fiind ucis de prea umilii şi servilii siwennieni.
― A, da, şi cu asta aţi atins aproape un subiect asupra căruia aş vrea să zăbovim. Vreme de trei ani, moartea acelui vicerege nu a constituit un mister pentru mine. În garda lui personală a existat un soldat ale cărui acţiuni mi s-au părut demne de interes, şi acela aţi fost dumneavoastră, deci nu cred că ar mai fi necesare alte detalii.
― Desigur, răspunse Barr netulburat. Şi ce-mi propuneţi?
― Să-mi răspundeţi la întrebări.
― N-o voi face sub presiunea ameninţărilor. Sînt bătrîn, dar nu atît de bătrîn încît pentru mine viaţa să nu mai însemne nimic.
― Stimate domn, trăim vremuri grele ― spuse Riose rar, vrînd să dea greutate cuvintelor ―, iar dumneavoastră aveţi copii şi prieteni, o patrie pentru care aţi spus vorbe de iubire nechibzuite în trecut. Să fim serioşi, dacă m-aş hotărî să folosesc forţa, nu m-aş coborî într-atît încît să lovesc în dumneavoastră.
― Ce doriţi? întrebă Barr cu răceală.
Ridicînd ceaşca goală, Riose spuse:
― Patricianule, vă rog să mă ascultaţi cu atenţie. Trăim vremuri în care soldaţii cei mai apreciaţi sînt cei care conduc parade de gală pe aleile palatului regal la zile de sărbătoare şi escortează strălucitoarea navă de agrement care-o poartă pe Splendoarea sa Imperială către planetele pe care-şi petrece verile. Eu... la treizeci şi patru de ani sînt un ratat şi aşa voi rămîne. Pentru că-mi place să lupt, înţelegeţi?
De aceea m-au şi trimis aici. La Curte aş crea prea multe probleme. Eticheta Curţii nu mi se potriveşte. Îi jignesc pe filfizoni şi pe lorzii-amirali, dar sînt prea bun conducător de nave şi de oameni ca să-şi încheie conturile cu mine abandonîndu-mă în spaţiu. Aşa că Siwenna este un înlocuitor ― o lume de frontieră, o provincie săracă şi bîntuită de răscoale, situată foarte departe, îndeajuns de departe pentru ca toată lumea să fie mulţumită. Şi, prin urmare, lîncezesc. Nu sînt revolte pe care să le înăbuş, căci în ultima vreme viceregii nu s-au mai revoltat; cel puţin n-au mai făcut-o de cînd tatăl Maiestăţii sale Regale, fie-i amintirea încărcată de glorie, a dat un exemplu prin Mountel de Paramay.
― Puternic împărat, murmură Barr.
― Da, şi am dori şi alţii la fel de puternici. El este stăpînul meu ; să ţineţi minte asta. Eu îi apăr interesele aici.
Barr ridică indiferent din umeri şi întrebă:
― Ce legătură au toate astea cu motivul vizitei dumneavoastră?
― Vă voi spune în cîteva cuvinte. Magicienii la care m-am referit vin de dincolo... de dincolo de avanposturile de frontieră, unde stelele sînt foarte, foarte rare.
― Acolo unde stelele sînt foarte, foarte rare, repetă Barr. Şi-s frigului din spaţiu o poartă de intrare.
― Asta-i o poezie? se încruntă Riose. (Versurile i se păreau o frivolitate într-un asemenea moment.) În orice caz, sînt de la Periferie, din singurul sector în care pot lupta pentru gloria împăratului.
― Şi serviţi interesele Maiestăţii sale Imperiale, satisfăcîndu-vă astfel pasiunea dumneavoastră pentru luptă.
― Exact. Dar trebuie să ştiu împotriva cui lupt ; aici mă puteţi ajuta.
― De unde ştiţi asta?
Riose muşcă dezinvolt dintr-o prăjitură.
― Pentru că de trei ani încoace am notat toate zvonurile, miturile, fiecare şoaptă în legătură cu magicienii şi, dintr-o mulţime de informaţii care ar umple o bibliotecă, doar două elemente izolate sînt unanim admise, prin urmare, adevărate. Primul este acela că magicienii se află la marginea Galaxiei, într-o poziţie opusă faţă de Siwenna, iar al doilea, acela că tatăl dumneavoastră a întîlnit odată un magician în carne şi oase şi a discutat cu el.
Bătrînul patrician îl privi pe Riose fără să clipească şi acesta continuă:
― M-ar interesa tot ce ştiţi în acest sens.
― Într-adevăr, unele lucruri, spuse Barr gînditor, ar constitui o experienţă psihoistorică proprie.
― Ce fel de experienţă?
― Psihoistorică. Bătrînul îşi însoţi vorbele de un zîmbet ironic. Apoi, spuse reţinut: Mai serviţi ceai. Povestea mea va fi cam lungă.
Se rezemă de pernele moi ale scaunului. Lumina emisă de pereţi devenise o strălucire odihnitoare, de culoare roz-ivorie, care îndulcise pînă şi trăsăturile rigide ale soldatului.
― Cunoştinţele mele sînt rezultatul a două întîmplări, începu el. Prima, că întîmplător sînt fiul tatălui meu şi a doua, că întîmplător m-am născut pe această planetă. Totul a început în urmă cu patruzeci de ani, la scurtă vreme după Marele Masacru, cînd tatăl meu s-a salvat refugiindu-se în pădurile din Sud, iar eu eram tunar în flota personală a viceregelui. Apropo, e vorba de acelaşi vicerege care ordonase Masacrul şi care a avut parte mai apoi de o moarte crudă.
Barr zîmbi întristat şi continuă:
― Tatăl meu era Patrician al Imperiului şi Senator de Siwenna. Se numea Onum Barr.
Nerăbdător, Riose îl întrerupse:
― Cunosc circumstanţele care au dus la exilul lui. Nu este nevoie să intraţi în aceste detalii.
Siwennianul nu-l băgă în seamă şi continuă netulburat:
― În timpul exilului a venit la el un călător ― un Neguţător de la marginea Galaxiei ―, un tînăr care vorbea cu un accent ciudat, nu cunoştea nimic din Istoria recentă a Imperiului şi era protejat de un cîmp de forţă individual.
― Cîmp de forţă individual? întrebă Riose mirat. Spuneţi vorbe mari. Ce generator ar putea fi atît de puternic pentru a condensa un cîmp protector de mărimea unui singur om? Pentru numele Galaxiei, căra pe un cărucior echipamentul unei surse atomice de cinci mii de mirya-tone?
― Este magicianul despre care aţi auzit poveşti şi mituri, spuse Barr calm. Numele de magician nu se dobîndeşte lesne. Nu căra nici un generator la vedere, dar nici cea mai puternică armă nu putea să străpungă acest cîmp din jurul lui.
― Asta e toată istoria? Oare magicienii s-au născut din nălucirile unui bătrîn zdrobit de suferinţă şi de exil?
― Istorisiri despre magicieni circulau şi înainte de a-l întîlni tatăl meu pe acest călător, domnule. Şi iată o dovadă şi mai elocventă. După ce s-a despărţit de tatăl meu, acest Neguţător, pe care oamenii îl numesc magician, a vizitat un Tehnician din oraşul spre care tatăl meu îl îndrumase şi a lăsat acolo un generator de cîmp de acelaşi tip cu cel pe care-l purta. Generatorul a fost recuperat de tatăl meu la întoarcerea lui din exil, după execuţia sîngerosului vicerege. I-a trebuit multă vreme pînă să-l găsească.
Generatorul este agăţat pe peretele din spatele dumneavoastră, domnule. Nu funcţionează. N-a funcţionat decît două zile ; dar dacă-l veţi privi, veţi constata că nimeni din Imperiu nu l-ar fi putut proiecta.
Bel Riose întinse mîna după centura de metal care atîrna pe perete.
În momentul atingerii, cîmpul slab de aderenţă dispăru şi obiectul se desprinse ca o ventuză. Elipsoidul de la un capăt al centurii îi reţinu atenţia. Era de mărimea unei nuci.
― Acesta... făcu el.
― Este generatorul, încuviinţă Barr. Era generatorul, se corectă el. Secretul modului de funcţionare nu poate fi descoperit. Cercetările subelectronice au dovedit că face corp comun cu metalul care-l adăposteşte, şi nici cele mai atente studii ale reţelelor de difracţie nu au reuşit să distingă părţile individuale care existaseră înainte de fuziune.
― În acest caz, „dovada" dumneavoastră ezită încă la graniţa nesigură a cuvintelor care nu se bazează pe probe concrete.
Barr făcu un gest de renunţare.
― Mi-aţi cerut să vă spun ceea ce ştiu şi aţi ameninţat că veţi obţine aceste informaţii prin forţă. Ce să înţeleg dacă preferaţi o atitudine sceptică? Pot continua?
― Desigur, spuse generalul, aproape poruncitor.
― Am continuat cercetările după moartea tatălui meu şi apoi a intervenit a doua întîmplare la care mă refeream mai devreme, şi anume faptul că Siwenna a fost cunoscută bine de către Hari Seldon.
― Şi cine este acesta?
― Un om de ştiinţă de pe vremea domniei împăratului Daluben al IV-lea. A fost psihoistoric ― ultimul şi cel mai mare dintre toţi. A vizitat Siwenna cînd era un mare centru comercial, recunoscut în arte şi ştiinţă.
― Hmm! făcu acru Riose. Arătaţi-mi şi mie planeta cu o economie stagnantă care să nu susţină că a fost cîndva un pămînt al abundenţei şi bunăstării.
― Vremurile despre care vorbesc au existat acum două secole, cînd stăpînirea împăratului se întindea pînă la ultima şi cea mai îndepărtată stea ; cînd Siwenna era o lume interioară, şi nu o provincie semibarbară de la Frontieră. In vremurile acelea Hari Seldon a anticipat declinul puterii imperiale şi căderea aproape sigură în barbarie a întregii Galaxii.
Riose izbucni în rîs:
― A prevăzut el aşa ceva? Atunci a profeţit greşit, dragul meu om de ştiinţă. Presupun că asta vă consideraţi. Păi, Imperiul e mai puternic decît a fost în ultima mie de ani. Ochii dumneavoastră obosiţi de bătrîneţe sînt orbiţi de sărăcia de la graniţă. Faceţi o vizită lumilor interioare într-o bună zi ; veniţi către căldura şi bogăţia de la centru.
Bătrînul clătină din cap întristat:
― Circulaţia încetează în primul rînd la extremităţi. Va mai trece multă vreme pînă cînd declinul va atinge inima. Vreau să spun, declinul evident, pe înţelesul tuturora, spre deosebire de prăbuşirea internă, care este o poveste veche de circa cincisprezece secole.
― Deci, acest Hari Seldon a profeţit o Galaxie în care barbaria se va generaliza, spuse Riose vădit amuzat. Şi ce se va întîmpla atunci?
― El a întemeiat două Fundaţii la capetele opuse ale Galaxiei ― Fundaţii populate cu cei mai buni, cei mai tineri şi cei mai puternici oameni, pentru ca aceştia să se înmulţească, să crească şi să se dezvolte. Lumile pe care le-au colonizat au fost alese cu grijă, acordîndu-se aceeaşi atenţie momentului şi vecinătăţii. Totul s-a aranjat în aşa fel încît viitorul, aşa cum fusese el anticipat prin matematică şi psihoistorie, să presupună dintru început izolarea lor de restul civilizaţiei imperiale şi dezvoltarea lor treptată, pînă ce vor deveni germeni ai celui de-al Doilea Imperiu Galactic ― reducînd inevitabila perioadă de barbarie de la treizeci de mii la numai o mie de ani.
― Şi cum aţi reuşit să aflaţi toate acestea? Lăsaţi impresia că sînteţi informat în detaliu.
― Detaliile nu le-am cunoscut niciodată, spuse cu o voce stăpînită Patricianul. Totul s-a închegat prin osteneala mea, prin punerea cap la cap a anumitor dovezi descoperite de tatăl meu sau aflate de mine. Baza este fragilă şi subţire, iar suprastructura, rezultatul fabulaţiilor care s-au născut pentru a umple golurile uriaşe. Dar sînt convins că ceea ce v-am spus este în esenţă adevărat.
― Aşa se pare.
― Oare? Mi-au trebuit patruzeci de ani de cercetări.
― Hmm, patruzeci de ani! Aş putea rezolva problema în patruzeci de zile, ceea ce voi şi face. Ar fi cu totul altceva.
― Şi cum veţi proceda?
― Simplu şi direct. Dacă aş deveni explorator, aş avea posibilitatea să descopăr şi să văd cu ochii mei Fundaţia aceasta la care vă referiţi. Spuneţi că sînt două?
― Există probe care susţin numai existenţa uneia, ceea ce mi se pare explicabil, întrucît cealaltă se află la capătul opus al Axei Galactice.
― Păi atunci o vom vizita. Generalul se ridică în picioare şi-şi îndreptă centura.
― Ştiţi încotro să mergeţi? întrebă Barr.
― Într-un fel, da. Documentele rămase de pe vremea penultimului vicerege, cel pe care l-aţi ucis, conţin relatări neclare despre barbari de pe lumi exterioare. De fapt, una dintre fiicele lui i-a fost dată de soţie unui prinţ barbar. Mă descurc eu.
Întinse mîna pentru a-şi lua rămas bun:
― Vă mulţumesc pentru ospitalitate.
Ducem Barr îi strînse mîna şi se înclină ceremonios:
― Vizita dumneavoastră m-a onorat în mod deosebit.
― Cît priveşte informaţiile pe care mi le-aţi dat, continuă Bel Riose, voi găsi o cale de a vă mulţumi cînd mă voi întoarce.
Ducem Barr îşi conduse respectuos oaspetele pînă la uşă şi, privind în urma autovehiculului ce se îndepărta, spuse: „Dacă te vei mai întoarce".

2
Magicienii

FUNDAŢIA... După patruzeci de ani de expansiune, Fundaţia a trebuit să înfrunte ameninţarea lui Riose. Zilele de epopee ale lui Hardin şi ale lui Mallow dispăruseră şi, o dată cu ele, apuseseră într-o oarecare măsură temeritatea şi hotărîrea...
ENCICLOPEDIA GALACTICA

ÎN CAMERA IZOLATA, de care nimeni nu se putea apropia să tragă cu urechea, se aflau patru bărbaţi. După ce îşi aruncară priviri furişe, se uitară spre masa care-i despărţea, unde-i aşteptau patru sticle şi tot atîtea pahare pline, dar nici unul nu se atinse de al său.
Apoi, bărbatul cel mai apropiat de uşă întinse mîna şi bătu calm şi ritmat cu degetele în tăblia mesei.
― Vă mai gîndiţi mult? întrebă el. Oare contează cine va vorbi primul?
― Atunci vorbeşte tu, spuse bărbatul corpolent care stătea vizavi. Tu ar trebui să fii cel mai îngrijorat.
Sennett Forell zise sec, fără nici o urmă de umor:
― Asta pentru că mă consideri cel mai bogat dintre toţi. Ori pentru că te aştepţi să continuu aşa cum am început. Sper că n-ai uitat că flota mea comercială a capturat nava lor însărcinată cu misiuni de cercetare.
― Aveai flota cea mai mare şi cei mai buni piloţi, interveni al treilea, ceea ce ne lasă să înţelegem că eşti cel mai bogat dintre noi. A fost un risc pe care nimeni altul nu şi l-ar fi putut asuma.
Sennett Forell chicoti din nou:
― Am moştenit de la tatăl meu o anumită uşurinţă în a-mi asuma riscuri. La urma urmelor, atunci cînd îţi asumi nişte riscuri, trebuie să le justifici prin foloasele pe care le tragi. Luaţi ca exemplu faptul că nava inamică a fost izolată şi capturată fără pierderi pentru noi şi fără a fi nevoie să le alertăm pe celelalte.
Pe Fundaţie se recunoştea în mod deschis şi se accepta tacit că Forell era fiul nelegitim al marelui dispărut Hober Mallow.
Cel de-al patrulea bărbat clipi mărunt din ochi, aruncînd o căutătură furişă. Strecură printre buzele subţiri cîteva cuvinte:
― Nu-i cazul să fiţi atît de mîndru că aţi capturat o navă minusculă. Pentru că, probabil, o să-l irităm şi mai şi pe tînărul acela.
― Crezi că-i mai trebuie alte motive? întrebă Forell dispreţuitor.
― Cred că da, şi asta îl va scuti de osteneala de a-şi căuta vreunul, spuse cel de-al patrulea şi continuă: Hober Mallow nu proceda aşa. Şi nici Salvor Hardin. Îi lăsau pe adversari să aleagă incerta cale a forţei, iar ei acţionau cu siguranţă şi fără zarvă.
Forell se strîmbă:
― Nava aceasta şi-a dovedit importanţa. Motivele n-au nici o valoare, afirmă el, cu satisfacţia neguţătorului înnăscut. Apoi adăugă: Tînărul vine din Vechiul Imperiu.
― Ştiam, zise cel de-al doilea bărbat, cel corpolent, cu o voce groasă şi nemulţumită.
― Am bănuit, îl corectă Forell cu calm. Cînd apare un om cu nave şi bani, cu intenţii amicale şi cu propuneri de afaceri, mi se pare că e o chestiune de bun simţ să te stăpîneşti şi să nu ţi-l faci duşman decît dacă ai siguranţa că profitul pe care-l sugerează nu constituie, pînă la urmă, decît un paravan. Acum însă...
― Se cuvenea să fim mai precauţi, spuse al treilea eu o iritare reţinută. Trebuia să aflăm noi primii, chiar înainte de a-i permite să plece. Ar fi fost cea mai înţeleaptă hotărîre.
― Problema s-a discutat şi s-a rezolvat, spuse Forell, care, printr-un gest larg şi decis, le arătă celorlalţi că subiectul nu mai e actual.
― Guvernul este nehotărît, iar primarul un neisprăvit, se plînse cel de-al treilea.
Cel de-al patrulea îi privi pe ceilalţi, pe rînd, scoţîndu-şi din gură ţigara de foi stinsă. O lăsă să cadă neglijent într-o fantă din dreapta lui, în care dispăru, dezinte-grîndu-se cu o strălucire de o clipă.
― Sînt încredinţat, spuse el sarcastic, că domnul care a vorbit ultimul s-a exprimat astfel din pură obişnuinţă. Ne putem reaminti că noi sîntem Guvernul.
Se auzi un murmur aprobator.
― Atunci să lăsăm deoparte politica Guvernului, spuse cel de-al patrulea, privind tăblia mesei. Tînărul acesta... acest străin ar fi putut deveni un client. S-au mai întîlnit cazuri. Toţi trei aţi încercat să-l înduplecaţi să încheie un contract preliminar. Deşi avem un acord ― o înţelegere verbală ― care interzice acest lucru, totuşi aţi încercat.
― Şi tu ai fi făcut la fel, mîrîi cel de-al doilea bărbat.
― Ştiu, spuse cel de-al patrulea.
― Atunci să nu mai discutăm despre ceea ce ar fi trebuit să facem mai devreme şi să vedem ce trebuie să facem acum, îl întrerupse Forell. În cazul în care l-am fi aruncat în închisoare ori l-am fi ucis, ce s-ar fi întîmplat? Încă nu-i cunoaştem intenţiile şi, oricum, nu am distruge un Imperiu dispunînd de viaţa unui om. S-ar putea să existe flote întregi pregătite pentru situaţia în care nu s-ar mai întoarce.
― Exact, îl aprobă cel de-al patrulea. Îmi spuneţi şi mie cu ce v-aţi ales de pe nava capturată? Sînt prea bătrîn ca să mai suport astfel de discuţii,
― Putem rezuma totul în cîteva cuvinte, spuse Forell morocănos. E un general din Imperiu ― sau ce grad o fi avînd acolo. Un tînăr care s-a comportat strălucit ca militar ― aşa am auzit ― şi care este un idol pentru oamenii săi. O carieră foarte romantică. Nu mă îndoiesc ca istoriile pe care ei le povestesc sînt pe jumătate minciuni, dar chiar şi aşa îl ridică în slăvi ca pe un fel de bărbat-minune.
― Cine sînt aceşti „ei"? întrebă cel de-al doilea.
― Echipajul navei capturate. Ascultaţi, declaraţiile lor sînt înregistrate pe un microfilm pe care l-am pus la loc sigur. Mai tîrziu, dacă doriţi, puteţi să-l vizionaţi sau să vorbiţi personal cu oamenii, dacă socotiţi necesar. Eu v-am spus esenţialul.
― Cum ai obţinut declaraţiile? De unde ştii că au spus adevărul?
― N-aş zice că prin blîndeţe, domnule, spuse Forell încruntîndu-se. I-am maltratat, i-am drogat, de nu mai ştiam nici eu cine sînt, şi am folosit fără nici o reţinere Sonda. Au vorbit. Puteţi să le daţi crezare.
― Înainte vreme, se trezi vorbind cel de-al-treilea, aparent fără nici o legătură cu subiectul, s-ar fi folosit psihologia pură. O metodă care nu provoacă dureri, dar foarte sigură. Nu dă niciodată greş.
― Ei, multe erau odinioară, spuse Forell sec. Trăim alte timpuri.
― Dar ce căuta aici acest general, acest bărbat nemaipomenit? întrăbă cel de-al patrulea cu o voce obosită, dar în care se simţea încăpăţînarea de a obţine un răspuns.
Forell îi aruncă o privire critică.
― Îţi închipui că încredinţează celor din echipaj detalii de politică de stat? Habar n-aveau. Din acest punct de vedere n-am aflat nimic şi doar am încercat. Galaxia mi-e martoră.
― Ceea ce ne lasă să...
― Să tragem propriile noastre concluzii, evident. (Forell bătea darabana pe tăblia mesei.) Deşi tînărul este un conducător militar al Imperiului, a pretins că e un prinţişor neînsemnat peste cîteva stele împrăştiate într-un colţ uitat al Periferiei. Fie şi numai acest lucru ne convinge că nu-i convine ca noi să-i cunoaştem adevăratele motive. Şi dacă ar fi să coroborăm natura profesiunii lui cu faptul că Imperiul a susţinut un atac împotriva noastră pe vremea tatălui meu, pericolul este real şi înspăimîntător. Primul atac a dat greş. Personal, mă îndoiesc că Imperiul ne are la suflet pentru asta.
― Şi nu există nimic cert în investigaţiile tale? întrebă prudent cel de-al patrulea bărbat. Nu cumva ne ascunzi ceva?
― În nici un caz, spuse Forell calm. Acum, nu mai este vorba de rivalitate şi de competiţie în afaceri. Sîntem obligaţi să fim uniţi.
― Patriotism, pufni ironic cel de-al treilea bărbat.
― Lăsaţi patriotismul pe seama altora, i-o tăie Forell rece. Credeţi că pun vreun preţ pe ceea ce vrea să fie cel de-al Doilea Imperiu? Credeţi că mi-aş risca măcar o singură reprezentanţă comercială pentru a-i netezi calea? Vă imaginaţi că afacerile mele sau ale voastre vor merge mai bine dacă vom fi cuceriţi de Imperiu? Dacă Imperiul învinge, vor apărea destui corbi flămînzi care să se năpustească asupra trofeelor.
― Iar noi am fi trofeele, adăugă cel de-al patrulea, indiferent.
Cel de-al doilea bărbat sparse tăcerea care se lăsase şi se foi greoi, încît scaunul scîrţîi sub greutatea lui:
― Dar ce rost are să mai discutăm despre asta?! Imperiul nu ne poate învinge, nu-i aşa? Doar Seldon ne-a asigurat că pînă la urmă vom forma cel de-al Doilea Imperiu. E vorba doar de o simplă criză. Au mai fost trei înainte.
― Da, o simplă criză, repetă Forell gînditor. Numai că în cazul primelor două l-am avut pe Salvor Hardin care să ne conducă ; la cea de-a treia l-am avut pe Hober Mallow. Dar acum pe cine mai avem? Le aruncă celorlalţi o privire întunecată şi continuă: Legile psihoistorice ale lui Seldon, pe care ne bazăm cu atîta comoditate, conţin, probabil, ca o variabilă importantă, o anumită iniţiativă din partea oamenilor Fundaţiei, şi mi se pare normal să fie aşa. Legile lui Seldon îi ajută pe cei ce se ajută singuri.
― Dacă ţii atît de mult la proverbe, vremurile mari creează oameni mari, spuse cel de-al treilea bărbat.
― Nu ne putem bizui pe proverbe, asta-i sigur, reluă grav Forell. Iată calea care-mi pare demnă de urmat. În cazul în care ne vom confrunta cu cea de-a patra criză, atunci Seldon a anticipat-o. Dacă acest lucru e adevărat, criza poate fi depăşită, deci trebuie să existe o soluţie.
În prezent, Imperiul este mai puternic decît noi, şi asta nu de azi de ieri. Dar acum ne paşte pentru prima dată primejdia unui atac direct, aşa încât ameninţarea e mai grozavă ca oricînd. Iar daca ea poate fi înfrîntă, atunci trebuie s-o facem, ca şi în cazul crizelor precedente, prin alte metode decît prin forţa pură. Trebuie să-i găsim adversarului punctul slab şi acolo să-l lovim.
― Şi care ar fi acest punct slab? întrebă cel de-al patrulea bărbat. Ai de gînd să propui o teorie?
― Nu. Aici voiam să ajung. Marii noştri conducători din trecut au detectat întotdeauna slăbiciunile adversarilor şi le-au folosit în propriul avantaj. Acum însă...
Vocea lui trădă lipsa de speranţă şi, pentru o vreme, nimeni nu îndrăzni să comenteze.
Apoi, cel de-al patrulea rupse tăcerea:
― Avem nevoie de spioni.
Forell se întoarse spre el, brusc înflăcărat:
― Exact! Nu ştim cînd va ataca Imperiul. Poate avem timp să ne pregătim.
― Şi Hober Mallow în persoana a pătruns in interiorul Imperiului, sugeră cel de-al doilea bărbat.
― Nu e nevoie de o acţiune atît de directă, spuse Forell, clătinînd din cap. Nici unul dintre noi nu mai este tînăr ; toţi am devenit sclavii detaliilor administrative şi ne-am învăţat cu fastul protocoalelor. Avem nevoie de oameni tineri, care călătoresc mult...
― Neguţătorii Independenţi? întreba cel de-al patrulea.
Forell clătină afirmativ din cap şi spuse:
― Dacă nu cumva e prea tîrziu...

3
Mîna moartă

BEL RIOSE, care se plimba îngrijorat prin birou, se opri şi-l privi plin de speranţă pe aghiotantul său, care tocmai intrase:
― Ai vreo veste despre Starlet?
― Nici una. Navele de cercetare au cutreierat în lung şi-n lat, dar instrumentele n-au detectat nimic. Comandantul Yume a raportat că Flota este pregătită pentru un atac de represalii.
― Nu, pentru o simplă navă de patrulare, spuse generalul, clătinînd din cap. Încă nu. Spune-le să dubleze... Stai! Redactez eu mesajul. Să fie codificat şi transmis prin fascicul cu bandă îngustă. În timp ce vorbea, îi dădu ofiţerului hîrtia şi întrebă: Siwennianul a fost adus?
― Încă nu.
― Atunci, să fie trimis la mine imediat ce soseşte.
Aghiotantul salută scurt şi plecă. Riose îşi reluă umbletul ca un întemniţat.
Cînd uşa se deschise din nou, în prag se afla Ducem Barr. Păşind încet în urma aghiotantului care-l condusese, intră în încăperea orbitor de luxoasă, al cărei tavan era ornamentat cu un model stereoscopic al Galaxiei. În centrul încăperii, îmbrăcat în uniformă, Bel Riose îl aştepta.
― Bună ziua, Pâtricianule! Generalul împinse cu piciorul un scaun şi-i făcu semn aghiotantului să plece, spunîndu-i: Nu intră nimeni pînă la noi ordine.
Rămase drept în faţa siwennianului, cu picioarele larg desfăcute, cu mîinile la spate, legănîndu-se încet şi gînditor pe călcîie.
Apoi, spuse aspru:
― Patricianule, eşti supus loial al Imperiului?
Barr, care pînă atunci tăcuse nepăsător, ridică din sprîncene şi răspunse calm:
― N-am nici un motiv să iubesc dominaţia imperială.
― Ceea ce e departe de a spune că ai fi capabil de trădare.
― Adevărat. Dar acest simplu fapt nu înseamnă nicidecum că sînt de acord să acţionez ca sprijinitor.
― În condiţii normale, şi acest lucru este adevărat. Însă refuzul de a ne ajuta acum, spuse Riose apăsat, va fi considerat trădare şi va fi tratat în consecinţă.
Barr se încruntă:
― Păstraţi-vă şfichiuirile verbale pentru subordonaţi. Spuneţi precis ce doriţi de la mine şi-mi va fi de ajuns.
Riose se aşeză picior peste picior:
― Barr, noi am mai avut o discuţie cu jumătate de an în urmă.
― Despre magicienii dumneavoastră?
― Da. Îţi aminteşti ce am spus că voi face?
Barr încuviinţă din cap, în timp ce-şi odihnea mîinile pe genunchi.
― Voiaţi să-i vizitaţi şi aţi fost plecat acolo în ultimele patru luni. I-aţi găsit?
― Dacă i-am găsit?! Bineînţeles, strigă Riose, Patricianule, nu sînt magicieni, ci diavoli. E dincolo de orice închipuire. Gîndeşte-te numai! O lume de mărimea unei batiste, a unui degetar, cu resurse atît de sărăcăcioase, cu o putere atît de neînsemnată şi cu o populaţie atît de redusă cum nu întîlneşti nici pe cele mai înapoiate lumi din prăfuitele prefecturi ale Stelelor întunecate. Şi, cu toate acestea, cu un popor atît de mîndru şi ambiţios încît visează să pună stăpînire, încet şi melodic, pe toată Galaxia.
Sînt foarte siguri de ei şi nici măcar nu se grăbesc. Se mişcă încet, flegmatic ; vorbesc de secolele necesare, înghit o lume după alta fără efort ; se strecoară printre sisteme cu o încredere nepăsătoare. Şi reuşesc. Nimeni nu-i poate opri. Au construit o murdară comunitate comercială care-şi încolăceşte tentaculele în jurul unor sisteme situate mult mai departe decît cutează să se aventureze navele lor ca nişte jucării. Neguţătorii ― aşa îşi zic agenţii lor ― pătrund tot mai adînc, parsec după parsec.
Ducem Barr îi întrerupse tirada:
― Cît adevăr conţin informaţiile şi care-i rostul acestei izbucniri de furie?
Soldatul se controlă şi redeveni calm.
― Nu sînt orbit de furie. Te asigur că am vizitat lumi mai apropiate de Siwenna decît de Fundaţie pe care Imperiul era un mit îndepărtat, iar Neguţătorii, adevăruri vii. Noi înşine am fost luaţi drept Neguţători.
― Şi v-au spus oamenii Fundaţiei că ţintesc să domine Galaxia?
― Chiar aşa, de-a dreptul? Riose se înfurie din nou: N-aveau cum. Persoanele oficiale nu scot o vorbă despre asemenea lucruri. Ele se referă exclusiv la afaceri. Am discutat însă cu oameni simpli şi le-am reţinut spusele: „destinul lor sigur", acceptarea calmă a unui mare viitor. Aşa ceva nu se poate ascunde ; e vorba de un optimism universal pe care nici nu încearcă să-l tăinuiască.
Siwennianul îşi stăpîni cu greu satisfacţia:
― Pînă acum, s-ar părea că ceea ce aţi constatat singur seamănă cu ceea ce am descoperit eu din puţinele date pe care le-am avut.
― Fără îndoială, răspunse Riose, sarcastic. E un tribut pe care-l aduc puterii tale analitice şi, în acelaşi timp, o recunoaştere sinceră şi limpede a pericolului din ce în ce mai mare care ameninţă proprietăţile Maiestăţii sale Imperiale.
Barr ridică din umeri nepăsător, iar Riose, aplecîndu-se brusc, îl prinse pe bătrîn de braţe şi-l privi drept în ochi cu o ciudată blîndeţe.
― Nu-ţi face griji, Patricianule. Nu doresc să fiu barbar. Din punctul meu de vedere, perpetuarea ostilităţii siwenniene faţă de Imperiu reprezintă o povară cumplită şi aş face orice s-o uit. Însă specialitatea mea este milităria şi nu mă pot amesteca în treburi civile. Ar însemna să fiu rechemat şi asta mi-ar distruge cariera, înţelegi? Sînt sigur că da. Îţi spun între patru ochi: lasă ca autorul atrocităţilor care au durat patruzeci de ani să fie răsplătit prin acte de răzbunare şi să nu ne mai gîndim la restul. Recunosc deschis că am nevoie de ajutorul tău.
În vocea tînărului se simţea o impresionantă îngrijorare, dar Ducem Barr clătină hotărît şi calm din cap în semn de refuz.
― Nu înţelegi, Patricianule, spuse Riose rugător, şi mă îndoiesc că sînt în stare să te fac să înţelegi. Nu pot cîştiga pe terenul tău. Tu eşti savant, iar eu militar. Dar sînt sigur măcar de câteva lucruri. Orice părere ai avea despre Imperiu, vei recunoaşte că a adus şi mari servicii. Forţele lui armate au comis crime ici şi colo, dar, în mare, au fost o forţă a păcii şi civilizaţiei. Flota imperială a creat Pax Imperium, care a domnit în întreaga Galaxie vreme de două mii de ani. Compară cele două milenii de pace trăite sub semnul Soarelui-şi-Navei cu cele două milenii de anarhie interstelară de dinainte. Gîndeşte-te numai la războaiele şi distrugerile din zilele acelea şi spune-mi dacă, în ciuda tuturor erorilor comise, Imperiul nu merită să fie păstrat.
Gîndeşte-te ― continuă el avîntat ― la ceea ce s-a ales de Lumile Exterioare ale Galaxiei acum, cînd toate s-au desprins şi sînt independente, şi pune-ţi întrebarea dacă, de dragul unei răzbunări copilăreşti, merită să transformi Siwenna dintr-o provincie protejată de o Flotă neînfricată, într-o lume barbară a Galaxiei, decăzută şi scufundată în mizerie.
― Se va înrăutăţi totul aşa de curînd? murmură siwennianul.
― Nu, recunoscu Riose. Dacă vieţile noastre ar fi de patru ori mai lungi, cu siguranţă c-am afla. Destinul meu, pe care nu ţi-l pot impune, e să lupt pentru Imperiu, pentru o tradiţie militară. Ea îşi găseşte originea în instituţia imperială pe care o slujesc.
― Deveniţi mistic şi mi-e întotdeauna greu să înţeleg misticismul altuia.
― N-are importanţă. Înţelegi pericolul pe care-l reprezintă Fundaţia.
― Dacă îmi amintesc bine, chiar înainte de plecarea dumneavoastră de pe Siwenna, v-am atenţionat asupra acestuia.
― Atunci îţi dai seama că trebuie oprit încă dintru început, altfel n-o vom mai putea face niciodată. Ai avut idee de această Fundaţie înainte ca oricine altcineva să audă măcar de ea. Ai aflat mai multe despre ea decît oricare altul din Imperiu. Probabil că ştii cum poate fi atacată fără riscuri şi mă poţi avertiza asupra contramăsurilor pe care le va lua. Hai să fim prieteni!
Ducem Barr se ridică şi spuse calm:
― Ajutorul pe care vi-l pot da eu nu înseamnă nimic, deci vă scutesc de a-mi adresa o asemenea rugăminte.
― Lasă-mă să judec eu priorităţile.
― Nu, vorbesc foarte serios. Nici întreaga putere a Imperiului nu ar putea să strivească această lume aparent neînsemnată.
― De ce? (Ochii lui Bel Riose se aprinseră de furie.) Rămîi aici. Vei pleca cînd îţi voi permite eu. Dacă-ţi închipui că subestimez acest duşman pe care l-am descoperit, te înşeli. Patricianule, spuse el reţinut, la întoarcere am pierdut o navă. N-am nici o dovadă c-ar fi căzut în mîinile Fundaţiei ; dar n-a mai fost găsită de atunci şi, dacă ar fi avut loc un accident, ar fi trebuit să-i găsim epava pînă acum. Na e o pierdere importantă ― nu înseamnă mare lucru ―, dar asta îmi sugerează că, probabil, Fundaţia a declanşat deja ostilităţile. O asemenea grabă şi o ignorare a consecinţelor ar putea să însemne forţe despre care nu ştiu nimic. Îmi răspunzi la o întrebare foarte precisă? Care este puterea lor militară?
― N-am idee.
― Atunci desluşeşte singur ceea ce ai afirmat. De ce susţii că Imperiul nu poate zdrobi acest mic duşman?
Siwennianul se aşeză din nou şi evită privirea fixă a lui Riose. Spuse apăsat:
― Pentru că am încredere în principiile psihoistoriei. E o ştiinţă ciudată. A atins maturitatea printr-un singur om ― Hari Seldon ― şi a pierit o dată cu el, pentru că nimeni n-a mai reuşit să-i stăpînească iţele complicate. Dar, în acea scurtă perioadă, s-a dovedit cel mai puternic instrument de studiere a umanităţii inventat vreodată. Fără a pretinde anticiparea acţiunilor oamenilor ca indivizi, ea a formulat legi precise, capabile de analiză matematică şi de extrapolare, în scopul dirijării şi anticipării acţiunii concertate a grupurilor umane.
― Şi?...
― A fost psihoistoria pe care Seldon şi grupul său a aplicat-o din plin la întemeierea Fundaţiei. Locul, momentul şi condiţiile se întrepătrund din punct de vedere matematic şi conduc astfel, în mod inevitabil, la dezvoltarea Imperiului Universal.
Lui Riose începu să-i tremure glasul de indignare:
― Vrei să spui că această ştiinţă prezice că voi ataca Fundaţia şi că voi pierde nu ştiu ce bătălie din motive cunoscute dinainte? Încerci să susţii că sînt un robot fără imaginaţie şi că urmez un drum la capătul căruia îmi voi găsi sfîrşitul?
― Nu, răspunse tăios bătrînul patrician. Am afirmat deja că ştiinţa nu are nimic de-a face cu acţiunile individuale şi că a fost anticipat un context mai larg.
― Prin urmare, ne aflăm în strînsoarea Zeiţei Necesităţii Istorice?
― A Necesităţii Psihoistorice, îl ajută Barr cu delicateţe.
― Şi dacă-mi exercit dreptul meu de liberă voinţă? Dacă hotărăsc să atac anul viitor, sau să nu atac deloc? Cît de docilă este Zeiţa? Cît de ingenioasă?
Barr ridică din umeri:
― Puteţi ataca acum ori niciodată, cu o singură navă sau cu forţa întregului Imperiu ; prin forţă militară ori prin presiuni economice ; printr-o declaraţie deschisă de război sau printr-o ambuscadă perfidă. Puteţi face orice doriţi, exercitîndu-vă plenar libera voinţă. Şi, totuşi, veţi pierde.
― Din cauza mîinii moarte a lui Seldon?
― Din cauză că mîna moartă a matematicii comportamentului uman nu poate fi nici oprită, nici deviată, nici frînată.
Cei doi râmaseră faţă în faţă, ca într-o încleştare mută, pînă cînd generalul făcu un pas înapoi.
― Primesc provocarea. O mînă moartă contra unei voinţe vii, spuse el simplu.

4
Împăratul

CLEON AL II-LEA... numit îndeobşte „Cel Mare". Ca ultim împărat puternic al Primului Imperiu, el este important prin renaşterea artistică şi politică ce a avut loc în timpul lungii sale domnii. Literatura romanţată ni-l face cunoscut, totuşi, mult mai bine, legîndu-i numele de cel al lui Bel Riose, deci pentru oamenii simpli rămîne „împăratul lui Riose". Nu trebuie să lăsăm ca evenimentele din ultimul său an de domnie să umbrească patruzeci de ani de...
ENCICLOPEDIA GALACTICA

CLEON AL II-LEA, numit îndeobşte „Cel Mare". Ultimul împărat puternic. O dureroasă suferinţă care nu poate fi diagnosticată. Date fiind neînţelesele meandre ale vieţii oamenilor, cele două afirmaţii nu se exclud şi nici nu sînt compatibile. De-a lungul istoriei s-au întîlnit supărător de multe cazuri similare.
Dar lui Cleon al II-lea nu-i păsa de astfel de precedente. Suferinţele personale nu i s-ar fi ameliorat cîtuşi de puţin chiar dacă s-ar fi gîndit la lista lungă de cazuri asemănătoare. La fel de puţin l-ar fi liniştit şi gîndul că, în timp ce străbunicul său fusese domnitor şi pirat al unei planete cît un grăunte de praf, el domnea în Palatul Plăcerilor, care aparţinuse lui Ammenetik cel Mare, ca moştenitor al unui şir de domnitori galactici ce se pierdea în negura vremurilor. În aceste momente nu-l alina nici măcar faptul că, prin eforturi deosebite, tatăl său curăţase focarele de revoltă şi restabilise pacea şi unitatea de care se bucurase Imperiul sub Stanel al Vl-lea şi că, prin urmare, în cei douăzeci şi cinci de ani ai domniei sale nici măcar ideea de răscoală nu-i umbrise strălucirea gloriei.
Împăratul Galaxiei şi Stăpînul Tuturora avu o tresărire şi-şi lăsă capul pe spate în cîmpul înviorător de forţă din jurul pernelor. Cîmpul opunea o uşoară rezistenţă şi, simţind plăcuta lui mîngîiere, Cleon se linişti. Se ridică greoi în capul oaselor şi privi morocănos către pereţii camerei. Nu era o cameră în care să stai singur. Era prea mare. Toate camerele erau prea mari.
Mai bine să fie singur în timpul acestor crize care-l istovesc complet decît să suporte agitaţia plină de ifose şi compasiune a curtenilor, obtuzitatea lor îngăduitoare şi fără vlagă. Mai bine singur decît să vadă măştile insipide, în spatele cărora se ţes speculaţii nesfîrşite privind probabilitatea morţii şi soarta succesiunii.
Gîndurile îl copleşiră şi-i dădură putere. Cei trei fii ai săi, falnici, virtuoşi, puteau oferi un viitor Imperiului. Dar unde dispăruseră tocmai acum, cînd se simţea atît de rău? Aşteptau, desigur ― fiecare cunoscînd mişcările celorlalţi şi cu toţii supraveghindu-l pe el.
Se foi nemulţumit. Şi acum Brodrig tînjea să vină în audienţă. Credinciosul Brodrig, născut într-o familie nevoiaşă ; credincios, pentru că altfel n-ar fi fost detestat de toată lumea, fără deosebire ― ura fiind singurul punct comun al numeroaselor grupuri care formau Curtea...
Brodrig ― favoritul credincios, pentru că aşa trebuia să fie ―, cel care, dacă nu se va îmbarca pe cea mai rapidă navă din Galaxie imediat după moartea Împăratului, va sfîrşi în camera atomică.
Cleon al II-lea atinse butonul de pe braţul divanului încăpător pe care stătea şi uşa imensă de la capătul camerei se dizolvă, devenind transparentă.
Brodrig înaintă pe covorul stacojiu şi îngenunche pentru a săruta mîna vlăguită a Împăratului.
― Cum vă simţiţi, sire? întrebă Secretarul particular cu o voce slabă în care se simţea îngrijorarea.
― Sînt viu, dacă mai poţi numi viaţă ceea ce a devenit un domeniu primitor şi insensibil la tot felul de experienţe nevolnice ale oricărui şarlatan în stare să citească o carte de medicină, i-o reteză Împăratul exasperat. Dacă mai există vreun remediu chimic, fizic sau atomic încă netestat, atunci poţi fi sigur că se va găsi mîine-poimîine vreun deştept bun de gură care să vină din cine ştie ce văgăună a Imperiului ca să mi-l propună. Şi e foarte probabil că va fi folosită ca autoritate vreo carte abia descoperită sau, mai degrabă, măsluită. Pe memoria tatălui meu ― continuă Împăratul dezlănţuit ―, se pare că nu mai există nici un biped care să poată studia o boală cu propriii săi ochi, sau care să poată lua pulsul fără să consulte o carte din vechime. Şi ei numesc asta „necunoscută". Neghiobii! Dacă, de-a lungul mileniilor, corpul uman deprinde noi metode de a o lua razna, cauza rămîne necunoscută şi deci boala e incurabilă pentru că studiile anticilor n-au descoperit-o. Ori anticii ar trebui să fie acum în viaţă, ori eu ar trebui să trăiesc în vremea lor.
Împăratul lăsă să-i scape cîteva blesteme, în timp ce Brodrig aştepta supus. Apoi întrebă prost dispus:
― Cîţi sînt afară? ― şi făcu cu capul către uşă.
― Sala Mare adăposteşte numărul obişnuit.
― Atunci să aştepte. Sînt ocupat cu treburi de stat. Trimite-l pe căpitanul gărzii să-i anunţe. Sau, lasă, lasă treburile de stat. Să le spună că nu acord audienţe şi să arboreze o figură îndurerată. Şacalii s-ar putea trăda singuri. Împăratul rîse dispreţuitor.
― Circulă zvonuri, sire, că vă supără inima, spuse Brodrig cu umilinţă.
Împăratul pufni răutăcios:
― Cei care iau în serios acest zvon vor avea dureri de inimă şi mai rele. Spune-mi, mai degrabă, ce doreşti tu.
Brodrig se ridică de jos cînd îi făcu semn împăratul şi spuse:
― În legătură cu Generalul Bel Riose, Guvernatorul Militar al Siwennei.
― Riose? făcu Cleon, încruntat. (Încercă să-şi amintească, dar nu ştiu de unde să-l ia.) Stai puţin, nu-i cel care a trimis un mesaj fantezist cu cîteva luni în urmă? Da, ştiu acum. Cerşea o aprobare ca să-şi facă o carieră de cuceritor, întru gloria Imperiului şi a Împăratului.
― Exact, sire.
Împăratul izbucni în rîs:
― Crezi că mai am asemenea generali, Brodrig? Astfel de oameni par a fi bizare relicve ale trecutului. Şi ce i-am răspuns? Cred c-ai avut tu grijă să-i răspunzi.
― Da, sire. I s-a cerut să trimită informaţii suplimentare şi să nu ia nici o hotărîre care să implice acţiuni navale fără ordinul personal al Împăratului.
― Hmm! Destul de prudent. Cine e acest Riose? A fost vreodată pe la Curte?
Brodrig dădu afirmativ din cap şi colţurile gurii i se ridicară într-o încercare de zîmbet ironic:
― Şi-a început cariera militară acum zece ani, prin a fi cadet în Gardă. A participat la lupta de la Aglomerarea Lemul.
― Aglomerarea Lemul? Nu mai am o memorie atît de... Atunci cînd un tînăr soldat a intervenit, salvînd două nave de linie de la o ciocnire directă? (Gesticulă iritat.) Nu-mi amintesc detaliile. A fost ceva eroic.
― Riose era acel soldat. A fost avansat şi numit căpitan activ pe o navă, spuse Brodrig sec.
― Iar acum Guvernator Militar al unui sistem de la graniţă ― şi e încă tînăr. Un bărbat capabil, Brodrig!
― Nu ne putem baza pe el, sire. Trăieşte în trecut. Are nostalgia acelor vremuri sau, mai degrabă, a miturilor care relatează despre viaţa de atunci. Asemenea oameni sînt inofensivi în ceea ce-i priveşte, dar ciudata ignorare a realităţii îi face să pară nişte caraghioşi în ochii altora. Subordonaţii sînt complet subjugaţi de el, adăugă Brodrig. Este unul dintre generalii iubiţi.
― Chiar aşa? se miră împăratul. Hai, Brodrig, nu mi-ar surîde să fiu slujit numai de incompetenţi. Astfel de oameni n-au cum să devină exemple de invidiat în ceea ce priveşte credinţa.
― Un trădător care este şi incompetent nu prezintă nici un pericol. Mai degrabă oamenii capabili trebuie supravegheaţi.
― Te numeri şi tu printre aceştia, Brodrig? (Cleon al II-lea rîse şi apoi se strîmbă de durere.) Bine, lasă acum cuvintele mari. Ce veşti mai ai de la acest tînăr cuceritor? Sper că n-ai venit doar ca să retrăim trecutul.
― Sire, s-a primit un nou mesaj de la Generalul Riose.
― Da? Şi ce mai doreşte?
― A spionat zona în care trăiesc aceşti barbari şi recomandă o expediţie în forţă. Motivaţiile sînt detaliate şi destul de plicticoase. Cu toate acestea, nu merită s-o deranjez pe Maiestatea voastră Imperială acum, cînd sînteţi indispus, mai ales că problema va fi discutată pe îndelete în cursul sesiunii Consiliului Lorzilor. Se uită către împărat.
Cleon se încruntă.
― Lorzii? E o treabă de competenţa lor? Asta ar însemna noi cereri pentru o interpretare mai permisivă a Cartei. Întotdeauna se ajunge la asemenea pretenţii.
― E inevitabil, sire. Ar fi fost mai bine dacă Augustul dumneavoastră tată ar fi înfrînt ultima revoltă fără să acorde acea Cartă. Dar pentru că ea există, trebuie s-o suportăm o vreme.
― Cred că ai dreptate. Atunci, Lorzii să dezbată problema. Dar pentru ce atîta solemnitate? La urma urmei, nu-i decît un subiect minor. Succesul la o graniţă îndepărtată, cu trupe nu prea numeroase, nu reprezintă o treabă de stat.
Brodrig schiţă un zîmbet şi spuse indiferent:
― Poate pentru un idiot romantic, dar chiar şi un asemenea om devine o armă mortală dacă un rebel lipsit de romantism îl foloseşte ca unealtă. Sire, omul a fost iubit aici şi este iubit şi la graniţă. Tînăr e, iar dacă va anexa una sau două planete barbare care au luat-o razna va deveni un cuceritor. Şi un tînăr cuceritor, capabil să stîrnească entuziasmul piloţilor, minerilor, comercianţilor şi al altor asemenea specimene, este oricînd un pericol. Chiar dacă n-ar fi împins de dorinţa de a proceda cu dumneavoastră aşa cum a procedat Augustul dumneavoastră tată cu uzurpatorul Ricker, tot ar putea fi folosit drept armă de către unul dintre loialii voştri Lorzi.
Cleon al II-lea făcu un gest repezit şi se chirci de durere. Se linişti, dar zîmbetul îi era şters şi vorba doar o şoaptă.
― Eşti un supus nepreţuit, Brodrig. Întotdeauna bănuieşti mai mult decît se cuvine şi trebuie să accept doar jumătate din precauţiile pe care le-ai sugerat ca fiind absolut sigure. Le vom supune spre dezbatere în Consiliul Lorzilor. Vom vedea ce spun şi ei şi vom lua măsuri în consecinţă. Presupun că tînărul încă nu a întreprins nici o acţiune ostilă.
― N-a raportat aşa ceva, dar cere deja întăriri.
― Întăriri! (Ochii împăratului se luminară a uimire.) Ce forţă are cu el?
― Zece nave de linie, sire, cu vasele auxiliare respective. Două dintre nave sînt echipate cu motoare recuperate de la fosta Mare Flotă, una cu o baterie de artilerie grea din aceeaşi sursă, iar celelalte sînt din ultimii cincizeci de ani, dar totuşi utilizabile.
― Zece nave mi se par suficiente pentru orice acţiune rezonabilă. Tatăl meu a obţinut primele victorii asupra uzurpatorului cu mai puţine. Cine sînt barbarii ăştia împotriva cărora vrea să lupte?
Secretarul particular ridică ochii, plin de sine,
― Raportul face referire la „Fundaţie".
― Fundaţie? Ce înseamnă asta?
― Nu avem documente despre ea, sire. Am cercetat cu atenţie arhivele. Zona indicată se află în vechea provincie Anacreon, care acum două secole a decăzut, fiind bîntuită de piraterie, barbarie şi anarhie. Cu toate acestea, nu există nici o planetă cunoscută sub numele de Fundaţie în întreaga provincie. Există cîteva menţiuni neclare despre un grup de oameni de ştiinţă trimişi în provincia aceea cu puţin timp înainte de a ieşi de sub protecţia noastră. Oamenii de ştiinţă trebuiau să pregătească o Enciclopedie. (Zîmbi vag.) Cred că au numit-o Fundaţia Enciclopediei.
― Atunci, socoti Împăratul îngîndurat, acesta mi se pare un element insuficient pentru a face vreo supoziţie.
― Sire, nu s-a mai primit nici un mesaj din partea acelei expediţii după instaurarea anarhiei în regiune. Dacă urmaşii lor mai trăiesc şi încă-şi păstrează numele, atunci e sigur că s-au scufundat în barbarie.
― Şi deci vrea întăriri. (Împăratul îl privi neîndurător.) Foarte ciudat! Să-ţi propui să lupţi împotriva unor sălbatici cu zece nave şi să ceri întăriri chiar înainte de a da prima lovitură. Şi, cu toate astea, parcă am început sa mi-l amintesc pe acest Riose ; era un băiat atrăgător, provenit dintr-o familie loială nouă. Brodrig, există complicaţii al căror înţeles nu-l pătrund. S-ar putea ca ele să aibă o importanţă mai mare decît pare la prima vedere.
Îşi plimbă degetele pe cearşaful strălucitor care-i acoperea picioarele ţepene.
― Am nevoie de un om acolo, spuse el, unul care să vadă tot, să înţeleagă şi să fie credincios, Brodrig...
Secretarul dădu supus din cap:
― Şi navele, sire?
― Încă nu. (Împăratul gemu uşor în timp ce-şi schimba poziţia cu mare atenţie şi îndreptă spre Brodrig un deget tremurător.) Nu, pînă nu vom şti mai multe. Convoacă Consiliul Lorzilor de azi într-o săptămînă. Va veni şi momentul potrivit pentru cucerire. Vom rezolva şi problema asta, altfel mulţi vor regreta.
Îşi lăsă capul în fluxul înviorător al pernei cu cîmp de forţă spre a-şi alina durerile.
― Du-te acum, Brodrig, şi trimite doctorul. E cel mai nătîng şarlatan pe care l-am avut.

5
Începe războiul

DIN SIWENNA, care devenise punctul central, forţele Imperiului porniră cu precauţie spre zonele necunoscute şi întunecate ale Periferiei. Navele gigantice străbătură distanţele vaste care separau stelele călătoare de la marginea Galaxiei şi-şi căutară drum spre zonele în care se făcea simţită influenţa Fundaţiei.
Lumile izolate şi scufundate de mai bine de două secole în barbarie simţiră din nou sosirea Lorzilor Imperiali pe pămînturile lor. Jurară credinţă sub ameninţarea artileriei îndreptate spre oraşele-capitală.
Fură postate garnizoane: zeci de soldaţi îmbrăcaţi în uniforma imperială, purtînd pe umeri însemnele Navei-şi-Soarelui. Bătrînii îşi amintiră din nou poveştile uitate, auzite de la stră-străbunici, despre vremurile în care Universul era întins, bogat şi netulburat de războaie şi aceiaşi oameni reprezentînd Nava-şi-Soarele domniseră peste toate.
Apoi navele plecară mai departe, ca să-şi presare bazele dm ce în ce mai avansate în jurul Fundaţiei. Şi, pe măsură ce fiecare lume era prinsă în această plasă deasă, lui Bel Riose i se transmiteau noi veşti la Cartierul General instalat în pustietatea stîncoasă a unei planete rătăcitoare şi fără soare.
Riose se relaxăşi zîmbi mohorît către Ducem Barr:
― Ei, Patricianule, tu ce părere ai?
― Eu? Ce valorează gîndurile mele? Doar nu sînt militar.
Contemplă cu ochi dispreţuitori şi obosiţi dezordinea şi aglomerarea de bolovani din încăperea alcătuită dintr-o peliculă artificială de aer, lumină şi căldură, care reprezenta singura celulă de viaţă în nemărginirea acelei lumi pustii.
― După cît ajutor vă pot oferi eu, sau după cît vă puteţi aştepta de la mine, aţi face mai bine să mă trimiteţi înapoi pe Siwenna.
― Încă nu. Încă nu. (Generalul îşi întoarse scaunul spre colţul în care se găsea sfera uriaşă, transparentă şi strălucitoare care reprezenta vechea prefectură imperială Anacreon şi sectoarele învecinate.) Mai tîrziu, cînd vom termina aici, te vei întoarce la cărţile tale şi la multe altele. Voi avea grijă ca proprietăţile familiei să-ţi fie restituite, ţie şi copiilor tăi, pentru totdeauna.
― Mulţumesc, spuse Barr uşor ironic, dar n-am încredere în sfîrşitul fericit al acestei aventuri.
Riose rîse nepăsător:
― Nu începe iarăşi cu întristătoarele tale profeţii. Această hartă vorbeşte mai convingător decît teoriile tale lamentabile. Mîngîie cu gingăşie conturul invizibil: Ştii să citeşti o hartă în proiecţie radială? Bine, bine, uită-te aici. Stelele aurii reprezintă teritoriile imperiale, stelele roşii, pe cele loiale Fundaţiei, iar stelele roz sînt acelea care se află, probabil, în sfera de influenţă comercială. Acum priveşte. (Riose apăsă un buton şi, treptat, o zonă în care se aflau puncte albe deveni de un albastru închis. Ca o ceaşcă întoarsă cu gura în jos, ele învăluiră punctele roşii şi roz.) Stelele albastre au fost cucerite de forţele mele, spuse Riose cu mîndrie abia reţinută, şi ele avansează în continuare fără a întîmpina vreo rezistenţă. Barbarii sînt liniştiţi. Forţele Fundaţiei dorm adînc.
― V-aţi împrăştiat efectivele pretutindeni, e adevărat? întrebă Barr.
― De fapt, spuse Riose, în ciuda aparenţelor, n-am făcut-o. Punctele-cheie în care stabilesc garnizoane şi fortificaţii sînt puţine, dar au fost judicios alese. Rezultă deci că forţa dispersată e mică, iar succesul strategic, deosebit. Sînt multe avantaje, chiar mai multe decît i s-ar părea unuia care n-a făcut un studiu atent al tacticii spaţiale, însă e limpede pentru oricine, de exemplu, că pot porni un atac din orice punct al unei sfere care se închide şi că, atunci cînd voi termina, Fundaţia nu va mai putea ataca din flanc sau din spate. Această strategie a Încercuirii Prealabile a mai fost folosită, îndeosebi în cursul campaniilor lui Loris al Vl-lea, acum aproximativ două mii de ani, dar niciodată complet; întotdeauna, cu ştiinţa adversarului şi cu încercările lui de a se opune. Acum situaţia e diferită.
― Cazul ideal pe eare-l prezintă tratatele? Vocea lui Barr era indiferentă şi nepăsătoare.
― Tot mai crezi că forţele mele vor da greş? întrebă Riose iritat.
― Desigur.
― Sper că înţelegi că nu există nici un caz în istoria militară în care, după ce încercuirea completă a fost realizată, forţele atacatoare să nu fi eîştigat, cu excepţia situaţiilor în care vreo Flotă exterioară, destul de puternică, putea sparge încercuirea.
― Dacă ziceţi dumneavoastră, aşa e.
― Deci rămîi încă la părerea ta.
― Da.
― Fie, spuse Riose, ridicînd din umeri.
Barr lăsă ca iritarea să se mai atenueze şi apoi întrebă calm:
― Aţi primit vreun răspuns din partea Împăratului?
Riose îşi luă o ţigară dintr-un sertar din spatele său, o puse într-un ţigaret şi o aprinse grijuliu:
― Te referi la cererea mea pentru întăriri? A venit, dar asta-i tot. Doar un răspuns pe hîrtie.
― Deci nici o navă.
― Nici una. Nici nu prea speram, Patricianule, n-ar fi trebuit să mă las sedus de teoriile tale şi, în primul rînd, n-ar fi trebuit să-ţi cer părerea. Mă pune într-o falsa lumină.
― Da?
― Sigur. Navele sînt la mare preţ. Războaiele civile din ultimele două secole au distrus mai bine de jumătate din Marea Flotă, iar navele care au mai rămas sînt în stare precară. Ştii că navele care se fabrică acum nu fac două parale. Nu cred că mai e cineva în întreaga Galaxie care să poată construi astăzi un motor hiperatomic de clasă.
― Ştiam, zise siwennianul, cu o privire gînditoare. Nu eram sigur dacă şi dumneavoastră cunoaşteţi acest lucru. Deci Maiestatea sa Imperială nu se poate lipsi de nici o navă. Psihoistoria ar fi putut anticipa o asemenea situaţie şi, de fapt, a şi făcut-o. Aş îndrăzni să afirm că mîna moartă a lui Hari Seldon cîştigă prima rundă.
― Am şi aşa destule nave, răspunse Riose tăios. Seldon al tău nu cîştigă nimic. Dacă situaţia s-ar agrava, atunci ar fi puse la dispoziţie alte nave. Deocamdată, Împăratul nu cunoaşte întreaga poveste.
― Serios? De ce nu i-aţi comunicat-o?
― Din cauza teoriilor tale, evident. (Riose îl privi sardonic.) Cu tot respectul ce ţi-l datorez, povestea mi se pare improbabilă. Numai dacă evenimentele îmi furnizează noi dovezi voi prezenta situaţia drept gravă şi primejdioasă. Şi, în plus, continuă Riose calm, povestea nefondată miroase a lèse-majesté, ceea ce s-ar putea să-i fie foarte puţin pe plac Maiestăţii sale Imperiale.
Bătrînul patrician zîmbi.
― Să înţeleg că informaţia potrivit căreia tronul îi e primejduit de uneltirile cîtorva barbari neciopliţi de la capătul Universului nu este demnă de crezare sau că nu va fi apreciată? Atunci n-aveţi la ce să vă aşteptaţi din partea lui.
― Decît dacă luăm în calcul un trimis special.
― Şi de ce, mă rog, un trimis special?
― E un vechi obicei. Un reprezentant direct al Coroanei este prezent la fiecare campanie militară care se desfăşoară sub auspiciile guvernamentale.
― Zău? De ce?
― O metodă de a păstra simbolul conducerii personale de către Împărat a tuturor campaniilor. A mai dobîndit o funcţie suplimentară, aceea de a garanta fidelitatea generalilor, dar care nu dă întotdeauna roade.
― Această prezenţă vă va stînjeni, generale. O autoritate din afară...
― Nu mă îndoiesc, spuse Riose roşind uşor, dar n-am ce face.
Receptorul de pe biroul generalului se lumină şi, cu un pocnet discret, comunicarea cilindrică apăru în fantă. Riose o desfăcu:
― Bun! Asta e!
Ducem Barr îşi arcui întrebător sprîncenele. Riose continuă:
― Să ştii că l-am capturat pe unul dintre aceşti Neguţători. Viu şi cu nava intactă.
― Am auzit vorbindu-se despre asta.
― Tocmai l-au adus aici şi va sosi peste cîteva clipe. Rămîi, Patricianule. Vreau să fii de faţă cînd îl voi interoga, de-aceea te-am chemat. S-ar putea ca tu să înţelegi atunci cînd mie îmi vor scăpa unele lucruri.
Se auzi un semnal ; generalul atinse un buton cu piciorul şi uşa se deschise larg. Bărbatul care stătea în prag era înalt şi bărbos, purta o haină scurtă dintr-un material moale, din piele sintetică, cu o glugă ataşata lăsată pe spate. Avea mîinile libere şi părea să-i ignore pe cei din jur, chiar dacă erau înarmaţi.
Păşi înăuntru netulburat şi aruncă o privire, cîntărind totul. Îl onoră pe general cu o fluturare neglijentă a mîinii şi cu o înclinare a capului.
― Numele tău? întrebă Riose scurt.
― Lathan Devers. (Neguţătorul îşi vîrî degetele mari în găicile centurii late, cu aspect ţipător.) Eşti şef pe-aici?
― Eşti Neguţător de pe Fundaţie?
― Ai nimerit-o. Ascultă, dacă eşti şeful, fă bine şi spune-le oamenilor tăi să nu se atingă de marfa mea.
Generalul îşi lăsă capul puţin pe spate şi-l măsură cu răceală pe prizonier:
― Răspunde la întrebări! Nu mai da ordine!
― În regulă. Sînt înţelegător. Dar unul dintre băieţii tăi şi-a făcut deja o ditamai gaură în piept, vîrîndu-şi labele unde nu era treaba lui.
Riose îşi mută privirea spre locotenentul de serviciu:
― Acest om spune adevărul? Raportul tău, Vrank, nu semnala vieţi pierdute.
― Cînd am întocmit raportul, răspunse locotenentul cu oarecare teamă în glas, nu pierdusem nici un om. Mai tîrziu s-a dat ordin să se facă o percheziţie a navei deoarece circulau zvonuri că ar exista o femeie la bord. Acestea nu s-au confirmat, în schimb, au fost găsite multe instrumente a căror natură este necunoscută, domnule, instrumente despre care prizonierul afirmă că ar fi mărfuri pe care le are în stoc. În momentul mînuirii, unul dintre ele a emis o flacără şi soldatul respectiv a murit.
Generalul se întoarse către Neguţător:
― Transportaţi explozivi atomici?
― Nu, pentru numele Galaxiei! Neghiobul a apucat un găuritor atomic de partea de care nu trebuia şi l-a pornit pe dispersie maximă. Nu trebuie să faci aşa ceva. Mai bine-ţi pui la tîmplă un pistol cu neutroni. L-aş fi oprit dacă cinci dintre oamenii tăi nu mi-ar fi stat pe piept.
Riose făcu un gest către garda care aştepta:
― Puteţi pleca. Nava capturată va fi sigilată şi nu va mai pătrunde nimeni în ea. Stai jos, Devers!
Neguţătorul se aşeză pe locul indicat şi rămase neclintit sub privirea pătrunzătoare a generalului şi sub ochii curioşi al Patricianului.
― Se vede că eşti un om cu care se poate discuta, Devers, spuse Riose.
― Mulţumesc. Ori te-a impresionat chipul meu, ori vrei ceva anume. Să-ţi spun ceva. Mă pricep la afaceri.
― E acelaşi lucru. Te-ai predat, cînd, de fapt, ai fi putut hotărî să devii pulbere stelară şi să ne faci şi pe noi sa stricăm muniţia. Înseamnă că-ţi vom oferi un tratament uman, mai ales dacă vei continua să ai aceeaşi părere despre viaţă.
― Şefule, mă dau în vînt după un tratament confortabil.
― Bine, şi eu mă dau în vînt după cooperare, zîmbi Riose, şi-i şopti lui Ducem Barr: Sper că expresia „mă dau în vînt" înseamnă ce cred eu. Ai mai auzit vreodată o expresie atît de barbară?
― Minunat, făcu Devers politicos. Sîntem pe aceeaşi lungime de undă. Dar ce fel de cooperare ai în vedere, şefule? Dacă e s-o spun de-a dreptul, n-am idee care-i situaţia mea. (Privi în jur.) De exemplu, unde mă aflu şi ce vrei să-mi propui?
― O, am neglijat partea introductivă, îmi cer scuze. (Riose era bine dispus.) Acest domn este Ducem Barr, Patrician al Imperiului. Eu sînt Bel Riose, Nobil al Imperiului şi General Clasa a IlI-a în forţele armate ale Maiestăţii sale Imperiale.
Neguţătorul rămase cu gura căscată, apoi îşi reveni şi întrebă:
― Imperiul? Vrei să spui Vechiul Imperiu despre care ni s-a predat la şcoală? Hmm! Ciudat! Eu credeam că nu mai există.
― Uită-te în jur. Există, spuse Riose sumbru.
― Şi, totuşi, ar fi trebuit să-mi dau seama. (Lathan Devers privi spre tavan.) Navele care mi-au capturat hîrbul păreau foarte făloase. Nici un regat de la Periferie n-ar fi fost în stare să producă asemenea nave. (Se încruntă.) Ca să lămurim lucrurile, care-i problema, şefule? Sau vrei să-ţi spun general?
― Problema e războiul.
― Imperiul contra Fundaţiei?
― Bineînţeles.
― De ce?
― Cred că ştii de ce.
Neguţătorul făcu ochii mari şi clătină din cap, neştiind ce să creadă.
Riose îl lăsă să se gîndească, apoi spuse rar:
― Sînt sigur că ştii de ce.
― E cam cald aici, murmură Lathan Devers. (Se ridică şă-şi dezbrace haina cu glugă, apoi se aşeză din nou şi-şi întinse picioarele în faţă.) Ştii ― făcu, simţindu-se în largul său ―, am impresia că te aştepţi să-mi sară inima din piept şi să cad lat. Dacă-mi pun mintea şi prind un moment prielnic, te înhaţ fără mare efort, iar bătrînelul care stă aici fără să scoată o vorbă n-ar putea face mare lucru pentru a mă opri.
― Dar n-o vei face.
― Aşa e, îl aprobă Devers cordial. În primul rînd, presupun că moartea ta n-ar opri războiul. Or mai fi şi alţi generali prin locurile din care vii.
― O apreciere foarte exactă.
― Pe lîngă asta, aş fi prins, acum sau mai tîrziu, şi ucis pe loc, cine ştie? Deci, adio viaţă, şi nu prea-mi surîde perspectiva. Nu merită.
― Am spus eu că eşti un om cu care se poate discuta.
― Dar aş dori un lucru, şefule. Ce să pricep atunci cînd spui că ştiu de ce-aţi pornit război contra noastră? Eu unul habar n-am şi joaca asta de-a ghicitul mă calcă pe nervi cum nici nu-ţi închipui.
― Da? Ai auzit vreodată de Hari Seldon?
― Nu. Am zis că nu-mi place joaca asta de-a ghicitul.
Riose aruncă o privire către Ducem Barr, care zîmbi afabil şi recăzu în visare.
― Lasă joaca, Devers, spuse Riose cu o strîmbătură. Există pe Fundaţie o tradiţie, ori o fabulă, ori o poveste serioasă ― la urma-urmei nu-mi pasă ce e  ― care spune că veţi întemeia al Doilea Imperiu. Ştiu chiar o versiune amănunţită a aiurelii psihoistorice a lui Hari Seldon şi a planurilor voastre de agresiune împotriva Imperiului.
― Chiar aşa? întrebă Devers, clătinînd gînditor din cap. Şi cine ţi-a spus asta?
― Are vreo importanţă? întrebă Riose calm, dar ameninţător. Nu eşti aici să mă interoghezi. Vreau să-mi spui tot ce ştii despre „istoria" asta a lui Seldon.
― Păi, dacă e o „istorie"...
― Nu te juca cu vorbele, Devers.
― Nu mă joc. De fapt, o să ţi-o spun de-a dreptul. Ştii ceea ce ştiu şi eu. Poveşti neghioabe, pe jumătate năluciri. Fiecare lume îşi are plăsmuirile ei ; nu le poţi alunga. Da, am auzit vorbindu-se despre Seldon, despre al Doilea Imperiu şi altele. Astea sînt poveştile care se spun copiilor înainte de culcare. Ţîncii se cuibăresc cu proiectoarele lor de buzunar în cîte-o cameră mai ferită şi se îndoapă cu aventuri despre Seldon. Treaba asta nu-i pentru adulţi. Sau, oricum, e pentru adulţii lipsiţi de inteligenţă. Neguţătorul clătină din cap.
Ochii generalului se întunecară.
― Asta-i realitatea? Faci risipă de imaginaţie, omule. Am fost pe Terminus. Cunosc Fundaţia. Am văzut-o de aproape.
― Atunci de ce mă-ntrebi pe mine? În ultimii zece ani, nu cred să fi stat pe Terminus mai mult de două luni. Îţi pierzi timpul. Dar dă-i înainte cu războiul, dacă te iei după istorii.
― Eşti atît de încredinţat că Fundaţia va cîştiga? interveni Barr calm şi măsurat.
Neguţătorul întoarse capul spre el. Roşi uşor şi cicatricea veche de pe tîmplă îi păli:
― Hmm, partenerul cel tăcut. Asta ai înţeles din ce-am spus eu, doctore?
Riose făcu o mişcare uşoară din cap către Barr, şi siwennianul continuă cu o voce moale şi egală:
― Te-ar deranja pînă şi ideea că lumea ta nu ar putea pierde acest război şi că ar trebui să înduri tristeţea înfrîngerii, sînt sigur. Lumea mea a trecut prin aşa ceva şi încă suferă.
Lathan Devers îşi răvăşi barba, se uită pe rînd la cei doi adversari, apoi izbucni în rîs:
― Întotdeauna vorbeşte aşa, şefule? Ascultă, spuse el, redevenind serios, ce înseamnă înfrîngerea? Am văzut şi războaie şi înfrîngeri. Ce dacă învingătorul ia puterea? Pe cine deranjează? Pe mine? Pe tipi ca mine? (Clătină din cap în bătaie de joc.) Nu înţelegeţi că de obicei cinci sau şase barosani conduc o planetă de mărime medie? spuse cu voce hotărîtâ şi convingătoare. Ei iau partea cea mai mare, dar unul ca mine n-o să-şi piardă liniştea pentru atîta lucru. Poporul? Oamenii cei mulţi şi simpli? A, bineînţeles, unii sînt ucişi, iar restul plătesc taxe mai mari o vreme, Dar şi asta se rezolvă de la sine, e un lucru obişnuit. Şi după aia situaţia e la fel, cu singura diferenţă că sus sînt alţi cinci sau şase barosani.
Ducem Barr începu să respire precipitat şi mîna dreaptă îi tresări, dar nu spuse nimic.
Lathan Devers era cu ochii pe el. Nu-i scăpase nici un gest.
― Uitaţi-vă, îmi petrec mai toată viaţa în spaţiu, cu jucărioarele mele de două parale şi cu porţia zilnică de bere şi covrigei de la automat. Iar acolo, pe planetă ― făcu un gest cu degetul peste umăr ―, barosanii stau acasă şi primesc în fiecare minut venitul meu pe un an ― şi asta doar luînd caimacul de la mine şi de la alţii. Să presupunem că aţi conduce voi Fundaţia. Tot veţi avea nevoie de noi. Veţi avea mai mare nevoie de noi decît Sindicatul,― pentru că n-aţi şti cum merg treburile şi doar noi am putea aduce marile venituri. Şi am face afaceri mai bune cu Imperiul. Zău, chiar aşa ; doar sînt om de afaceri şi ştiu ce spun. Dacă asta îmi va aduce venituri suplimentare, sînt întru totul de acord ― încheie el şi-i scrută pe cei doi, gata pentru o nouă ripostă.
Rămaseră în tăcere secunde în şir, apoi în recipient zăngăni un nou cilindru. Generalul îl deschise febril, aruncă o privire la scrisul mărunt şi conectă toate monitoarele.
― Pregătiţi un plan cu indicarea poziţiilor fiecărei nave aflate în misiune. Aşteptaţi ordine în condiţii de defensivă armată!
Întinse mîna după mantie. În timp ce şi-o punea pe umeri, şopti monoton către Barr, aproape fără să-şi mişte buzele:
― Îl las pe acest om în grija ta. Voi aştepta rezultatele. Sîntem în război şi aş putea fi necruţător în caz de eşec. Plecă fără să salute.
Privind în urma lui, Lathan Devers constată:
― L-am lovit unde-l doare cel mai tare. Ce se întîmplă?
― O bătălie, evident, răspunse răguşit Barr. Forţele Fundaţiei se apropie pentru a da o primă luptă. Vino cu mine.
În încăpere erau soldaţi înarmaţi. Aveau o ţinută respectuoasă şi feţele le erau împietrite. Devers îl urmă pe bătrînul siwennian afară din cameră.
Fură conduşi într-una mai mică şi mai simplu mobilată: două paturi, un vizi-ecran şi un duş cu dotări sanitare. Soldaţii ieşiră şi uşa grea bubui înfundat.
― Hmm, făcu Devers şi privi dezaprobator în jur. Am senzaţia că e ceva de durată.
― Asta e situaţia, spuse Barr tăios. Bătrînul siwennian îi întoarse spatele.
― Ce joc faci, doctore? întrebă Neguţătorul iritat.
― Nici unul. Eşti în grija mea, asta-i tot.
Neguţătorul se ridică şi se apropie. Îl domina prin statură pe bătrînul patrician.
― Da? Dar stai în aceeaşi celulă cu mine şi, cînd ai fost adus aici, armele erau îndreptate şi spre tine. Ascultă, mi se pare că v-a cam dat peste cap părerea mea despre război şi pace. Aşteptă şi, cum nu primi răspuns, continuă: Bine, să lăsăm asta. Vreau să te întreb ceva. Spuneai că lumea ta a fost zdrobită odată. De către cine? De oamenii cometelor din nebuloasele exterioare?
― De către Imperiu, spuse Barr, privindu-l în ochi.
― Aşa, deci! Şi atunci ce cauţi aici?
Barr păstră o tăcere semnificativă.
Neguţătorul îşi ţuguie buzele şi clătină încet din cap. Îşi scoase brăţara plată care-i înlănţuia încheietura mîinii drepte şi i-o întinse bătrînului:
― Ce părere ai de asta? Mai avea o brăţară la mîna dreaptă.
Siwennianul o primi, răspunse încet la gestul Neguţătorului şi şi-o puse la mînă. Senzaţia ciudată de la încheietură îi dispăru curînd.
Vocea lui Devers se schimbă pe dată:
― În regulă, doctore. Acum poţi să vorbeşti normal. Dacă discuţiile din această cameră sînt ascultate, nu vor pricepe nimic. Ceea ce ţi-am dat e un Deviator de Cîmp ― proiect Mallow autentic. Se vinde cu douăzeci şi cinci de credite pe orice lume, de aici pînă la marginile cele mai îndepărtate. Ţi-o dau pe gratis. Ţine-ţi buzele nemişcate cînd vorbeşti şi nu te grăbi. Trebuie să te obişnuieşti.
Ducem Barr se simţi dintr-o dată obosit. Ochii pătrunzători ai Neguţătorului erau luminoşi şi încurajatori. Simţea că nu poate răspunde îndemnului lor.
― Ce doreşti? spuse Barr. Cuvintele îi zăboviră pe buzele nemişcate.
― Ţi-am spus. Vorbeşti de parcă ai fi mare patriot. Lumea ta a fost zdrobită de Imperiu şi, totuşi, faci jocul acestui tînăr general al Imperiului. Nu prea se potriveşte, nu crezi?
― Eu mi-am făcut datoria, spuse Barr. Un vicerege imperial a pierit din pricina mea.
― Serios? Recent?
― Acum patruzeci de ani.
― Acum patruzeci... de ani! (Cuvintele părură să-l impresioneze pe Neguţător.) Nu poţi trăi prea mult din amintiri. Generalul ăsta imberb ştie?
Barr dădu afirmativ din cap.
Ochii lui Devers se înnegurară:
― Vrei ca Imperiul să învingă?
― Fie ca Imperiul şi nenorocirile pe care le-a adus să piară pe vecie. Tot poporul Siwennei se roagă zilnic pentru asta. Odată, demult, am avut fraţi, o soră, un tată. Acum nu mai am decît copii şi nepoţi. Generalul ştie unde-i poate găsi.
Devers rămase tăcut.
Barr continuă în şoaptă:
― Dar asta nu mă împiedică dacă riscurile se justifică. Vor şti cum să moară.
― Spui că ai ucis un vicerege? întrebă încet Neguţătorul. Asta-mi aminteşe de ceva. Am avut cîndva un primar pe nume Hober Mallow, care a vizitat Siwenna. Aşa se cheamă lumea ta, nu? Şi a întîlnit un bătrîn cu numele de Barr.
Ducem îl privi încordat şi bănuitor:
― Ce ştii despre asta?
― Ceea ce ştie oricare Neguţător de pe Fundaţie. S-ar putea să fii un bătrînel isteţ aruncat în celula asta pentru a mă trage de limbă. Bineînţeles că te-au ameninţat, fiindcă tu urăşti Imperiul şi susţii sus şi tare că-i vrei pieirea. Eu mor de dragul tău şi spun tot ce ştiu, iar generalul are să fie nespus de încîntat. N-ai şanse prea mari, doctore. Şi, cu toate astea, aş vrea să văd cum dovedeşti că eşti fiul lui Onum Barr de pe Siwenna ― al şaselea şi cel mai mic fiu, care a scăpat de la masacru.
― Cu mîini tremurătoare, Ducem Barr deschise o cutie metalică plată, aflată într-o ascunzătoare în zid, şi scoase un obiect metalic. Se auzi un clinchet uşor cînd îl puse în mîinile Neguţătorului.
― Uitâ-te la asta, spuse el.
Devers făcu ochii mari şi-i apropie de zona centrală a obiectului, care era mai proeminentă, scăpînd o înjurătură:
― Să m-apuce nebunia spaţiului dacă asta nu-i monograma lui Mallow, iar modelul e vechi de cincizeci de ani, cum mă vezi şi cum te văd.
Ridică ochii şi zîmbi:
― Bate palma, doctore. Un scut atomic pentru o persoană îmi ajunge ca dovadă, zise el, şi-i întinse bătrînului mîna.

6
Favoritul

NAVELE MINUSCULE apărură dintr-o dată din străfundurile spaţiului şi se năpustiră în mijlocul Armadei. Fără să tragă vreun foc sau să emită vreun fascicul energetic, ele şerpuiră prin zona înţesată de nave, apoi se îndepărtară în mare viteză, în timp ce navele imperiale se răsuciră spre ele ca nişte animale mătăhăloase şi greoaie. Două explozii de lumină străluciră în spaţiu cînd două dintre navele-ţînţar se dezintegrară, iar restul dispărură.
Navele uriaşe cercetară sectorul de spaţiu, apoi reveniră la misiunea lor, şi o lume după alta continuară să fie strînse în plasa încercuirii.

Brodrig purta o uniformă ceremonioasă, croită îngrijit. Se plimba calm, cu o expresie serioasă pe chip, prin grădinile unei planete neînsemnate, Wanda, pe care se stabilise temporar Cartierul General Imperial.
Bel Riose mergea alături de el, iar vestonul cenuşiu, desfăcut la guler, îi dădea un aer trist.
Riose arătă către o bancă înnegrită şi lustruită de vreme, aflată sub un înmiresmat arbore-ferigă ale cărui frunze spatulate se înălţau timid spre soarele alb.
― O vedeţi, domnule? E o relicvă a Imperiului. Băncile ornamentate făcute pentru îndrăgostiţi mai dăinuie încă, proaspete şi utile, pe cînd palatele şi uzinele se prăbuşesc în ruină şi uitare.
Se aşeză, în timp ce Secretarul particular al Iui Cleon al II-lea rămase în picioare în faţa lui şi începu a reteza frunzele de deasupra capului cu şfichiuiri precise ale bastonului din fildeş.
Riose îşi puse picior peste picior, îi oferi o ţigaretă celuilalt şi, învîrtindu-şi între degete propria-i ţigară, spuse:
― Era de aşteptat din partea Prea-Luminatei şi înţeleptei Maiestăţi Imperiale să trimită un observator atît de competent ca dumneavoastră. Asta îmi alungă orice posibil sentiment de îngrijorare că povara unor alte afaceri de stat, mai importante şi mai arzătoare, ar putea umbri total o campanie în zona Periferiei.
― Ochii împăratului sînt pretutindeni, spuse Brodrig, aproape mecanic. Nu subestimăm importanţa campaniei ; totuşi, s-ar părea că se pune prea mare accent pe dificultăţile ei. E clar că navele lor foarte mici nu constituie o asemenea piedică încît să trebuiască să parcurgem toate manevrele preliminare ale încercuirii.
Riose roşi, dar îşi păstră cumpătul:
― Nu pot risca într-un atac nesăbuit viaţa puţinilor mei oameni sau pierderea navelor care sînt de neînlocuit. Prin realizarea încercuirii, voi înregistra pierderi umane doar în cazul unui atac final, oricît de dificil ar fi acesta. Mi-am permis să vă explic ieri motivaţia militară a hotărîrii.
― De acord, eu nu sînt militar. În cazul de faţă, mă asiguraţi că ceea ce pare normal din toate punctele de vedere este, de fapt, greşit. Trecem peste asta. Dar precauţia dumneavoastră merge mult prea departe. E adevărat că în cel de-al doilea mesaj aţi cerut întăriri împotriva unui duşman neînsemnat, sărac şi barbar, cu care încă nu avuseserăţi vreo confruntare pînă atunci. Cererea de forţe suplimentare în condiţiile de faţă m-ar duce cu gîndul la incapacitate sau la ceva şi mai grav dacă întreaga dumneavoastră carieră de pînă acum nu ar fi dovedit cutezanţă şi imaginaţie.
― Vă mulţumesc, răspunse rece generalul, dar aş dori să vă reamintesc că e o mare diferenţă între cutezanţă şi orbire. Una e cînd îţi cunoşti duşmanul şi poţi calcula, măcar în mare, riscurile, şi alta cînd acţionezi împotriva unui inamic necunoscut ; aceasta din urmă înseamnă cutezanţă. La fel de bine vă puteţi întreba de ce un om sare cu bine toate obstacolele într-o cursă desfăşurată ziua, iar noaptea, acelaşi om se împiedică de mobila din propria-i cameră.
Brodrig ignoră vorbele celuilalt cu o mişcare scurtă din degete şi spuse:
― Dramatic, dar nesatisfăcător. Dumneavoastră în persoană aţi vizitat această lume barbară. În plus, aveţi un prizonier inamic ― acel Neguţător pe care-l cocoloşiţi. Cu ceea ce aţi constatat personal şi cu ce aţi aflat de la acest prizonier, nu sînteţi în totală necunoştinţă de cauză.
― Nu? Vă rog să ţineţi seama că o lume care s-a dezvoltat într-o izolare absolută vreme de două secole nu poate fi înţeleasă într-o vizită de-o lună. Sînt soldat, nu un erou cu pieptul bombat şi cu gropiţă în bărbie dintr-un film serial de aventuri subeterice, fie el şi tridimensional. Un prizonier, şi acela un membru neimportant al unui grup economic care nu are legături strînse cu lumea din care face parte, nu-mi poate revela toate secretele intime ale strategiei duşmanului.
― L-aţi interogat?
― Desigur.
― Şi?
― A fost util, dar nu esenţial. Nava lui minusculă nici nu contează. Vinde mici jucărioare care sînt amuzante, dacă nu chiar caraghioase. Am reţinut cîteva dintre cele mai inteligente şi aş dori să le trimit împăratului drept curiozităţi. Evident că pe navă există multe instalaţii care mă depăşesc, dar, la urma urmei, nu sînt tehnician.
― Ai, în schimb, tehnicieni printre oamenii tăi, remarcii Brodrig.
― Ştiu asta, răspunse generalul pe un ton veninos. Dar nevolnicii mai au multe de învăţat pînă să corespundă necesităţilor actuale. Am cerut deja oameni pregătiţi care să fie în stare să-nţeleagă modul de funcţionare a unor ciudate circuite de cîmp atomic cu care este echipată nava. N-am primit nici un răspuns.
― Nu putem risipi astfel de oameni, generale. Cu siguranţă că aveţi pe cineva printre oamenii dumneavoastră care să se priceapă la asemenea probleme.
― Dacă aş avea un astfel de om, l-aş pune să repare motoarele betege care acţionează două dintre cele zece nave mici ale flotei mele, care nu pot participa la o bătălie decisivă întrucît sînt lipsite de energie. O cincime din forţa mea e condamnată să apere doar poziţiile din spatele frontului.
Secretarul făcu un gest plictisit:
― În această privinţă, situaţia dumneavoastră nu e singulară, generale. Împăratul are necazuri similare.
Generalul azvîrli ţigara morfolită pe care nici nu apucase s-o aprindă, aprinse alta şi ridică din umeri:
― Lipsa tehnicienilor de înaltă clasă nu e problema cea mai presantă. Aş fi putut face progrese însemnate cu prizonierul meu dacă Sonda Psihică ar funcţiona bine.
Secretarul ridică sprîncenele în semn de mirare:
― Aveţi o Sondă?
― Veche. Una demodată, care m-a lăsat exact atunci cînd am avut nevoie de ea. Am instalat-o în timp ce prizonierul dormea şi n-am obţinut nici un rezultat. Asta-i situaţia. Am încercat-o pe oamenii mei şi rezultatele sînt satisfăcătoare, dar nimeni din personalul tehnic nu poate spune de ce nu dă rezultate şi în cazul prizonierului. Ducem Barr, care e un fel de teoretician, afirmă că structura psihică a prizonierului nu poate fi afectată de Sondă, întrucît a fost supus unor stimuli neurali şi de mediu străini încă de pe vremea copilăriei. N-am cum să ştiu. Dar s-ar putea ca prizonierul să-mi fie totuşi util. Îl păstrez cu această speranţă.
Brodrig se rezemă în baston:
― Voi vedea dacă avem vreun specialist în Capitală. Pentru că veni vorba, ce e cu celălalt despre care-mi vorbeai, acel siwennian? Cam mulţi duşmani ţi-au intrat în graţii.
― Cunoaşte adversarul. Şi pe el îl păstrez în speranţa că-mi va fi de folos în viitor.
― Dar e siwennian şi fiu al unui rebel proscris.
― Un bătrîn neputincios, iar familia lui este ostatică.
― Înţeleg. Totuşi, sînt de părere că ar trebui să vorbesc personal cu acest Neguţător.
― Fireşte.
― Singur, adăugă secretarul pe un ton glacial care nu admitea replică.
― Bineînţeles, repetă Riose amabil. Ca supus credincios al Împăratului, îl recunosc pe reprezentantul său personal drept superior al meu. Totuşi, pentru că Neguţătorul se află la baza noastră permanentă, va trebui să părăsiţi linia întîi într-un moment interesant.
― Da? Interesant în ce sens?
― Prin faptul că încercuirea se va încheia astăzi, iar în cursul săptămînii, Flota a Douăzecea va avansa spre punctul central, care va opune rezistenţă. Riose zîmbi, se întoarse şi plecă.
Brodrig simţi că-şi pierde din măreţie.

7
Mita

SERGENTUL MORI LUK era omul ideal pentru a deveni conştiincios. Venea de pe una dintre uriaşele planete agricole din constelaţia Pleiadelor şi pentru populaţia de-acolo numai înrolarea în armată putea sfărîma lanţurile ce-o legau de pămînt şi de viaţa monotonă şi searbădă, iar el era un reprezentant elocvent al acestei lumi. Îndeajuns de lipsit de imaginaţie pentru a fi gata să înfrunte pericolele fără umbră de teamă, era puternic şi agil atît cît să iasă cu succes din multe încercări. Accepta ordinele fără să ezite, îi conducea pe oamenii din subordine nemilos şi hotărît şi-l adora pe generalul său fără nici o rezervă.
Cu toate acestea, avea un caracter luminos. Chiar dacă în îndeplinirea unei misiuni era în stare să ucidă un om fără să ezite, o făcea fără nici cea mai mică urmă de ură.
Faptul că bătu la uşă înainte de a intra dovedea tact, pentru că ar fi avut tot dreptul să dea buzna pe neanunţate. Cei doi din celulă îşi ridicară privirile din farfuriile în care li se servise masa de seară şi unul dintre ei întinse piciorul pentru a reduce vocea spartă ce răzbătea cu o vioiciune neobişnuită din transmiţătorul de buzunar care apucase şi zile mai bune.
― Mai ai cărţi? întrebă Lathan Devers.
Sergentul le întinse o rolă de film înfăşurat strîns şi se scărpină la ceafă:
― E a mecanicului Orre şi trebuie să i-o înapoiez. Vrea să le-o trimită copiilor, ştiţi, ca amintire.
Ducem Barr întoarse rola pe o parte şi pe alta, vădit interesat:
― Şi de unde o are mecanicul? N-are cumva şi un transmiţător?
Sergentul clătină energic din cap. Arătă spre aparatul zgîriat şi lovit, de la picioarele patului:
― E singurul pe care-l avem. Tipul ăsta, Orre, a pus mîna pe Cartea asta pe una din lumile murdare ca nişte coteţe pe care le-am capturat. Iar aparatul l-a luat dintr-o clădire mare şi a trebuit să ucidă cîţiva băştinaşi care au încercat să-l împiedice. (Cîntări din ochi aparatul.) Ştiţi, e bun ca amintire ― pentru copii.
Rămase tăcut o vreme, apoi zise cu o voce secretoasă:
― Apropo, am nişte veşti grozave. Sînt doar vorbe prinse din zbor, dar chiar şi aşa merită povestite. Generalul a dat din nou lovitura. Clătină încet şi grav din cap.
― Serios? făcu Devers. Cum anume?
― A terminat încercuirea. (Sergentul chicoti cu mîndrie aproape paternă.) Nu-i mare? N-a făcut o treabă pe cinste? Unul dintr-ai noştri, care ştie să vorbească frumos, zicea că totul a mers fără discordanţe, ca o muzică a sferelor, ce-or mai fi şi alea.
― Acum începe marea ofensivă? întrebă Barr calm.
― Aşa sper, veni foarte impetuos răspunsul. Fiindcă mi s-a vindecat braţul, vreau să mă întorc pe nava mea. M-am săturat să stau degeaba.
― Şi eu, bolborosi Devers, fără să-şi stăpînească furia. Îi venea sâ-şi muşte buzele pentru o asemenea scăpare.
Sergentul îl privi bănuitor şi zise:
― Ar trebui să plec. Căpitanul îşi face rondul la ora asta şi n-aş vrea să mă prindă aici.
Se opri în cadrul uşii.
― Apropo, domnule, se adresă el Neguţătorului cu o sfiiciune stîngace, nevasta mi-a transmis veşti. Ştiţi, i-am trimis congelatorul acela mic pe care mi l-aţi dat şi zice că funcţionează grozav. N-o costă nimic şi poate să-şi ţină mîncarea pe o lună perfect îngheţată. Vă sînt recunoscător.
― În regulă. Nu-i nevoie să-mi mulţumeşti.
Uşa grea se închise fără zgomot în urma sergentului zîmbitor.
Ducem Barr se ridică de pe scaun:
― Şi-a plătit cum se cuvine datoria pentru congelator. Hai să vedem şi Cartea asta. Ah, nu mai are tillu. Derulă aproape un metru de film şi se uită la el contra luminii: Hei, să mă faci pierdut în spaţiu, după cum zice sergentul. Ia te uită ce avem aici, Devers: "Grădina din Sumrria".
― Serios? făcu Neguţătorul nepăsător, împingînd deoparte resturile cinei. Stai jos, Barr. Nu-mi prieşte să tot ascult literatură prăfuită. Ai auzit ce-a spus sergentul?
― Ana auzit. Şi ce-i cu asta?
― Vor porni ofensiva. Iar noi mucezim aici!
― Dar unde ai vrea să stai?
― Nu te mai preface că nu pricepi. N-are rost să aşteptăm.
― Da? (Barr se concentră să scoată filmul cel vechi din transmiţător şi să-l monteze pe cel nou.) În ultima lună mi-ai spus multe despre istoria Fundaţiei şi am înţeles că marii conducători din vremea celorlalte crize n-au făcut altceva decît să stea şi să aştepte.
― Ei, Barr, dar ştiau încotro se desfăşurau evenimentele.
― Ştiau? Cred mai degrabă că se lăudau cu asta cînd totul se isprăvea şi poate că aşa se şi întîmpla. Dar n-aveau nici o dovadă că lucrurile nu s-ar fi rezolvat la fel de bine sau chiar mai bine dacă n-ar fi ştiut încotro se îndreptau ele. Forţele economice şi sociologice mai profunde nu sînt dirijate de oameni.
Devers pufni iritat:
― Dar n-avem cum să ştim dacă lucrurile n-ar fi ieşit mai rău. Pui totul de-a-ndoaselea. Ochii îi trădară gîndurile ascunse şi nu se mai putu abţine: Ia zi, ce-ar fi să-l omor?
― Pe cine? Pe Riose?
― Da.
Barr suspină. Ochii lui bătrîni şi obosiţi erau tulburaţi de imagini din trecut:
― Asasinatul nu este o soluţie, Devers. Am încercat odată, cînd aveam douăzeci de ani, fiind provocat ― dar asta nu a rezolvat nimic. L-am ucis pe asupritorul Siwennei, dar n-am îndepărtat jugul imperial, care era, de fapt, mai important decît acel ticălos.
― Riose nu e un simplu ticălos, doctore. El reprezintă armata, care, fără el, se va destrăma. Se agaţă cu toţii de poala lui de parc-ar fi copii. Sergentul lăcrimează de cîte ori îi pronunţă numele.
― Chiar aşa. Mai sînt şi alte armate, şi alţi conducători. Trebuie să mergi mai adînc. Ia-l ca exemplu pe Brodrig. Împăratul îl ascultă numai pe el, şi pe nimeni altul. Ar putea să ceară sute de nave şi să le obţină, în timp ce Riose se zbate cu zece. Îi cunosc reputaţia.
― Eşti sigur? Ce ştii despre el? Devers alungă dezamăgirea şi sentimentul de neputinţă, devenind brusc interesat.
― Vrei o scurtă prezentare? E un ticălos născut dintr-o familie modestă care, prin linguşiri şi supuşenie, e în graţiile Împăratului, căruia îi satisface toate toanele tocmai pentru că nu are în spate o familie puternică ; e cît se poate de detestat de toţi aristocraţii de la Curte, şi aceia nişte viermi, căci nu-s cu nimic mai presus decît el. El este sfetnicul Împăratului în toate problemele şi unealta împăratului în făptuirea celor mai mari grozăvii. E necredincios din născare, dar loial de nevoie. Nu e om în Imperiu care să fie la fel de subtil ca el în ticăloşie sau la fel de brutal în căutarea plăcerilor. Şi se mai zice că nu poţi intra în graţiile Împăratului decît prin mijlocirea lui ; iar în graţiile lui nu poţi intra decît prin ticăloşie.
― Grozav! (Devers se trase gînditor de barba tunsă scurt şi îngrijit.) Deci ăsta-i tipul pe care Împăratul l-a trimis aici să stea cu ochii pe Riose. Ştii că mi-ai dat o idee?
― Aflu acum.
― Ce-ar fi dacă acest Brodrig ar începe să-l deteste pe tînărul nostru Comandant de Oşti?
― Probabil că-l detestă deja. E recunoscut pentru capacitatea de a urî.
― Dar să presupunem că l-ar urî rău de tot, că Împăratul ar afla şi Riose ar da de bucluc.
― Îhîmm. Foarte probabil. Dar cum îţi propui să faci asta?
― Nu ştiu. Presupun că poate fi mituit.
Patricianul rîse îngăduitor:
― Într-un fel, da, dar nu aşa cum l-ai mituit pe sergent ― nu-i de-ajuns un congelator de buzunar. Şi chiar de-ai avea ceva pentru nasul lui, nu merită osteneala. Probabil că nimeni nu se lasă mai uşor mituit ca el, dar îi lipseşte pînă şi o anumită cinste ce caracterizează corupţia onorabilă. Uită c-a fost mituit, indiferent de sumă. Gîndeşte-te la altceva.
Devers îşi puse picior peste picior şi zise:
― Oricum, avem un punct de pornire...
Dar tăcu brusc ; semnalul luminos de la uşă se aprinse din nou şi sergentul apăru în prag. Era emoţionat, cu faţa îmbujorată, fără urmă de zîmbet.
― Domnule, începu el, încercînd să rămînă respectuos, vă sînt îndatorat pentru congelator şi pentru că-mi vorbiţi întotdeauna frumos, cu toate că nu-s decît băiat de ţărani, iar dumneavoastră sînteţi mari Lorzi.
Accentul lui provincial, greoi, făcea ca vorbele să nu poată fi lesne înţelese şi, datorită emoţiei, exprimarea ţărănească şi bolovănoasă şterse cu totul impresia de comportare băţoasă şi soldăţească îndelung şi chinuitor cultivată.
― Ce s-a întîmplat,  sergent? întrebă nerăbdător Barr.
― Mîine vine lordul Brodrig să vă vadă! Ştiu sigur. Mi-a zis căpitanul să-mi pregătesc oamenii pentru inspecţia de front mîine... pentru el. M-am gîndit că... ar fi bine să vă pun în gardă.
― Mulţumim, sergent, spuse Barr. Îţi sîntem recunoscători. Dar nu-i nici o problemă, omule... nu-i nevoie să te...
Însă privirea din ochii sergentului Luk trăda teama. Li se adresă în şoaptă:
― Se vede că n-aţi auzit ce lucruri îngrozitoare se spun despre el. Şi-a vîndut sufletul Diavolului Spaţiului. Nu, nu vă mai hliziţi. Zice-se că are oameni înarmaţi pînă-n dinţi care-l urmează pretutindeni şi, cînd îl apucă, le ordonă să-i omoare pe toţi cei care-i stau în cale, iar el rîde. Se mai zice că însuşi Împăratul îi ştie de frică şi că el îl obligă să tot mărească taxele şi să nu asculte plîngerile oamenilor. 
Unii spun că-l urăşte pe general şi că ar vrea să-l ucidă pentru că este măreţ şi înţelept. Dar nu poate, pentru că generalul n-are pereche în lume şi ştie că Lord Brodrig e soi rău.
Sergentul clipi speriat, apoi zîmbi, brusc ruşinat de propria-i izbucnire, şi se retrase cu spatele către uşă, clătinînd din cap.
― Ascultaţi-mă pe mine. O sa vedeţi, spuse el, şi ieşi.
Devers ridică ochii plini de hotărîre spre tavan:
― Asta ne dă apă la moară, nu-i aşa, doctore?
― Depinde, spuse Barr sec. Depinde de Brodrig, nu crezi?
Dar Devers nu-l mai asculta. Mintea îi lucra febril.

Lord Brodrig îşi lăsă capul în jos ca să nu se lovească de canatul uşii cînd intră în careul locuibil, cam îngrămădit, al navei comerciale, şi cei doi membri ai gărzii lui personale îl urmară repede cu armele gata să tragă, furişînd priviri hotărîte de gorile profesioniste.
Secretarul particular nu arăta ca un suflet pierdut. Chiar dacă şi-l vînduse Diavolului Spaţiului, nimic din înfăţişarea lui nu trăda că ar fi posedat. Brodrig putea fî considerat mai degrabă ca o adiere de la Curte care venise să înveselească puţin urîţenia şi severitatea atmosferei dintr-o baza militară.
Croiala rigidă şi strîmtă a costumului imaculat şi lucios îi conferea o statură impunătoare, de la înălţimea căreia ochii lui reci şi lipsiţi de orice sentiment priveau în jos către Neguţător. Manşetele sidefii şi largi i se învolburară în jurul încheieturilor cînd puse bastonul din fildeş pe podea, sprijinindu-se delicat în el.
― Nu, spuse el, făcînd un gest scurt, tu rămîi aici. Lasă jucăriile, nu mă interesează.
Îşi trase un scaun, îl şterse atent de praf cu iridiscenta ţesătură legată de partea de sus a bastonului alb şi se aşeză. Devers aruncă o privire spre celălalt scaun liber, dar Brodrig continuă leneş:
― Vei sta în picioare în prezenţa unui Pair al Imperiului ― şi zîmbi.
Devers ridică nepăsător din umeri:
― Dacă nu vă interesează mărfurile mele, eu pentru ce sînt aici?
Secretarul particular îl privi rece şi nu-i răspunse, iar Devers adăugă fără chef: „Domnule".
― Pentru o discuţie între patru ochi, zise secretarul. Ţi se pare normal să călătoresc două sute de parseci pentru a inspecta o încărcătură de nimicuri? Pentru tine am venit. (Scoase o tabletă minusculă de culoare roz dintr-o cutie gravată şi o puse cu mişcări delicate între dinţi, începu s-o sugă încet şi plin de încîntare.) De exemplu, tu cine eşti? Chiar eşti cetăţean al acestei lumi barbare care stîrneşte agitaţia asta furibundă şi războinică?
Devers încuviinţă grav din cap.
― Şi chiar ai fost capturat de el după începerea acestei ciondăneli pe care el o numeşte război? Mă refer la tînărul nostru general,
Devers clătină iarăşi din cap.
― Aşa deci! Foarte bine, stimate Străin. Bag seama că stai cam prost cu fluenţa în exprimare. O să te ajut eu. Se pare că generalul nostru duce un război fără noimă cu un consum înspăimîntător de forţe ― şi asta pentru o lume prăpădită şi uitată de toţi de la capătul Universului, pentru care un om întreg la minte n-ar strica nici măcar o salvă de tun. Şi, totuşi, generalul nu e lipsit de logică. Dimpotrivă, aş zice că este extrem de inteligent. Pricepi?
― N-aş crede, domnule.
Secretarul îşi admiră unghiile şi continuă:
― Atunci ascultă. Generalul nu şi-ar împrăştia şi nu şi-ar risca navele şi oamenii pentru o faptă de glorie sterilă. Ştiu că vorbeşte despre glorie şi despre onoarea imperială, dar e foarte limpede că iluzia de a deveni unul dintre nesuferiţii semizei ai acestui Secol Eroic nu se prea justifică. În toată afacerea asta e ceva mai mult decît gloria, iar el are o grijă cel puţin ciudată, suspectă chiar, faţă de persoana ta. Dacă ai fi prizonierul meu şi mi-ai spune mie tot atît de puţine lucruri utile cîte i-ai servit generalului, cu mîna mea ţi-aş despica burta şi te-aş gîtui cu propriile-ţi intestine.
Devers înlemni. Ochii i se mişcară imperceptibil, întîi către unul dintre membrii gărzii de corp a secretarului, apoi către celălalt. Erau în alertă, gata să intervină.
Secretarul zîmbi:
― Văd că ţi-ai pus lacăt la gură. Dacă e să-l cred pe general, nici măcar Sonda Psihică n-a dat roade şi, apropo, asta a fost o greşeală din partea lui, pentru că m-a convins că tînărul nostru militar fanfaron minte. Continuă foarte bine dispus. Cinstite Neguţător, am o Sondă Psihică proprie, una care ar trebui să ţi se potrivească perfect. Vezi această... 
Ridică neglijent între degetul mare şi arătător cîteva pătrate cu desene complicate, în culori roz şi galben, a căror identitate era de neconfundat.
― Par a fi bani, spuse Devers.
― Bani, şi încă cei mai siguri bani din Imperiu, pentru că sînt garantaţi de proprietăţile mele, mai întinse chiar decît ale Împăratului. O sută de mii de credite. Aici şi acum! Între două degete! Pot fi ale tale!
― Pentru ce, domnule? Oi fi eu bun Neguţător, dar afacerile se fac între parteneri care au ce să-şi ofere unul altuia.
― Pentru ce? Pentru adevăr! Ce urmăreşte de fapt generalul? De ce poartă acest război?
Lathan Devers suspină şi-şi netezi barba, cufundat în gînduri:
― Ce urmăreşte? (Ochii lui studiau mişcările mîinilor secretarului care-şi număra banii, bancnotă după bancnotă.) Pe scurt, Imperiul.
― Hmm. Ce banal! Întotdeauna se ajunge la asta pînă la urmă. Dar cum? Cum se face că drumul ce duce de la marginea Galaxiei pînă în fruntea Imperiului este atît de larg şi de ademenitor?
― Fundaţia are secrete, spuse Devers cu amărăciune. Cărţi, cărţi vechi ― atît de vechi încît limba în care sînt scrise este cunoscută doar de cîţiva iniţiaţi. Dar secretele sînt înveşmîntate în ritual şi religie şi nimeni nu le poate folosi. Am încercat, şi acum sînt aici. Acolo mă aşteaptă o condamnare la moarte.
― Înţeleg. Şi ce-i cu aceste secrete antice? Hai, pentru o sută de mii de credite merit detalii cît mai ascunse.
― Transmutaţia elementelor, spuse Devers precipitat.
Ochii secretarului îşi pierdură din aerul de detaşare şi nepăsare.
― Ştiam că, potrivit legilor atomului, transmutaţia este practic imposibilă.
― Aşa şi este, dacă sînt folosite forţe atomice. Anticii, însă, erau băieţi sclipitori. Există surse de energie mai puternice decît atomul. Dacă Fundaţia ar folosi acele surse aşa cum am sugerat eu...
Devers fu cuprins de o uşoară senzaţie de gol în stomac. Momeala era pregătită, iar peştele îi dădea tîrcoale.
Secretarul nu se mai putu stăpîni:
― Continuă. Sînt convins că generalul e conştient de toate astea. Dar ce vrea să facă după ce desăvîrşeşte această mascaradă?
Devers spuse sigur de sine:
― Cu transmutaţia controlează economia întregului sistem al Imperiului. Terenurile bogate în minerale nu vor mai valora nici cît negru sub unghie atunci cînd Riose va putea fabrica tungsten din aluminiu şi iridiu din fier. Un întreg sistem de producţie bazat pe raritatea unor elemente şi pe abundenţa altora îşi va ieşi din ţîţîni. Ar fi cea mai mare dezorganizare pe care ar putea s-o cunoască Imperiul, şi doar Riose ar avea cum să-i pună capăt. Mai e şi problema noii energii despre care v-am vorbit, a cărei utilizare nu-l va face pe Riose să cadă în crize religioase. Acum, nimic nu-l mai poate opri. Are Fundaţia în palmă şi, după ce va termina cu ea, va fi Împărat în cel mult doi ani,
― Aşa deci. (Brodrig chicoti uşor.) Iridiu din fier, aşa ai zis, nu? Îţi voi spune un secret de stat. Ştii că Fundaţia a luat deja legătura cu generalul?
Devers înlemni de uimire.
― Pari surprins. De ce nu? Acum totul se leagă. I-au oferit o sută de tone de iridiu pe an pentru a încheia pacea. O sută de tone de fier convertite în iridiu, încălcîndu-şi propriile principii religioase, pentru a-şi salva pielea. Destul de cinstit, dar nu mă miră că băţosul şi incoruptibilul nostru general a refuzat, cînd, de fapt, ar putea avea şi iridiul, şi Imperiul. Şi cînd te gîndesti că sărmanul Cleon îl apreciază drept singurul lui general cinstit. Pe barba ta, Negustorule, îţi meriţi banii!
Îi azvîrli spre el, iar Devers începu să prindă din zbor bancnotele.
Lord Brodrig se opri în uşă şi se întoarse:
― Un avertisment, Neguţătorule. Însoţitorii mei înarmaţi n-au nici urechi medii, nici limbă, nici educaţie şi nici nu-s inteligenţi. Nu pot să audă, să vorbească sau să scrie, iar Sonda Psihică nu poate scoate nimic de la ei. Sînt însă mari maeştri în execuţii interesante. Te-am cumpărat cu o sută de mii de credite, ţine minte. Eşti o marfă de valoare. Dacă vei uita vreodată că te-ai vîndut mie şi vei încerca să... să-i redai conversaţia noastră lui Riose, de exemplu, vei fi executat. Dar aşa cum ştiu eu.
Şi chipul său cu trăsături delicate se strîmbă într-o expresie de cruzime, care transformă zîmbetul studiat într-un rînjet ameninţător şi sîngeros. Pentru o clipă, lui Devers i se păru că vede acel Diavol al Spaţiului, care-l cumpărase pe cumpărătorul său, privindu-i prin ochii lui Brodrig.
Ieşi tăcut, escortat pînă în camera sa de cei doi „tovarăşi de joacă" ai lui Brodrig.
Răspunse întrebării lui Ducem Barr cu o satisfacţie sumbră:
― Nu, tocmai asta-i partea mai ciudată. El m-a mituit pe mine.

Cele două luni de război îl marcaseră pe Bel Riose. Avea un aer grav şi preocupat şi se enerva din nimica toată.
Iar acum se adresa iritat devotatului sergent Luk:
― Aşteaptă afară, soldat, şi să-i escortezi pe aceşti oameni înapoi în camera lor după ce voi termina cu ei. Să nu intre nimeni fără aprobarea mea. Absolut nimeni, ai înţeles?
Sergentul salută regulamentar şi ieşi, iar Riose, murmurînd, dezgustat de toate, strînse de-a valma documentele de pe birou, le azvîrli într-un sertar şi-l închise trîntindu-l.
― Luaţi loc! se răsti el la cei doi care aşteptau. N-am prea mult timp la dispoziţie. La drept vorbind, nici n-ar trebui să fiu aici, dar era important să vă văd.
Se întoarse spre Ducem Barr, ale cărui degete lungi mîngîiau cubul de cristal în care era încrustat chipul auster şi ridat al Maiestăţii sale Imperiale, Cleon al Il-lea.
― Patricianule, în primul rînd, Seldon al tău pierde. Nu pot să neg, se luptă bine, pentru că oamenii Fundaţiei roiesc asemenea unor albine fără minte şi se bat ca nişte descreieraţi. Fiecare planetă e apărată cu îndîrjire şi, după ce este cucerită, clocoteşte de revolte care fac stăpînirea la fel de grea ca şi cucerirea. Dar planetele sînt cucerite şi menţinute sub ocupaţie. Seldon al tău pierde.
― Dar încă n-a pierdut, murmură Barr politicos.
― Însăşi Fundaţia păstrează un optimism rezervat. Îmi oferă milioane ca să nu-l supun pe Seldon încercării din urmă.
― Circulă zvonuri.
― Aha, mi-o iau zvonurile înainte? S-a auzit şi ultima noutate?
― Care-i ultima?
― Păi, acest Lord Brodrig, favoritul Împăratului, este acum adjunct la comanda Flotei, la cerere.
Devers, care tăcuse pînă acum, întrebă:
― La cererea lui, şefule? Ori a ajuns să-ţi placă tipul? Rîse ironic.
― Nu, n-aş putea spune asta, zise Riose calm. Şi-a cumpărat postul la un preţ pe care-l consider cinstit şi meritat.
― Care ar fi?
― Obţinerea de întăriri din partea Împăratului.
Faţa lui Devers era toată un zîmbet dispreţuitor.
― A luat legătura cu Împăratul, nu-i aşa? După cum văd, şefule, aştepţi întăririle, iar ele pot sosi oricînd. Am dreptate?
― Nu tocmai! Au şi sosit. Cinci nave de linie, zvelte şi puternice, cu un mesaj personal de felicitare din partea Împăratului, iar alte nave sînt pe drum. Ce s-a întîmplat, Neguţătorule? întrebă el sarcastic.
Devers simţi că îngheaţă şi abia reuşi să îngîne:
― Nimic!
Riose păşi în faţa lui, cu mîna pe patul armei:
― Spune-mi, ce-i în neregulă, Neguţătorule? Veştile astea par să te fi tulburat Doar nu a renăscut aşa de brusc interesul tău faţă de Fundaţie!
― Nu.
― Ba da, ai o comportare care ridică semne de întrebare.
― Chiar aşa, şefule? (Devers zîmbi cu jumătate de gură şi-şi frămîntă nervos mîinile pe care le ţinea în buzunar.) Aliniază semnele astea şi le ştergem imediat, unul cîte unul.
― Bine. Te-ai dat de gol. Te-ai predat după prima lovitură, din cauza unui scut distrus. Eşti gata să-ţi trădezi lumea, şi asta pe gratis. Cam ciudat, nu crezi?
― Îmi place sa fac parte din tabăra cîştigătoare, şefule. Chiar tu ai spus că sînt un om de înţeles.
― De acord! zise Riose cu o voce răguşită. Totuşi, de atunci n-a mai fost prins nici un Neguţător. Navele Neguţătorilor dispun doar de iuţeala pe care-o pot folosi atunci cînd vor sa scape. Dacă aceste nave hotărăsc să lupte, au un scut care le permite o confruntare cu un crucişător uşor. Şi întotdeauna au luptat pînă la capăt cînd n-au avut încotro. Neguţătorii sînt consideraţi lideri şi instigatori ai luptelor de gherilă de pe planetele ocupate şi ai raidurilor în spaţiul ocupat. Iar tu vrei să fii singurul om de înţeles? Nici nu te baţi, nici nu încerci să scapi prin fugă, ci devii trădător fără să-ţi fi cerut cineva. Eşti unic, uimitor de singular ― şi de fapt suspect prin unicitatea ta.
Devers spuse calm:
― Înţeleg ce vrei, dar n-ai ce să-mi reproşezi. Sînt aici de şase luni şi am stat cît se poate de cuminte.
― Asta aşa e, dar ai beneficiat de un tratament confortabil. Nava ţi-a rămas neatinsă şi te-ai bucurat de toată consideraţia. Totuşi, nu te ridici la înălţimea aşteptărilor. De pildă, mi-ar fi fost utile informaţii din proprie iniţiativă privind mărfurile tale. Principiile atomice pe baza cărora sînt construite par să fi fost utilizate şi în construcţia armelor celor mai grozave ale Fundaţiei. Nu crezi?
― Sînt doar Neguţător, spuse Devers, şi nu specialist cu ifose. Eu vînd marfa, n-o produc.
― Ei, vom vedea asta curînd. De-aia am şi venit aici. De exemplu, nava ta va fi percheziţionată pentru a se găsi un scut de forţă personal, aşa cum poartă toţi soldaţii Fundaţiei. Faptul că există informaţii pe care nu vrei sa mi le dai va fi o dovadă semnificativă. Ce zici?
Devers nu-i răspunse, aşa că Riose continuă:
― Vom mai avea, de altfel, şi dovezi mai directe. Am adus Sonda Psihică. A dat greş o dată, dar contactul cu duşmanul m-a învăţat multe.
Vocea lui era uşor ameninţătoare şi Devers simţi brusc arma generalului împingîndu-l în coaste. Generalul spuse cu răceală:
― Scoate-ţi brăţara de la mînă şi orice alt ornament metalic pe care-l porţi şi dă-mi-le. Uşurel! Cîmpul atomic ar putea fi distorsionat şi Sonda Psihică ar cerceta atunci doar cîmpul parazitar. Aşa, dă-o încoace!
Becul receptorului de pe biroul generalului se aprinse şi o capsulă cu un mesaj ateriză cu un uşor zgomot metalic în fanta de lîngă Barr, care încă mai ţinea în mîini bustul tridimensional al Împăratului.
Riose trecu în spatele biroului cu dezintegratorul pregătit. I se adresă lui Barr:
― Patricianule, brăţara te condamnă şi pe tine. Mi-ai fost, totuşi, de ajutor la început, şi eu nu sînt răzbunător, dar voi aprecia soarta ostaticilor din familia ta după rezultatele pe care mi le va da Sonda Psihică.
Şi în timp ce Riose se aplecă să scoată capsula cu mesajul, Barr ridică braţul lui Cleon încastrat în cristal şi, cu calm şi precizie, îl pocni în cap pe general.
Totul se petrecu atît de iute încît Devers nici nu avu timp să schiţeze vreun gest. Era ca şi cum bătrînul fusese cuprins de un demon nestăpînit.
― Să plecăm! şuieră Barr printre dinţi. Repede! Ridică dezintegratorul lui Riose de pe podea şi-l băgă în sîn.
Sergentul Luk apăru de îndată ce crăpară puţin uşa.
― Condu-ne, sergent! spuse Barr cu răceală.
Sergentul Luk îi conduse în tăcere către camera lor şi apoi, după o scurtă ezitare, merse mai departe, simţindu-se îmboldit în coaste cu ţeava dezintegratorului şi îndemnat de o voce hotărîtă ce-i şopti:
― La nava comercială!
Devers făcu un pas înainte pentru a debloca ecluza de presurizare şi Barr zise:
― Rămîi pe loc, Luk. Te-ai purtat omeneşte şi n-am vrea să te ucidem.
Dar, recunoscînd monograma de pe patul armei, sergentul strigă cu o furie abia reţinută:
― L-aţi ucis pe general!
Cu un răcnet sălbatic, neinteligibil, se năpusti orbeşte în bătaia armei şi se prăbuşi, retezat.
Nava comercială se ridică deasupra planetei moarte înainte ca luminile de semnalizare să înceapă a clipi nervos şi, curînd, alte şi alte nave se înălţară, profilîndu-se pe păienjenişul lăptos al formei lenticulare care era Galaxia.
― Ţinte-te bine, Barr, spuse Devers sumbru, să vedem dacă au vreo navă care să se poată măsura în viteză cu a mea.
Ştia că n-au!
Imediat ce ajunseră în spaţiu, Neguţătorul spuse cu o voce pierdută:
― Minciuna pe care i-am servit-o lui Brodrig a prins grozav. Se pare că a luat-o pe urmele generalului.
Goneau cu viteză maximă spre adîncurile puzderiei de stele ale Galaxiei.

8
Spre Trantor

DEVERS se aplecă deasupra micului glob insensibil, sperînd să observe un semn de viaţă oricît de mic. Controlul direcţional cerceta încet şi minuţios spaţiul cu un fascicul îngust de semnale.
Stînd pe un pat scund în colţul cabinei, Barr îl privea cercetător şi calm pe Devers.
― Îi mai detectezi?
― Pe băieţii Imperiului? Nu. (Neguţătorul rosti aceste vorbe cu un glas nemulţumit şi nerăbdător.) Am scăpat demult de nevolnici. Mare ţi-e spaţiul! Cu cele trei salturi prin hiperspaţiu, e un miracol că n-am nimerit în miezul vreunui soare. N-ar fi putut să ne urmărească nici măcar dacă ar fi avut un loc mai mare de manevră, şi nu le-am oferit o asemenea şansă.
Se rezemă de speteaza scaunului, desfăcîndu-şi gulerul cu o mişcare bruscă.
― Nu-mi dau seama ce-au făcut aici băieţii ăştia ai Imperiului. Am impresia că unele spaţii nu mai sînt aliniate.
― Înţeleg că încerci să ajungi pe Fundaţie.
― Chem Asociaţia sau, mai degrabă, încerc s-o fac.
― Asociaţia? Asta ce mai e?
― Asociaţia Neguţătorilor Independenţi. N-ai auzit de-aşa ceva, aşa-i? Nu-i nimic, nu eşti singurul, încă n-am făcut mare zarvă pînă acum!
O vreme, rămase tăcut, concentrîndu-se asupra Indicatorului de Recepţie care nu reacţiona în nici un fel, apoi Barr întrebă:
― Poţi recepţiona?
― Habar n-am. Nici nu ştiu cam pe unde ne aflăm. Voi folosi controlul direcţional. S-ar putea să avem nevoie de ani, crede-mă.
― Serios?
Deodată, Barr făcu un semn spre aparat şi Devers se grăbi să-şi aşeze căştile pe urechi. În interiorul sferei întunecate licări o luminiţă alburie.
Vreme de jumătate de ceas, Devers se chinui să capteze firava şi nesigura fărîmă de comunicare pe care o recepţiona prin hiperspaţiu şi să conecteze două puncte, lucru pentru care luminii rătăcitoare i-ar fi trebuit cinci sute de ani.
Apoi renunţă dezamăgit şi se rezemă de spătarul scaunului. Privi în tavan şi-şi scoase căştile de pe urechi.
― Hai să mîncăm, doctore. Am un duş în care abia te poţi învîrti, dar foloseşte-l dacă ai chef. Te rog însă s-o laşi mai moale cu apa caldă.
Se aplecă şi cotrobăi într-unul dintre dulapurile care se întindeau de-a lungul peretelui.
― Sper că nu eşti vegetarian.
― Sînt omnivor, zise Barr. Dar ce-i cu Asociaţia? I-ai pierdut?
― Aşa se pare. Era raza maximă de acţiune, ba chiar mai mult decît atît, dar n-are importanţă. Am recepţionat ce trebuia.
Se ridică în picioare şi puse două containere metalice pe masă.
― Las-o cinci minute, doctore, apoi deschide-o apăsînd pe contact. Conţine hrana, farfuria şi furculiţa ― destul de convenabil cînd eşti zorit, mai ales dacă nu acorzi importanţă unor detalii, cum ar fi şerveţelele. Presupun că vrei să ştii ce-am recepţionat din partea Asociaţiei.
― Dacă nu-i secret.
Devers clătină din cap:
― Pentru tine, nu. E adevărat ce-a spus Riose.
― În legătură cu oferta de tribut?
― Îhîm. Ei l-au oferit, dar el i-a refuzat. Situaţia e gravă. Se dau lupte în apropierea sorilor externi ai sistemului Loris.
― Loris e în apropierea Fundaţiei?
― Ce zici? A, n-ai de unde să ştii. E unul dintre cele Patru Regate, chiar o parte a liniei interioare de apărare, aş putea spune. Acesta însă nu-i lucrul cel mai grav. Se luptă cu nave mari cum n-am mai întîlnit pînă acum. Deci, Riose n-a vorbit fără temei. Chiar a primit alte nave. Brodrig s-a răzgîndit, iar eu am încurcat şi mai rău lucrurile.
Apăsă absent contactul cutiei cu mîncare şi privi cum aceasta se deschise uşor. Mîncarea, un fel de ghiveci, îşi împrăştie aroma în întreaga încăpere. Ducem Barr se ospăta deja.
― Gata cu improvizaţiile, zise Barr. Nu putem face nimic aici ; nu putem trece direct prin liniile imperiale pentru a ne întoarce pe Fundaţie ; aşa că, singurul lucru de bun simţ este să aşteptăm cu răbdare. Cred, totuşi, că dacă Riose a ajuns la linia interioară de apărare, nu vom avea prea mult de aşteptat.
Devers puse furculiţa lîngă farfurie:
― Să aşteptăm, zici? se zbîrli el. Ţie-ţi convine, n-ai nimic de pierdut.
― Aşa crezi? Barr schiţă un zîmbet.
― Nu, de fapt am o idee. (Nervozitatea lui Devers era perceptibilă.) M-am săturat să tot analizez afacerea asta de parc-ar fi un preparat pe lamela unui microscop. Am prieteni care pier acolo, şi o lume întreagă, care este şi a mea, luptă pe viaţă şi pe moarte. Tu eşti în afara problemei, n-ai de unde să ştii ce înseamnă asta.
― Am văzut prieteni de-ai mei murind, spuse bătrînul, închizînd uşor ochii. Eşti căsătorit?
― Neguţătorii nu se căsătoresc.
― Eu am doi fii şi un nepot. Au fost avertizaţi, dar s-ar putea să nu se întreprindă nimic. Evadarea noastră înseamnă moartea lor. Sper că fiică-mea şi cei doi nepoţi au părăsit planeta înainte de evadarea noastră, dar, oricum, am riscat şi-am pierdut mult mai mult decît tine.
― Înţeleg, spuse Devers mînios. Dar a fost o chestiune de opţiune. Ai fi putut să rămîi cu Riose. Doar nu ţi-am cerut niciodată să...
Barr clătină din cap:
― N-a fost vorba de opţiune, Devers. Nu-i nevoie să-ţi încarci conştiinţa, căci nu mi-am riscat fiii pentru tine. Am cooperat eu Riose cît s-a putut. Dar era vorba de Sonda Psihică.
Patricianul deschise ochii şi Devers văzu cum în ei se răsfrîngea durerea:
― Riose m-a vizitat acum un an şi ceva. Mi-a vorbit de un cult care înflorise în jurul magicienilor, dar situaţia reală îi scăpase. Nu e un cult în adevăratul sens al cuvîntului. Vezi tu, sînt patruzeci decani de cînd Siwenna a fost prinsă în insuportabila strînsoare a aceluiaşi cleşte care acum ameninţă şi lumea ta. Au fost înăbuşite cinci revolte. Apoi am descoperit documentele vechi referitoare la Hari Seldon şi acum acest „cult" aşteaptă sosirea "magicienilor" şi e pregătit pentru acea zi. Fiii mei sînt liderii acestora. Iată secretul la care Sonda nu trebuia să ajungă. Prin urmare, ei vor trebui să moară ca ostatici, pentru că alternativa înseamnă moartea lor ca rebeli şi pieirea, o dată cu ei, a unei jumătăţi din Siwenna. Vezi, n-am avut de ales! Şi nici nu sînt în afara problemei.
Devers îşi coborî privirea şi Barr continuă calm:
― Speranţele Siwennei depind de victoria Fundaţiei, iar fiii mei sînt sacrificaţi pentru asta. Hari Seldon nu antecalculează salvarea inevitabilă a Siwennei, aşa cum o face în cazul Fundaţiei. N-am nici o certitudine în ceea ce priveşte poporul meu, ci numai speranţe.
― Şi, totuşi, te mulţumeşti să aştepţi. Chiar acum, cînd Flota Imperială se află pe Loris.
― Sînt plin de încredere, spuse Barr simplu, chiar dacă ar ajunge să cucerească şi planeta Terminus.
Neguţătorul se încruntă, nereuşind să înţeleagă nimic.
― Nu ştiu. Eu nu pot gîndi aşa, nu cred în magie. Psihoistorie sau nu, sînt grozav de puternici, iar noi, foarte slabi. Ce poate face Seldon în situaţia asta?
― Nu-i nimic de făcut. Totul e făcut deja. Se desfăşoară acum. Faptul că nu auzi rotiţele învîrtindu-se şi gongul bătînd nu înseamnă că nu se-ntîmplă nimic.
― Aşa o fi, dar aş fi preferat să-i crapi ţeasta lui Riose. Ca duşman, e mai puternic decît toată armata lui,
― Să-i crap ţeasta? Cînd Brodrig este adjunctul la comandă? (Chipul lui Barr se înăspri de ură.) Toţi oamenii de pe Siwenna ar fi devenit ostatici. Brodrig a dovedit de multe ori ce-i poate pielea. Există o lume care acum cinci ani a pierdut un bărbat din zece ― şi asta numai pentru că nu s-au putut plăti taxele restante. Acelaşi Brodrig era perceptorul. Nu, Riose merită să trăiască. În comparaţie cu Brodrig, Riose merită o pedeapsă blîndă.
― Dar şase luni pierdute fără nici un folos în Baza duşmanului, spuse Devers frîngîndu-şi mîinile, fără nici un profit!
― Ia stai puţin. Mi-am amintit. (Barr se cotrobăi prin buzunare.) Ai putea să scazi asta din pierderi ― şi aruncă pe masă mica sferă de metal.
Devers o înşfacă:
― Ce-i asta?
― Capsula-mesaj pe care Riose o primise înainte ca eu să-l lovesc. Are vreo valoare?
― Nu ştiu. Depinde ce-i înăuntru. Devers se aşeză şi o învîrti atent în palmă. 

Cînd Barr termină de făcut duşul rece şi păşi recunoscător în curentul cald al uscătorului, îl găsi pe Devers la masa de lucru, tăcut şi preocupat.
Sîwennianul începu să-şi maseze ritmic corpul şi întrebă:
― Ce faci acolo?
Devers ridică privirea. Picături de transpiraţie îi străluceau în barbă.
― Vreau sa deschid capsula.
― Poţi s-o deschizi fără a avea amprenta personală a lui Riose? O uşoară undă de mirare răzbătu în glasul siwennianului.
-― Dacă nu-s în stare, îmi dau demisia din Asociaţie şi nu mai calc pe-o navă cît trăiesc. Am făcut deja o analiză electronică tridimensională a interiorului şi am nişte jucărioare, special făcute pentru a vida capsula, de care Imperiul n-a auzit vreodată. Înainte, am fost spărgător. Un Neguţător trebuie să ştie cîte ceva din toate.
Se aplecă din nou asupra sferei şi, cu un instrument mic şi plat, o atinse delicat ici, colo, stîrnind la fiecare contact mici scîntei roşiatice.
― Oricum, capsula asta e grosolan făcută. Băieţii Imperiului nu se pricep la miniaturizare. Ai văzut vreodată o capsulă pe care-o folosim pe Fundaţie? E pe jumătate mai mică şi impenetrabilă la analiza electronică.
Apoi rămase nemişcat, doar muşchii umerilor îi jucau sub tunică. Sonda minusculă apăsă încet...
Capsula se deschise fără nici un sunet, iar Devers lăsă să-i scape un oftat de uşurare. Avea în mînă sfera strălucitoare, şi mesajul se derula ca un papirus.
― De la Brodrig, zise el, apoi făcu dispreţuitor: Suportul mesajului este permanent. Într-o capsulă de-a noastră, mesajul se oxidează şi se transformă în gaz în cîteva secunde.
Ducem Barr îi făcu semn să tacă. Citi grăbit mesajul:

DIN PARTEA: AMMEL BRODRIG. TRIMIS EXTRAORDINAR AL MAIESTĂŢII SALE IMPERIALE, SECRETAR PARTICULAR AL CONSILIULUI ŞI PAIR AL IMPERIULUI.
CĂTRE: BEL RIOSE, GUVERNATOR MILITAR AL SIWENNEI, GENERAL AL FORŢELOR IMPERIALE ŞI PAIR AL IMPERIULUI. TE FELICIT! PLANETA 1120 NU MAI REZISTA. OFENSIVA CONTINUĂ CONFORM PLANULUI. INAMICUL ESTE VIZIBIL SLĂBIT ŞI SCOPURILE ULTIME VOR FI CU SIGURANŢĂ ATINSE.

Barr îşi ridică privirea de pe scrisul microscopic şi strigă cu amărăciune:
― Nesăbuitul! Paiaţă nenorocită şi caraghioasă! Ăsta-i mesaj?
― Poftim? făcu Devers, puţin dezamăgit.
― Nu comunică nimic, pufni Barr. Curteanul ăsta lingău şi preaplecat se joacă acum de-a generalul. Prin îndepărtarea lui Riose, el e comandantul întregii acţiuni şi trebuie să-şi gîdile cugetul aproape inexistent, născocind rapoarte găunoase privind acţiuni militare cu care n-are nimic comun. „Planeta cutare nu mai rezistă... Ofensiva continuă... Inamicul slăbit". Se umflă-n pene ca un păun fără minte.
― Ia stai puţin...
― Aruncă-l. (Bătrînul se întoarse scîrbit.) Galaxia mi-e martoră că nu mă aşteptam ca mesajul ăsta să fie atît de important încît să zguduie lumea din temelii, dar în război e normal să presupui că pînă şi cel mai obişnuit ordin care nu ajunge la destinaţie ar putea frîna acţiunile militare şi ar conduce, în cele din urmă, la complicaţii. De aceea l-am luat. Şi acum, uite! Era mai bine dacă-l lăsam. I-ar fi răpit lui Riose un minut care acum ne-ar fi adus mai mult folos nouă.
Dar Devers se ridicase:
― N-ai vrea să te opreşti puţin şi să nu-ţi mai dai atîta importanţă? Pentru numele lui Seldon... Împinse fîşia cu mesajul sub ochii lui Barr: Ia mai citeşte o dată. Ce vrea să spună cu „scopurile ultime"?
― Cucerirea Fundaţiei. Şi?
― Sigur? Dar poate că vrea să spună cucerirea Imperiului. Ştii foarte bine că el crede că acesta e scopul final.
― Şi dacă e aşa?
― Dacă e aşa, spuse Devers, îţi arăt ceva. Ia priveşte aici.
Cu un deget, împinse uşor hîrtia care conţinea mesajul înapoi în fantă. Cu un declic imperceptibil, aceasta dispăru în interiorul globului, care redeveni întreg şi neted. Undeva, înăuntru, se auzi clinchetul uşor al rotiţelor bine unse care se reaşezară prin mişcări aleatorii.
― Nu există metode de deschidere a capsulelor fără a cunoaşte caracteristicile personale ale lui Riose.
― In Imperiu, nu, spuse Barr.
― Atunci conţinutul mesajului ne este necunoscut şi absolut inedit.
― Pentru Imperiu, da, răspunse Barr.
― Dar Împăratul poate să-l deschidă? Caracteristicile personale ale membrilor Guvernului trebuie să existe în dosare. Pe Fundaţie aşa stau lucrurile.
― Şi în capitala Imperiului, îl aprobă Barr.
― Deci dacă tu, un patrician siwennian şi Pair al Imperiului, vei spune acestui Cleon, acestui Împărat, că papagalul lui iubit şi cel mai strălucit dintre generali s-au aliat pentru a-l răsturna şi-i vei înmîna capsula ca probă, care va crede el că sînt scopurile finale ale lui Brodrig?
Barr se aşeză încet:
― Stai puţin. Nu prea înţeleg. Îşi trecu mîna peste faţă şi continuă: Sper că nu vorbeşti serios.
― Ba da. (Devers se aprinsese şi era uşor iritat.) Ascultă, dintre ultimii zece împăraţi, nouă s-au ales cu gîtul tăiat ori cu ţeasta sfărîmată de vreunul sau altul dintre generalii lor cu gînduri de mărire. Chiar tu mi-ai spus asta de multe ori. Bătrînul împărat ne va crede imediat, încît pînă şi Riose va rămîne fără replică.
Barr murmură ca pentru sine:
― Riose este serios. Pentru numele Galaxiei, omule, nu poţi depăşi o criză Seldon printr-un plan greu de crezut şi neserios ca acesta. Să presupunem că Brodrig n-ar fi folosit cuvîntul ,,final". Seldon nu s-a bizuit pe o astfel de întîmplare.
― Dacă ni se oferă o asemenea şansă, nici o lege nu spune că nu trebuie să profităm de ea.
― Sigur. Dar... Barr se opri, apoi vorbi calm, cu glas reţinut: Ascultă, în primul rînd, cum vei ajunge pe Trantor? Nu-i cunoşti poziţia în spaţiu; iar eu nu-mi amintesc coordonatele. Nici măcar poziţia ta în spaţiu n-o ştii.
― În spaţiu nu te poţi pierde, spuse Devers numai zîmbet. (Se afla deja în faţa pupitrului de control.) Coborîm pe planeta cea mai apropiată, aflăm imediat poziţia exactă şi, cu ajutorul sutei de mii de credite a lui Brodrig, ne alegem şi cu cele mai bune hărţi de navigaţie.
― Poate ne alegem şi cu o încărcătură în piept. Semnalmentele noastre au fost cu siguranţă transmise pe fiecare planetă din acest sector al Imperiului.
― Doctore, spuse Devers răbdător, nu mai fi atît de provincial şi de naiv. Riose a spus că nava mea s-a predat prea lesne şi, pe onoarea mea, n-a glumit. Nava are suficientă putere de foc şi energie în scut pentru a respinge orice atac în zona asta din interior. Avem şi scuturi personale. Băieţii lui Riose nu le-au găsit, înţelegi, dar nici nu mă aşteptam s-o facă.
― Bine, bine, spuse Barr. Să presupunem că ajungem pe Trantor. Cum îl vei contacta pe Împărat? Crezi că are ore de audienţă?
― Ce-ar fi să lăsăm asta pentru mai tîrziu?
― Bine, făcu înfrînt Barr. De jumătate de secol tot visam să văd planeta Trantor înainte de a muri. Fie cum zici.
Odată activat motorul hiperatomic, luminile navei pîlpîiră şi cei doi simţiră o mică zdruncinătură internă care însemna trecerea în hiperspaţiu.

9
Pe Trantor

STELELE erau dese ca buruienile pe un cîmp neîngrijit şi, pentru prima oară, Lathan Devers descoperi importanţa capitală a zecimalelor unui număr pentru a calcula cursul prin hiperspaţiu. Din cauza salturilor care nu depăşeau un an-lumină, trăiră senzaţia de claustrofobie. Cerul care strălucea continuu în toate direcţiile părea nemilos şi înspăimîntător. Se pierdea într-o mare de radiaţie.
Şi în centrul unei grupări de zece mii de stele, a căror lumină părea să sfîşie şi să alunge întunericul din jurul lor, se rotea uriaşa planetă imperială, Trantor.
Era însă mai mult decît o planetă ; era inima vie şi fermecătoare a unui Imperiu format din douăzeci de milioane de sisteme solare. N-avea decît o funcţie ― administrarea ; un scop ― guvernarea ; şi un produs finit ― legea.
Întreaga lume era o singură distorsiune funcţională. Pe suprafaţa sa nu existau alte forme de viaţă în afară de oameni, favoriţi şi paraziţi. Nu se vedea nici un fir de iarbă sau vreun petic de sol dezgolit, ci doar cele o sută de mile pătrate ale Palatului Imperial. În afara terenurilor Palatului, nu exista apă decît în uriaşele bazine subterane care adăposteau rezervele lumii.
Metalul indestructibil, incoruptibil, cu strălucire rece, care forma suprafaţa continuă a planetei, constituia fundaţia giganticelor structuri ce făceau din ea un labirint nesfîrşit. Existau structuri legate prin şosele ; unite printr-o horbotă de coridoare ; presărate cu birouri ; sprijinite pe uriaşe centre comerciale, întinse pe suprafeţe de mile pătrate ; glazurate de strălucitoare spaţii de distracţie, care apăreau în toată splendoarea în fiecare noapte.
Te plimbai prin lumea Trantorului fără ca măcar să părăseşti o astfel de clădire-conglomerat şi fără a putea vedea oraşul.
O flotă mai numeroasă decît toate flotele de război pe care le avusese vreodată Imperiul aducea în fiecare zi pe Trantor hrană pentru cele patruzeci de miliarde de oameni care nu făceau alleeva decît să descîlcească miriadele de iţe ce duceau, pe căi întortocheate, spre administraţia centrală a celui mai complex guvern cunoscut vreodată de Umanitate.
Douăzeci de Lumi Agricole erau grînarul Trantorului. Un întreg univers era servitorul său...
Prinsă de nişte braţe metalice uriaşe, nava comercială coborî încet către rampa ce ducea la Hangar. Devers îşi croise deja drum prin nenumăratele meandre ale acestei lumi care trăia prin hîrţogărie, dedicată trup şi suflet principiului formularului în patru exemplare.
Se opriră mai întîi în spaţiu şi completară primul dintre cele o sută de chestionare, apoi pe celelalte. Urmară o sută de verificări şi constatări, testarea de rutină cu o Sondă simplă, fotografierea navei şi înregistrarea, Analiza Caracteristică a celor doi călători, perchiziţionarea pentru eventuala depistare a mărfurilor de contrabandă, plata taxei de intrare şi, în sfîrşit, problema cărţilor de identitate şi a vizei de intrare.
Ducem Barr era siwennian şi supus al Imperiului, însă Lathan Devers era un necunoscut fără documentele de identitate necesare. Funcţionarul de serviciu îşi exprimă imediat profundul regret că Devers nu putea intra. De fapt, trebuia reţinut pentru cercetări.
Ca din senin, o sută de credite în bancnote noi şi foşnitoare îşi schimbară discret proprietarul. Funcţionarul îşi drese glasul cu multă solemnitate şi regretul i se topi de parcă nici n-ar fi existat. Dintr-un raft apăru formularul potrivit, pe care funcţionarul îl completă rapid şi sîrguincios şi-i adăugă datele personale ale lui Devers.
Cei doi bărbaţi, Neguţătorul şi Patricianul, pătrunseră pe Trantor.
În Hangar, nava comercială trebui parcată, fotografiată, înregistrată, inventariată, se făcură copii după actele de identitate ale pasagerilor, iar pentru toate astea se plăti o taxă adecvată, înregistrată la rîndul ei, şi se emise o chitanţă.
Abia după aceea Devers ajunse pe o terasă uriaşă, sub bătaia razelor orbitoare ale soarelui alb, unde femeile flecăreau, copiii ţipau, iar bărbaţii îşi sorbeau alene băuturile, ascultînd veşti din Imperiu ce se revărsau din difuzoarele televizoarelor uriaşe.
Barr scoase un număr potrivit de monede din iridiu şi-şi cumpără ziarul Imperial News ― care apărea pe Trantor ―, organ oficial al Guvernului. Din spatele magazinului de publicaţii, unde se tipăreau ziarele, răzbăteau susurul şi clinchetul maşinilor de tipărit care lucrau simultan cu rotativele de la Imperial News ― situate la zece mii de mile depărtare, dacă ai fi mers pe coridoare, sau la şase mii de mile, dacă ai fi mers cu aerotaxiul ―, în timp ce zece milioane de seturi de copii erau tipărite în zece milioane de alte magazine identice de pe întreaga planetă.
Barr aruncă o privire pe titluri şi spuse încet:
― Ce facem mai întîi?
Devers încercă să alunge starea de deprimare care-l cuprinsese. Se afla într-un univers mult deosebit de cel care-i era familiar, într-o lume care-l strivea prin complicatele-i meandre, între oameni ale căror fapte i se păreau de neînţeles şi a căror limbă abia dacă o pricepea. Strălucitoarele turnuri metalice care-l înconjurau şi care păreau să se multiplice la nesfîrşit, pînă dincolo de orizont, îl apăsau ; viaţa agitată şi nepăsătoare a unei lumi-metropolă îl azvîrlise într-o cumplită şi întunecată izolare, readucîndu-l la dimensiunile unui obiect fără valoare.
― Mai bine las totul în seama ta, doctore, zise el.
― Am încercat să-ţi spun, dar ştiu că e greu să crezi fără să vezi. Ai idee cîţi oameni vor să ajungă în fiecare zi la împărat? Aproape un milion. Va trebui să apelăm la Serviciul Secret şi asta va complica lucrurile. Oricum, nu ne putem permite să apelam la aristocraţie.
― Avem aproape o sută de mii de credite.
― De-abia ne ajung pentru un Pair al împăratului, iar ca să ne facem drum pînă la împărat ar trebui să apelăm la trei sau patru. Asta înseamnă circa cincizeci de comisari şi funcţionari superiori, şi fiecare dintre ei ne va costa o sută, probabil. Voi vorbi numai eu. În primul rînd, cu accentul pe care-l ai, le-ar fi greu să te înţeleagă, iar în al doilea rînd, nu cunoşti ritualul de mituire imperială. E o artă, te asigur. Aha, ia uite-aici!
Pagina a treia din Imperial News cuprindea exact ceea ce căutau, deci îi înmînă ziarul lui Devers. Cu tot limbajul ciudat, Devers reuşi să înţeleagă. Îşi ridică privirea de pe pagină, preocupat şi îngrijorat. Lovi furios ziarul cu dosul palmei:
― Oare ne putem încrede?
― Cu unele rezerve, da, răspunse Barr calm. E foarte puţin probabil ca Flota Fundaţiei să fi fost complet distrusă. Cred că au publicat vestea de cîteva ori pînă acum, dacă procedează potrivit tehnicii obişnuite de prezentare a războiului într-o capitală situată oricum departe de locul bătăliei. Cu toate astea, înseamnă că Riose a mai cîştigat o bătălie, ceea ce n-ar fi atît de surprinzător. Scrie că a capturat Lorisul. Asta-i planeta-capitală a Regatului Loris?
― Da, a ceea ce obişnuiam să numim Regatul Loris, răspunse Devers gînditor. Şi se află la mai puţin de douăzeci de parseci de Fundaţie. Doctore, trebuie să lucrăm repede.
Barr ridică din umeri şi spuse:
― Nu se poate pe Trantor. Dacă vei încerca aşa ceva, mai mult ca sigur că te vei trezi cu un dezintegrator în coaste.
― Cît ne trebuie?
― O lună, dacă sîntem norocoşi. O lună şi, o sută de mii de credite ― dacă ne va ajunge suma asta ― în cazul în care Împăratului nu-i vine ideea de a pleca spre Planetele Verii, unde nu primeşte nici un petiţionar.
― Dar Fundaţia...
― Are să-şi poarte singură de grijă, ca şi pînă acum. Hai, trebuie să mîncăm. Mi-e foame. Şi apoi, toată seara va fi a noastră. N-o să mai vedem niciodată Trantorul sau vreo lume ca asta, de acord?

Comisarul cu Probleme Interne ale Provinciilor Exterioare îşi ridică neajutorat mîinile plinuţe şi se holbă la petiţionari cu ochi miopi ca ai unei bufniţe surprinse de lumină.
― Domnilor, Împăratul are o indispoziţie. E absolut inutil să prezint problema în faţa superiorului meu. Maiestatea sa Imperială n-a primit pe nimeni de-o săptămînă.
― Pe noi ne va primi, zise Barr, mimînd o deplină încredere. E vorba doar de o persoană din subordinea Secretariatului privat.
― Imposibil, spuse comisarul cu emfază. Dacă aş încerca aşa ceva, mi-aş periclita slujba. N-aţi putea să-mi precizaţi  natura  problemei dumneavoastră? Vreau să vă ajut din toată inima, dar e normal să fiu cît de cît în temă, ca să-i prezint superiorului meu un motiv întemeiat, astfel ca problema să poată fi promovată la cel mai malt nivel.
― Dacă aşa stau lucrurile, interveni Barr mieros, n-ar fi atît de important pentru mine să solicit o audienţă la Maiestatea sa Imperială. V-aş sugera să vă asumaţi acest risc. Mi-aş mai permite să vă amintesc că, dacă Maiestatea sa Imperială acordă acestei probleme importanţa pe care o merită ― şi noi garantăm că aşa va fi ―, vă asigurăm respectuos că veţi primi onorurile pe care le meritaţi pentru ajutorul ce ni-l oferiţi.
― Da, dar... şi comisarul ridică din umeri, incapabil să găsească cuvintele potrivite.
― E o şansă, recunoscu Barr. Orice risc trebuie să fie recompensat pe măsură. Poate vă solicităm o mare favoare, dar vă sîntem deja profund îndatoraţi pentru amabilitatea de a ne permite să vă expunem problema noastră. Şi dacă ne permiteţi să ne exprimăm recunoştinţa, am dori să primiţi...
Devers se strîmbă. Mai auzise vorbele astea, cu mici diferenţe, de vreo douăzeci de ori în luna ce trecuse. Discuţia se termina, ca întotdeauna, cu înmînarea pe furiş a unor bancnote. Numai că epilogul era diferit de astă dată. De obicei, bancnotele dispăreau ca prin farmec ; acum, însă, ele rămaseră la vedere, iar comisarul le numără tacticos, inspectîndu-le şi pe o parte, şi pe alta. Simţiră o schimbare subită în vocea lui:
― Garantate de Secretarul particular, nu? Bani buni!
― Să ne întoarcem la subiect... îl îndemnă Barr.
― Nu, aşteptaţi puţin, îl întrerupse comisarul, s-o facem cu încetul. Ţin morţiş să aflu ce problemă aveţi. Banii ăştia sînt noi, recent emişi, şi se pare că aveţi o sumă mare. Am impresia că aţi mai fost primiţi şi de alţi funcţionari pînă la mine. Hai, vorbiţi, ce-i cu ei?
― Nu înţeleg ce vreţi să insinuaţi, spuse Barr.
― Păi, s-ar putea dovedi că prezenţa dumneavoastră pe planetă este ilegală, întrucît Cărţile de Identitate şi de Intrare ale tăcutului dumneavoastră prieten nu sînt în regulă. El nu este un supus al împăratului.
― Resping această acuzaţie.
― Respingerea n-are nici o valoare, spuse comisarul, care devenise dintr-o dată tăios. Funcţionarul care a semnat documentele pentru suma da o sută de credite a recunoscut ― şi nu de bună-voie ―, astfel că deţinem informaţii despre dumneavoastră chiar mai multe decît vă închipuiţi.
― Dacă vreţi să ne daţi a înţelege că suma pe care v-am rugat s-o acceptaţi este insuficientă pentru riscurile...
Comisarul zîmbi:
― Ba dimpotrivă. Reprezintă mai mult decît mă aşteptam. (Aruncă bancnotele deoparte.) Ca să revin la ceea ce spuneam mai devreme, chiar Împăratul în persoană a început să fie interesat de cazul dumneavoastră. Nu-i aşa, domnilor, că aţi fost recent oaspeţii Generalului Riose? Nu-i aşa că aţi evadat din mijlocul flotei lui cu o uşurinţă uimitoare, ca să nu spun altfel? E adevărat că posedaţi o mică avere în bancnote garantate de proprietăţile Lordului Brodrig? Pe scurt, nu-i aşa că sînteţi doi spioni şi asasini trimişi aici ca să... Ei bine, o să ne spuneţi singuri cine v-a plătit şi cu ce scop a făcut-o.
― Ştiţi ceva? făcu Barr, cu o furie reţinută. Un comisar oarecare nu are dreptul să ne acuze de asemenea crime. Vom pleca.
― Nu vă veţi mişca de aici. (Comisarul se ridică, iar ochii nu-i mai păreau cîtuşi de puţin miopi.) Nu trebuie să răspundeţi la nici o întrebare acum ; ne vom rezerva plăcerea pentru mai tîrziu, şi în condiţii adecvate. Să ştiţi că nu sînt comisar, ci locotenent în Poliţia Imperială. Sînteţi arestaţi. Întreptă spre ei ţeava rece şi strălucitoare a armei şi zîmbi: Au fost arestaţi oameni mai importanţi astăzi. Facem curăţenie în cuibul ăsta de viespi.
Devers rînji şi duse mîna încet spre propria-i armă. Locotenentul de poliţie apăsă, zîmbind, pe contact. Ucigătoarea rază de forţă îl lovi pe Devers drept în piept, dar scutul său personal o respinse, o anihilă şi o transformă în frînturi strălucitoare de lumină.
Devers apăsă contactul şi partea superioară a trunchiului locotenentului dispăru, iar capul i se prăvăli la pămînt. Avea încă un zîmbet pe faţa luminată de o rază ce răzbătea prin gaura proaspătă din zid.
Ieşiră grăbiţi pe uşa din dos.
― Repede, la navă, spuse Devers cu o voce răguşită. Vor da alarma imediat. (Scăpă o înjurătură printre buze.) Încă un plan care a dat greş. Puteam să jur că Diavolul Spaţiului are să-mi fie împotrivă.
Cînd ajunseră afară, văzură mulţimi agitate strîngîndu-se în jurul televizoarelor uriaşe. Dar nu aveau vreme de pierdut şi nici nu luară în seamă cuvintele fără legătură ce le ajunseră la urechi. Barr smulse un exemplar din Imperial News înainte de a intra în uriaşul Hangar, de unde nava se ridică iute printr o cavitate făcută în acoperiş.
― Poţi scăpa de ei? întrebă Barr.
Zece nave ale poliţiei, însărcinate cu supravegherea traficului, urmăreau îndîrjite nava fugară care ţîşnise spre spaţiu, ieşind din cuvenitul Culoar de Decolare controlat prin radio, şi care depăşise orice legi ale vitezei. De pe planetă se ridicară cîteva nave zvelte ale Serviciului Secret pentru a o urmări pe cea condusă de doi ucigaşi perfect identificaţi.
― Fii atent, spuse Devers.
La înălţimea de două mii de mile deasupra Trantorului comută brusc trecerea în hiperspaţiu, atît de aproape de o masă planetară, încît îl făcu pe Bărr să-şi piardă cunoştinţa şi-i provocă dureri înspăimîntătoare lui Devers. Dar, pe o distanţă de cîţiva ani-lumină, spaţiul din jurul lor era gol.
Devers nu-şi mai putu ascunde mîndria sub masca sobrietăţii:
― Nu s-a construit încă nava imperială care să mă prindă din urmă. Adăugă plin de amărăciune: Nenorocirea este că nu avem unde fugi şi nici nu-i putem înfrunta. Atunci ce ne mai rămîne? Ce să facem?
Barr se mişcă în pat cu greutate. Efectul trecerii în hiperspaţiu nu dispăruse şi acum îl dureau toţi muşchii.
― Nu trebuie să facem nimic. S-a isprăvit. Priveşte!
Îi dădu Neguţătorului exemplarul din Imperial News.
Citind titlurile, acesta se lămuri pe deplin.
― „Riose şi Brodrig ― rechemaţi şi arestaţi", murmură Devers, privindu-l inexpresiv pe Barr. De ce?
― Articolul nu face alte precizări, dar ce importanţă mai are? Războiul cu Fundaţia s-a sfîrşit şi în aceste momente Siwenna se răscoală. Citeşte ca să te convingi. (Vocea i se pierdu încetul cu încetul.) Ne vom opri în vreuna dintre provincii şi vom afla ultimele noutăţi. Acum aş vrea să dorm, dacă nu te superi.
Şi adormi.
Cu salturi din ce în ce mai mari, nava comercială parcurgea întreaga Galaxie în drumul ei de întoarcere spre Fundaţie.

l0
Războiul ia sfîrşit

LATHAN DEVERS era vădit stînjenit şi întrucîtva invidios. Primise şi el o decoraţie şi rezistase cu stoicism mut la plicticosul tumult oratoric al primarului care-i oferise peticul de pînză stacojie. Deşi în ceea ce-l privea ceremonia era ca şi încheiată, politeţea îl silise să rămînă în continuare. Formalităţile de genul acesta nu-i permiteau să caşte fără să se controleze sau să-şi întindă picioarele pe alt scaun, ceea ce-l făcea să tînjească după singurătatea din spaţiu, unde simţea că-i era locul.
Delegaţia siwenniană, în cadrul căreia Ducem Barr era un membru deosebit de respectat, semnă Convenţia, şi Siwenna deveni prima provincie care trecu direct de sub tutela politică a Imperiului sub cea economică a Fundaţiei.
Cinci Nave de Linie Imperiale ― capturate cînd Siwenna se răsculase în spatele liniilor Flotei de Frontieră a Imperiului ― uriaşe şi masive, trecură pe deasupra oraşului cu un vuiet năprasnic şi asurzitor, în semn de salut.
În rest, nimic altceva decît băuturi, multă etichetă şi discuţii fără importanţă...
Auzi o voce chemîndu-l pe nume. Era Forell, omul care, gîndea Devers cu răceală, putea să cumpere douăzeci ca el numai cu venitul dintr-o singură dimineaţă, dar acum acesta îi făcu un semn cu bunăvoinţă amicală.
Păşi pe balcon în vîntul răcoros al serii şi se plecă politicos, strîmbîndu-se în acelaşi timp, gest care rămase neobservat din cauza bărbii dese. Era şi Barr acolo ; acesta i se adresă zîmbitor:
― Devers, te rog să-mi vii în ajutor. Sînt acuzat de modestie, un păcat groaznic şi cu totul anormal.
― Devers ― Forell îşi scoase ţigara groasă de foi din colţul gurii ―, Lord Barr susţine că plimbarea voastră pînă în capitala lui Cleon n-a avut nici o legătură cu rechemarea lui Riose.
― Absolut nici una, domnule, răspunse scurt Devers. N-am ajuns să-l vedem pe Împărat. Veştile privind procesul, pe care le-am aflat în drumul nostru de întoarcere, dovedesc că totul e o înscenare. S-au vehiculat multe acuzaţii nefondate cum că generalul ar fi fost amestecat în intrigile subversive de la Curte.
― Şi era nevinovat?
― Riose? interveni Barr. Da! Pentru numele Galaxiei, da. Brodrig este un trădător înnăscut, dar nici el nu este vinovat de acuzaţiile ce i se aduc. A fost o farsă juridică, dar necesară, aş zice previzibilă şi inevitabilă.
― Prin necesitate psihoistorică, presupun. Forell rosti fraza rostogolind cuvintele sonore cu o uşurinţă îndelung exersată.
― Exact. (Barr deveni grav.) N-am priceput chiar dintru început, dar după ce totul s-a terminat şi am putut... să... arunc o privire la răspunsurile de la sfîrşitul Cărţii, problema a devenit simplă. Înţelegem acum, că peisajul social al Imperiului face ca războaiele de cucerire să devină o imposibilitate. Sub conducerea unor împăraţi nevolnici, el este sfîşiat de generalii care se întrec pentru a ocupa un tron ce nu valorează nimic, ba, mai mult, înseamnă moarte sigură. Sub împăraţi puternici, Imperiul este cuprins de o încremenire paralitică în care dezintegrarea încetează pentru moment, dar numai prin sacrificarea oricărei tendinţe de dezvoltare.
Forell îi reteză avîntul printre pufăituri:
― Nu prea e limpede ce spui, Lord Barr.
― Mda, asta din cauză că vă lipseşte pregătirea psihoistorică, spuse el zîmbind calm. Cuvintele nu sînt decît înlocuitori palizi ai ecuaţiilor matematice. Să vedem acum dacă...
Barr căzu pe gînduri, în timp ce Forell se rezemă comod cu spatele de balustradă, iar Devers privi spre cerul catifelat şi gîndul ii fugi spre Trantor.
― Vedeţi, domnule, reluă Barr, dumneavoastră ― şi Devers, şi toată lumea, fără îndoială ― aţi crezut că pentru a înfrînge Imperiul trebuia să creaţi disensiuni între Împărat şi generalul său. Dumneavoastră ― şi Devers, şi alţii deopotrivă ― v-aţi închipuit că aveţi tot timpul dreptate în ceea ce priveşte principiul dezbinării. V-aţi înşelat, totuşi, crezînd că această rupere internă trebuia să fie provocată prin acte individuale şi inspiraţii de moment. Aţi încercat prin mită şi prin minciuni. Aţi recurs la ambiţie şi teamă. Dar n-aţi obţinut nimic, în ciuda tuturor strădaniilor. De fapt, situaţia se înrăutăţea după fiecare încercare. Şi, cu toată această zbatere disperată ce crea doar valuri mici, mareea Seldon înainta tăcută, dar irezistibilă.
Ducem Barr se întoarse şi privi peste balustradă luminile oraşului în sărbătoare.
― O mînă moartă ne împingea pe toţi, spuse el, pe puternicul general şi pe marele Împărat ― mîna moartă a lui Seldon. Ştia că un om ca Riose va da greş, întrucît succesul a fost cel care i-a adus căderea ; şi cu cît succesul era mai mare, cu atît mai răsunătoare avea să-i fie prăbuşirea.
― N-aş zice că ai fost mai limpede, interveni sec Forell.
― O clipă, continuă Barr avîntat. Apreciaţi situaţia. Un general slab nu ne-ar fi putut periclita niciodată existenţa, asta-i clar. Un general puternic în cursul domniei unui Împărat nevolnic nu ne-ar fi ameninţat nici atît, pentru că şi-ar fi îndreptat armele spre o ţintă mult mai bogată. Evenimentele au dovedit că trei sferturi din împăraţii ultimelor două secole au fost generali şi viceregi rebeli înainte de a ajunge pe tron. Aşa încît numai combinaţia dintre un Împărat puternic şi un general puternic poate dăuna Fundaţiei, pentru că un Împărat puternic nu poate fi detronat cu uşurinţă, iar un general puternic este silit să-şi canalizeze forţele în exterior, dincolo de frontiere. Totuşi, ce-l menţine pe un Împărat? Ce l-a făcut pe Cleon puternic? Evident, el nu admite existenţa unor supuşi puternici. Un curtean care se îmbogăţeşte peste măsură sau un general care devine prea cunoscut şi iubit sînt periculoşi. În acest sens, istoria recentă a Imperiului oferă dovezi oricărui Împărat îndeajuns de inteligent pentru a fi puternic.
Riose era mereu victorios şi Împăratul a devenit bănuitor. Vremurile l-au silit să fie bănuitor. A refuzat Riose să fie mituit? Foarte dubios. L-a favorizat pe Riose, cel mai de încredere curtean al său? Foarte dubios. Nu actele individuale erau dubioase, ci orice altceva, ceea ce justifică inutilitatea comploturilor noastre individuale. Succesul lui Riose era dubios. De aceea a fost rechemat şi acuzat, condamnat şi ucis. Fundaţia a cîştigat din nou. Gîndiţi-vă că nu există nici o combinaţie a evenimentelor care să nu ducă la victoria Fundaţiei. Era inevitabilă, orice-ar fi făcut Riose şi orice am fi făcut noi.
Magnatul de pe Fundaţie încuviinţă mărinimos:
― Aşa e! Dar dacă Împăratul şi generalul ar fi fost aceeaşi persoană?! Ce s-ar fi întîmplat alunei? E un caz pe care nu l-ai dezvoltat, aşa că nu ţi-ai demonstrat încă ideea.
Barr ridică din umeri:
― Nu pot dovedi nimic ; nu am relaţiile matematice. Dar fac apel la gîndirea dumneavoastră. Într-un Imperiu în care orice aristocrat, orice om puternic, orice pirat pot aspira la Tron ― şi după cum ne arată istoria, adesea reuşesc ―, ce i s-ar putea întîmpla fie şi unui împărat temut care ar fi preocupat de războaie externe la capătul Galaxiei? Cît timp ar sta departe de Capitală pînă cînd cineva ar declanşa un război civil care să-l silească să se întoarcă? Mediul social al Imperiului ar face ca aceaslă perioadă de timp să fie foarte scurtă. Îmi amintesc ci i-am spus odată lui Riose că nici măcar întreaga putere a Imperiului nu va putea clinti mîna moartă a lui Hari Seldon.
― Foarte bine! (Forell era extrem de încîntat.) Atunci înseamnă că Imperiul nu ne mai poate ameninţa de-acum înainte.
― Aşa s-ar părea, aprobă Barr. La drept vorbind, Cleon s-ar putea să nu apuce sfîrşitul anului şi va urma o dispută asupra succesiunii, aşa cum se întîmplă în astfel de cazuri, ceea ce ar însemna ultimul război civil al Imperiului.
― Şi atunci, zise Forell, nu mai avem duşmani.
Barr rămase pe gînduri:
― Mai există cea de-a Doua Fundaţie.
― La celălalt capăt al Galaxiei? Va dura secole.
Devers se schimbă la faţă şi se întoarse brusc la auzul acestor cuvinte, înfruntîndu-l pe Forell:
― Există duşmani interni, probabil.
― Serios? întrebă Forell cu răceală. Care sînt aceştia?
― De pildă, oamenii care s-ar putea să dorească împărţirea bogăţiei, împiedicînd concentrarea în alte mîini decît în cele care muncesc. Înţelegeţi ce vreau să spun?
Treptat, privirea lui Forell îşi pierdu din dispreţ şi deveni la fel de furioasă ca şi cea a lui Devers.

PARTEA A DOUA
Catîrul

11
Mire şi mireasă

CATÎRUL: Se cunosc mai puţine lucruri despre „Catîr'' decît despre oricare alt personaj de importanţă comparabilă pentru Istoria Galactică. Numele lui adevărat este necunoscut; despre începuturile activităţii sale circulă doar presupuneri. Pînă şi perioada lui de cel mai mare renume ne este cunoscută, în principal, graţie părerilor duşmanilor săi şi, în primul rînd, celor ale unei tinere mirese...
ENCICLOPEDIA GALACTICA

DE CÎND O ZĂRISE pentru prima oară, planeta Haven nu i se păruse Baytei deloc spectaculoasă, ba chiar dimpotrivă. Soţul ei i-o arătase ― o stea ştearsă, pierdută în deşertul de la marginea Galaxiei. Era dincolo de ultimele grupuri rare de stele, acolo unde străluceau puncte izolate şi răzleţe de lumină. Chiar şi printre acestea, Haven avea un aspect sărăcăcios şi neatrăgător.
Toran îşi dădu seama că Pitica Roşie, ca loc de preludiu al vieţii conjugale, nu avea nimic din ceea ce ar fi putut să impresioneze şi strînse din buze nemulţumit.
― Bay, ştiu ca nu este o schimbare potrivită, faţă de Fundaţie, vreau să spun.
― Cumplită schimbare, Toran. N-ar fi trebuit să mă căsătoresc cu tine.
Cînd pe chipul lui trecu o umbră de supărare, înainte ca el să şi-o controleze, ea adăugă ca vocea „învăluitoare" pe care o folosea în ocazii deosebite:
― Bine, bine, caraghiosule. Acum strîmbă-te puţin şi aruncă-mi o privire de pasăre rănită, ca atunci cînd îţi pleci capul pe umărul meu şi mă laşi să-ţi mîngîi părul încărcat de electricitate statică. Ai fi vrut să-ţi spun vorbe frumoase, te-ai fi aşteptat să izbucnesc: „Oriunde aş fi fericită cu tine, Toran!" sau „Pustiul interstelar îmi va fi cămin, iubitul meu, numai să-mi fii alături". Hai, recunoaşte!
Întinse un deget spre el şi-l retrase fulgerător cînd Toran vru să i-l muşte.
― Dacă mă dau bătut, pregăteşti cina?
Ea încuviinţă mulţumită. Toran zîmbi şi o privi.
În comparaţie cu alte femei, nu era defel frumoasă, chiar dacă toată lumea zăbovea cu privirea asupra ei. Avea părul negru, strălucitor, cu firul drept, gura puţin cam mare, iar sprîncenele dese, uşor arcuite, despărţeau o frunte albă şi fără riduri de ochii foarte calzi, de culoarea mahonului, care păreau să zîmbeascâ tot timpul.
Şi dincolo de viguroasa şi îndîrjita atitudine practică, lipsită de romantism în confruntarea cu viaţa, se afla o rezervă de blîndeţe care nu apărea niciodată la suprafaţă dacă era zgîndărită, în schimb putea fi descoperită dacă cineva găsea calea spre ea şi nu lăsa să se întrezărească ce căuta.
Toran umblă la cîteva reglaje doar aşa, fără să fie nevoie, şi hotărî să renunţe. Mai avea de parcurs un salt interstelar şi apoi cîţiva milimicroparseci "în linie dreaptă" înainte de a fi necesare manevre manuale. Se lăsă puţin pe spate ca să poată privi în cămară, unde Bayta mînuia expert cîteva containere cu alimente.
În atitudinea lui faţă de Bayta se simţea un aer de mulţumire ― sfiala satisfăcută care însoţeşte triumful cuiva ce plutise incert, vreme de trei ani, la limita unui complex de inferioritate.
La urma urmelor, el era nu numai un provincial, ci şi fiul unui Neguţător renegat, pe cînd ea aparţinea cu totul Fundaţiei ― şi nu numai atît, dar printre strămoşii ei se afla şi Mallow.
Această pricină întreţinea un sentiment de nesiguranţă şi teamă. Era destul de neplăcut s-o ducă pe Haven, cu peisajul său stîncos şi cu oraşe săpate în subteran. Iar a o face să trăiască în mijlocul ostilităţii tradiţionale a Neguţătorilor faţă de Fundaţie ― a nomazilor faţă de locuitorii oraşelor ― era şi mai neplăcut.
Şi totuşi... După cină, ultimul salt!
Haven apărea acum ca o incandescenţă stacojie, iar cea de-a doua planetă ca o pată roşiatică de lumină, pe jumătate cufundată în beznă, cu conturul neclar din cauza atmosferei. Bayta se aplecă deasupra mesei de vizionare cu linii dense şi încrucişate, ca pînza de păianjen, în centrul căreia se afla Haven II.
― Era bine să-l fi cunoscut întîi pe tatăl tău. Dacă n-o să mă placă...
― În cazul ăsta, spuse Toran netulburat, ai fi prima fată atrăgătoare care să-i inspire un asemenea sentiment. Înainte de a-şi pierde braţul, ceea ce l-a împiedicat să mai cutreiere prin Galaxie, el... Ei, dacă-l întrebi ceva în legătură cu asta, o să-ţi împuie urechile cu tot felul de istorii. De multe ori m-am gîndit că se laudă şi inventează, pentru că niciodată n-a povestit la fel aceeaşi istorie...
Haven II părea că se năpusteşte spre ei. Marea înconjurată de uscat din toate părţile se unduia greoaie dedesubtul lor, cenuşie acum, la căderea întunericului, şi ici, colo, ascunsă vederii de norii răzleţi. De-a lungul coastei răsăreau crestele zimţate ale munţilor.
Cînd ajunseră mai aproape, văzură vălurirea mării şi apoi, cînd îşi schimbară direcţia, zăriră dincolo de orizont sclipirile ţărmurilor îmbrăţişate de gheţuri.
Nava începu să decelereze puternic şi Toran întrebă:
― Costumul tău e etanşeizat?
Faţa plină a Baytei era îmbujorată în interiorul costumului, încălzit şi căptuşit cu un material spongios.
Nava cobori scrîşnind pe cîmpul deschis, la mică distanţă de locul în care platoul începea să urce.
Porniră greoi prin întunericul dens al nopţii şi Bayta se înfioră cînd simţi muşcătura iute a frigului si vîjîitul tăios al vîntului. Toran o prinse de cot şi o îmboldi să alerge pe pămîntul neted şi bătătorit spre strălucirea luminilor ce se zăreau la distanţă.
La jumătatea drumului îi întîmpină o patrulă şi, după un schimb şoptit de cuvinte, îi conduse mai departe. Vîntul şi frigul dispărură cînd poarta de piatră se deschise şi se închise în urma lor. Interiorul cald şi plăcut, cu pereţi luminiscenţi, era cuprins de o neobişnuită agitaţie şi zumzăială. Oamenii aflaţi la pupitre ridicară privirea şi Toran scoase documentele.
După o cercetare rapidă, li se făcu semn să-şi continue drumul. Toran îi şopti soţiei:
― Tata trebuie să fi aranjat toată primirea. Diferenţa de orar este de aproximativ cinci ore.
Ieşiră într-un spaţiu deschis şi Bayta exclamă pe neaşteptate:
― Vai de mine...
Oraşul subteran era scăldat în lumină ― lumina albă a unui soare tînăr, care, desigur, nu exista aici. Ceea ce se putea numi cer se pierdea în strălucirea orbitoare provenită din mai multe surse. Aerul era cald, proaspăt şi încărcat cu miresme de verdeaţă.
― E minunat, Toran, spuse Bayta.
Toran zîmbi larg, plin de încîntare şi nerăbdare:
― De acord, Bay, nu seamănă cu nimic de pe Fundaţie, bineînţeles, dar e cel mai mare oraş de pe Haven II, are douăzeci de mii de locuitori ; o să-ţi placă. E drept că nu avem palate de distracţii, dar nici Poliţie Secretă.
― Vai, Torie, e ca un oraş de jucărie. Numai în alb şi roz, şi-i atît de curat.
― Da...
Toran privi oraşul o dată cu ea. Casele aveau în general două etaje şi erau construite din piatră netedă cu nervuri de diferite culori, care se găsea din belşug în zonă. Lipseau turlele familiare de pe Fundaţie, precum şi uriaşele clădiri de locuit din Vechile Regate, dar prin dimensiuni se făcea simţită o notă de individualitate care reprezenta o relicvă de iniţiativă într-o Galaxie în care mari mase de oameni duceau o viaţă standard.
Tresări şi deveni dintr-o dată foarte atent:
― Bay... Uite-l pe tata! Uită-te acolo unde-ţi arăt eu, caraghioaso! Nu-l vezi?
Îl zări. Făcea impresia unui bărbat solid, aşa cum gesticula cu degetele larg răsfirate de parcă ar fi vrut să înoate prin aer. Tunetul grav al unui strigăt ajunse pînă la ei. Bayta ţîşni înainte, trăgîndu-l de mînă pe soţul ei, şi alergară în jos pe pajiştea cu iarba tunsă scuil. Aproape ascuns în spatele bărbatului cu un singur braţ, se afla un alt bărbat, scund şi cu părul alb.
― E fratele vitreg al tatei, îi explică Toran. Cel care a fost pe Fundaţie. Ţi-am vorbit despre el.
Se întîlniră rîzînd şi gîfiind, neputînd articula un cuvînt, iar tatăl lui Toran slobozi o ultimă exclamaţie de bucurie. Îşi aşeză haina scurtă şi-şi aranjă centura gravată, singura concesie pe care o făcuse eleganţei şi luxului.
Privirea îi alerga de la unul la altul şi spuse pe nerăsuflate:
― Ai ales o zi tare nepotrivită pentru a te întoarce acasă, băiete!
― Poftim? Doar este ziua de naştere a lui Seldon, nu?
― Aşa e. Am închiriat o maşină ca să călătoresc pînă aici şi l-am luat şi pe dragonul de Randu ca să conducă. N-am putut obţine un vehicul public cu nici un chip.
O privi pe Bayta şi ochii nu i se mai dezlipiră de ea:
― Am fotografia ta într-un cristal şi arată bine, dar acum îmi dau seama că individul care a făcut-o a fost un biet amator.
Scoase din buzunarul hainei un cub mic, transparent, iar în lumină, chipul surîzător dinăuntru căpătă viaţă ca o miniatură a Baytei.
― Aceea? făcu Bayta. Mă întreb cum de-o fi trimis Toran aşa o caricatură. Sînt surprinsă că mă lăsaţi să mă apropii de dumneavoastră, domnule.
― Tot mai eşti surprinsă? Spune-mi Fran. Nu suport politeţea exagerată. Şi acum, poţi să mă iei de braţ să mergem la maşină. Pînă în clipa asta n-am crezut că băiatul meu ştie ce vrea. Cred c-o să-mi schimb părerea. Va trebui să-mi schimb părerea.
Toran îl întrebă încet pe unchiul lui:
― Cum se mai simte bătrînul? Tot mai asaltează femeile?
Chipul lui Randu se umplu de riduri cînd zîmbi:
― Oriunde şi oricînd are prilejul. Sînt momente în care îşi aminteşte că vîrsta de şaizeci de ani bate la uşă, şi atunci îşi mai pierde din elan. Dar îndată alungă acest gînd urît şi redevine el însuşi. E un Neguţător din stirpea veche. Şi tu, Toran? Unde ai găsit o soţie atît de atragătoare?
Tînărul îşi luă unchiul de braţ, chicotind:
― Vrei să-ţi povestesc pe nerăsuflate o istorie care a durat trei ani?
Cînd ajunseră în cocheta cameră de zi, Bayta îşi scoase cu mişcări grăbite mantia de călătorie şi gluga, după care îşi eliberă părul clătinînd din cap. Se aşeză picior peste picior şi răspunse privirii admirative a bărbatului cu statură impresionantă:
― Ştiu ce încerci să apreciezi, spuse ea, şi-o să-ţi dau o mînă de ajutor: douăzeci şi patru de ani, înălţime cinci picioare şi patru inci, greutate cincizeci de kilograme, pregătire de specialitate ― istoria. Observă că el stătea tot timpul întors pe jumătate ca să-şi ascundă lipsa, braţului.
Acum însă Fran se aplecă puţin în faţă şi-i spuse:
― Dacă tot ai adus vorba de greutate, cîntăreşti cincizeci şi cinci de kilograme.
Începu să rîdă în hohote cînd o văzu că roşeşte. Apoi se adresă celorlalţi:
― Întotdeauna îţi poţi da seama de greutatea unei femei după grosimea braţului ― asta presupune, însă, experienţă. Vrei să bei ceva, Bay?
― Vreau şi asta, printre alte lucruri, răspunse ea, şi plecară împreună, în timp ce Toran îşi făcu de lucru pe lîngă rafturile cu cărţi pentru a afla noutăţile.
Fran reveni singur şi spuse:
― Are să coboare mai tîrziu.
Se lăsă greoi pe un scaun dintr-un colţ al camerei şi-şi puse piciorul stîng, ale cărui încheieturi îl dureau, pe-un scaun mai mic. Chipul îi era încă roşu de atîta rîs şi Toran se întoarse spre el.
― În sfîrşit, eşti acasă, băiete, şi mă bucur că ai venit. Îmi place femeia ta. Nu-i o toantă plîngăcioasă ca altele.
― M-am căsătorit cu ea, spuse Toran cu simplitate.
― Ei, asta-i cu totul altceva, băiete. (Ochii îi redeveniră serioşi.) E o prostie să-ţi blochezi viitorul. La anii şi la experienţa mea, eu n-am făcut aşa ceva.
Din colţul în care stătuse pînă atunci liniştit, Randu îl întrerupse:
― Ei, Franssart, de ce faci comparaţiile astea? Pînă la prăbuşirea navei tale, acum cinci ani, niciodată n-ai stat mai mult într-un loc pentru a întemeia un cămin. Şi de-atunci încoace cine te-ar mai fi vrut de soţ?
Bărbatul cu un singur braţ făcu o mişcare bruscă, fără să se ridice de pe scaun, şi răspunse răstit:
― Multe, nătîngule cu părul alb.
Toran interveni iute ca să împace lucrurile:
― În mare, e vorba de o formalitate legală, tată. Situaţia are şi părţile ei bune.
― În primul rînd, pentru femei, bodogăni Fran.
― Chiar aşa stînd lucrurile, încercă Randu să-l pună la punct, e treaba băiatului să decidă. Căsătoria este un obicei vechi pe Fundaţie.
― Cei de pe Fundaţie nu sînt modele potrivite pentru un Neguţător cinstit, spumegă Fran.
― Soţia mea este de pe Fundaţie, interveni din nou Toran. Îi privi pe rînd pe cei doi, apoi şopti: Vine.
După masa de seară, discuţia se purtă pe teme generale, cărora Fran le adăugă puţină sare şi piper prin trei istorisiri din trecutul său, amintiri în care se împleteau deopotrivă sînge, femei, profituri şi fantezie. Pe ecranul micului televizor se desfăşura nebăgată în seamă o dramă clasică. Randu se cuibărise într-o poziţie mai confortabilă pe canapeaua joasă şi, prin fumul ce se depăna alene din pipa lui, privea spre Bayta. Ea şedea cu genunchii strînşi între braţe pe un covor de blană, adus cîndva dintr-o călătorie de afaceri, care se întindea pe pddea doar la ocazii deosebite.
― Ai studiat istoria, fata mea? întrebă el cu o voce caldă.
Bayta dădu afirmativ din cap:
― I-am adus la disperare pe profesorii mei, dar am învăţat ceva istorie.
― O menţiune pentru rezultate ştiinţifice, atîta tot, interveni Toran, prinzînd un moment potrivit.
― Şi ce-ai învăţat? continuă Randu calm.
― Vreţi să ştiţi totul acum? spuse fata şi izbucni în rîs.
Bătrînul zîmbi îngăduitor:
― Ei, nu totul, dar spune-mi ce părere ai despre situaţia din Galaxie?
― Cred că o criză Seldon este iminentă şi dacă nu va avea loc, înseamnă că planul lui Seldon este un eşec, spuse Bayta concis.
"Tii, frumos mai vorbeşte despre Seldon", bolborosi Fran din colţul lui.
Randu trase gînditor din pipă:
― Chiar aşa? De ce spui asta? Ştii, în tinereţe am fost pe Fundaţie şi nutream gînduri măreţe, pline de dramatism, ca şi tine. Acum, însă, de ce vorbeşti aşa?
― Păi, începu Bayta ― şi ochii i se înceţoşară plini de gînduri, în timp ce degetele picioarelor desculţe îşi căutară culcuş în moliciunea albă a covorului, iar bărbia îşi găsi reazem în podul palmei ―, mi se pare că ideea centrală a Planului Seldon a fost de a crea o lume mai bună decît lumea veche a Imperiului Galactic. În urmă cu trei secole, cînd Seldon a întemeiat Fundaţia, lumea aceea începuse să se destrame şi, dacă istoria relatează adevărul, suferea de trei maladii: inerţie, despotism şi distribuţie inegală a bunurilor existente în Univers.
Randu aprobă, clătinînd rar din cap, în timp ce Toran o privea cu ochi strălucitori şi mîndri. În colţul său, Fran pleseăi uşor şi-şi umplu cu grijă paharul.
― Dacă povestea lui Seldon este adevărată, graţie legilor psihoistoriei, el a anticipat prăbuşirea completă a Imperiului şi a prevăzut cei treizeci de mii de ani de barbarie premergători întemeierii unui al Doilea Imperiu care să redea umanităţii cultura şi  civilizaţia. Ţelul operei sale de o viaţă a fost să stabilească acele condiţii care să asigure o reîntinerire mai grabnică.
Fran izbucni cu o voce baritonală:
― Şi de aceea a întemeiat cele două Fundaţii, lăudat fie-i numele!
― Chiar aşa, încuviinţă Bayta. Fundaţia noastră a reprezentat gruparea oamenilor de ştiinţă din muribundul Imperiu întemeiată cu scopul de a duce ştiinţa şi cunoaşterea umană la progres. Fundaţia a fost astfel situată în Spaţiu şi în mediul istoric ales încît, prin minuţioase şi geniale calcule, Seldon a anticipat că peste o mie de ani ea va deveni un nou Imperiu, mai întins.
Se lăsă o tăcere respectuoasă.
― Dar asta-i o poveste veche şi binecunoscută, continuă fata, o ştiţi cu toţii. De aproape trei secole, orice fiinţă umană de pe Fundaţie o ştie. M-am gîndit însă că merită s-o mai spun o dată, în cîteva cuvinte. Astăzi este ziua de naştere a lui Seldon şi, chiar dacă eu sînt de pe Fundaţie, iar voi de pe Haven, avem cu toţii acest lucru în comun.
Cu mişcări calme, îşi aprinse o ţigară şi privi absentă capătul ei incandescent.
― Legile istoriei sînt absolute, aidoma legilor fizicii, şi dacă probabilităţile de eroare sînt mai mari, acest lucru se întîmplă deoarece oamenii, prin număr şi trăsături, nu sînt la fel ca atomii, în sensul că variaţiile individuale atîrnă mai greu. Seldon a anticipat o serie de crize de-a lungul celor o mie de ani de dezvoltare, fiecare dintre ele avînd menirea de a impune o nouă cotitură a istoriei antecalculate. Aceste crize sînt cele, care ne direcţionează calea şi, prin urmare, acum trebuie să se petreacă o nouă criză. Acum! repetă ea convinsă. A trecut aproape un secol de la precedenta, şi în cursul acestui secol toate viciile Imperiului s-au repetat în viaţa Fundaţiei. Inerţia! Clasa noastră conducătoare cunoaşte o singură lege: despotismul! Nu cunoaşte decît o regulă: forţa. Repartiţie inegală! Nu e animată decît de o singură dorinţă: să păstreze ceea ce posedă.
― În timp ce alţii pier de foame! tună Fran pe neaşteptate, lovind năprasnic cu pumnul în braţul fotoliului. Vorbele tale sînt adevărate perle, fata mea. Pîntecele umflat al pungilor lor cu bani duc Fundaţia la pieire, în timp ce Neguţătorii neînfricaţi îşi ascund sărăcia pe lumi mizere ca Haven. Asta înseamnă a-l batjocori pe Seldon, a-l mînji cu noroi şi a-i scuipa în barbă. (Ridică braţul şi chipul i se lumină.) O, de-aş avea şi celălalt braţ! Dacă... Cîndva eram ascultat!
― Tată, spuse Toran, nu te aprinde.
― Nu te aprinde, nu te aprinde, îl maimuţări furios tatăl. Vom trăi de-a pururi aici, şi tot aici o să murim, cum să nu mă aprind!
― Fran al nostru este un Lathan Devers modern, zise Randu, făcînd un gest cu pipa. Devers a murit ca un sclav într-o mină, acum optzeci de ani, o dată cu străbunicul soţului tău, pentru că i-a prisosit curajul, dar i-a lipsit înţelepciunea.
― Pentru numele Galaxiei, aş face la fel dacă aş avea prilejul, izbucni Fran. Devers a fost cel mai mare Neguţător din istorie, mai mare chiar decît balonul acela umflat de Mallow, venerat de Fundaţie. Dacă asasinii care stăpînesc Fundaţia l-au ucis pentru că iubea dreptatea, cu atît mai nemiloasă ar trebui să fie pedeapsa ce-o merită aceştia.
― Continuă, fată dragă, zise Randu. Continuă, pentru că altfel o să vorbească el toată noaptea şi o să bată cîmpii pînă mîine.
― Nu mai am ce să adaug, făcu ea, cuprinsă brusc de tristeţe. Trebuie să fie o criză, iar eu nu ştiu cum s-o creez. Forţele progresiste ale Fundaţiei sînt grozav de asuprite. Voi, Neguţătorii, s-ar putea să aveţi voinţă, dar sînteţi dezbinaţi şi hăituiţi peste tot. Dacă toate forţele binelui dinăuntrul şi din afara Fundaţiei s-ar uni...
Fran rîse în semn de aspră dojană:
― I-auzi la ea, Randu, i-auzi! Dinăuntrul şi din afara Fundaţiei! Fată dragă, nu ne punem noi speranţe în nevolnicii de pe Fundaţie. Acolo stau cîţiva cu biciul în mînă, iar restul sînt şfichiuiţi ― loviţi de moarte. În toată lumea aceea coruptă n-a mai rămas curaj care să se compare cu cel al Neguţătorilor.
Slabele încercări ale Baytei de a-l întrerupe dădură greş în faţa dezlănţuirii lui furtunoase.
Toran se aplecă şi-i puse mîna peste gură.
― Tată, spuse el cu răceală, n-ai fost niciodată pe Fundaţie. Nu ştii nimic despre ea. Îţi spun eu că mişcarea subterană de-acolo e îndeajuns de curajoasă şi îndrăzneaţă. Şi Bayta face parte din mişcare...
― Bine, băiete, nu mi-o lua în nume de rău. Ei, ce trebuie să vă supăraţi? Era vădit tulburat.
Toran continuă plin de înflăcărare:
― Tată, necazul este că tu ai opinii de provincial. Îţi închipui că dacă acum cîteva sute de mii de Neguţători se ascund în subteranele unei planete nedorite de nimeni, aflată la capătul lumii, asta înseamnă că sînt nişte oameni grozavi. A, desigur, orice perceptor al Fundaţiei care se aventurează pînă aici nu mai ajunge să plece, dar ăsta-i un eroism ieftin. Ce v-aţi face dacă Fundaţia ar trimite o flotă?
― Am spulbera-o, spuse Fran arţăgos.
― Şi aţi fi spulberaţi, pentru că puterea e de partea lor. Sînteţi mai puţini la număr, mai slab înarmaţi şi mai slab organizaţi ― şi dacă Fundaţia va considera că merită să vă acorde atenţie, veţi înţelege aceste lucruri. Prin urmare, mai bine v-aţi căuta aliaţi chiar pe Fundaţie, dacă puteţi.
― Randu, zise Fran, privind ca un taur neajutorat spre fratele său.
Randu îşi scoase pipa din gură:
― Băiatul are dreptate, Fran. În adîncul sufletului tău, ştii că aşa e. Dar aceste gînduri nu te mulţumesc, aşa că preferi să le alungi cu răcnetele tale. Dar ele persistă. Toran, îţi voi spune de ce-am ridicat problema asta.
Pufăi gînditor o vreme, apoi scutură pipa deasupra scrumierei, aşteptă străfulgerarea mută şi o retrase. Tacticos, o umplu din nou, îndesînd tutunul cu degetul mic.
― Toran, vaga ta sugestie privind interesul pe care-l prezentăm pentru Fundaţie îşi are tîlcul ei. În ultima vreme, au avut loc două vizite în scopul perceperii taxelor. Detaliul supărător a fost că cel de-al doilea vizitator era însoţit de o navă uşoară de patrulare. Au coborît la Gleiar City. scăpîndu-ne nouă printre degete, dar bineînţeles că n-au mai apucat să plece. Dar acum se vor întoarce. Tatăl tău îşi dă seama de asta, Toran, poţi fi sigur. Uită-te la bătrînul destrăbălat şi încăpăţînat. Ştie că Haven e în pericol, ştie că sîntem fără apărare, dar îşi repetă formulele. Crede că-i ţin de cald şi-l apără. Dar dacă apucă să-şi verse năduful, să-şi proclame sus şi tare dispreţul şi să se simtă eliberat de datoria de bărbat şi de Taur Neguţător, devine la fel de cuminte ca oricare dintre noi.
― Ca oricare dintre noi? întrebă Bayta.
El îi zîmbi:
― Am format un mic grup, Bayla, doar în oraşul nostru. Încă n-am întreprins nimic. Nici măcar n-am reuşit să luăm legătura cu celelalte oraşe, dar e totuşi un început.
― Început pentru ce?
Randu clătină din cap:
― Încă nu ştim. Sperăm într-un miracol. Aşa cum spuneai şi tu, ne-am gîndit că trebuie să apară o criză Seldon. (Făcu un gest larg cu braţele.) Pretutindeni în Galaxie există cioburi şi sfărîmături din Imperiu. Peste tot roiesc generali. Crezi că va sosi vreodată vremea să devenim îndrăzneţi?
Bayta se gîndi o clipă, apoi clătină hotărîtă din cap:
― Nu, nu e nici o şansă. Pînă şi ultimul general ştie că un atac împotriva Fundaţiei ar fi curată sinucidere. Bel Riose din Vechiul Imperiu era cel mai bun dintre toţi. A atacat avînd de partea sa resursele unei întregi Galaxii şi tot n-a putut izbîndi împotriva Planului Seldon. E vreun general care să nu ştie acest lucru?
― Dar dacă i-am îmboldi noi?
― Încotro? Spre un cataclism atomic? Cum aţi putea să-i îmboldiţi?
― Păi, ar fi unul, unul nou. În ultimii doi ani am auzit chestii ciudate despre un bărbat căruia i se spune Catîrul.
― Catîrul? (Bayta rămase pe gînduri.) Ai auzit vreodată de el, Torie?
Toran clătină din cap.
― Şi ce-i cu el?
― Nu ştiu. Dar se zice că obţine victorii în bătălii în care n-are sorţi de izbîndă. Zvonurile pot fi mincinoase, dar, în orice caz, ar fi interesant să-l cunoaştem. Mai sînt oameni capabili şi ambiţioşi care nu cred orbeşte în Hari Seldon şi în legile psihoistoriei şi n-ar strica să încurajăm această neîncredere. S-ar putea ca el să atace.
― Îar Fundaţia ar cîştiga.
― Da, dar nu chiar alît de uşor. Ar fi posibil să izbucnească o criză, iar noi am putea profita de ea pentru a forţa un compromis cu despoţii Fundaţiei. În cel mă, rău caz, ei ar uita de noi într-o oarecare măsură şi asta ne-ar permite să uneltim în continuare.
― Tu ce zici, Torie?
Toran zîmbi nehotărît, ridicîndu-şi o şuviţă de păr care-i căzuse peste ochi:
― După cum se prezintă lucrurile, n-ar strica să încercăm. Dar cine este Catîrul? Randu, ce ştii despre el?
― Deocamdată nimic. Te-am putea folosi pe tine pentru asta, Toran. Şi pe soţia ta, dacă vrea. Eu şi Fran am discutat problema şi am răsucit-o pe toate feţele.
― În ce sens, Randu? Ce vrei de la noi? Tînărul îi aruncă soţiei sale o privire întrebătoare.
― Aţi fost undeva în luna de miere?
― Păi... da... dacă putem numi lună de miere călătoria de la Fundaţie pînă aici.
― Ce-aţi spune de o călătorie mai plăcută pe Kalgan? Climă semitropicală, plaje, sporturi nautice, vînătoare de păsări, o adevărată staţiune de vacanţă. E cam la şapte mii de parseci în... dar nu-i prea departe.
― Şi de ce tocmai pe Kalgan?
― Pentru că acolo e Catîrul. Sau, cel puţin, oamenii lui. A cucerit-o luna trecută fără luptă, deşi stăpînul de pe Kalgan a dat publicităţii o ameninţare că va face ca planeta să explodeze înainte de a o ceda.
― Şi unde e stăpînul ei acum?
― Nu mai e, făcu Randu, ridicînd din umeri. Ce zici de asta?
― Iar noi ce trebuie să facem?
― Nu ştiu. Eu şi Fran sîntem bătrîni ; mai avem şi aerul ăsta provincial. Neguţătorii din Haven sînt cu toţii provinciali prin definiţie. Chiar tu ai spus-o. Negoţul nostru este foarte restrîns, căci nu mai cutreierăm întreaga Galaxie, aşa cum făceau strămoşii. Tu să taci, Fran! Însă voi doi cunoaşteţi Galaxia. Mai ales Bayta, care vorbeşte cu un accent elegant, ca pe Fundaţie. Vrem să ştim doar ce se poate afla. Dacă puteţi lua legătura... deşi nu ne aşteptăm la aşa ceva. Ce-ar fi să vă gîndiţi amîndoi? Vă puteţi întîlni cu tot grupul nostru dacă doriţi... a, dar abia săptămîna viitoare. Mai întîi, ar trebui să vă trageţi puţin sufletul.
După o pauză, Fran izbucni din nou ;
― Cine mai vrea ceva de băut? În afară de mine, bineînţeles!

12
Căpitan şi primar

CĂPITANUL HAN PHITCHER nu era obişnuit cu luxul din jurul său şi nu se lăsa nicidecum impresionat de aşa ceva. În general, descuraja autoanaliza şi orice formă de metafizică sau filosofic care nu era direct legată de munca lui.
Şi asta îl ajuta.
Se ocupa în mare parte de ceea ce Ministerul Apărării numea „informaţii", cei sofisticaţi „spionaj", iar romanticii „culegere de date". Şi, din nefericire, în ciuda stridenţei limbajului înzorzonat, folosit în mod obişnuit de televiziune, „informaţiile", „spionajul" şi „culegerea de date" constituiau, în cel mai bun caz, o sordidă afacere de trădare şi credinţă înşelată. Toate erau scuzate de societate, căci se făceau în „interesul statului", dar, întrucît filosofia părea să-l îndrume întotdeauna pe căpitan spre concluzia că în privinţa acestor interese sacrosante societatea era mai uşor de domolit decît conştiinţa individuală, el descuraja filosofia.
Aşa se face că acum, în luxul anticamerei primarului, începu să se gîndească, fără să vrea, la propria-i persoană.
Mulţi fuseseră promovaţi înaintea lui, deşi nu aveau capacitatea sa, iar acest lucru era recunoscut. Trebuise să suporte o continuă ploaie de reproşuri şi pedepse, dar le supravieţuise. Îşi văzuse cu îndărătnicie de drumul său, ferm încredinţat că insubordonarea în aceleaşi sacrosancte „interese de stat" nu-i va fi totuşi luată în considerare, datorită realelor servicii pe care le aducea.
Şi iată-l acum în anticamera primarului ― însoţit de cinci soldaţi, respectuoşi, ce-i drept, care îl păzeau însă ca pe o viitoare şi probabilă victimă a Curţii Marţiale.
Uşile grele din marmură se dădură în lături încet, fără, zgomot, lăsînd să se vadă pereţii mătăsoşi dinăuntru, mocheta roşie din plastic şi alte două uşi de marmură, întărite cu metal. Doi funcţionari, îmbrăcaţi în costume cu o croială dreaptă, modă care se purtase cu trei sute de ani în urmă, apăruiră în uşă şi strigară:
― O audienţă pentru Căpitanul Han Pritcher de la Informaţii.
Făcură cîte un pas înapoi, înclinîndu-se ceremonios cînd căpitanul înaintă. La prima uşă, escorta se opri, iar el intră singur pe cea de-a doua.
De cealaltă parte, într-o încăpere ciudat de simplu mobilată, la un birou mare, de o formă neobişnuită, stătea un bărbat scund, aproape pierdut în acea imensitate.
Primarul Indbur ― al treilea care purta acest nume ― era nepotul lui Indbur Întîiul, un bărbat brutal, dar capabil. Îşi dovedise prima dintre aceste calităţi prin modul spectaculos în care pusese mina pe putere, iar pe cea de-a doua, prin priceperea impresionantă de a lichida pînă şi ultimele rămăşiţe groteşti de alegeri libere şi de a menţine o domnie relativ paşnică.
Primarul Indbur era, de asemenea, fiul lui Indbur al Doilea, primul dintre Primarii Fundaţiei care ajunsese în acest post prin dreptul primului născut şi care semănase doar pe jumătate cu tatăl său, întrucît fusese doar brutal.
Aşadar, Primarul Indbur, cel de-al treilea cu acest nume, era exemplarul cel mai nereuşit dintre toţi, nefiind nici brutal, nici capabil, ci doar un contabil excelent, născut accidental în această familie.
Pentru toată lumea, Indbur al Treilea reprezenta o combinaţie bizară de false calităţi, dar el era cu totul de altă părere.
Pentru el, aranjamentul geometric şi artificial reprezenta un „sistem", interesul febril şi neobosit faţă de cele mai mărunte aspecte ale birocraţiei de zi cu zi însemna „hărnicie", ezitarea în luarea deciziilor, cînd acestea erau corecte, însemna „precauţie"', iar stăruinţa îndărătnică şi oarbă, atunci cînd greşea, însemna ,,hotărîre".
Pe deasupra, nu arunca banii în dreapta şi-n stînga, nu ucidea pe nimeni în mod nejustificat şi era foarte bine intenţionat.
Deşi îl frămîntau asemenea gtnduri negre, Căpitanul Pritcher rămase respectuos în poziţie de drepţi în faţa biroului masiv, iar trăsăturile împietrite ale chipului său nu lăsară să se ghicească nimic dincolo de ele. Nu tuşi, nu-şi mută greutatea de pe un picior pe altul, nu făcu vreo mişcare pînă cînd primarul nu-şi ridică încet privirea de pe pagina scrisă cu litere mărunte, pe care stiloul alerga grăbit, făcînd notaţii pe margine.
Primarul Indbur îşi împreună grijuliu mîinile în faţă, de parcă s-ar fi temut ca nu cumva vreuna dintre ele să tulbure aranjamentul pedant al accesoriilor de pe birou.
― Căpitanul Han Pritcher de la Informaţii, se prezentă el.
Supunîndu-se cu exactitate protocolului, Căpitanul Pritcher îndoi unul din genunchi, încît aproape atinse podeaua, şi rămase cu capul plecat pînă auzi cuvintele salvatoare:
― Ridică-te, Căpitane Pritcher! Apoi, primarul vorbi cu un aer de caldă înţelegere: Te afli aici datorită unor măsuri disciplinare întreprinse în ceea ce te priveşte de către superiorul dumitale. Documentele referitoare la sus-numitele măsuri au fost supuse atenţiei mele aşa cum este şi normal în astfel de cazuri şi, întrucît nici un eveniment de pe Fundaţie nu este lipsit de interes pentru mine, am hotărît să solicit informaţii suplimentare în legătură cu situaţia dumitale. Sper că nu eşti surprins.
― Nu, Excelenţă, spuse Căpitanul Pritcher, fără urmă de emoţie în glas. Spiritul dumneavoastră de dreptale este proverbial.
― Da? Aşa e?
Primarul avea un aer încîntat, iar lentilele colorate de contact pe care le purta străluciră într-un mod ce dădea ochilor săi un aspect de duritate şi uscăciune. Aşeză meticulos cele cîteva dosare legate în metal din faţa lui în formă de evantai. Foile pergamentoase dinăuntru foşniră ameninţător în momentul în care le întoarse.
― Căpitane, am în faţă dosarul dumitale complet. Ai patruzeci şi trei de ani. Eşti Ofiţer al Forţelor Armate de şaptesprezece ani. Te-ai născut pe Loris, din părinţi anacreonieni, n-ai suferit boli grave în copilărie, o criză de mis... ei, asta n-are nici o importanţă... educaţie premilitară la Academia de Ştiinţe, obiect principal de studiu ― motoare hiper, situaţie şcolară... hmm, foarte bună, meriţi felicitări.... intrat în armată ca subofiţer în a o sută doua zi a celui de-al 293-lea an al Erei Fundaţionale.
Ridică privirea pentru o clipă, timp în care închise primul dosar, îl puse deoparte şi-l deschise pe cel de-al doilea.
― Vezi, sub administraţia mea, spuse el, nimic nu e lăsat la voia întîmplării. Ordine! Sistem!
Ridică spre buze un jeleu parfumat de culoare roz. Era singurul lui viciu, dar şi acesta tolerat cu multă părere de rău. Ca dovadă, de pe biroul primarului lipsea dezintegratorul atomic pentru îndepărtarea resturilor de tutun, care, de altfel, era aproape peste tot prezent în alte părţi. Şi asta pentru că primarul nu fuma.
Şi nici vizitatorii săi, ca să spunem lucrurilor pe nume.
Vocea primarului continuă să recite monoton, metodic, zăbovind ici, colo, bolborosind şi, din cînd în cînd, lăsînd să-i scape comentarii şoptite prin care adresa laude şi critici, ambele la fel de lipsite de vitalitate şi eficienţă.
Fără să se grăbească, puse dosarele unul peste altul în ordinea în care fuseseră la început.
― Da, căpitane, spuse el pe un ton vioi, dosarul dumitale este neobişnuit. S-ar părea că ai o pregătire remarcabilă, iar serviciile pe care le-ai adus sînt valoroase, fără îndoială. Văd că ai fost rănit de două ori în cursul unor misiuni şi că ţi s-a acordat Ordinul „Meritul Militar" pentru curaj în afara serviciului. Fapte care nu pot fi minimalizate cu uşurinţă.
Căpitanul Pritcher rămase neclintit. Protocolul cerea ca un supus căruia i se făcea onoarea de a fi primit în audienţă la primar să nu se aşeze ― regulă inutil de subliniat, întrucît singurul scaun existent în încăpere era doar acela pe care stătea primarul. De asemenea, protocolul impunea ca persoana primită în audienţă să nu facă alte afirmaţii în afara răspunsului la întrebări directe. Primarul îl fixă pe militar, iar vocea îi deveni răspicată şi iritată:
― Cu toate acestea, n-ai fost promovat de zece ani, iar superiorii dumitale raportează, în mod repetat, că eşti încăpăţînat şi inflexibil, că dovedeşti o insubordonare alarmantă, că eşti incapabil de a adopta o atitudine corectă faţă de ofiţerii superiori şi că nu depui un interes vizibil pentru a menţine relaţii normale, de înţelegere, cu colegii. În plus, provoci în permanenţă disensiuni. Cum poţi explica toate astea, căpitane?
― Excelenţă, fac ceea ce mi se pare corect. Faptele mele în slujba Statului şi rănile primite în îndeplinirea misiunilor constituie dovezi că ceea ce mi se pare mie corect este şi în interesul Statului,
― Este afirmaţia unui militar, dar reprezintă o doctrină primejdioasă. Vom mai discuta acest aspect. Mai precis, eşti acuzat că ai refuzat de trei ori îndeplinirea unor ordine semnate de către delegaţii mai legali.
― Excelenţă, misiunea nu are nici o importanţă într-o perioadă atît de critică, în care sînt ignorate probleme de maxim interes.
― Aha, cine ţi-a spus că problemele la care te referi sînt de maximă importanţă, şi, dacă lucrurile stau astfel, cine ţi-a spus că sînt trecute cu vederea?
― Excelenţă, aceste lucruri îmi sînt foarte clare. Experienţa şi cunoaşterea evenimentelor ― pe care nici unul dintre superiorii mei nu le neagă ― evidenţiază ceea ce afirm.
― Dar, căpitane, eşti atît de orb încît nu-ţi dai seama că, arogîndu-ţi dreptul de a hotărî politica de culegere de informaţii, te substitui superiorilor dumitale?
― Excelenţă, îndatoririle mele sînt in primul rînd faţă de Stat şi nu faţă de superiorii mei.
― Greşit, pentru că superiorul dumitale are şi el un superior, şi acela sînt eu, iar eu reprezint Statul, Dar fie, nu vei avea motive să te plîngi de dreptatea pe care-o fac şi despre care afirmi că este proverbială.
― Excelenţă, în ultimul an şi jumătate am locuit pe Kalgan, dîndu-mă drept fost membru al unui eehipaj comercial. Am avut ordinul de a dirija activitatea Fundaţiei pe această planetă, de a pune la punct o organizaţie care să verifice acţiunile stăpînului de pe Kalgan, mai ales în ceea ce privea politica sa externă.
― Lucrurile astea îmi sînt cunoscute. Continuă!
― Excelenţă, rapoartele mele au evidenţiat mereu poziţia strategică a Kalganului şi a sistemelor pe care le controlează. Am raportat despre ambiţia stăpînului, resursele lui, hotărîrea de a-şi extinde domeniul şi despre atitudinea preponderent amicală ― sau, probabil, neutră ― faţă de Fundaţie.
― Am parcurs cu atenţie rapoartele dumitale. Continuă!
― Excelenţă, am revenit în urmă cu doua luni. La acea vreme, nu detectasem nici un semn de război iminent ; nici un indiciu, în afară de o capacitate sporită de a respinge orice fel de atac. Acum o lună, un necunoscut soldat al norocului a cucerit Kalganul fără lupta. După toate aparenţele, cel ce-a fost odată stăpînul Kalganuluî nu mai este în viaţă. Nu se vorbeşte de trădare, ci doar despre puterea şi geniul acestui condotier ciudat ― acest Catîr.
― Acest ce? întrebă primarul, oarecum jignit.
― Excelenţă, e cunoscut sub numele de Catîrul. Cît priveşte faptele lui, se vorbeşte puţin despre ele, dar eu am adunat frînturi de informaţii şi le-am selectat pe cele mai plauzibile. E, neîndoielnic, un bărbat fără strămoşi iluştri şi fără poziţie socială. Tatăl ― necunoscut. Mama a murit la naşterea lui. În ceea ce priveşte creşterea, un vagabond. Educaţia tipică pentru lumile sărace, situate la periferia civilizaţiei spaţiale. N-are  alt nume decît acela de Catîrul, un nume care, după cum se afirmă, şi l-a ales singur şi, potrivit explicaţiei populare, lasă să se înţeleagă o imensă forţă fizică şi îndărătnicie în urmărirea scopului propus.
― Ce forţă militară posedă, căpitane? Lasă la o parte forţa fizică.
― Lumea vorbeşte de flote uriaşe, Excelenţă, însă această afirmaţie ar putea fi influenţată de ciudata capitulare a Kalganului. Teritoriul pe care-l controlează nu este mare, deşi limitele lui exacte sînt greu de apreciat. Omul acesta trebuie, totuşi, investigat.
― Hmm! Aşa deci!
Cuprins de o subită reverie, trăgînd încet douăzeci şi patru de linii cu stiloul, primarul desenă şase pătrate într-un aranjament hexagonal pe foaia albă de deasupra topului de hîrtie, pe care apoi o detaşă, o împături meticulos în trei şi o introduse în fanta recipientului pentru hîrtie din dreapta biroului. Aceasta se dezintegră curat şi fără zgomot.
― Bine, căpitane, acum care crezi că este alternativa? Mi-ai spus că "trebuie'' investigat. Ce ţi s-a ordonat să investighezi?
― Excelenţă, există în spaţiu un cuib de şobolani care se pare că nu-şi plătesc taxele.
― Ei, şi asta e tot? Nu înţelegi ori nu ţi s-a spus că aceşti oameni care nu-şi plătesc taxele sînt descendenţi ai neîmblînziţilor Neguţători din vremurile de odinioară ― anarhişti, rebeli, maniaci ― care pretind că sînt strămoşi ai Fundaţiei şi iau în rîs cultura ei? Nu ţi s-a comunicat că acest cuib de şobolani nu este singurul, că există mult mai multe decît ne închipuim noi, că ele conspiră împreună cu toate elementele criminale care încă mai există pe teritoriul Fundaţiei? Pînă şi aici, căpitane, pînă şi pe Fundaţie!
Înflăcărarea de moment a primarului se stinse repede:
― Nu-nţelegi, căpitane?
― Excelenţă, mi s-au comunicat toate astea. Dar, ca slujbaş al Statului, trebuie să servesc cu credinţă ― şi asta n-o pot face decît cei care sînt în slujba Adevărului. Oricare ar fi implicaţiile politice ale acţiunilor urmaşilor nedemni ai Neguţătorilor de odinioară, puterea aparţine lorzilor războinici care au moştenit fărîmiturile Vechiului Imperiu. Neguţătorii n-au nici arme şi nici resurse. Nu-s nici măcar uniţi. Eu nu sînt perceptor ca să fiu trimis pentru o treabă pe care şi-un copil o poate duce la bun sfîrşit.
― Căpitane Pritcher, eşti soldat şi te ocupi de arme. E o slăbiciune din partea mea că-ţi permit să vorbeşti într-un mod care aduce a insubordonare. Ai grijă. Dreptatea mea nu este pur şi simplu slăbiciune. Căpitane, s-a dovedit deja că generalii Secolului Imperial şi lorzii războinici ai acestui secol sînt la fel de neputincioşi în faţa noastră. Ştiinţa lui Seldon, care anticipează dezvoltarea Fundaţiei, se bazează nu pe eroismul individual, aşa cum eşti dumneata înclinat să crezi, ci pe tendinţele sociale şi economice ale istoriei. Am trecut deja cu succes prin patru crize, e adevărat?
― Am trecut, Excelenţă. Totuşi, ştiinţa aceasta îi rămîne cunoscută numai lui Seldon. Noi nu avem decît credinţa. Din cîte am învăţat, în primele trei crize Fundaţia a fost condusă de lideri înţelepţi care au prevăzut natura crizelor şi care şi-au luat măsuri corespunzătoare de precauţie. Altfel, cine ştie ce s-ar fi întîmplat!
― Da, căpitane, dar omiţi cea de-a patra criză. Să fim serioşi, la vremea respectivă nu aveau o conducere care să-i merite numele şi ne-am confruntat cu cel mai inteligent duşman, cu cea mai puternică forţă de atunci. Cu toate acestea, am învins datorită implacabilităţii istoriei.
― Excelenţă, este adevărat. Dar istoria la care vă referiţi a devenit implacabilă doar după ce luptaserăm cu disperare mai mult de un an. Victoria inevitabilă ne-a costat cinci sute de nave şî jumătate de milion de oameni. Excelenţă, Planul Seldon îi ajută pe cei ce se ajută singuri.
Primarul Indbur se încruntă şi se simţi dintr-o dată obosit după efortul de a expune calm lucrurile. Ştia că îngăduinţa este o slăbiciune, că nu trebuia să-i permită căpitanului să răspundă la nesfîrşit, să devină revendicativ şi să se scalde în dialectică, aşa că spuse sec:
― Căpitane, Seldon garantează totuşi victoria asupra lorzilor războinici şi eu nu pot, în aceste vremuri neclare, să permit risipirea eforturilor. Aceşti Neguţători pe care îi ignori provin de pe Fundaţie. Un război cu ei ar fi un război civil. Planul Seldon nu ne oferă nici o garanţie în această privinţă, pentru că şi ei, şi noi facem parte din Fundaţie. Aşa că trebuie aduşi la supunere. Acesta este un ordin.
― Excelenţă...
― Nu ţi s-a pus nici o întrebare, căpitane. Ordinul e ordin. Orice alte discuţii pe această temă, cu mine ori cu cei care mă reprezintă, vor fi considerate acte de trădare. Poţi să te retragi.
Căpitanul Han Pritcher îngenunchie încă o dată, apoi se retrase încet, păşind cu spatele către uşă.
Primarul Indbur, al treilea cu acest nume şi al doilea primar din istoria Fundaţiei care ajunsese în acest post pe linie descendentă, îşi recapătă echilibrul interior şi ridică o altă foaie de hîrtie de pe teancul ordonat din stînga lui. Era un raport privind economia de fonduri datorată reducerii cantităţii de spumă metalică necesară dublurilor de la uniformele forţelor poliţieneşti. Primarul Indbur şterse o virgulă de prisos, corectă o greşeală de ortografie, făcu trei notaţii pe margine şi puse raportul pe teancul ordonat din dreapta lui. Ridică o altă foaie de pe teancul ordonat din stînga şi...

Cînd se întoarse la birou, Căpitanul Han Pritcher de la Informaţii găsi o Capsulă Personală care conţinea ordine plicticoase, subliniate cu roşu şi ştampilate: URGENT.
I se ordona în termeni foarte severi să se îndrepte spre „lumea rebelă numită Haven".
În nava sa rapidă şi uşoară, pentru o singură persoană, Căpitanul Han Pritcher stabili tăcut cursul spre Kalgan, fără să se grăbească. Apoi adormi, încredinţat că îndărătnicia lui dăduse roade.

13
Locotenent si măscărici

DACĂ de la distanţa de şapte mii de parseci prăbuşirea Kalganului în faţa armatelor Catîrului produsese un ecou care stîrnise curiozitatea unui bătrîn neguţător, îngrijorarea unui căpitan îndărătnic şi iritarea unui primar meticulos, pentru locuitorii de pe Kalgan acest eveniment nu avu nici o urmare şi nici nu surprinse pe cineva.
Umanităţii i se demonstrează continuu că distanţa în timp, ca şi cea în spaţiu, creează o concentrare a atenţiei. Întîmplător sau nu, nici nu există probe că această lecţie ar fi fost învăţată o dată pentru totdeauna.
Kalgan era Kalgan, şi nimic mai mult. Doar el singur în tot acel sector al Galaxiei părea să nu ştie că Imperiul se prăbuşise, că familia Stanell nu mai domnea, că măreţia era o amintire şi că pacea dispăruse.
Kalgan era lumea luxului. În vreme ce întregul edificiu al omenirii se năruia, Kalgan îşi menţinea integritatea ca producător de plăceri, cumpărător de aur şi vînzător de distracţii.
Scăpase de dureroasele vicisitudini ale istoriei, pentru că nici un cuceritor n-ar fi distrus sau deteriorat grav o lume atît de plină de bani, care-şi putea plăti imunitatea.
Cu toate acestea, pînă şi Kalgan devenise, în cele din urmă, cartierul general al unui lord războinic, şi nepăsarea sa fusese adaptată imperativelor războiului.
Jungla îmblînzită, ţărmurile blînd modelate şi oraşele strălucitoare şi stridente răsunau acum de umbletul mercenarilor importaţi şi al cetăţenilor impresionaţi. Lumile provinciei sale fuseseră înarmate şi, pentru prima oară în istorie, banii fuseseră investiţi în nave de luptă în loc să fie daţi ca mită. Cîrmuitorul său dovedea înainte de toate că era hotărît şi dornic să apere ce era al său şi să pună mîna pe ce aparţinea altora.
Era unul dintre puternicii Galaxiei, războinic şi pacificator, întemeietor de Imperiu şi creator al unei dinastii.
Iar acum, un necunoscut cu o poreclă ridicolă îi luase totul: armele, Imperiul în devenire şi pe el însuşi, şi nici măcar nu dusese vreo bătălie.
Kalgan era, prin urmare, ca şi înainte, iar cetăţenii săi îmbrăcaţi în uniforme se grăbeau să-şi reia vechile obiceiuri, în timp ce străinii, profesionişti ai războiului, se amestecau cu noile armate care soseau.
Şi, din nou, de parcă nimic nu s-ar fi întîmplat, fură reluate fastuoasele vînători de lux în căutarea animalelor crescute în junglă, care nu atacau niciodată omul, si vînătorile de păsări cu ajutorul aeroscuterelor, îndeletnicire care le era fatală doar păsărilor mari.
În oraşe, fugarii Galaxiei puteau să-şi satisfacă plăcerile după cît îi ţinea punga, începînd cu etericele palate ale spectacolului şi fanteziei, care-şi deschideau uşile în faţa mulţimilor doar la sunetul unei jumătăţi de credit, pînă la localurile discrete şi fără firmă, de care aveau cunoştinţă doar cei foarte înstăriţi.
Toran şi Bayta se alăturară şuvoiului uman şi se pierdură în el. Îşi lăsaseră nava spre păstrare în uriaşul Hangar de pe Peninsula de Est şi se îndreptaseră spre acel compromis al claselor mijlocii, Marea Interioară, unde plăcerile erau încă legale şi chiar respectabile, iar aglomeraţia nu devenise încă de nesuportat.
Bayta purta ochelari cu lentile închise la culoare, pentru a-şi feri ochii de strălucirea solară, şi o rochie largă, albă şi subţire, ca să nu-i fie prea cald. Cu braţele bronzate după cîteva ore de stat la soare, îşi cuprinsese genunchii şi privea absentă trupul soţului ei, întins cît era de lung, a cărui piele strălucea în lumina orbitoare a soarelui alb.
― Nu exagera cu plaja, îi spusese ea dintru început, căci Toran venea de pe o stea roşie muribundă. În ciuda celor trei ani petrecuţi pe Fundaţie, pentru el soarele era un lux. După patru zile, pielea lui, antrenată pentru a rezista la radiaţii, nu simţise, totuşi, încorsetarea hainelor, cu excepţia pantalonilor scurţi.
Bayta se cuibări mai aproape de el pe nisip şi începură să vorbească în şoaptă.
Chipul lui Toran era calm şi destins, dar vocea-i trăda amărăciune.
― Recunosc. N-am avansat deloc. Dar unde-o fi? Cine e? Lumea asta nebună nu vorbeşte despre el. Poate că nici nu există.
― Există, murmură Bayta, dar e inteligent. Unchiul tău are dreptate. E omul care ne-ar trebui, dacă l-am găsi la vreme.
După o scurtă tăcere, Toran şopti:
― Ştii ce-o să fac, Bay? Visez cu ochii deschişi, de parcă aş avea insolaţie. Lucrurile se înlănţuie atît de limpede, atît de plăcut. (Vocea i se pierdu, apoi reveni.) Îţi aminteşti de ceea ce spunea doctorul Amann la colegiu, Bay? Fundaţia nu poate pierde niciodată, dar asta nu înseamnă că domnitorii Fundaţiei nu pot pierde. Istoria adevărată a Fundaţiei n-a început cînd Salvor Hardin i-a dat deoparte pe Enciclopedişti şi a preluat puterea pe Terminus ca întîiul ei primar? Şi apoi, în secolul următor, Hober Mallow n-a luat puterea prin metode la fel de drastice? Asta înseamnă că de două ori au fost înfrînţi cîrmuitorii. De ce n-am face-o şi noi?
― E cel mai vechi argument din cărţi, Torie. Mai bine ţi-ai continua visarea.
― Aşa crezi? Bine. Ce este Haven? Nu-i o parte a Fundaţiei? E pur şi simplu o parte a proletariatului de la Periferie, ca să zicem aşa. Dacă noi am deveni liderii, Fundaţia n-ar avea decît de cîştigat, şi vor pierde doar cîrmuitorii actuali.
― E mare diferenţă între "a putea" şi "a reuşi", îţi baţi gura degeaba.
Toran se enervă:
― Prostii, Bay, eşti doar prost dispusă şi acrită. De ce vrei să-mi strici ziua? O să trag un pui de somn, dacă nu te superi.
Dar Bayta îşi înălţase capul şi deodată, non sequitur *, (Non sequitur (lat.) ― Fără legătură logică (n.t.), începu să chicotească şi-şi scoase pchelarii pentru a privi în lungul plajei cu mîna streaşină la ochi.
Toran se ridică şi el, apoi se răsuci ca să privească în aceeaşi direcţie.
Ea urmărea atent o siluetă caraghioasă care mergea în mîini, mişcîndu-şi dezordonat picioarele în aer pentru a distra mulţimea pestriţă. Era unul dintre cerşetorii acrobaţi care umblau de colo-colo pe plajă şi care făceau tot felul de giumbuşlucuri pentru a li se azvîrli cîteva monede.
Un paznic îi făcu semn acrobatului să iasă de pe plajă, dar acesta, rămînînd într-un surprinzător echilibru pe un singur braţ, îşi duse cealaltă mînă la nas şi-i dădu paznicului cu tifla. Paznicul se apropie cu un chip ameninţător şi se clătină cît pe ce să cadă pe spate, cînd primi o lovitură de picior în stomac. Măscăriciul reveni pe picioare şi se îndepărtă, în timp ce privirile tăioase şi dispreţuitoare ale mulţimii de privitori îl opriră să reacţioneze violent pe paznicul care spumega de furie.
Măscăriciul îşi făcu drum în zig-zag de-a lungul plajei, trecu pe lîngă privitori, ezită de cîteva ori şi merse mai departe. Mulţimea care se strînsese în jurul lui se împrăştie, iar paznicul se retrase.
― Ciudat individ, zise Bayta cu o voce amuzată, şi Toran o aprobă nepăsător.
Individul era acum suficient de aproape şi-l putu vedea mai bine. Avea un chip slăbănog, un nas acvilin, cu vîrful plin şi borcănat, care părea foarte mobil. Membrele lungi şi zvelte, evidenţiate şi de costumaţie, aminteau de cele ale unui păianjen şi se mişcau cu uşurinţă şi graţie, lăsînd impresia că fuseseră împerecheate la întîmplare, ceea ce stîrnea ilaritate.
Măscăriciul păru dintr-o dată conştient de insistenţa cu care era privit. După ce trecuse pe lîngă ei, se opri şi, întorcîndu-se brusc, se apropie. Ochii lui mari şi căprui rămaseră aţintiţi la Bayla.
Eu îl privi tăcută.
Măscăriciul zîmbi, dar nu reuşi decît să dea un aer trist chipului său, cu nasul ca un cioc. Cînd începu însă să vorbească, se remarcă frazarea plăcută şi deosebit de îngrijită din Sectoarele Centrale.
― De-ar fi să mă slujesc de chibzuinţa cu care m-au înzestrat Spiritele cele bune, începu el, atunci aş îndrăzni să spun că o asemenea doamnă nu poate exista şi, apoi, care om în toate minţile ar îndrăzni să socotească visul drept realitate? Şi, totuşi, n-ar fi cuminte să nu dau crezare ochilor mei vrăjiţi şi încîntaţi.
Bayta îl privi mirată şi zise:
― Grozav!
― O, tu, seducătoareo, nu zăbovi, asta merită o monedă de cinci credite. Dă-i-o, Bay!
Măscăriciul făcu încă o săritură şi se apropie:
― Nu, doamna mea, nu mă lua drept ceea ce nu sînt. Căci nicidecum nu grăiesc pentru bani, ci pentru aceşti ochi strălucitori şi acest chip încîntător.
― Atunci, îţi mulţumesc. Se adresă lui Toran: Ia zi, crezi că-l bate prea tare soarele?
― Şi, totuşi, nu doar pentru ochi şi chip, continuă măscăriciul să peroreze din ce în ce mai înfocat, ci şi pentru o minte limpede, sclipitoare şi blîndă.
Toran se ridică în picioare, se întinse după halatul alb pe care-l purtase pe braţ vreme de patru zile şi-l îmbrăcă.
― Hei, prietene, zise el, ce-ar fi să-mi spui şi mie ce doreşti şi să n-o mai deranjezi pe doamna?
Măscăriciul făcu înspăimîntat un pas înapoi, iar trupul lui pipernicit se chirci:
― N-am vrut să supăr pe nimeni. Sînt străin prin locurile acestea şi se zice că n-aş fi în toate minţile; cu toate astea, ştiu să desluşesc chipurile oamenilor. Chipul frumos al acestei doamne îmi spune că are o inimă bună şi blîndă şi că mă va ajuta, de aceea mă încumet a vorbi atît de deschis.
― Cinci credite vor lecui necazul de care suferi? întrebă Toran sec, întinzîndu-i moneda.
Măscăriciul nu făcu nici o mişcare, iar Bayta spuse:
― Lasă-mă pe mine să vorbesc cu el, Torie. Adaugă apoi iute, cu voce joasă: N-are rost să te ener veze modul lui caraghios de a se adresa. Ăsta-i dialectul lui, iar al nostru îi sună probabil la fel de ciudat. Apoi, către om: Ce necazuri ai? Sper că nu eşti îngrijorat din pricina paznicului? N-o să te mai supere.
― O, nu, nu el. El nu-i decît un vînticel care nu face decît să ridice praful din jurul picioarelor mele. De un altul fug eu, şi acela este ca o furtună care mătură lumile şi le-mprăştie, făcîndu-le să se ciocnească între ele. Am fugit acum o săptămînă; am dormit pe străzi şi m-am ascuns în agitaţia mulţimii din oraş. Şi multe chipuri am privit, căutînd ajutorul de care am nevoie. L-am găsit aici. Repetă ultima afirmaţie cu o voce tremurătoare şi caldă, tulburat de emoţie: L-am găsit aici.
― Eu, zice Bayta gînditoare, aş vrea să te ajut, dar zău, prietene, nu sînt o pavăză împotriva unei furtuni care mătură lumile. Să-ţi spun drept, şi eu aş avea nevoie....
Deodată răsună puternic o voce răstită care îi făcu să se înfioare:
― Aici erai, ticălos zămislit din noroi...?!
Paznicul plajei se apropiase în goană, roşu ca focul în obraji şi, rînjind furios, îl ţinti cu ţeava armei paralizante de mică putere.
― Voi doi, puneţi mîna pe el. Să nu vă scape. Îşi lăsă mîna grea să cadă atît de tare pe umărul firav al măscăriciului încît acesta scoase un scîncet de durere.
― Ce-a făcut? întrebă Toran.
― Ce-a făcut? Ei, asta-i bună! (Paznicul băgă mîna în buzunarul care-i atîrna legat de centură şi scoase o batistă de culoare purpurie cu care îşi tamponă gîtul dezgolit.) O să vă spun eu ce-a făcut. A fugit. Tot Kalganul vorbeşte despre asta şi l-aş fi recunoscut din capul locului, dacă ar fi stat în picioare ca oamenii, în loc să stea pe ţeasta aia de şoim. Îşi zgudui prada cu vădită plăcere.
― Şi de unde a scăpat, domnule? întrebă Bayta, zîmbind.
Paznicul ridică glasul. Lumea începuse să se strîngă în jur, curioasă, holbîndu-se şi dîndu-şi cu părerea, iar pe măsură ce publicul creştea, paznicul începu să se simtă din ce în ce mai important:
― De unde a scăpat? spuse el răspicat, cu o voce sarcastică. Păi, cred că aţi auzit de Catîr, nu?
Toate murmurele încetară şi Bayta se simţi dintr-o dată fulgerată de un fior rece în capul pieptului. Măscăriciul n-avea ochi decît pentru ea şi tremura încă în strînsoarea sălbatică a paznicului.
― Şi cine credeţi că e ― continuă paznicul plin de sine ― această zdreanţă de om dacă nu măscăriciul Curţii Măriei Sale, care a fugit? Îl îmbrînci şi-l scutură pe captiv: Recunoşti, măscăriciule?
Acesta însă nu putea scoate nici o vorbă de spaimă şi Bayta îi şopti pe nerăsuflate ceva lui Toran la ureche.
Cu un aer prietenos, Toran făcu un pas înainte, către paznic:
― Ei, prietene, ce-ar fi să-l laşi puţin în pace? Măscăriciul pe care l-ai prins dansa pentru noi şi n-a dansat încă de toţi banii.
― Ia te uită! Paznicul ridică vocea, brusc îngrijorat: E vorba de recompensă...
― O vei primi, dacă dovedeşti că este cel căutat. Deocamdată, ai face bine să te retragi. Cred că-ţi dai seama că deranjezi un oaspete, şi asta s-ar putea să te coste.
― Dar dumneavoastră vă amestecaţi în treburile Măriei Sale, şi asta vă va costa şi mai şi. Îl zgîlţîi din nou pe măscărici: Dă-i banii omului, blestemăţie murdară!
Toran făcu o mişcare rapidă şi smulse arma paralizantă din mîna paznicului, care începu să urle de durere şi furie. Toran îl împinse violent deoparte şi măscăriciul, eliberat, se ascunse în spatele lui.
Mulţimea, pe care abia acum o puteai cuprinde cu privirea, nu acordă prea mare atenţie acestui ultim episod al întîmplării. Cîţiva întinseră gîturile, ridicîndu-se pe vîrfuri ca să vadă mai bine, şi se formă încet o mişcare centrifugă, de parcă mai toţi doreau să se îndepărteze cît mai repede de miezul evenimentului.
Apoi se produse o busculadă şi se auzi un ordin gutural. Se formă un coridor de-a lungul căruia se apropiară doi bărbaţi cu bastoane electrice gata de acţiune. Pe bluzonul purpuriu al fiecăruia era imprimată o rază frîntă de fulger deasupra unei planete care se sfărîma în bucăţi.
O matahală cu părul negru şi cu o căutătură severă, în uniformă de locotenent, apăru în urma lor.
Se adresă cu o blîndeţe prevestitoare de primejdii, care demonstra, fără putinţă de tăgadă, că nu simţea nevoia de a striga pentru a-şi impune voinţa:
― Tu eşti cel care ne-a chemat?
Paznicul îşi mîngîie mîna brutalizată şi, cu faţa schimonosită de durere, bolborosi:
― Solicit recompensa, măria voastră, şi îl acuz pe omul acela...
― Îţi vei primi recompensa, spuse locotenentul, fără a catadicsi să-l privească. Făcu o mişcare scurtă către oamenii lui: Luaţi-l!
Toran simţi cum măscăriciul se agaţă disperat şi înnebunit de halatul lui.
Ridică glasul şi se adresă locotenentului, făcînd un efort să nu-i tremure vocea:
― Îmi pare rău, domnule locotenent, dar acest om este al meu.
Soldaţii îl ascultară fără să clipească. Unul dintre ei ridică nepăsător bastonul, dar, auzind ordinul tăios al locotenentului, îl lăsă în jos.
Silueta lui masivă şi ameninţătoare făcu un pas înainte şi rămase ţeapănă în faţa lui Toran:
― Dumneata cine eşti?
― Cetăţean al Fundaţiei, veni răspunsul răspicat al lui Toran.
Gestul său merse drept la ţintă şi dădu roade ― în faţa mulţimii cel puţin. Tăcerea ei refulată pînă atunci se dezlănţui într-un tumult de vociferări. Oricîtă teamă ar fi stîrnit Catîrul, la urma urmelor, numele lui era de dată recentă şi nu se fixase la fel de profund în conştiinţa oamenilor precum cel al Fundaţiei, care distrusese Imperiul şi care conducea despotic şi nemilos un sfert de Galaxie prin înfricoşare.
Locotenentul nu se lăsă impresionat şi spuse:
― Aveţi cunoştinţă de identitatea bărbatului din spatele dumneavoastră?
― Mi s-a spus că a fugit de la curtea conducătorului dumneavoastră, dar ştiu sigur că mi-e prieten. Veţi avea nevoie de dovezi de nezdruncinat privind identitatea lui pentru a-l lua.
Din mulţime se auziră cîteva oftaturi aprobatoare, dar locotenentul le ignoră:
― Aveţi la dumneavoastră documentele care să ateste că sînteţi cetăţean al Fundaţiei?
― Da, pe nava mea.
― Vă daţi seama că acţiunea dumneavoastră este ilegală? Aş putea ordona să fiţi împuşcat.
― Desigur, dar în cazul acesta aţi ucide un cetăţean al Fundaţiei şi trupul dumneavoastră ar putea fi trimis bucăţi pe Fundaţie drept compensaţie. Unii lorzi războinici aşa au procedat.
Locotenentul îşi linse buzele. Afirmaţia era adevărată, întrebă:
― Numele dumneavoastră?
Toran folosi avantajul creat şi spuse:
― Voi răspunde la orice întrebare cînd vom ajunge pe nava mea. Puteţi obţine numărul compartimentului la Hangar; nava e înregistrată pe numele „Bayta".
― Nu-l veţi preda pe fugar?
― Doar Catîrului, probabil. Trimiteţi-l pe stăpînul dumneavoastră.
Tonul conversaţiei scăzuse pînă la şoaptă, iar locotenentul se întoarse brusc spre oamenii săi.
― Împrăştiaţi mulţimea! spuse el, cu o ferocitate abia ţinută în frîu.
Bastoanele electrice se puseră în mişcare. Se auziră cîteva plesnituri, şi mulţimea se împrăştie în goană cu vuiet mare.
În timp ce mergeau spre Hangar, Toran îşi întrerupse starea de visare şi spuse mai mult pentru sine:
― Pentru numele Galaxiei, Bay, ce zi am avut! Eram atît de înspăimântat...
― Aşa e, spuse ea, cu o voce încă nesigură, avînd în ochi o licărire ce semăna a veneraţie, ziua asta a fost neasemuit de ciudată.
― Încă nu-mi dau seama cum s-a petrecut totul. M-am trezit cu o armă paralizantă în mînă, pe care nici nu sînt sigur c-aş fi fost în stare s-o folosesc, şi m-am răstit la locotenent. Mă întreb de ce-am făcut-o.
Se aflau într-o navă ce zbura pe distanţe scurte şi care efectua transporturi în zona plajei. Toran privi dincolo de culoarul ce despărţea şirul de scaune, spre locul pe care măscăriciul Catîrului se cuibărise ca să doarmă, şi adăugă dezgustat:
― A fost lucrul cel mai greu pe care l-am izbutit vreodată.

În acest timp, locotenentul stătea respectuos în poziţie de drepţi în faţa şefului garnizoanei, un colonel, care îi spuse:
― Ai procedat corect. Rolul tău s-a încheiat.
Dar locotenentul nu se retrase imediat. Vorbi înciudat:
― Catîrului i-a fost ştirbită reputaţia în faţa mulţimii, domnule. Vor trebui întreprinse măsuri disciplinare pentru a restabili o atmosferă potrivită de respect.
― Măsurile s-au luat deja.
Locotenentul se întoarse pe jumătate şi zise aproape cu părere de rău:
― Sînt gata să vă dau dreptate, domnule, ordinul este ordin, dar a rămîne neclintit în faţa acelui om care avea o armă paralizantă în mînă şi a-i suporta insolenţa a fost cea mai grea misiune din viaţa mea.

l4
Mutantul

HANGARUL de pe Kalgan este o instituţie ciudată în sine, născută din nevoia de a primi numărul uriaş de nave ale vizitatorilor de pe alte planete şi din necesitatea de a le crea acestora condiţii de locuit. Inteligentul care soluţionase cel mai bine această problemă devenise peste noapte milionar. Moştenitorii lui prin naştere sau pe linie financiară erau de departe cei mai bogaţi oameni de pe Kalgan.
Hangarul se întinde generos pe mile întregi şi este, de fapt, un hotel pentru nave. Călătorul plăteşte în avans, iar navei lui i se asigură un loc din care poate decola în spaţiu în orice moment. Deci, vizitatorul locuieşte pe navă. Pot fi obţinute, desigur, serviciile hoteliere obişnuite: furnizarea de hrană şi de medicamente, revizii tehnice ale navei, transport intern pe Kalgan pentru o sumă nominală şi altele.
Prin urmare, plătind printr-o singură notă spaţiul de parcare a navei şi serviciile hoteliere, vizitatorul face economii substanţiale. Proprietarii vînd dreptul de folosinţă temporară a terenului cu profituri respectabile, guvernul încasează taxe uriaşe şi toată lumea prosperă. Nimeni nu iese în pierdere. Simplu!
Omul care mergea pe partea mai umbrită a coridoarelor largi ce legau nenumăratele aripi ale Hangarului cugetase mult la noutatea şi utilitatea sistemului descris mai înainte, dar acestea erau gînduri potrivite mai degrabă unor momente de trîndăveală, acum fiind total nelalocul lor.
Navele masive se profilau de-a lungul şirurilor de celule perfect aliniate, iar omul le ignoră una după alta. Era expert în ceea ce avea de făcut, şi dacă studierea preliminară a registrului Hangarului nu reuşise să-i furnizeze alte informaţii în afară de precizarea destul de vagă a unei aripi ― care adăpostea sute de nave ―, cunoştinţele sale de specialitate îi permiteau să le contopească pe toate la un loc.
Se auzi un foşnet slab în spaţiul acela cufundat în tăcere, şi omul se opri. Se furişă de-a lungul uneia dintre linii, minusculă insectă în comparaţie cu semeţii monştri de metal care se odihneau acolo.
Slabele luminiţe ce licăreau prin hublouri indicau prezenţa vreunui pasager care renunţase mai devreme la plăcerile organizate, pentru a se bucura de propriile plăceri, mai simple sau mai intime.
Cînd se opri, ar fi zîmbit, dacă ar fi fost capabil, dar numai circumvoluţiunile creierului lui realizară echivalentul mental al unui zîmbet.
Nava lîngă care se oprise era zveltă şi, prin urmare, foarte rapidă. Îl atrăsese ciudăţenia modelului ei deosebit, pentru că majoritatea navelor din acel sector al Galaxiei ori imitau proiecte obişnuite pe Fundaţie, ori erau construite de Tehnicienii ei. Aceasta era o navă a Fundaţiei, fie şi numai din pricina micilor denivelări de pe suprafaţa exterioară, care erau nodurile scutului de protecţie.
Omul nu ezită nici un moment.
Bariera electronică, instalată în jurul navelor de către Administraţia Hangarului, ca o concesie făcută intimităţii, nu era un obstacol pentru el. Folosind o forţă specială de neutralizare pe care o avea la dispoziţie, trecu prin barieră fără să declanşeze alarma.
Prin urmare, primul indiciu perceput din interiorul navei în legătură cu intrusul de afară a fost un semnal uşor şi aproape amical al soneriei din camera de zi a navei, atunci cînd omul şi-a apăsat palma pe fotocelula mică, aflată în imediata apropiere a ecluzei principale.
Şi, în timp ce căutarea se desfăşura cu succes, Toran şi Bayta se simţeau prea puţin în siguranţă între pereţii de oţel ai navei Bayta. Măscăriciul Catîrului, care relatase că, în ciuda puţinătăţii trupeşti, purta impozantul nume de Magnifico Giganticus, stătea aplecat deasupra mesei şi înfuleca de zor mîncarea ce-i fusese pusă dinainte.
Ridică ochii căprui şi trişti din farfurie doar pentru a o urmări pe Bayta trebăluind într-un fel de combinaţie de bucătărie şi cămară în care se aflau.
― Mulţumirile unuia lipsit de putere nu prea au mare valoare, murmură el, dar vi le adresez pentru că, într-adevăr, în săptămîna ce a trecut nu am căpătat decît resturi şi, cu toate că trupul mi-e neînsemnat, pofta de mîncare mi-e nemăsurată.
― Atunci mănîncă! spuse Bayta zîmbind. Nu mai pierde timpul cu mulţumiri. Auzisem odată un proverb din Zona Centrală a Galaxiei despre recunoştinţă, dar nu-l mai ţin minte.
― Sigur că există, doamna mea. Un înţelept a spus demult: „Recunoştinţa este mai convingătoare cînd nu se risipeşte în vorbe goale". Dar, vai mie, doamna mea, eu nu-s decît o adunătură de vorbe goale, după cum se vede. Pe vremea cînd vorbele mele îl încîntau pe Catîr, căpătăm un costum de curtean sau un nume fălos, pentru că, vedeţi dumneavoastră, numele meu a fost la început Bobo, şi nimic mai mult, dar nu l-a satisfăcut, iar atunci cînd nici vorbele mele meşteşugite, dar goale, nu l-au mai mulţumit, a început să slobozească bătăi şi lovituri asupra sărmanelor mele ciolane.
Toran intră din camera pilotului:
― Nu putem decît să aşteptăm, Bay. Sper că totuşi Catîrul va înţelege că o navă a Fundaţiei reprezintă un teritoriu al Fundaţiei.
Magnifico Giganticus, fost Bobo, făcu ochii mari şi exclamă:
― Mare e Fundaţia, căci şi nemiloşii servitori ai Catîrului tremură cînd aud de ea.
― Şi tu ai auzit de Fundaţie? întrebă Bayta, zîmbind uşor.
― Păi cine n-a auzit de ea? zise Magnifico, cu o voce şoptită şi misterioasă. Sînt unii care spun că e o lume fermecată, cu focuri ce pot înghiţi planete întregi şi cu nebănuite şi secrete puteri. Se spune că nici măcar cei mai de vază nobili ai Galaxiei nu pot dobîndi respectul pe care omul simplu îl consideră normal cînd afirmă: „Sînt cetăţean al Fundaţiei", fie că e doar miner salvator sau un nimeni ca mine.
― Hai, Magnifico, spuse Bayta, n-o să mai termini în veci de mîncat dacă te apuci să ne ţii discursuri. Uite, ţi-am pregătit nişte lapte cu arome. E foarte bun.
Puse o cană cu lapte pe masă şi-i făcu semn lui Toran să iasă din cameră.
― Torie, ce-ai de gînd să faci acum în ceea ce-l priveşte? Arătă spre bucătărie.
― Ce vrei să spui?
― Dacă vine Catîrul, ai intenţia să-l predai?
― Păi ce altceva pot face, Bay? (Părea hărţuit de gînduri şi gestul cu care îşi înlătură bucla de pe fruntea îmbrobonată de sudoare îi trăda îngrijorarea.) Înainte de a sosi aici, continuă el neliniştit, îmi închipuisem că nu trebuie decît să întrebăm de Catîr şi să trecem la treabă, neavînd o idee prea clară despre ce însemna asta.
― Înţeleg ce vrei să spui, Torie. Eu nici măcar nu speram sâ-l văd pe Catîr în carne şi oase, dar mă gîndeam că am putea culege cîteva impresii la faţa locului privind situaţia de aici şi apoi am discuta cu oamenii care ştiu ceva mai multe despre intrigile interstelare. Spionilor din cărţile copilăriei mele le era mai uşor.
― Sîntem în aceeaşi oală, Bay. (Îşi încrucişa braţele şi se încruntă.) Ce încurcătură! Nici n-ai fi zis că există o asemenea persoană, dacă nu s-ar fi ivit această mică şansă neaşteptată. Crezi că va veni după măscărici?
Bayta ridică ochii spre el:
― Nu sînt sigură. Nici nu ştiu ce-aş face sau ce-aş spune. Tu?
Soneria interioară sună sfredelitor şi intermitent.
― Catîrul!
Magnifico apăru în cadrul uşii cu ochii căscaţi şi scînci:
― Catîrul?
― Trebuie să le dau drumul înăuntru, murmură Toran.
O simplă apăsare pe un buton deschise ecluza, apoi uşa se închise în urma proaspătului sosit. Detectorul indică doar o singură persoană.
― E numai o persoană, spuse Toran vădit uşurat, şi vocea aproape că-i tremură cînd se aplecă spre instalaţia de semnalizare: Cine sînteţi?
― Lăsaţi-mă să intru şi veţi afla. Cuvintele se auziră slab în difuzor.
― Vă informez că aceasta este o navă a Fundaţiei şi, prin urmare, în virtutea tratatelor internaţionale, teritoriu al Fundaţiei.
― Ştiu.
― Intraţi neînarmat, altfel trag.
― S-a făcut!
Toran deschise uşa interioară, eliberă piedica dezintegratorului şi rămase cu degetul pe declanşator. Se auzi un zgomot de paşi, apoi uşa se deschise larg şi lui Magnifico îi scăpă un strigăt:
― Nu-i Catîrul. E un necunoscut.
"Necunoscutul" se înclină sobru în direcţia măscăriciului:
― Foarte exact. Nu sînt Catîrul. Ridică mîinile în lături: Nu sînt înarmat şi vin cu gînduri paşnice. Liniştiţi-vă şi lăsaţi arma deoparte. Mîna nu vă este atît de fermă încit să mă pot simţi în siguranţă.
― Cine sînteţi? întrebă precipitat Toran.
― Şi eu v-aş întreba acelaşi lucru, spuse necunoscutul cu răceală, întrucît dumneavoastră vă daţi drept ceea ce nu sînteţi, nu eu.
― Cum vine asta?
― Pretindeţi că sînteţi cetăţean al Fundaţiei cînd, de fapt, nu există nici un Neguţător autorizat pe planetă.
― Nu este adevărat. De unde ştiţi?
― Pentru că eu sînt cetăţean al Fundaţiei şi am documente doveditoare. Dumneavoastră aveţi?
― Cred c-ar fi mai bine să plecaţi.
― Eu nu cred. Dacă aţi cunoaşte unele metode ale Fundaţiei ― şi, cu toată impostura dumneavoastră, aşa s-ar părea ―, aţi înţelege că, dacă nu mă voi întoarce la o anumită oră pe nava mea, ar fi informat cel mai apropiat cartier general al Fundaţiei, şi mă îndoiesc că armele vă vor ajuta în vreun fel.
După o tăcere incertă, Bayta spuse calm:
― Lasă arma, Toran, şi crede-l pe cuvînt. Se pare că-i adevărat.
― Vă mulţumesc, spuse necunoscutul.
Toran puse arma pe scaunul de lîngă el.
― Acum dati-mi şi mie o explicaţie.
Necunoscutul rămase în picioare. Înalt, cu membrele lungi, avea chipul alcătuit din suprafeţe dure şi plane, ceea ce dădea senzaţia că nu zîmbea niciodată. În schimb, ochii îi erau lipsiţi de duritate.
― Veştile circulă repede, spuse el, mai ales atunci cînd întrec orice închipuire. Cred că nu există cineva pe Kalgan care să nu ştie că oamenii Catîrului au fost umiliţi astăzi de către doi turişti de pe Fundaţie. Eu cunoşteam detaliile importante încă înainte de lăsarea serii şi, aşa cum am spus, noi sîntem siguri că, în afară de mine, nu există alţi turişti de pe Fundaţie pe această planetă.
― Care ,,noi"?
― „Noi" sîntem... „noi"'. Eu, de pildă! Ştiam că vă aflaţi la Hangar, aţi fost auziţi vorbind în sensul acesta. Cu metodele mele, am verificat registrul şi am localizat nava. Se întoarse brusc spre Bayta: Sînteţi de pe Fundaţie prin naştere?
― Eu?
― Sînteţi membră a opoziţiei democrate căreia i se spune "Rezistenţă". Numele dumneavoastră nu mi-l amintesc, însă vă recunosc după chip. Aţi plecat recent şi n-aţi fi putut s-o faceţi dacă eraţi o persoană mai importantă.
Bayta ridică din umeri, nedumerită:
― Ştiţi multe.
― Aşa e. Aţi fugit cu un bărbat. Acesta e?
― Are vreo importantă ce vă voi spune?
― Nu. Voiam doar să ajungem la o înţelegere reciprocă. În cursul săptămînii în care aţi plecat în mare grabă, cred că parola era: "Seldon, Hardin şi Libertate". Porfirat Hart era şeful grupului dumneavoastră.
― De unde ştiţi toate astea? întrebă Bayta înfuriată din senin. L-a prins poliţia?
Toran încercă să o calmeze ţinînd-o de umeri, dar ea se smuci, se eliberă şi făcu un pas înainte. Bărbatul de pe Fundaţie zise calm:
― Nu l-a prins nimeni, pentru că Rezistenţa îşi sporeşte puterea şi ajunge şi în locuri ciudate. Sînt Căpitanul Han Pritcher de la Informaţii şi sînt şi eu şef de grup ― n-are importanţă sub ce nume. Se opri o clipă, apoi continuă: Nu, nu-i nevoie să mă credeţi. În meseria noastră e de preferat să fii mai degrabă bănuitor decît credul. Dar să trecem peste această introducere.
― Da, făcu Toran, chiar aşa.
― Pot să mă aşez? Vă mulţumesc. (Căpitanul Pritcher se aşeză picior peste picior, lăsîndu-şi mîna să atîrne pe speteaza scaunului.) Voi începe prin a spune că nu înţeleg ce aveţi de gînd să faceţi ― vorbesc din punctul dumneavoastră de vedere. Nu sînteţi de pe Fundaţie, dar nu e greu de bănuit că veniţi de pe una din Lumile Independente ale Neguţătorilor. Asta nu mă deranjează în mod deosebit. Totuşi, dacă nu sînt indiscret, ce aveţi de gînd cu omul acesta, cu măscăriciul pe care l-aţi salvat? Vă riscaţi viaţa păstrîndu-l.
― Nu vă putem spune încă.
― Hmm. În regulă, nici nu mi-a trecut prin minte c-o veţi face. Dar dacă vă aşteptaţi cumva să apară Catîrul în persoană, însoţit de surle, trîmbiţe, tobe şi altele, lua-ţi-vă gîndul! Catîrul nu procedează astfel.
― Poftim? exclamară Toran şi Bayta în acelaşi timp, iar din colţul în care Magnifico se ascunsese, stînd cu urechile ciulite, se auzi o izbucnire de bucurie.
― Cum aţi auzit. Şi eu am încercat să iau legătura cu el şi am procedat cu mai multă pricepere decît dumneavoastră, care sînteţi amatori în meseria asta. Nu se poate. Omul nu apare în public, nu permite să fie fotografiat sau imitat şi nu se arată decît asociaţilor celor mai apropiaţi.
― Asta explică interesul pe care-l prezentăm noi pentru dumneavoastră, domnule căpitan? întrebă Toran.
― Nu. Măscăriciul este cheia. Măscăriciul e una dintre puţinele persoane care l-au văzut. S-ar putea ca aceasta să fie dovada care-mi trebuie şi, martoră mi-e Galaxia, am nevoie de ceva pentru a trezi Fundaţia la realitate.
― Trebuie trezită? îl întrerupse tăios Bayta. Împotriva cui? Şi în ce calitate acţionaţi dumneavoastră pentru a trage semnalul de alarmă: ca rebel democrat sau ca agent al Poliţiei Secrete şi provocator?
Chipul căpitanului se crispă:
― "Doamnă Revoluţie", atunci cînd întreaga Fundaţie este ameninţată, pier atît democraţii cît şi tiranii. Să-i salvăm pe tiranii noştri de un alt tiran mai mare, pentru ca, la rîndul nostru, să-i putem răsturna pe primii.
― Cine este tiranul mai mare despre care vorbiţi? se aprinse Bayta.
― Catîrul! Ştiu suficiente lucruri despre el încît să fiu ucis în orice clipă, dacă n-aş fi precaut. Spuneţi-i măscăriciului să iasă din cameră. Ce vă voi dezvălui acum nu e pentru urechile lui.
― Magnifico! făcu Bayta, însoţindu-şi vorba cu un gest, şi măscăriciul ieşi tăcut.
Vocea căpitanului deveni gravă şi reţinută, iar Toran şi Bayta se dădură mai aproape.
― Catîrul este un individ şiret ― mult prea şiret ca să nu-şi dea seama de avantajul, fascinaţia şi strălucirea conducerii personale. Dacă renunţă la aşa ceva, înseamnă că are un motiv întemeiat. Ar putea crede că un contact personal i-ar dezvălui ceva de o importanţă covîrşitoare, ceva ce nu trebuie cunoscut. Le făcu semn să nu-l întrerupă cu întrebări şi continuă grăbit: În acest scop, m-am deplasat în locurile lui natale şi am chestionat oameni care, pentru ceea ce ştiu, nu vor trăi mult. Oricum, mai sînt doar cîţiva în viaţă, îşi amintesc de copilul născut cu treizeci de ani în urmă, de moartea mamei, de tinereţea lui ciudată. Catîrul nu este o fiinţă umană!
Cei doi ascultători se traseră înapoi, îngroziţi de implicaţiile nebănuite. Nici unul nu înţelese pentru moment prea limpede, dar ameninţarea era reală.
― E un mutant, continuă căpitanul, şi asta rezultă cu claritate din cariera lui plină de succese. Nu ştiu ce putere are sau în ce măsură poate fi ceea ce romanele noastre de aventuri numesc "supraom", însă ascensiunea lui de la zero pînă la stăpînirea Kalganului, în numai doi ani, este revoltătoare. Înţelegeţi pericolul, nu-i aşa? În Planul Seldon se pot calcula accidente genetice sau calităţi biologice imprevizibile?
― Nu-mi vine a crede, spuse rar Bayta. E o capcană pe care n-o înţeleg. Dacă e supraom, de ce nu ne-au ucis oamenii lui cînd au avut prilejul s-o facă?
― V-am spus că nu ştiu în ce măsură a acţionat mutaţia. S-ar putea să nu fie încă pregătit pentru a ataca Fundaţia, şi ar fi un semn de mare înţelepciune să ne opunem oricărei provocări pripite. Mă lăsaţi să discut cu măscăriciul?
Căpitanul se aşeză în fata lui Magnifico, care începu să tremure. Era clar că nu avea încredere în acest bărbat solid şi rigid care-l sfredelea cu privirea.
― L-ai văzut vreodată pe Catîr cu ochii tăi? începu căpitanul calm.
― Ba chiar prea bine, bunule domn. Şi i-am simţit şi greutatea palmei.
― Nu mă îndoiesc de asta. Poţi să-l descrii?
― Mi-e groază să-mi amintesc, înălţimea voastră. E un bărbat cu o statură impunătoare, cu părul purpuriu aprins. Pe lîngă el, chiar şi dumneavoastră aţi părea un pitic. Adunîndu-mi toată puterea şi greutatea trupului, am încercat odată să-i clintesc o mînă, dar n-am reuşit. (Pe cît de slab şi de pipernicit era, Magnifico păru să se prăbuşească şi să devină o grămăjoară minusculă de biaţe şi picioare.) Adeseori, ca să-şi distreze generalii sau doar ca să se amuze, mă ridica la o înălţime ameţitoare, trecîndu-şi un singur deget prin centura mea, şi mă punea să-i recit poeme. Mă lăsa jos numai după ce alcătuiam douăzeci de versuri, fiecare improvizat şi cu rimă perfectă, căci altfel mă ridica din nou. Are o putere înspaimîntătoare, bunule domn, pe care o foloseşte cu o cruzime de nedescris, iar ochii săi, mărite domn, nu-i vede nimeni.
― Ce vrei să spui?
― Mărite domn, poartă ochelari de un fel nemaiîntîlnit. Se spune că sînt opaci şi că vede prin ei graţie unei vrăji nebănuit de puternice care depăşeşte puterile omeneşti. Am mai auzit ― spunînd acestea, vocea îi deveni reţinută şi misterioasă ― că a-i vedea ochii înseamnă a-ţi găsi moartea, căci ucide cu ochii, mărite domn.
Magnifico îşi roti privirea spre fiecare şi spuse cu o voce pierdută:
― Pe viaţa mea, acesta-i adevărul!
Bayta oftă adînc:
― Se pare că aveţi dreptate, domnule căpitan. Vreţi să preluaţi conducerea?
― Păi, să vedem cum stau lucrurile. Nu datoraţi nimic aici? Bariera de deasupra Hangarului este ridicată?
― Putem pleca oricînd.
― Atunci plecăm imediat. Catîrul s-ar putea să nu dorească să supere Fundaţia, dar el riscă enorm dacă-l lasă pe Magnifico să scape. De-aia s-a făcut atîta zarvă după fuga acestui amărît. S-ar putea, totodată, să fim aşteptaţi de cîteva nave imediat cum ne ridicăm. Iar dacă vom dispărea fără urmă în spaţiu, pe cine să învinuieşti de crimă?
― Aşa e, îl aprobă Toran pierdut.
― Aveţi, totuşi, un scut şi probabil că nava dumneavoastră e mai rapidă decît oricare alta de aici, aşa că, imediat ce ieşim din atmosferă, îndreptaţi-vă nepăsători spre cealaltă emisferă, apoi îndepărtaţi-vă de planetă cu viteză maximă.
― Da, spuse Bayta cu răceală, şi cînd ne vom întoarce pe Fundaţie ce vom face, domnule căpitan?
― Pai, în acest caz, sînteţi nişte cetăţeni de treabă de pe Kalgan. Ori nu-i adevărat? Altceva nu ştiu.
Nu mai spuseră nimic. Toran se îndreptă spre tabloul de bord. Curînd simţiră o uşoară zdruncinătură.
Abia cînd Kalgan rămase în urmă, la o distanţă sigură pentru a încerca primul salt interstelar, chipul Căpitanului Pritcher se descreţi puţin. Nici o navă a Catîrului nu încercase să le împiedice plecarea.
― Se pare că ne lasă să plecăm cu Magnifico, spuse Toran. Povestea dumneavoastră nu se potriveşte.
― Doar dacă nu cumva vrea să plecăm eu el, ceea ce n-ar fi în avantajul Fundaţiei, îl corectă căpitanul.
După un ultim salt, cînd ajunseră la o distanţă care să le permită un zbor normal pînă la Fundaţie, recepţionară primul buletin de ştiri în ultraunde.
Era o ştire pierdută printre atîtea altele. Se menţiona ca un Lord războinic ― crainicul nu se obosise să-i dezvăluie numele ― protestase faţă de Fundaţie în legătură cu răpirea unui membru al curţii sale. Apoi, fură prezentate ştirile sportive.
― E cu un pas înaintea noastră, spuse Căpitanul Pritcher cu o voce glacială, şi adăugă cufundat în gînduri: E gata să atace Fundaţia, folosind acest incident pentru a-şi justifica acţiunea. Asta ne va îngreuna situaţia. Va trebui să acţionăm fără a fi pe deplin pregătiţi.

l5
Psihologul

EXISTAU motive întemeiate pentru ca noţiunea de "ştiinţă pură" să se bucure de cea mai deplină libertate pe Fundaţie. Căci într-o Galaxie în care supremaţia şi chiar supravieţuirea Fundaţiei se bazau pe superioritatea tehnologică, în ciuda forţei fizice folosite în ultimul secol şi jumătate, Omul de Ştiinţă se bucura de o anumită imunitate. Era nevoie de el, iar el ştia bine acest lucru.
Tot astfel, existau motive întemeiate pentru care Ebling Mis ― doar cei ce nu-l cunoşteau îi adăugau titlurile la nume ― se bucura de cea mai deplină formă de libertate pe Fundaţie în domeniul „ştiinţei pure". Într-o lume în care ştiinţa era respectată, el era Omul de Ştiinţă: fără a stîrni zîmbetul şi fără litere de-o şchioapă. Era nevoie de el, şi el ştia asta.
Iată motivul pentru care, în timp ce alţii îşi plecau capul şi făceau temenele, el le refuza şi adăuga, fără să se teamă, că strămoşii lui nu se ploconiseră vreodată în faţa nepricopsiţilor de primari şi că pe vremea strămoşilor lui primarul ales putea fi dat afară din post cu un şut la voinţa alegătorilor, căci singurii oameni care moşteneau ceva prin naştere erau doar idioţii congenitali.
Aşa se face că, atunci cînd Ebling Mis hotărî să-i permită lui Indbur să se bucure de onoarea de a-l primi în Audienţă, nu se mai osteni să transmită cererea lui de-a lungul întregului lanţ obligatoriu de comandă şi să aştepte răspunsul favorabil pe aceeaşi cale. După ce-şi puse pe umeri, la întîmplare, cea mai ponosită dintre cele două haine de culoare închisă pe care le avea, îşi trînti pe creştet o pălărie neasortatâ, pleoştită şi cu o formă greu de recunoscut, îşi aprinse o ţigara de foi, interzisă în acel loc, şi dădu buzna în palatul primarului, împingîndu-i pe cei doi paznici care protestară neconvingător de parcă behăiau.
Excelenţei sale îi parveniră primele semnale ale acestei încălcări de etichetă în timp ce se afla în grădină, cînd auzi hâimălaia din ce în ce mai vehementă şi o voce ca de taur care răspundea cu blesteme.
Indbur puse jos făraşul cu care făcea curăţenie, se ridică încet în picioare şi, cu aceeaşi încetineală, se schimbă la faţă. În fiecare zi după muncă, timp de două ore la începutul amiezei, dacă vremea era bună, Indbur se relaxa în grădină. Acolo, florile creşteau în pătrate şi triunghiuri, trasate cu o rigoare severă în roşu şi galben, cu minuscule tuşe de violet la vîrfuri, şi plante verzi care mărgineau totul cu linii rigide. Acolo, în grădina sa, nimeni nu avea voie să-l tulbure ― nimeni!
Indbur îşi scoase mânuşile murdare de pămînt în timp ce se îndreptă spre poarta grădinii.
― Ce înseamnă asta? întrebă el în cele din urmă.
Răspunsul veni foarte prozaic, pentru că Mis apăru ca din senin, cu vocea lui bubuitoare, gesticulînd sălbatic din braţe către cei care încă se mai agăţau de haina pe care o transformase în zdrenţe.
Indbur le făcu semn să se îndepărteze cu o uitătură solemnă şi dezaprobatoare, iar Mis se aplecă să-şi culeagă pălăria mototolită ; scutură de pe ea un pumn de praf şi pămînt, o vîrî la subsuoară şi zise:
― Ascultă la mine, Indbur, protejaţii ăştia ai tăi incalificabili trebuie să-mi cumpere o haină nouă. Pe asta o mai puteam purta mult şi bine.
Primarul rămase ţeapăn şi, nemulţumit, îşi puse în valoare înălţimea de un metru şi aproape şaizeci de centimetri şi vorbi cu un aer semeţ:
― Mis, nu mi s-a adus la cunoştinţă că ai fi solicitat o audienţă. Sînt sigur că nu ţi-a fost programată.
Ebling Mis privi în jos către primar, neîncrezător şi vizibil mirat:
― Pentru numele Galaxiei, Indbur, n-ai primit bileţelul de la mine? Parcă i l-am dat ieri unui neisprăvit în uniformă stacojie. Ţi l-aş fi dat direct, dar ştiam că ţii la formalităţi.
― Formalităţi! Indbur îşi dădu ochii peste cap exasperat, apoi spuse cu holărîre: N-ai auzit de organizarea raţională a activităţii? Pe viitor, va trebui să prezinţi o cerere pentru audienţă, redactată cum se cuvine, în trei exemplare, la biroul guvernamental la care ai treabă, în care să specifici şi scopul. Apoi va trebui să aştepţi pînă cînd mersul normal al evenimentelor îţi va aduce o înştiinţare referitoare la data programării audienţei acordate. Abia după aceea trebuie să te înfăţişezi în ţinută adecvată ― am zis adecvată, înţelegi? ― şi cu respectul cuvenit unei asemenea ocazii. Acum poţi să te retragi.
― Ce nu-i în ordine cu ţinuta mea? întrebă Mis, întărîtat. Cea mai bună haină pe care o aveam pînă cînd sălbaticii aceia incalificabili şi-au înfipt ghearele în ea. Voi pleca de îndată ce-ţi voi spune ce am de spus. Pentru numele Galaxiei, dacă n-ar fi vorba de o Criză Seldon, aş pleca imediat.
― Criză Seldon?! manifestă Indbur un început de interes.
Mis era un mare psiholog ― un democrat, o persoană incomodă şi, cu siguranţă, un rebel ― dar, cu toate acestea, psiholog. În starea de nedumerire în care se afla, primarul ezită să exprime cu voce tare durerea intimă ce-l străfulgeră cînd Mis smulse nepăsător o floare, o duse spre nări plin de speranţă şi apoi o azvîrli cît colo, strîmbînd din nas.
Indbur spuse cu răceală:
― Vrei să-mi asculţi sfatul? Grădina aceasta n-a fost făcută pentru discuţii pe teme importante şi grave.
S-ar fi simţit mai în largul său pe fotoliul înalt din spatele biroului lat, de unde ar fi putut privi nestingherit cele cîteva şuviţe de păr care se străduiau să ascundă chelia roz a lui Mis. S-ar fi simţit mult mai bine dacă Mis şi-ar fi aruncat ochii în toate părţile căutînd un scaun inexistent şi ar fi rămas în picioare, mutîndu-şi greutatea de pe un picior pe altul, fără să lase această impresie.
S-ar fi simţit cel mai bine cînd, ca răspuns la o apăsare pe un anume buton, un subordonat îmbrăcat în livrea ar fi intrat temător, pe vîrful picioarelor, ar fi făcut o plecăciune în drum spre biroul său şi ar fi aşezat acolo un tom pîntecos legat în metal.
― Acum, de bună seamă, zise Indbur ― din nou stăpîn pe situaţie ―, pentru a face această audienţă neautorizată cît se poate de scurtă, te rog să prezinţi lucrurile în cîteva cuvinte.
― Ştii cu ce m-am ocupat în zilele din urmă? întrebă Ebling Mis fără să se grăbească.
― Am rapoartele tale aici, răspunse primarul satisfăcut, împreună cu rezumatele autorizate. După cîte înţeleg, cercetările tale în ceea ce priveşte matematica psihoistoriei au fost efectuate în scopul de a reproduce opera lui Hari Seldon şi, evident, de a trasa desfăşurarea proiectată a istoriei viitoare pentru uzul Fundaţiei.
― Exact, spuse Mis inflexibil. Cînd Seldon a întemeiat Fundaţia, a fost îndeajuns de înţelept să nu includă nici un psiholog printre oamenii de ştiinţă aduşi aici, astfel încît Fundaţia a acţionat orbeşte, în funcţie de cursul neîntrerupt al necesităţii istorice. În  cadrul cercetărilor mele, am pus un mare accent pe aluziile făcute cu prilejul deschiderii Bolţii Timpului.
― Cunosc acest lucru, Mis. E o pierdere de vreme să te repeţi.
― Nu mă repet, se dezlănţui Mis, pentru că ceea ce am de gînd să-ţi comunic nu este inclus în nici unul dintre rapoartele acelea.
― Cum adică nu este inclus în rapoarte? întrebă prosteşte Indbur. Cum ai putut...?
― Pentru numele Galaxiei! Lasă-mă pe mine să-ţi explic, fiinţă respingătoare ce eşti. Nu-mi mai pune în cîrcă ceea ce n-am spus şi nu mai întoarce pe toate feţele orice afirmaţie de-a mea, că altfel plec şi las totul să se facă praf în jurul tău. Ţine minte, neghiob incalificabil ce eşti, Fundaţia va reuşi pentru că aşa trebuie, dar dacă eu plec acum şi te las în pace, tu nu vei reuşi nimic.
Trîntindu-şi cu năduf pălăria de pămînt, Mis o luă grăbit pe scările platformei pe care era aşezat biroul larg şi, împingînd precipitat hîrtiile de pe el, se aşeză pe-un colţ.
Înnebunit, Indbur se gîndi să cheme garda sau să folosească vreuna din armele aflate în birou. Ochii lui Mis îl ţintuiau însă cu furie şi nu reuşi decît să se facă mai mic şi să adopte o atitudine de supuşenie.
― Doctore Mis, începu el, nu prea convins de necesitatea respectării formalităţilor, trebuie să...
― Ţine-ţi gura, se răsti feroce Mis, şi ascultă. Dacă chestia asta de aici, zise el şi lovi straşnic cu palma dosarul legat de pe birou, e o prelucrare neroadă a raportului meu, azvîrle-o cît colo. Orice raport pe care-l înaintez trece prin mîinile a douăzeci şi ceva de funcţionari, ajunge la tine şi apoi îmi este înmânat, după ce mai trece pe la alţi douăzeci. Toate bune şi frumoase dacă nu există nimic secret în raport. Ei, bine, eu am aici ceva confidenţial. Atît de confidenţial, încît nici băieţii cu care colaborez n-au prins de veste. Munca au făcut-o ei, desigur, dar fiecare a desăvîrşit cîte o porţiune neînsemnată şi izolată, iar eu am asamblat toate părţile astea. Ştii ce reprezintă Bolta Timpului?
Indbur dădu afirmativ din cap, dar Mis continuă să vorbească nestăpînit, cu o plăcere şi o bucurie nedisimulate.
― Ei, o să-ţi spun eu, pentru că de multă vreme îmi imaginam că Galaxia va ajunge în situaţia asta incalificabilă ; îţi citesc în ochi ce-ai vrea să faci acum, farsor şi guguman ce eşti. Ţii mîna lîngă un buton pe care, dacă apeşi, or să năvălească aici soldaţi cu zecile ca să mă căsăpească, dar te temi de ceea ce ştiu, te temi de o Criză Seldon. Dar te asigur că, dacă atingi ceva de pe birou, îţi fărîm capul incalificabil înainte de intrarea vreunuia. Oricum, tu, banditul de taică-tu şi piratul de bunică-tu aţi supt de-ajuns din vlaga Fundaţiei.
― Asta e înaltă trădare, bîigui Indbur.
― Bineînţeles că e, făcu Mis cu o bucurie ascunsă, dar ce poţi să faci? Hai să-ţi vorbesc despre Bolta Timpului. Această Boltă a Timpului e ceea ce Hari Seldon a instalat aici la început pentru a ne ajuta să depăşim situaţiile mai grele. Seldon a pregătit cîte un simulacru personal ca ajutor pentru fiecare Criză şi a dat explicaţii. Au fost patru crize pînă acum ― deci patru apariţii. Prima oară a apărut cînd criza era la apogeu. A doua oară, în momentul imediat următor evoluţiei reuşite a celei de-a doua crize. La crizele a treia şi a patra a fost ignorat, probabil, pentru că nu mai era nevoie de ajutorul lui, dar cercetările recente, şi care nu sînt incluse în rapoartele pe care le ai, ne arata că el oricum a apărut, şi încă la momentul potrivit. Pricepi?
Mis nici nu aşteptă, de altfel, un răspuns. Îşi azvîrli, în cele din urmă, ţigara de foi, ajunsă într-o stare jalnică, şi se scotoci prin buzunare după alta, o găsi şi o aprinse. Pufăi nervos de cîteva ori, scoţînd vălătuci de fum.
― În mod oficial, spuse el, am încercat să reconstruiesc ştiinţa psihoistoriei. Ei bine, nimeni n-o să reuşească asta nici acum, nici peste un veac. Numai că eu am făcut progrese în ceea ce priveşte elementele simple şi le-am putut folosi ca scuză ca să mă amestec şi în problema Bolţii Timpului. Ceea ce am făcut presupune determinarea, cu o doză apreciabilă de siguranţă, a datei exacte a următoarei apariţii a lui Hari Seldon. Cu alte cuvinte, pot să-ţi ofer data la care iminenta Criză Seldon, cea de-a ciucea, va ajunge la apogeu.
― Şi cînd va avea loc? întrebă încordat Indbur.
Mis, cu o nepăsare veselă, lăsă bomba să explodeze:
― Peste patru luni. Patru luni incalificabile, fără două zile.
― Patru luni! făcu Indbur cu o vehemenţă care nu-i era în fire. Imposibil.
― Imposibil, pe naiba!
― Patru luni? Îţi dai seama ce înseamnă asia? Unei crize iminente peste patru luni i-au trebuit ani întregi ca să se dezvolte.
― Şi de ce nu? Există vreo lege a naturii care să-i impună unui proces să se maturizeze la lumina zilei?
― Dar nimic n-o prevesteşte. Nu se simte nici un pericol. Indbur aproape că-şî frîngea mîinile de îngrijorare. Apoi, cu o furie care mocnise îndeajuns, explodă: Dă-te jos de pe biroul meu şi lasă-mă să-mi pun lucrurile în ordine. Cum îţi închipui că pot să gîndesc în condiţiile astea?
Luat prin surprindere, Mis se ridică greoi de pe birou şi se dădu într-o parte.
Indbur rearanjă obiectele pe locurile lor iniţiale cu mişcări febrile. Spuse repede şi precipitat:
― Nu ai nici un drept să dai buzna aici. Dacă ţi-ai fi prezentat teoria...
― Dar nu e o teorie.
― Iar eu spun că este o teorie. Dacă ai fi prezentat-o cu probe şi argumente într-un mod adecvat, ar fi mers la biroul de Ştiinţe Istorice. Acum ar fi fost tratată cu toată seriozitatea, analiza rezultată mi-ar fi fost prezentata mie şi apoi, desigur, s-ar fi întreprins măsurile ce se cuveneau. Aşa, însă, m-ai sîcîit pe mine fără nici un motiv întemeiat. Aha, uite-o aici!
Ţinea în mînă o foaie de hîrtie argintie şi transparentă pe care o scutură în direcţia solidului psiholog.
― Acesta este un scurt rezumat pe care-l pregătesc eu însumi, săptămînal, privind problemele externe care apar. Ascultă: am încheiat negocierile pentru un tratat comercial cu Mores, continuăm negocierile pentru un altul cu Lyonesse, am trimis o delegaţie la nu ştiu ce sărbătorire pe Bonde, am primit nu ştiu ce plîngere de pe Kalgan şi am promis să o soluţionăm, am protestat împotriva unor practici comerciale ilegale din Asperta, iar ei au promis să rezolve problema, şi altele, şi altele, tot aşa. (Privirea primarului alunecă în josul listei cu notaţii codificate şi apoi aşeză cu atenţie foaia la locul ei în dosarul potrivit, din locul potrivit.) Îţi spun eu, Mis, că de aici nu rezultă decît adieri de ordine şi pace...
Uşa de la capătul îndepărtat se deschise şi în birou intră, într-o manieră dramatică, fără nici o legătura cu viaţa reală, o notabilitate îmbrăcată într-un costum simplu.
Indbur dădu să se ridice de pe scaun, dar se răzgîndi. Avu ciudata şi ireala senzaţie că lumea se învîrteşte în jurul lui, senzaţie pe care mulţi dintre noi o încercăm atunci cînd se întîmplă prea multe într-o singură zi. După ce Mis intrase cu forţa şi-l enervase, acum apărea, la fel de nepotrivit, secretarul său, care cel puţin cunoştea regulile casei.
Acesta făcu o plecăciune adîncă. Indbur întrebă tăios:
― Ce e?
Secretarul răspunse cu capul plecat, de parcă s-ar fi adresat pardoselii:
― Excelenţă, Căpitanul Han Pritcher de la Informaţii s-a întors de pe Kalgan, încălcînd ordinele dumneavoastră, şi a fost întemniţat potrivit ordinului dumneavoastră anterior ― ordinul X20-5l3. Acum îşi aşteaptă execuţia. Cei care-l însoţesc au fost reţinuţi pentru interogatoriu şi s-a întocmit un raport complet.
Exasperat, Indbur spuse:
― S-a primit un raport complet. Şi?
― Excelenţă, Căpitanul Pritcher a raportat, cam confuz, despre existenţa unor planuri primejdioase din partea noului Lord al Kalganului. Nu i s-a acordat dreptul la replică, potrivit ordinelor anterioare ― ordinul dumneavoastră X 20-65l ―, dar afirmaţiile lui au fost înregistrate şi vi s-a înaintat un raport complet.
― S-a primit un raport complet. Şi? urlă Indbur.
― Excelenţă, în ultimul sfert de oră au fost primite o serie de rapoarte de la frontiera Salinniană. Nave identificate ca aparţinînd Kalganului au pătruns pe teritoriul Fundaţiei fără autorizaţie. Navele sînt înarmate. Au avut loc lupte.
Secretarul se aplecă pînă la pămînt. Indbur rămase în picioare. Ebling Mis se scutură ca să-şi revină din surpriză, îl apucă pe secretar de mînă, îl ridică în picioare şi-l lovi sănătos peste umăr:
― Hei, ai face bine să-l eliberezi pe acest Căpitan Pritcher şi să-l trimiţi încoace. Acum, ieşi!
Secretarul plecă şi Mis se întoarse către primar:
― N-ar fi cazul să pui maşinăria în mişcare, Indbur? Patru luni, îţi aminteşti?
Indbur rămase cu ochii pierduţi. Doar un deget părea că mai are viaţă în el, şi acesta trasa triunghiuri tremurătoare pe suprafaţa lucioasă a biroului.

l6
Conferinţa

CÎND cele douăzeci şi şapte de Lumi Comerciale Independente, unite doar prin neîncrederea faţă de planeta-mamă a Fundaţiei, realizează împreună o întrunire şi fiecare dintre ele este animată de mîndria născută din propria-i neînsemnătate, încurajată şi întărită de propria-i insularitate şi împătimită de pericole eterne, există o serie de negocieri preliminare, de o meschinărie îndeajuns de mare, care pot să-i descurajeze pînă şi pe cei mai perseverenţi în a le depăşi.
Nu este suficient să fixezi dinainte detalii, precum metoda de votare sau modul de alegere a reprezentanţilor. Acestea devin probleme de importanţă politică. Nu este de ajuns să stabileşti problemele prioritare la masa de seară sau la tratative, pentru că acestea sînt probleme de importanţă socială.
Fusese mai greu să se stabilească locul întrunirii ― pentru că aceasta era o problemă de un covîrşitor provincialism. Şi, în cele din urmă, căile întortocheate ale diplomaţiei au condus către lumea Radole, pe care unii comentatori o sugeraseră dintru început, din simplul şi logicul motiv că avea o poziţie centrală.
Radole era o lume unică şi, ca potenţial militar, deţinea cea mai slabă forţă între cele douăzeci şi şapte de Lumi. Aceasta fusese încă un factor care atîrnase greu în logica alegerii.
Era o lume ca o panglică ― şi Galaxia e plină de lumi ca aceasta, dintre care cele locuibile constituie o raritate. Cu alte cuvinte, cele două jumătăţi ale ei stăteau îndreptate spre veşnicele extreme de arşiţă şi frig, iar regiunea în care viaţa era posibilă se afla în panglica subţire a zonei crepusculare.
O asemenea lume pare a fi, în mod invariabil, neatrăgătoare pentru cei ce n-au încercat să se stabilească acolo, dar există locuri plasate strategic, şi Radole City era aşezat într-un astfel de loc.
Se întindea de-a lungul pantelor domoale ale unor dealuri mici, în faţa unor munţi teşiţi care-l mărgineau spre graniţa emisferei reci şi care opreau înaintarea înspăimîntătoare a gheţurilor. Aerul cald şi uscat al emisferei însorite venea în valuri asupra oraşului, iar dinspre munţi era pompată prin conducte apa ― şi astfel, Radole City devenise o grădină continuă, plutind într-o dulce dimineaţă de iunie fără de sfîrşit.
Fiecare casă se cuibărea între florile propriei grădini, expusă tuturor elementelor îmblînzite. De dragul comerţului exterior, pe care îl dezvoltaseră pînă într-atît încît Radole devenise o lume mai degrabă productivă decît o lume tipică a Neguţătorilor, fiecare grădină era un teren horticol pe care plantele luxuriante creşteau în împerecheri stranii.
Prin urmare, în felul său, Radole City era un mic petic smuls din Eden, o unică oază de blîndeţe şi de lux pe o planetă altfel îngrozitoare, ceea ce fusese, de asemenea, un element ce atîrnase greu în această alegere.
Ciudăţenia mai venea şi din fiecare dintre cele douăzeci şi şase de Lumi de Neguţători: delegaţi, soţii, secretare, jurnalişti, nave şi echipajele acestora. Populaţia din Radole aproape că se dublase, iar resursele erau puse la grea încercare. Se mînca după dorinţă, se bea după voia fiecăruia şi nu se dormea defel.
Şi totuşi, printre oaspeţii care forfoteau de colo-colo, doar cîţiva nu erau pe deplin conştienţi că întreaga Galaxie se mistuia încet într-un sol de război tăcut şi aducător de somn. Cei care realizau acest lucru puteau fi împărţiţi în trei categorii. Din prima făceau parte cei care ştiau puţine şi se dovedeau neîncrezători...
Aşa era şi tînărul pilot spaţial care purta la şapcă o cocardă cu inscripţia Haven şi care, ţinînd paharul în dreptul ochilor, reuşise să prindă privirea fetei din Radole ce stătea în faţa lui şi zîmbea. El tocmai spunea:
― Am trecut exact prin zona în care se poartă războiul ca să ajungem aici, şi am făcut-o dinadins. Vreme de un minut-lumină am călătorit în zona neutră, foarte aproape de Horleggor...
― Horleggor? se băgă în vorbă un localnic cu picioare lungi, care făcea pe gazda acestei adunări. Acolo a fost înfrînt Catîrul săptămîna trecută, nu?
― De unde ai auzit? întrebă pilotul cu superioritate.
― De la un post de radio al Fundaţiei.
― Daa? Păi află de la mine: Catîrul a ocupat Horleggorul. Aproape că ne-am ciocnit de un convoi de nave de-ale lui care tocmai dintr-acolo veneau Cînd rămîi la locul bătăliei, iar învingătorul se îndepărtează în goană, nu înseamnă că ai fost înfrînt.
În discuţie interveni cineva cu o voce puternică şi guturală:
― Nu mai vorbiţi aşa. Întotdeauna Fundaţia primeşte primele lovituri acolo unde-o doare mai tare. Ascultaţi la mine: mai aveţi puţină răbdare şi veţi vedea. Bătrîna Fundaţie ştie cînd să se întoarcă. Şi atunci să te ţii: Poc! Cel care vorbise tăcu şi zîmbi uşor batjocoritor.
― Oricum ar fi, zise pilotul de pe Haven, după o scurtă pauză, aşa cum vă relatam, noi am văzut navele Catîrului şi arătau tare bine. Vă spun eu ― păreau noi.
― Noi? făcu localnicul gînditor. Le construiesc chiar ei? (Rupse o frunză din ramura ce-i atîrna deasupra capului, o mirosi cu delicateţe, apoi o zdrobi între dinţi, şi seva verzuie răspîndi în jur o aromă mentolată.) Vrei să-mi spui mie că au înfrînt navele Fundaţiei cu hîrburi făcute de ei? Hai, mai zi ceva.
― Le-am văzut, amice. Doar ştiu încă să deosebesc o navă de o cometă, nu crezi?
Localnicul se dădu mai aproape de pilot şi se aplecă spre el:
― Ştiu eu ce ştiu. Ascultă, nu te lăsa păcălit. Războaiele nu pornesc din senin, iar noi avem o gloată de deştepţi care fac jocurile.
Apoi un altul zise cu o voce răstită:
― Aşteaptă pînă-n ultima clipă, şi atunci: Bum! Zîmbi tîmp cu toată gura către fată, care se trase deoparte.
― Bătrîne, îţi închipui că individul ăsta, Catîrul, face toate jocurile. Nici vorbă! (Radolianul îşi întări spusele cu o mişcare a degetului.) După cîte-am auzit, e omul nostru, şi am auzit asta dintr-o sursă demnă de încredere, de sus. Noi îl plătim şi, probabil, tot noi am construit şi navele acelea. Să fim realişti ― cred că aşa stau lucrurile. A, sigur, pînă la urmă n-o să reuşească să înfrîngă Fundaţia, dar poate s-o şubrezească şi atunci intervenim noi.
― Numai despre asta ştii să vorbeşti, Clev? i-o tăie fata. Despre război? Mă oboseşti.
Într-un acces de galanterie, pilotul din Haven interveni împăciuitor:
― Să schimbăm subiectul. Doar n-o să le supărăm pe fete.
Celălalt repetă fraza şi bătu ritmul vorbelor cu halbă în tăblia mesei. Micile grupuri care se formaseră se destrămară chicotind şi comentînd, iar alte cîteva perechi ieşiră din chioşcul de vară din spate.
Conversaţia deveni mai generală, mai variată şi mai fără noimă...
În a doua categorie intrau aceia care ştiau ceva mai multe lucruri şi erau mai puţin siguri pe ei...
Aşa era Fran, mătăhălosul cu un singur braţ, care reprezenta Havenul ca delegat oficial şi care îşi dădea silinţa să fie la înălţime, cultivînd tot felul de amiciţii: cu femei, cînd putea, şi cu bărbaţi, cînd n-avea încotro.
Acum se odihnea în locuinţa unuia dintre noii săi prieteni, situată pe vîrful unui deal, ceea ce nu prea i se întîmplase decît o dată sau de două ori de la sosire. Noul său prieten se numea Iwo Lyon, un suflet înflăcărat din Radole. Casa lui era izolată de restul caselor şi părea să plutească singură în mijlocul unei mări de parfumuri florale şi zumzet de insecte. Fran stătea întins şi se lăfăia la soare pe mica plajă de pe o fîşie de iarbă tunsă scurt aşezată în pantă.
― N-avem aşa ceva pe Haven, zise el.
Somnolent, Iwo îi răspunse:
― Să vezi ce-i pe emisfera friguroasă. E un loc la vreo douăzeci de mile de aici unde oxigenul curge ca apa.
― Nu mai spune?
― Serios.
― Păi, să-ţi povestesc şi eu una, Iwo... În vremurile de odinioară, înainte de a-mi pierde braţul, am umblat şi eu printr-o mulţime de locuri, ştii, şi n-o să-ţi vină a crede, dar... Şi povestea ce urmă se depănă multă vreme, iar Iwo nu vru s-o creadă.
Într-un moment în care nu căsca, Iwo spuse:
― Nimic nu se mai face ca pe vremuri, ăsta-i adevărul.
― Da, şi eu am aceeaşi impresie. Ei, dar nu-i chiar aşa, îşi reveni Fran, să nu mai zici asta. Ţi-am povestit despre fiul meu, nu? El este unul din vechea şcoală, dacă vrei. Are să devină mare Neguţător, pe cinstea mea. E leit taică-su în toate, numai că s-a căsătorit.
― Vrei să zici că are un contract legal cu o fată?
― Asta vreau să zic. Eu unul nu-i văd rostul. S-au dus pe Kalgan să-şi petreacă luna de miere.
― Kalgan? Kalgan? Şi cînd a fost asta?
Fran zîmbi cu toată gura, vorbind cu subînţeles:
― Cu puţin înainte ca Lordul Kalganului, Catîrul, să declare război Fundaţiei.
― Serios?
Fran încuviinţă cu o mişcare a capului şi-i făcu semn lui Iwo să se dea mai aproape. Apoi spuse cu voce răguşită:
― De fapt, o să-ţi spun ceva, dar numai pentru urechile tale. Fiul meu a fost trimis pe Kalgan cu un scop anume. Acum n-aş vrea să se ştie chiar totul, mă înţelegi, dar dacă eşti la curent cu situaţia actuală, presupun că poţi să ghiceşti şi singur. În orice caz, băiatul meu a fost omul potrivit pentru treaba asta. Noi, Neguţătorii, am avut nevoie de puţin scandal. (Zîmbi cu subînţeles.) Aşa s-a şi întîmplat. N-o să-ţi spun cum am reuşit, dar băiatul meu s-a dus pe Kalgan, iar Catîrul şi-a trimis navele. Fiul meu!
Iwo rămase profund impresionat. Deveni, la rîndul lui, secretos:
― Foarte bine. Ştii, se zice că şi noi avem cinci sute de nave pe care sîntem gata să le aruncăm în luptă la momentul potrivit.
Iar Fran spuse răspicat:
― Poate chiar mai multe. Asta e adevărata strategie. Strategia care-mi place. (Se scărpină îndîrjit pe burtă.) Dar să nu uităm că şi Catîrul e un tip deştept. Ceea ce s-a întîmplat la Horleggor mă îngrijorează.
― Am auzit că a pierdut vreo zece nave.
― Aşa e, dar mai avea o sută, aşa că Fundaţia a trebuit să se retragă. E cît se poate de bine că tiranii aceia au fost înfrînţi, dar cam repede. Clătină neîncrezător din cap.
― Ce mă frămîntă pe mine e de unde are Catîrul toate navele astea? Se zvoneşte peste tot că noi i le facem.
― Noi? Neguţătorii? Dintre toate Lumile Independente, Havenul are cele mai mari întreprinderi producătoare de nave, dar n-am făcut pînă acum decît nave pentru noi. Crezi că e vreo lume care să construiască singură o flotă pentru Catîr, fără să-şi ia măsuri pentru o acţiune unită? Asta e un... un basm.
― Bine, dar atunci de unde le are?
― Le face singur, bănuiesc, spuse Fran ridicînd din umeri. Şi asta îmi dă fiori.
Fran clipi, căci soarele îi bătea în ochi, şi se prinse cu degetele picioarelor de rezemătoarea lustruită. Apoi adormi uşurel şi bolboroseala respiraţiei lui se pierdu în forfota şi bîzîitul insectelor.
Şi, în cele din urmă, mai existau acei cîţiva care ştiau multe, dar nu credeau nimic...
Aşa era Randu, care în cea de-a patra zi a Conferinţei tuturor Neguţătorilor intră în Pavilionul Central unde-l aşteptau cei doi bărbaţi pe care-i rugase să vină acolo. Cele cinci sute de scaune erau goale ― şi aşa aveau să rămînă.
Randu vorbi repede, aproape înainte de a se aşeza:
― Noi trei reprezentăm aproximativ jumătate din potenţialul militar al Lumilor Comerciale Independente.
― Da, spuse Mangin din Iss, eu şi colegul meu am discutat deja acest aspect.
― Sînt gata să tratăm repede şi precis, zise Randu. Nu mă interesează negocierile sau subtilităţile. Poziţia noastră e gravă.
― Ca rezultat al... îl îndemnă Ovall Gri din Mnemon.
― Al evoluţiei situaţiei din ultima vreme. Vă rog, să începem cu începutul. În primul rînd, poziţia în care sîntem nu se datorează acţiunilor noastre ; situaţia ne-a scăpat de sub control. Negocierile noastre nu s-au desfăşurat cu acest Catîr, ci cu alţi cîţiva, între care cel mai important a fost ex-lordul războinic de pe Kalgan, pe care Catîrul l-a înfrînt în momentul cel mai nepotrivit pentru noi.
― Da, dar acest Catîr este un înlocuitor mai valoros, spust Mangin. N-o să-mi mai bat mintea cu detaliile.
― S-ar putea s-o faci cînd vei cunoaşte toate detaliile. Randu îi privi semnificativ şi continuă: Acum o lună, i-am trimis pe nepotul meu şi pe soţia lui pe Kalgan.
― Nepotul tău? făcu surprins Ovall Gri. Nu ştiam că e nepotul tău.
― În ce scop? întrebă sec Mangin. Acesta? ― şi degetul lui mare descrise un cerc în aer.
― Nu. Dacă te referi la războiul declanşat de Catîr împotriva Fundaţiei, nu. Cum aş fi putut să ţintesc aşa de sus? Tînărul nu ştia nimic ― nici despre organizaţie, nici despre scopurile noastre. I s-a spus că sînt un membru neimportant al unei societăţi patriotice de pe Haven şi că misiunea lui pe Kalgan era aceea de observator amator. Intenţiile mele au fost cam neclare, trebuie să recunosc. În primul rînd, eram curios în ceea ce-l priveşte pe Catîr. E un fenomen ciudat ― însă ceea ce vă spun ştie şi un ţînc, aşa că trec peste asta. În al doilea rînd, ar fi constituit un proiect interesant şi educativ pentru un om care avea oarece cunoştinţe despre Fundaţie şi despre Rezistenţa de pe Fundaţie şi părea să promită a ne fi util în viitor. Vedeţi deci că...
Pe faţa lungă a lui Ovall apăru o strîmbătură. Apoi vorbi, arătîndu-şi dinţii:
― Prin urmare, trebuie să fi fost surprins de rezultate, pentru că nu e nimeni printre Neguţători care să nu ştie că acest nepot al tău a răpit un supus de-al Catîrului în numele Fundaţiei, oferindu-i Catîrului un casus belli *. Casus belli (lat.) ― Motiv de război (n.t.) Pentru numele Galaxiei, Randu, te-ai apucat să ne depeni poveşti răsuflate. Mi se pare greu de crezut că n-ai nici un amestec în toate astea. Hai, recunoaşte, ai făcut o treabă iscusită.
Randu clătină din cap şi părul alb i se zbîrli:
― N-am nici un amestec. Şi nici nepotul meu, care este acum reţinut pe Fundaţie şi care s-ar putea să nu mai apuce să vadă desăvîrşirea acestei trebi iscusite. Tocmai am primit veşti de la el. Capsula Personală a ajuns prin contrabandă, a trecut prin zona în care se poartă războiul, a ajuns la Haven şi a călătorit de acolo pînă aici. A făcut o lună pe drum.
― Şi...?
Randu îşi împreună mîinile şi zise cu tristeţe în glas:
― Mă tem că sîntem distribuiţi în acelaşi rol pe care l-a jucat şi fostul lord războinic de pe Kalgan. Catîrul este un mutant.
Se lăsă o linişte cumplită, iar bătăile repezi ale inimilor lor erau aproape perceptibile. Sau aşa i se năzărise lui Randu.
Cînd Mangin vorbi din nou, cu voce egală, nu lăsă impresia că se schimbase ceva în atitudinea lui:
― De unde ştii asta?
― Pentru că aşa spune nepotul meu, doar a fost pe Kalgan.
― Ce fel de mutant? Sînt multe feluri, după cum bine ştii.
Randu se sili să-şi ascundă furia:
― Da, tot felul de mutanţi, Mangin. Dar ăsta e un fel de Catîr. Ce fel de mutant ar porni ca un necunoscut, ar aduna o armată, ar stabili, după cum se spune, o bază pe un asteroid cu raza de cinci mile şi ar captura o planetă, apoi un sistem, apoi o regiune, pentru ca, în cele din urmă, să atace Fundaţia şi s-o înfrîngă la Horleggor. Şi toate astea în doi sau trei ani!
Ovall Gri ridică din umeri nedumerit:
― Deci tu crezi că va înfrînge Fundaţia?
― Nu ştiu ce să zic. Dar dacă o va face?
― Îmi pare rău, dar n-aş îndrăzni să afirm asta. Fundaţia nu poate fi înfrîntă. Ascultă, nu avem nici un alt element de la care să pornim, în afară de afirmaţia unui... ei bine, a unui băieţandru fără pic de experienţă. Să zicem că stăm o vreme deoparte. Cu toate victoriile astea ale Catîrului, nu ne-am făcut probleme pînă acum şi, dacă nu merge ceva mai departe, nu văd de ce ne-am schimba planurile. De acord?
Randu se încruntă îngrozit cînd înţelese ţesătura foarte complicată a situaţiei. Le zise amîndurora:
― S-a luat legătura cu Catîrul pînă acum?
― Nu, răspunseră cei doi într-un glas.
― E adevărat însă că am încercat. Întrunirea noastră nu are nici un rost dacă nu ajungem la el. Pînă acum, mai mult am băut decît am gîndit, mai mult am curtat decît am durat ― citez dintr-un articol de fond din Radole Tribune ―, şi toate acestea din cauză că nu-l putem contacta pe Catîr. Domnilor, avem aproape o mie de nave care aşteaptă să fie azvîrlite în luptă la momentul propice pentru a prelua controlul asupra Fundaţiei. Eu sînt de părere să schimbăm acest plan. Spun că ar fi mai bine să lansăm cele o mie de nave în luptă acum ― dar împotriva Catîrului.
― Vrei să zici în sprijinul tiranului Indbur şi al îmbuibaţilor Fundaţiei? întrebă Mangin veninos.
Randu ridică obosit o mînă:
― Scuteşte-mă de calificative... Am zis împotriva Catîrului, şi nu altceva.
Ovall Gri se ridică:
― Randu, nu vreau să am nimic de-a face cu asta. Prezintă-ţi propunera diseară în faţa întregului consiliu, dacă ţii neapărat să te sinucizi politic.
Plecă fără vreun cuvînt şi Mangin îl urmă tăcut, lăsîndu-l pe Randu să petreacă în singurătate o oră ce păru să nu se mai sfîrşească, gîndindu-se cum să rezolve această situaţie fără ieşire.
La întrunirea în plen a consiliului din acea seară, Randu nu scoase o vorbă.
Însă a doua zi dimineaţă, Ovall Gri veni pe neaşteptate în camera lui ; Ovall Gri era îmbrăcat sumar şi Inici măcar nu era pieptănat sau bărbierit.
De la masa de pe care nu strînsese încă resturile micului dejun, Randu îl privi cu uimire crescîndă, ceea ce-l făcu să scape şi pipa din mînă.
Fără altă introducere, Ovall spuse pe nerăsuflate:
― Mnemon a fost bombardată din spaţiu printr-un atac mişelesc.
― Fundaţia? întrebă Randu gînditor.
― Catîrul! izbucni Ovall. Catîrul! (Vorbea precipitat.) A fost un atac deliberat.  Majoritatea flotei noastre s-a alăturat flotilei internaţionale. Puţinele nave care au rămas ca Escadron de Pază au fost insuficiente şi făcute praf. N-au coborît încă pe planetă şi s-ar putea să n-o facă, pentru că jumătate din atacanţi au fost distruşi, dar e stare de război şi am venit să te întreb despre situaţia de pe Haven.
― Sînt încredinţat că Havenul va adera la spiritul Cartei Federaţiei. Acum înţelegi? Ne atacă şi pe noi!
― Catîrul ăsta e un descreierat. Crede că poate înfrînge tot Universul? (Începu să se bîlbîie, se aşeză şi-l apucă pe Randu de încheietura mîinii.) Supravieţuitorii noştri au raportat despre deţinerea de către Catîr a... a unei noi arme. Un anihilator de cîmp atomic.
― Ce anume?
― Majoritatea navelor noastre au fost pierdute deoarece armele lor atomice nu le-au fost de nici un folos. Aşa ceva nu s-ar fi putut produce printr-un accident sau prin sabotaj. Trebuie să fi fost o armă de-a Catîrului. N-a funcţionat perfect; efectul a fost intermitent; au existat modalităţi de a-l neutraliza ; oricum, informaţiile mele nu sînt detaliate. Îţi dai seama că o asemenea armă ar schimba natura războiului şi că, probabil, ar face ca întreaga noastră flotă să fie inutilă.
Randu se simţi dintr-o dată foarte bătrîn. Cu chipul transfigurat de disperare, spuse:
― Mă tem că a apărut un monstru care ne va devora pe toţi. Cu toate astea, trebuie să luptăm împotriva lui.

17
Vizi-Sonorul

CASA lui Ebling Mis, dintr-un cartier nu prea pretenţios din Terminus City, era binecunoscută oamenilor de ştiinţă, literaţilor şi celor informaţi de pe Fundaţie. Caracteristicile ei memorabile depindeau, subiectiv vorbind, de sursa care era lecturată. Pentru un biograf care cîntăreşte bine tot ce scrie, casa era „simbolul unui refugiu din faţa realităţii neacademice" ; un redactor de la rubrica mondenă ar fi debitat cu voluptate catifelată că era „încărcată cu o atmosferă masculină, agresivă, de dezordine nepăsătoare" ; un doctor în filosofie ar fi numit-o, fără a sta prea mult pe gînduri, „elevată, dar lipsită de organizare" ; un prieten fără titluri universitare ar fi declarat simplu că era „binevenită pentru un chef la orice oră, mai ales că-ţi poţi pune picioarele pe canapea", iar un redactor de la o emisiune săptămînală plină de ifose, în goană după amănuntul care să dea culoare, ar fi vorbit de „locuinţa simplă, din piatră, a nonconformistului chel şi stîngist, Ebling Mis".
Pentru Bayta, care în acel moment gîndea doar pentru sine şi nu pentru public şi care beneficia de avantajul informării la faţa locului, casa nu era nici mai mult, nici mai puţin decît neîngrijită.
Cu excepţia primelor cîteva zile, întemniţarea i se păruse o povară mai uşor de suportat decît aceasta jumătate de oră de aşteptare în casa psihologului ― şi poate chiar sub supraveghere secretă. Atunci măcar îl avusese pe Toran alături de ea.
Şi poate că starea de tensiune ar fi doborît-o dacă n-ar fi văzut nasul lung al lui Magnifico într-o postură care arăta, fără putinţă de tăgadă, cît era de încordat.
Magnifico stătea cu bărbia sprijinită pe picioarele sale subţiri ca nişte fuse, îndoite sub el, de parcă ar fi încercat să se chircească pînă la dispariţie, iar Bayta întinse mîna cu un gest mecanic de blîndeţe pentru a-l calma. Magnifico tresări, vrînd parcă să se facă şi mai mic, apoi zîmbi:
― Aşa e, doamna mea, s-ar părea că pînă şi trupul meu refuză să accepte ceea ce mintea ştie, şi se aşteaptă la lovituri din partea celorlalţi.
― Nu-i nevoie să fii îngrijorat, Magnifico. Sînt cu tine şi n-o să las pe nimeni să-ţi facă vreun rău.
Ochii măscăriciului priviră pe furiş către ea, dar îşi schimbară iute direcţia.
― M-au ţinut separat de tine şi de bunul tău soţ şi, pe cuvîntul meu, poţi să şi rîzi, dar tare singur m-am simţit lipsit de prietenia voastră.
― N-am de ce să rîd. Şi eu m-am simţit singură.
Faţa măscăriciului se lumină şi-şi strînse genunchii mai aproape de piept.
― Nu l-ai mai întîlnit pe omul acesta care vrea să ne vadă? întrebă el precaut.
― Nu. Dar este un om celebru. L-am văzut în transmisiuni televizate şi am auzit o groază de lucruri despre el. Cred că-i un om de treabă, Magnifico, şi n-o să ne facă nici un rău.
― Da? întrebă măscăriciul foindu-se neliniştit. S-ar putea, doamna mea, dar pe mine m-a mai interogat, şi se comportă atît de impulsiv şi de gălăgios încît mă bagă în sperieţi. Foloseşte tot felul de vorbe stranii, iar răspunsurile la întrebările lui parcă îmi îngheaţă în gură. Aproape că-mi vine să dau crezare unuia care cîndva a rîs de ignoranţa mea, spunîndu-mi o istorie care, în unele momente, făcea să-mi simt inima spărgîndu-mi pieptul, de nu mai puteam scoate o vorbă.
― Dar acum situaţia e cu totul alta. Sîntem doi la unul, şi n-o să ne poată înspăimînta pe amîndoi.
― Bine, doamna mea.
Undeva în casă se auzi o uşă trîntindu-se şi răsună o voce tunătoare. De-abia în faţa uşii, vorbele furioase deveniră mai inteligibile: „Pentru numele Galaxiei, pieriţi de-aici!" Cînd uşa se deschise, Bayta şi Magnifico putură vedea pentru o clipă doi paznici în uniformă retrăgîndu-se spăşiţi.
Ebling Mis intră încruntat, aşeză pe podea un pachet ambalat cu grijă şi se apropie să-i strîngă mîna Baytei. Bayta nu se lăsă mai prejos şi i-o strînse pe a lui cu vigoare bărbătească. Mis făcu o piruetă şi se întoarse către măscărici, după ce mai aruncă o privire lungă Baytei.
― Căsătorită?
― Da. Am trecut prin formalităţile legale.
― Şi eşti fericită?
― Deocamdată, da.
Mis ridică din umeri şi se întoarse din nou către Magnifico. Desfăcu pachetul:
― Băiete, ştii ce-i asta?
Magnifico se ridică iute din poziţia în care stătea şi prinse instrumentul cu multe clape. Atinse uşor cu degetele nenumăratele contacte şi făcu o tumbă pe spate de bucurie, cît pe-aci să se lovească de mobilă. 
― Un Vizi-Sonor, spuse el cu glasul înecat de emoţie, şi încă de o lucrătură care poate să stoarcă lacrimi de bucurie şi unui mort. Degetele lui lungi mîngîiară clapele şi contactele cu apăsări uşoare, într-o unduire înceată, oprindu-se cînd şi cînd mai mult pe o clapă, apoi pe alta şi, în aerul din faţa lor, se materializă o strălucire de culoare roz.
― În regulă, băiete, spuse Mis, ai afirmat că te pricepi să mînuieşti o asemenea jucărioară şi asta-i şansa ta. Ai face bine s-o acordezi mai întîi. Am luat-o dintr-un muzeu. Apoi îi spuse în şoaptă Baytei: După cîte ştiu eu, nu-i nimeni pe Fundaţie care s-o poată face să cînte. Se aplecă şi mai aproape de urechea ei şi adăugă repede: Măscăriciul n-are să vorbească dacă nu eşti de faţă. Îmi dai o mînă de ajutor?
Ea dădu afirmativ din cap.
― Bun! făcu el. Starea lui de frică e aproape stabilizată şi mă îndoiesc că rezistenţa lui mintală ar putea suporta examinarea cu Sonda Psihică. Dacă e să obţin ceva de la el, trebuie să se simtă în siguranţă. Înţelegi?
Ea îl aprobă din nou.
― Vizi-Sonorul este primul pas în această acţiune. El zice că ştie să cînte la instrument, şi reacţia de adineauri aproape că ne dă certitudinea că asta e una din marile bucurii ale vieţii lui. Prin urmare, fie că va cînta bine sau rău, să te arăţi interesată şi plăcut impresionată. De asemenea, să dovedeşti prietenie şi încredere în mine. Şi, mai presus de toate, să urmezi toate sugestiile mele. Aruncă iute o privire către Magnifico care, ghemuit pe un colţ al canapelei, umbla la reglajele din interiorul instrumentului, complet absorbit de ceea ce făcea.
Mis se adresă cu voce tare Baytei:
― Ai ascultat vreodată un Vizi-Sonor?
― Odată, la un concert de instrumente rare, spuse Bayta pe acelaşi ton. Nu m-a impresionat în mod deosebit.
― Ei, cred că n-ai avut norocul să urmăreşti un interpret prea bun. Sînt foarte puţini interpreţi cu adevărat pricepuţi. Instrumentul acesta cere nu numai o perfectă coordonare fizică ― deşi un pian cu mai multe claviaturi e şi mai pretenţios ―, ci şi o gîndire neîngrădită. Cu voce scăzută, îi spuse Baytei: Tocmai de aceea scheletul nostru ambulant de colo s-ar putea să fie mai bun decît ne închipuim. De cele mai multe ori, instrumentiştii buni sînt idioţi în viaţa de zi cu zi. Este una dintre ciudăţeniile care fac din psihologie o ştiinţă interesantă. Apoi adăugă, într-un efort vădit de a crea un cadru pentru o conversaţie fără pretenţii: Ştii cum funcţionează făcătura asta? Am consultat special nişte manuale în acest scop şi am aflat că radiaţiile lui stimulează direct centrul optic din creier, fără a mai trece prin nervul optic. Apelează de fapt la utilizarea unui simţ care nu este întîlnit în natură. Remarcabil, dacă stai să te gîndeşti. Ceea ce auzi e una, e un lucru comun: timpan, melc şi celelalte, însă... Şşş!... E gata! Vrei să închizi lumina? Rezultatele sînt mai interesante pe întuneric.
În întuneric, Magnifico devenise o simplă pată, iar Ebling Mis ― o masă care respira greoi. Bayta se trezi că-şi încordează privirea neliniştită, la început fără nici un rezultat. Putu percepe un tremur uşor şi subţire ca de trestie în vînt, care începu să fîlfîie dezordonat pe măsură ce sunetul crescu în înălţime. Tremurul plutea, scădea şi se ridica din nou, adunîndu-se şi materializîndu-se, şi plonjă cu un vîjîit pătrunzător care avu efectul sfîşierii unei perdele ce acoperea totul.
Un glob minuscul şi pulsatoriu de culoare crescu într-o mişcare ritmică şi se sparse în aer în picături informe care ţîşniră spre înalt, apoi coborîră ca nişte ghirlande, descriind mişcări curbe şi întrepătrunzîndu-se, formînd o horbotă mereu schimbătoare. Picăturile se aglomerară din nou în mici sfere, fiecare de altă culoare, şi Bayta începu să descopere o sumedenie de lucruri nebănuite.
Observă că dacă ţinea ochii închişi, modelul colorat devenea cu mult mai precis ; că fiecare mişcare, oricît de mică, a culorii îşi avea propriul model de sunet ; că nu putea deosebi şi numi culorile şi că, în cele din urmă, micile globuri nu erau ceea ce păreau, ci delicate siluete.
Siluete delicate ; minuscule văpăi trecătoare care dansau şi pîlpîiau cu miile ; care dispăreau din raza privirii şi reveneau de niciunde, care se loveau una de alta şi se întrupau apoi într-o altă culoare.
Fără să vrea, Bayta se gîndi la micile pete de culoare care pot fi percepute noaptea cînd strîngi pleoapele pînă la durere. Era efectul cunoscut şi vechi al punctelor mişcătoare care-şi schimbă culoarea, al cercurilor concentrice care se micşorează, al maselor informe oare au o licărire efemeră. Toate acestea le percepea acum, însă mai mari, mai variate ― şi fiecare punct de culoare era o siluetă microscopică.
Aceste siluete ţîsniră către ea în perechi, şi-şi ridică deodată mîinile, lăsînd să-i scape un uşor ţipăt de uimire, dar acestea se rostogoliră pe lîngă ea şi, vreme de o clipă, deveni centrul unei furtuni sclipitoare de zăpadă, în timp ce lumina rece i se scurse pe umeri, apoi pe braţe, ca o avalanşă luminoasă, trecînd în zbor peste degetele încleştate şi întîlnindu-se cu toatele într-un punct strălucitor din faţa ei. Şi, dincolo de asta, sunetele a o sută de instrumente se contopiră într-o curgere de şuvoaie lichide, pînă cînd ea nu le mai putu deosebi de lumină.
Se întrebă dacă Ebling Mis vedea aceleaşi lucruri şi, dacă nu, ce anume vedea. Curiozitatea trecu şi apoi...
Privi din nou. Micile siluete ― dar erau oare siluete? ―, femei minuscule cu părul ca para focului, care se răsuceau şi se îndoiau mult prea repede pentru a fi percepute, se prinseră în grupuri stelare care se învîrteau, iar muzica era un rîs greu perceptibil ― un rîs de fete ― care răsună în urechea ei.
Stelele se strînseră una în alta, îşi răspîndiră strălucirea şi se uniră încet într-o structură ― iar de dedesubt, un palat începu să crească cu rapiditate. Fiecare cărămidă era de altă culoare, fiecare culoare era o scînteie minusculă, fiecare scînteie era o lumină pătrunzătoare care-şi schimba continuu conturul şi făcea ochiul să privească spre cer, către douăzeci de minarete bătute în pietre preţioase.
Un covor sclipitor ţîşni încoace şi încolo, răsucindu-se şi unduindu-se, ţesînd o pînză imaterială care cuprinse tot spaţiul, şi din el răsăriră muguri care prinseră să crească devenind ramuri şi apoi copaci care cîntau o muzică numai a lor.
Bayta era învăluită în cîntec. Muzica se ridică precum un zid în jurul ei, în zboruri rapide, lirice. Întinse mîna ca să atingă un copac fragil şi petalele înflorite plutiră spre pămînt şi se stinseră, fiecare, cu un clinchet limpede şi uşor.
Muzica deveni o ultimă izbucnire de alămuri şi, în faţa ei, se aprinse ceva ca o coloană înaltă, care curse ca o cascadă pe nişte trepte invizibile, căzîndu-i Baytei în poală, de unde se revărsă şi se împrăştie în torente repezi, înălţînd strălucirea înfocată pînă la talia ei, în timp ce în poală îi apăru un pod arcuit ca un curcubeu şi, pe el, mici siluete...
Un lac, o grădină, bărbaţi minusculi şi femei minuscule pe pod, înlănţuiţi în depărtare, cît putea ea cuprinde cu ochii, plutind prin mareea impresionantă de muzică de coarde care convergea asupra ei...
Şi apoi ― o pauză înspăimîntătoare, o mişcare de recul ezitantă, o năruire fulgerătoare. Culorile îşi pierdură strălucirea, se ţesură într-un glob care deveni tot mai mic, se ridică şi dispăru.
Şi se făcu din nou întuneric deplin.
O mînă căută comutatorul, îl atinse şi lumina inundă încăperea ; lumina lipsită de contur a unui soare prozaic. Bayta clipi pînă-i veniră lacrimi în ochi, de parcă ar fi tînjit după ceea ce dispăruse. Ebling Mis stătea inert, cu ochii încă holbaţi şi cu gura deschisă.
Doar Magnifico era vioi şi mîngîia Vizi-Sonorul extaziat.
― Doamna mea, spuse el aproape şoptit, are cu adevărat un efect magic. Are un echilibru şi o reacţie cum nici n-am sperat în ceea ce priveşte delicateţea şi stabilitatea. S-ar părea că pot face adevărate minuni cu instrumentul acesta. Cum ţi-a plăcut compoziţia, doamna mea?
― Era compoziţia ta? întrebă şoptit Bayta. A ta?
Văzîndu-i uimirea şi încîntarea, chipul lui se îmbujoră pînă în vîrful nasului:
― Chiar a mea, doamnă. Catîrului nu i-a plăcut, dar am cîntat-o mereu, mereu pentru propria mea desfătare. Odată, în tinereţe, am văzut palatul acela ― un loc uriaş şi bogat în nestemate pe care l-am zărit de la distanţă în timpul unui mare carnaval. Erau acolo oameni de o strălucire nevisată şi de o splendoare neasemuită, cum n-am mai văzut niciodată de atunci, nici măcar la curtea Catîrului. Ceea ce am creat eu nu este decît o palidă imitaţie, dar asta din cauza sărăciei imaginaţiei mele. Eu îi spun: „Amintirea Catîrului''.
În timp ce Bayta şi Magnifico flecăreau, Mis se scutură şi redeveni vioi.
― Ascultă, zise el, ascultă, Magnifico, ai vrea să faci acelaşi lucru şi pentru alţii?
O clipă, măscăriciul se trase înapoi speriat.
― Pentru mii de oameni, ridică Mis glasul, în marile Săli ale Fundaţiei. Ai vrea să-ţi fii propriul stăpîn, respectat de toată lumea, bogat şi... ― aici imaginaţia îl părăsi. Şi cîte altele. Ei, ce spui?
Măscăriciul privi în treacăt spre Bayta:
― Ea are să fie lîngă mine?
Bayta pufni în rîs:
― Bineînţeles, caraghiosule. Ar fi posibil să te părăsesc acum, cînd eşti pe punctul de a deveni celebru şi bogat?
― Totul va fi al tău, răspunse el cu convingere, şi bineînţeles că toate comorile Galaxei vor fi ale tale ca să-mi răscumpăr datoria pentru bunătatea ce mi-ai arătat-o.
― Dar, interveni Mis ca din întîmplare, dacă mai întîi mă ajuţi...
― Cu ce?
Psihologul făcu o pauză, apoi spuse zîmbind:
― O mică sondare superficială care n-o să-ţi facă nici un rău. Nu-ţi va atinge decît suprafaţa creierului.
Chipul lui Magnifico trădă brusc o spaimă de moarte:
― Nu vreau Sonda. Am văzut-o la lucru. Îţi secătuieşte mintea şi-ţi lasă ţeasta goală pe dinăuntru. Catîrul o folosea în cazul trădătorilor şi apoi îi lăsa să cutreiere fară nici o ţintă pe străzi, pînă se milostivea cineva de ei şi-i ucidea. Ridică braţele ca să-l îndepărteze pe Mis.
― Aceea era o Sondă Psihică, explică Mis răbdător, şi oricum nu dăunează cuiva decît dacă e utilizată greşii. Sonda aceasta a mea este de suprafaţă şi nu face rău nici unui copilaş.
― Aşa e, Magnifico, îl îndemnă Bayta. O facem doar ca să ne ajuţi să-l înfrîngem pe Catîr şi să-l ţinem departe de noi. De îndată ce vom face asta, tu şi cu mine vom fi vestiţi şi bogaţi toată viaţa.
Magnifico întinse o mînă tremurătoare:
― Atunci, vrei să mă ţii de mînă?
Bayta îi luă mîna între ale ei şi măscăriciul urmări cu ochii mari cum i se pun pe cap plăcuţele lustruite ale aparatului.

Ebling Mis se lăfăia nepăsător pe scaunul luxos din apartamentului particular al primarului Indbur, cîtuşi de puţin impresionat sau recunoscător pentru cinstea ce i se făcuse, şi-l privea cu răutate neascunsă pe micuţul primar care nu-şi găsea locul. Zvîrli apoi chiştocul ţigării de foi şi scuipă cîteva firişoare de tutun ce-i rămăseseră pe limbă.
― Şi, apropo, Indbur, dacă vrei ceva special pentru următorul concert de la Sala Mallow, zise el, poţi să-i trimiţi pe cîntăreţii aceia la jucării electronice în pustiul din care au venit şi să-l angajezi pe şmecherul ăsta mic pentru a cînta la Vizi-Sonor. Indbur, e de necrezut cum cîntă.
― Nu te-am chemat aici să-mi ţii prelegeri despre muzică, spuse Indbur necăjit. Ce veşti mai ai despre Catîr? Asta să-mi spui. Ce-i cu el?
― Catîrul? Păi, să-ţi spun şi despre asta. Am folosit o sondă de suprafaţă şi n-am obţinut mare lucru. Nu pot folosi Sonda Psihică pentru că amărîtul acela este speriat de moarte cînd aude de ea, astfel că rezistenţa pe care ar opune-o i-ar pîrjoli mintea aia incalificabilă de îndată ce i-aş aplica-o. Dar, uite ce-am descoperit şi dacă o să încetezi să mai baţi darabana cu degetele în masă... În primul rînd, trebuie alungată teama de forţa fizică a Catîrului. Probabil că e puternic, dar majoritatea basmelor pe care le spune măscăriciul ăsta sînt considerabil umflate de memoria lui încărcată de temeri. Poartă ochelari ciudaţi şi ochii lui ucid, deci are evidente puteri mintale,
― Asta o ştiam de la bun început, comentă acru primarul.
― Atunci, Sonda confirmă acelaşi lucru, şi de aici încolo voi lucra matematic.
― Zău? Şi cît are să dureze? O să mă ameţeşti cu vorbe şi promisiuni.
― Cam o lună, aş zice, şi s-ar putea să mai am ceva pentru tine. După cum, la fel de bine, s-ar putea să n-am nimic. Dar ce contează? Dacă totul e în afara Planului Seldon, şansele noastre sînt infime, incalificabil de mici.
Indbur se răţoi furios la psiholog:
― Acum te-am prins, trădătorule. Mincinosule! Zi că nu eşti şi tu unul din ticăloşii propagatori de zvonuri care propovăduiesc defetismul şi panica în întreaga Fundaţie, făcîndu-mi sarcina de două ori mai grea.
― Eu? Eu? făcu Mis, simţind că vede negru în faţa ochilor de furie.
― Pentru că, pe toţi norii de praf ai Spaţiului, spuse Indbur arţăgos, Fundaţia va învinge ― Fundaţia trebuie să învingă,
― În ciuda înfrîngerii de la Horleggor?
― N-a fost o înfrîngere. Ai înghiţit şi tu minciuna pe care o vîntură toată lumea? Am fost copleşiţi şi trădaţi...
― De către cine? întrebă Mis dispreţuitor.
― Democraţii păduchioşi sînt cei care-au făcut-o, strigă Indbur. Ştiam demult că Flota este parazitată de grupuri democratice. Majoritatea au fost daţi afară, dar au rămas destui care ar putea să explice incredibila capitulare a douăzeci de nave în toiul bătăliei ― suficient pentru a forţa o înfrîngere. Din punctul ăsta de vedere, domnule slobod la gură, patriot şi culme a virtuţilor primitive, care sînt legăturile tale cu democraţii?
Ebling Mis ridică din umeri, respingînd acuzaţia:
― Ai luat-o razna, ştii? Dar de atunci retragerea continuă şi, în plus, pentru pierderea unei jumătăţi din Siwenna tot democraţii sînt de vină?
― Nu. Nu democraţii, zîmbi tăios omuleţul. Ne retragem ― aşa cum s-a retras dintotdeauna Fundaţia în faţa atacurilor, pînă cînd inevitabilul mers al istoriei ne va surîde. Văd deja rezultatul. Aşa-zisa Rezistenţă a democraţilor a difuzat deja manifeste, jurînd să-şi dovedească credinţa şi să sprijine Guvernul. S-ar putea să fie o farsă, o acoperire pentru o trădare şi mai mare, dar mă slujesc de ea, iar propaganda care rezultă îşi va avea efectele ei bune, oricare ar fi planurile trădătorilor şi ticăloşilor. Şi chiar mai mult decît atît...
― Ce anume e mai mult, Indbur?
― Judecă şi singur. Acum două zile, aşa-numita Asociaţie a Neguţătorilor Independenţi a declarat război Catîrului, şi flota Fundaţiei s-a întărit, dintr-un foc, cu o mie de nave. Înţelegi tu, Catîrul ăsta a împins lucrurile prea departe. Ne găseşte dezbinaţi şi ciorovăindu-ne între noi, dar sub presiunea atacului ne unim şi redevenim puternici. Trebuie să piardă. E inevitabil, ea întotdeauna.
Mis părea să mai radieze încă scepticism:
― Atunci spune-mi tu că Seldon a plănuit pînă şi apariţia întîmplătoare a unui mutant.
― Mutant? Eu nu l-aş putea deosebi de o fiinţă umană şi nici tu, dar dăm crezare scornelilor unui căpitan rebel, unor tineri fără minte, de cine ştie unde, şi unui măscărici nătîng. Pierzi din vedere cea mai convingătoare dovadă dintre toate ― cea pe care singur ai descoperit-o.
― Eu?
Pentru o clipă, Mis rămase descumpănit.
― Da, tu, rînji primarul. Bolta Timpului se va deschide peste nouă săptămîni. Şi ce-i cu asta? Se deschide pentru o criză. Şi dacă acest atac al Catîrului nu este o criză, atunci care e "adevărata" criză pentru care se va deschide Bolta? Răspunde-mi, umflat bătrîn.
Psihologul făcu un semn a lehamite:
― Bine, bine, dacă asta te face fericit. Fă-mi, totuşi, o favoare, te rog. Numai dacă, dar numai dacă bătrînul Seldon îşi va ţine cuvîntarea, lasă-mă şi pe mine să asist la Marea Deschidere.
― În regulă. Acum, pleacă de-aici. Şi să nu te mai văd în faţa ochilor nouă săptămîni.
― Cu plăcere incalificabilă, oroare uscată a naturii, bolborosi Mis în barbă şi plecă.

18
Prăbuşirea Fundaţiei

ÎN JURUL Bolţii Timpului se crease o atmosferă care, din mai multe motive, era greu de explicat. Nu era un aer de degradare, pentru că Bolta, bine iluminată şi bine întreţinută, cu desenul coloristic al pereţilor încă foarte proaspăt şi cu şirurile de scaune confortabile fixate în podea, părea proiectată să dureze o veşnicie. Nici măcar nu era din cale-afară de veche, pentru că cele trei secole care trecuseră peste ea nu lăsaseră nici o urmă. Nu era vizibil nici un efort în construcţia clădirii care să trezească un respect exagerat sau veneraţie, pentru ca înzestrările erau simple sau, mai degrabă, sobre.
Cu toate acestea, după ce se adunau toate minusurile şi se făcea totalul, mai rămînea ceva: acel cubicul de sticlă care domina jumătate din încăpere, cu goliciunea lui străvezie. De patru ori în decurs de trei secole, simulacrul viu al lui Hari Seldon stătuse acolo şi vorbise. De două ori, vorbise fără să aibă auditoriu.
De-a lungul a trei secole, şi respectiv nouă generaţii, bătrînul, care anticipase zilele măreţe ale Imperiului Universal, înţelesese mai multe despre Galaxia stră-ultra-stră-strănepoţilor săi decît cei care trăiau în prezent.
Cubicului gol aştepta răbdător.
Primul sosi Primarul Indbur al Treilea, care călătorise cu automobilul lui de sărbătoare pe străzi tăcute ce purtau pecetea îngrijorării pe care o trăia oraşul. Îşi adusese cu el propriul scaun, care era mai înalt şi mai confortabil decît cele de aici. Îl aşezase în faţa celorlalte, astfel că Indbur domina totul, mai puţin limpezimea goală de sticlă din faţa lui. Funcţionarul din stînga sa înclină capul ceremonios:
― Excelenţă, s-au făcut toate demersurile pentru o transmisie subeterică cît mai largă în vederea anunţului oficial pe care îl veţi citi astă-seară.
― Bine. Între timp, programele interplanetare speciale în legătură cu Bolta Timpului să continue. Bineînţeles că nu se vor face previziuni sau speculaţii de nici un fel asupra acestui subiect. Reacţia populară continuă să fie satisfăcătoare?
― Desigur, Excelenţă. Zvonurile răutăcioase care circulau în ultimul timp s-au mai calmat, încrederea a sporit.
― Bine!
Primarul îi făcu semn funcţionarului să plece şi-şi aranjă papionul.
Mai erau douăzeci de minute pînă la amiază!
Înalţii sprijinitori ai primăriei ― liderii marilor Organizaţii Comerciale ― apărură cîte unul sau cîte doi, cu pompa cuvenită statutului lor financiar sau al favorurilor de care se bucurau din partea primarului. Se prezentară pe rînd în faţa acestuia pentru a li se adresa cîteva cuvinte politicoase şi se aşezară pe locurile rezervate.
Undeva, nelalocul său în ceremonialul rigid al acestei zile, Randu din Haven îşi făcu apariţia, croindu-şi drum, neanunţat, către scaunul primarului.
― Excelenţă! bolborosi el şi se înclină.
Indbur se încruntă:
― Nu ţi s-a acordat audienţă.
― Excelenţă, am solicitat o audienţă acum o săptămînă.
― Regret, dar problemele de stat pe care le presupune apariţia lui Seldon au...
― Regret nespus, Excelenţă, dar trebuie să vă cer să contramandaţi ordinul prin care navele Neguţătorilor Independenţi sînt distribuite în Flota Fundaţiei.
Indbur se înroşi la faţă de furie pentru că fusese întrerupt:
― Nu e momentul potrivit pentru o asemenea discuţie.
― Excelenţă, e singurul moment potrivit, şopti Randu îngrijorat. Ca reprezentant al Lumilor Comerciale Independente, vă declar că nu ne vom supune unei asemenea hotărîri. Trebuie să fie contramandată înainte ca Seldon să rezolve problema noastră. De îndată ce starea de urgenţă va trece, va fi prea tîrziu ca să negociem, şi alianţa noastră se va dezmembra.
Indbur îl privi cu răceală pe Randu:
― Înţelegi că eu sînt şeful Forţelor Armate ale Fundaţiei? Am dreptul să hotărăsc politica militară, sau nu?
― Excelenţă, aveţi acest drept, dar unele acţiuni sînt dezavantajoase.
― Nu recunosc nici un dezavantaj. E periculos să permit oamenilor voştri să posede flote separate în aceste clipe de cumpănă. Acţiunile neconcertate fac jocul inamicului. Trebuie să fim uniţi, ambasadorule, atît din punct de vedere militar, cît şi politic.
Randu simţi că nu mai poate scoate o vorbă şi se sufocă de indignare. Făcu uitată folosirea titlului de adresare:
― Vă simţiţi în siguranţă acum, cînd Seldon va vorbi, şi de aceea acţionaţi împotriva noastră. Cu o lună în urmă, cînd navele noastre l-au învins pe Catîr la Terel, eraţi maleabil şi conciliant. Aş dori să vă reamintesc, domnule, că Flota Fundaţiei este cea care a fost învinsă clar în cinci bătălii şi că navele Lumilor Comerciale Independente au cîştigat victoriile pentru dumneavoastră.
Indbur se încruntă ameninţător:
― Nu mai eşti binevenit pe Terminus, domnule ambasador. Astă-seară se va solicita încheierea misiunii dumitale aici. În plus, legăturile dumitale cu forţele democratice subversive de pe Terminus vor fi ― au şi fost deja ― investigate.
― Cînd voi pleca eu, vor pleca şi navele noastre, răspunse Randu. Nu ştiu nimic despre democraţii la care vă referiţi. Ştiu doar că navele Fundaţiei s-au predat Catîrului prin trădarea ofiţerilor dumneavoastră superiori, nu a piloţilor sau soldaţilor de rînd, fie ei democraţi sau altceva. Vă declar că douăzeci de nave ale Fundaţiei s-au predat la Horleggor din ordinul contra-amiralului, cînd erau încă nevătămate şi neînfrînte. Contra-amiralul era asociatul dumneavoastră apropiat ― el a fost preşedinte al tribunalului care l-a judecat pe nepotul meu la sosirea de pe Kalgan. Nu este singurul caz pe care-l cunosc, aşa că navele şi oamenii noştri nu se vor expune riscurilor sub conducerea unor potenţiali trădători.
― Vei fi scos sub pază la plecarea de-aici, spuse Indbur.
Randu se îndepărtă sub privirile tăcute şi dispreţuitoare ale păturii conducătoare de pe Terminus.
Mai erau zece minute pînă la amiază!
Bayta si Toran sosiseră deja. Se ridicară de pe locurile din spatele sălii şi-i făcură semn lui Randu să se apropie.
― Aţi venit, pînă la urmă, spuse el zîmbind trist. Cum de-aţi reuşit?
― Magnifico a fost politicianul nostru, spuse Toran zîmbind larg. Indbur insistă ca Magnifico să facă o compoziţie pentru Vizi-Sonor avînd ca temă Bolta Timpului şi pe el însuşi, fără îndoială, drept erou principal. Magnifico a refuzat să participe fără noi, şi n-a fost chip să-l clintească din ale lui. Ebling Mis e sau, mai exact, era cu noi. Trebuie că umblă de colo-colo. Apoi, cu un acces de gravitate şi îngrijorare, întrebă: Hei, ce s-a întîmplat, unchiule? Nu arăţi deloc bine.
Randu înclină din cap aprobator:
― Aşa e, Toran. Ne aşteaptă vremuri grele. Tare mi-e teamă că după ce va fi eliminat Catîrul va veni şi rîndul nostru.
O siluetă cu ţinuta dreaptă şi solemnă, îmbrăcată în alb, se apropie şi-i salută cu o plecăciune sobră.
Ochii negri ai Baytei erau numai zîmbet în timp ce-i întinse mina:
― Căpitane Pritcher! Deci eşti în misiune spaţială?
Căpitanul strînse uşor mîna întinsă şi se înclină din nou.
― Nici vorbă de aşa ceva. Înţeleg că doctorul Mis a insistat să vin şi eu aici, dar numai pentru o perioadă de timp. Mă voi întoarce la treburile mele mîine. Cît e ceasul?
Era douăsprezece fără două minute!
Magnifico reprezenta imaginea tipică a nenorocirii şi deprimării totale. Trupul îi era chircit în veşnicul lui efort de a-şi face curaj şi de a înfrunta lumea. Nasul lui mare era palid, iar ochii trişti şi coborîţi oblic spre tîmple se roteau neliniştiţi în toate părţile.
Se agăţă de mîna Baytei şi, cînd ea se aplecă spre el, şopti:
― Doamna mea, crezi că toţi aceşti oameni importanţi s-au numărat printre cei care m-au urmărit atunci cînd... cînd am cîntat eu la Vizi-Sonor?
― Toţi, toţi, sînt sigură, îl linişti Bayta şi-l scutură uşor de umăr. Sînt convinsă că toţi socotesc că eşti cel mai minunat interpret din Galaxie şi că acel concert al tău a fost cel mai măreţ pe care l-au văzut vreodată, aşa că ridică-te şi stai ca toată lumea. Trebuie să fim demni.
El făcu o încercare de a zîmbi la încruntarea ei jucăuşă şi-şi destinse încet membrele lungi.
Era amiaza...
... şi cubicului de sticlă nu mai era gol.
În mod cert, nimeni nu fusese martor la apariţie. Totul se petrecuse pe neaşteptate ; cu o fracţiune de secundă în urmă, cubicului era gol, iar acum în el se afla o siluetă într-un scaun cu rotile, un bătrîn scofîlcit, pe a cărui faţă pergamentoasă doar ochii erau vii şi strălucitori şi a cărui voce se vădi mai apoi a fi cel mai viu element. Ţinea pe genunchi o carte deschisă cu faţa în jos şi vorbea cu blîndeţe:
― Sînt Hari Seldon!
În tăcerea profundă care se lăsase, vocea lui răsună cu intensitatea tunetului.
― Sînt Hari Seldon! Nu ştiu dacă este cineva prezent, căci nu pot detecta acest lucru prin simplă percepţie senzorială. Deocamdată am prea puţine temeri în ceea ce priveşte un eşec al Planului. Pentru primele trei secole, procentajul de probabilitate în privinţa nondeviaţiei este de nouăzeci şi patru virgulă doi.
Făcu o pauză pentru a zîmbi, şi apoi continuă vioi:
― Apropo, dacă vreunul dintre voi stă în picioare, îl rog să ia loc. Dacă vrea cineva să fumeze, e liber s-o facă. Eu nu sînt prezent în carne şi oase. Nu este nevoie să faceţi paradă de protocol. Să abordăm problema momentului, deci. Pentru prima oară, Fundaţia s-a confruntai cu războiul civil, sau trece probabil prin ultimele stadii înainte de izbucnirea acestuia. Pînă acum, atacurile din exterior au fost înfrînte, aşa cum era de aşteptat, şi, potrivit legilor stricte ale psihoistoriei, acest lucru era inevitabil. Atacul din acest moment vine din partea unui grup extern prea indisciplinat împotriva unui guvern central excesiv de autoritar. Procedeul era necesar, iar rezultatul ― evident.
Aerul demn al înalţilor membri ai publicului începu să se veştejească. Indbur se ridică pe jumătate de pe scaun.
Bayta se aplecă în faţă, profund tulburată. Despre ce vorbea Seldon? Îi scăpaseră cîteva cuvinte...
― ...încît compromisul la care s-a ajuns este necesar din două puncte de vedere. Revolta Neguţătorilor Independenţi introduce un nou element de incertitudine pentru Guvern, care a devenit, probabil, peste măsură de încrezător în forţele sale. Elementul de strădanie spre mai bine este reinstaurat. Deşi înfrîntă, o dezvoltare sănătoasă a democraţiei...
Se auziră cîteva voci stridente. Şoaptele deveniseră din ce în ce mai puternice şi prevedeau izbucniri de panică.
Bayta îi spuse lui Toran la ureche:
― De ce nu vorbeşte despre Catîr? Neguţătorii nu s-au revoltat niciodată.
Toran ridică din umeri drept răspuns. Silueta aşezată vorbi bine dispusă unui public în mijlocul căruia dezordinea creştea:
― ...un nou şi mai ferm guvern de coaliţie era rezultatul necesar şi benefic al unui război civil normal, care i-a fost impus Fundaţiei. Acum, doar rămăşiţele Vechiului Imperiu mai stau în calea continuării expansiunii, iar aceste rămăşiţe, în următorii cîţiva ani cel puţin, nu vor pune probleme. Bineînţeles că nu pot dezvălui natura următoarei proble...
În vacarmul de nedescris, buzele lui Seldon se mişcau fără a mai emite vreun sunet.
Ebling Mis şedea lîngă Randu şi avea chipul roşu de supărare. Striga:
― Seldon a luat-o razna. A greşit criza. Voi, Neguţătorilor, aţi plănuit vreodată să declaraţi război civil?
Randu spuse moale:
― Da, am plănuit unul. Am renunţat cînd a apărut Catîrul.
― Atunci Catîrul e un element suplimentar, neanunţat în psihoistoria lui Seldon? Hei, ce se întîmplă?
În tăcerea îngheţată care cuprinse brusc publicul, Bayta văzu din nou cubicului gol. Strălucirea atomică a pereţilor dispăruse şi uşoara adiere a aerului condiţionat nu se mai simţea.
De undeva, se auzi vaierul strident al unei sirene, şi Randu abia reuşi să îngaime:
― Raid spaţial!
Ebling Mis duse ceasul la ureche şi izbucni:
― S-a oprit, pentru numele Galaxiei! Mai e vreun ceas care să meargă în încăperea asta? Vocea lui era ca un muget.
Zeci de ceasuri fură duse la zeci de urechi. Şi, după cîteva secunde, era evident că nici un ceas nu mai funcţiona.
― Atunci, spuse Mis cu un aer sumbru şi îngrozit, ceva a oprit toată energia atomică din Bolta Timpului ― iar Catîrul atacă.
Răcnetul lui Indbur se auzi dominînd vacarmul din sală:
― Ocupaţi-vă locurile! Catîrul este la cincizeci de parseci distanţă.
― Era acum o săptămînă, urlă Mis către el. În momentul acesta, Terminus este bombardat.
Bayta se trezi cuprinsă încet de o adîncă deprimare. Îi simţea învăluirea şi strînsoarea, încît cu greu mai putea vorbi, iar puţinele cuvinte păreau să i se oprească în gît, sufocînd-o.
De afară se auzi vuietul din ce în ce mai puternic al unei mulţimi în continuă creştere. Uşile fură brusc date în lături. În sală intră un bărbat îngrozit şi se adresă precipitat lui Indbur, care se năpustise spre el:
― Excelenţă, reuşi el să articuleze, nici un vehicul nu mai circulă în tot oraşul, nici o linie de comunicaţie cu exteriorul nu mai funcţionează. Mi s-a raportat că Flota a Zecea este înfrîntă şi că navele Catîrului sînt dincolo de atmosfera planetei. Cartierul General...
Indbur se prăbuşi şi, aşa cum zăcea pe podea, părea imaginea neputinţei. Nu se mai auzi nici o voce în toată sala. Pînă şi mulţimea din faţa uşii era înspăimîntată, dar tăcută ; peste toţi plutea un aer îngheţat de panică şi primejdie.
Cîţiva îl ridicară pe Indbur de jos şi-i duseră un pahar cu vin la buze. Încercă să vorbească înainte de a deschide ochii şi reuşi să spună un singur cuvînt:
― Capitulaţi!
Baytei îi veni să izbucnească în lacrimi ― nu de tristeţe sau de umilinţă, ci pur şi simplu de disperare şi groază. Ebling Mis o trase de mînecă:
― Hai, tînără doamnă...
Se trezi ridicată cu forţa de pe scaun.
― Plecăm, spuse Mis, şi ia-ţi şi muzicianul cu tine. Buzele voluminosului om de ştiinţă erau livide şi tremurau.
― Magnifico, zise Bayta, pierită.
Măscăriciul se strînse de groază. Avea ochii sticloşi.
― Catîrul, izbucni el. Catîrul vine după mine.
Se zbătu sălbatic atunci cînd ea îl atinse. Toran se aplecă şi-l lovi cu pumnul în bărbie. Magnifico se lăsă moale şi-şi pierdu cunoştinţa, iar Toran îl ridică şi-l puse în spinare ca pe un sac de cartofi.
În ziua următoare, dizgraţioasele nave de luptă ale Catîrului, înnegrite de fumul bătăliilor, coborîră în şir nesfîrşit pe terenurile de aterizare ale planetei Terminus. Generalul care condusese atacul trecu în mare viteză pe strada principală, pustie, din Terminus City, într-un automobil de teren de fabricaţie străină, singurul care funcţiona, în timp ce toate automobilele atomice din oraş zăceau inutile.
Proclamarea ocupaţiei a fost dată publicităţii exact la douăzeci şi patru de ore după apariţia lui Seldon în faţa atotputernicilor Fundaţiei.
Dintre toate planetele, doar cele ale Neguţătorilor Independenţi mai rezistau, şi puterea Catîrului ― acum cuceritor al Fundaţiei ― se îndrepta împotriva lor.

l9
Începutul căutării

IZOLATĂ, planeta Haven ― singura planeta a unui soare unic din Sectorul Galactic ce strălucea palid în golul intergalactic ― era asediată.
În înţeles strict militar, era sigur în stare de asediu, întrucît pe o distanţă de douăzeci de parseci în direcţia Galaxiei se aflau graniţele controlate de bazele din linia întîi ale Catîrului. În cele patru luni ce trecuseră de la răsunătoarea prăbuşire a Fundaţiei, comunicaţiile planetei Haven fuseseră spulberate ca o pînză de păianjen luată de furtună. Navele Havenului se strînseseră toate pe lumea-mamă şi doar Haven propriu-zis era acum baza de luptă.
Asediul era mai aproape ca oricînd şi din alte pricini, mai ales că sentimentul de neajutorare şi pieire invadase inimile oamenilor.
Bayta o luă pe intervalul sinuos, vopsit în roz, pe lîngă şirurile de mese cu tăblii de plastic alb ca laptele şi-şi găsi locul, lăsîndu-se în voia simţului ei de orientare. Se aşeză confortabil pe scaunul înalt, fără braţe, răspunse mecanic la cîteva saluturi pe care abia dacă le auzi, se frecă cu dosul mîinii obosite la ochiul care o durea şi întinse cealaltă mînă după meniu.
Avu timp să constate o violentă reacţie mintală de dezgust faţă de prezenţa persistentă a diferitelor feluri de mîncare din ciuperci de cultură, care erau considerate delicatese deosebite pe Haven, dar pe care Bayta, ca una crescută pe Fundaţie, le găsea total necomestibile ― cînd deodată îşi dădu seama că cineva suspina lîngă ea şi ridică privirea.
Pînă în acel moment nu-i prea acordase atenţie lui Juddee, o blondă oarecare, nu prea frumoasă, cu nasul cîrn, care stătea de obicei la o masă situată în diagonală faţă de a ei, şi pe care o considerase drept o prezenţă, şi nu o cunoştinţă. Dar acum Juddee plîngea, muşcînd cu amărăciune din batista udă de lacrimi, suspinînd şi încercînd să se stăpînească, dar nereuşind decît să se înece, încît faţa ei era punctată de pete roşii. Avea pe umeri costumul antiradiaţii, iar masca transparentă îi căzuse în farfuria cu desert şi rămăsese uitată acolo.
Bayta se alătură celor trei fete care încercau, pe rînd, dar fără nici un folos, s-o încurajeze bătînd-o uşor pe umeri, mîngîindu-i părul sau şoptindu-i vorbe de alinare.
― Ce s-a întîmplat? întrebă încet Bayta,
Una dintre fete se întoarse către ea şi ridică discret din umeri în semn de „nu ştiu". Apoi, simţind ineficacitatea gestului, o trase pe Bayta deoparte.
― Cred că a avut o zi cumplită şi e îngrijorată în legătură cu soţul ei.
― E în vreo patrulă spaţială?
― Da.
Bayta întinse mîna în semn de prietenie către Juddee.
― De ce nu te duci acasă, Juddee? Cuvintele ei transmiseră bună-dispoziţie şi curaj, în contrast cu vorbele pierite, neconvingătoare şi fără noima ce i se adresaseră pînă atunci.
Juddee ridică ochii şi spuse pe jumătate îmbufnată:
― Am mai avut o zi liberă săptămîna asta...
― Atunci o să-ţi iei două. Dacă încerci să rămîi în continuare, să ştii că săptămîna cealaltă va trebui să-ţi iei trei zile libere ― aşa că, ducîndu-te acum acasă, dai şi o dovadă de patriotism. Fetelor, lucraţi vreuna în acelaşi departament cu ea? Bine, atunci aveţi grijă de cartela ei. Juddee, cel mai bine e să treci întîi pe la toaletă, ca să-ţi revină culoarea în obraji. Hai! Mişcă-te!
Bayta se întoarse uşurată la scaunul ei şi ridică din nou meniul de pe masă. Stările acestea erau contagioase. Într-o asemenea situaţie tulbure şi încordată, o fată care s-ar pune pe plîns ar da peste cap activitatea unui întreg departament.
Făcu o alegere care-o umplu de dezgust, apăsă butoanele potrivite de lîngă cotul ei şi puse meniul la locul lui.
Fata înaltă şi brunetă din faţa ei spuse:
― Nu prea putem face altceva decît să plîngem, nu crezi?
Buzele ei uimitor de pline aproape că nici nu se mişcaseră, iar Bayta băgă de seamă că fata avea colţurile buzelor uşor fardate pentru a crea impresia unui zîmbet imperceptibil, care reprezenta ultimul cuvînt al eleganţei.
Bayta analiză înţepătura insinuantă a vorbelor fetei şi rămase recunoscătoare pentru momentul de răgaz ce i-l oferi sosirea prînzului, apărut după ce o porţiune din tăblia mesei lunecă fără zgomot într-o parte şi tava se ridică. Rupse cu atenţie ambalajul tacîmurilor, pe care le manevră delicat ca să nu se frigă.
― Nu te poţi gîndi la altceva, Hella?
― A, ba da, zise Hella. Pot! (Cu o mişcare expertă a degetelor, îşi azvîrli ţigara în dezintegratorul de lîngă ea, şi minuscula licărire atomică o mistui într-o clipă.) De exemplu, spuse ea ― împreunîndu-şi mîinile cu degete lungi şi îngrijite sub bărbie ―, mă gîndesc că am putea încheia un acord favorabil cu acest Catîr şi am pune capăt acestui război fără sens. În al doilea rînd, eu nu am nici... ăă... mijloacele necesare care să-mi permită să plec repede undeva atunci cînd Catîrul ne va cuceri.
Bayta reuşi să-şi păstreze calmul şi limpezimea gîndirii. Cu o voce plăcută şi indiferentă întrebă:
― N-ai pe nimeni ― soţ sau frate ― pe vreo navă de luptă?
― Nu. Şi tocmai de aceea nu văd rostul sacrificiului pe care îl fac soţii sau fraţii altora.
― Sacrificiile vor fi mai mari dacă ne predăm.
― Fundaţia a capitulat şi acum e pace. Bărbaţii noştri sînt plecaţi cu toţii şi întreaga Galaxie ne este împotrivă.
― Mă tem că lipsa bărbaţilor te îngrijorează cel mai mult, îi spuse duios Bayta, care mesteca în grabă legume, simţind vag că în jurul ei se făcuse linişte. Nimeni nu catadicsi să răspundă vorbelor cinice ale Hellei.
Plecă în goană, după ce apăsă pe butonul pentru curăţarea mesei şi pregătirea ei pentru ocupanta din schimbul următor.
O fată proaspăt sosită, la trei mese mai încolo, şopti către Hella:
― Cine era?
Hella se strîmbă indiferentă:
― Nepoata coordonatorului. Nu ştiai?
― Zău? Şi ce face aici? întrebă aceasta, câutînd să mai vadă o dată silueta care se îndepărta.
― Lucrează la banda de montaj. N-ai băgat de seamă că sentimentele patriotice au mare trecere? Totu-i atît de democratic încît îmi vine să vărs.
― Ei, şi tu, Hella, zise fata grăsuţă din dreapta. Doar nu ne-a ameninţat cu relaţiile ei pînă acum. De ce nu-i dai pace?
Hella îşi ignoră vecina, măsurînd-o cu o privire glacială, şi-şi aprinse o altă ţigară.
Fata proaspăt sosită asculta cu interes flecăreala contabilei cu ochi strălucitori din faţa ei:
― ...şi se zice că a fost în Boltă... chiar în Boltă, cînd a vorbit Seldon... şi se mai zice că primarul spumega de furie, că au avut loc tulburări stradale şi că a plecat înainte de sosirea Catîrului... S-ar părea că a fost o evadare ca prin urechile acului... au trecut prin blocadă... Mă-ntreb de ce n-o fi scriind o carte despre aventura asta, pentru ca sînt foarte căutate cărţile despre război, ştii? Şi se zice că a fost şi pe lumea Catîrului... Kalgan, şi...
Se auzi soneria care anunţa sfîrşitul orei de masă; încet-încet, încăperea se goli. Vocea contabilei depăna în continuare, iar fata cea nouă, cu ochi mari şi uimiţi, o întrerupea cînd şi cînd cu cîte un "chiar aşa?".

Cînd Bayta se întoarse acasă, luminile din uriaşa peşteră se stinseră unele după altele, pînă ce coborî întunericul care aducea binemeritatul somn celor îndreptăţiţi să doarmă după o zi grea de muncă.
Toran o întîmpină la uşă, ţinînd în mînă o felie de pîine cu unt.
― Unde-ai fost pînă acum? întrebă el cu gura plină. Apoi înghiţi şi spuse mai limpede: Am improvizat şi eu o cină cum m-am priceput. Să nu te superi dacă n-o fi prea grozavă.
Ea, însă, îl cercetă mirată:
― Torie! Unde ţi-e uniforma? Ce-i cu tine în ţinută Civilă?
― Aşa e ordinul, Bay. Randu discută acum cu Ebling Mis, dar n-am idee ce plănuiesc. Asta e tot ce pot să-ţi spun.
― Vom pleca? întrebă ea şi făcu brusc un pas către el.
Torie o sărută înainte de a-i răspunde:
― Aşa cred. Va fi periculos.
― Ce nu-i periculos acum?
― Exact... A, să nu uit, am trimis deja după Magnifico, aşa că va veni şi el, probabil.
― Vrei să spui că va trebui să anulăm concertul de la Fabrica de Motoare?
― Desigur.
Bayta trecu în camera alăturată şi se aşeză să mănînce o cină care purta cu prisosinţă urmele "improvizaţiei". Tăie repede şi precis sandvişurile în două şi spuse:
― Foarte rău că anulăm concertul. Fetele de la fabrică îl aşteptau cu interes şi nerăbdare. Şi dacă e pe-aşa, şi Magnifico dorea ca el să aibă loc. La naiba, e o fiinţă atît de bizară!
― Reuşeşte să-ţi trezească un sentiment matern. Bay, ăsta-i adevărul. Într-o bună zi, o să avem un copil şi atunci o să-l uiţi pe Magnifico.
― Mi se pare mie că, pînă una, alta, tu îmi trezeşti sentimente materne, îi răspunse Bayta mestecînd de zor. Apoi lăsă sandvişul deoparte, redevenind gravă şi serioasă: Torie!
― Mmm?!
― Torie, am fost astăzi la primărie, la Biroul Producţie. De aceea am întîrziat atît.
― Ce-ai căutat acolo?
― Păi... ― începu ea nesigură ― demult voiam s-o fac. Situaţia se agravează pe zi ce trece. Am ajuns într-o asemenea stare încît nu mai pot suporta fabrica. Moralul fetelor e la pămînt. Izbucnesc în crize de plîns din nimica toată. Cele care nu se îmbolnăvesc devin morocănoase. Chiar şi cele mai vesele au chipuri melancolice. În secţia în care lucrez producţia a ajuns aproape pe sfert faţă de cît era la sosirea mea, şi nu e zi în care să vină toate la lucru.
― Bine, spuse Toran, asta-i treaba Biroului Producţie. Tu ce-ai rezolvat acolo?
― Am pus cîteva întrebări. Dar pretutindeni pe Haven e la fel, Torie. Producţia scade, iar atitudinea de răzvrătire şi insatisfacţia sînt în creştere. Şeful Biroului n-a făcut decît să ridice din umeri ― după ce aşteptasem în cameră mai mult de-o oră să mă primească, şi asta numai pentru că sînt nepoata coordonatorului ― şi să-mi spună că problema îl depăşeşte. Eu cred, însă, că nici nu-i pasă.
― Ei, şi tu, n-o lua chiar aşa, Bay.
― Nu-i pasă, insistă ea cu convingere şi amărăciune. Se întîmplă ceva ciudat. Există acelaşi sentiment cumplit de frustrare pe care l-am avut şi în Bolta Timpului, atunci cînd Seldon ne-a abandonat. Şi tu ai simţit asta.
― Da, ai dreptate.
― Ei, bine, sentimentul acesta a revenit, continuă ea cu îndărătnicie. Iar dacă-i aşa, nu vom putea rezista în faţa Catîrului... Chiar dacă am avea partea materială, ne lipseşte sufletul, spiritul şi voinţa, Torie. Lupta nu are nici un rost.
După cîte îşi amintea Toran, Bayta nu plînsese niciodată în faţa lui, şi n-o făcu nici de data asta. Sau, oricum, nu vărsă lacrimi. Toran o cuprinse uşor pe după umăr şi-i şopti:
― Ar fi bine să uiţi, draga mea. Înţeleg ce simţi. Dar nu...
― Da, nu putem face nimic! Aşa zice toată lumea, iar noi stăm şi aşteptăm măcelul.
Se întoarse din nou la sandvişul şi la ceaiul pe care le avea în faţă. Toran aranjă tăcut paturile. Afară era întuneric beznă.

Lui Randu, noul coordonator ― o funcţie la vreme de război ― al Confederaţiei oraşelor de pe Haven, îi fusese atribuită, la cerere, o cameră la un etaj superior, pe fereastra căreia putea contempla acoperişurile caselor şi verdeaţa oraşului. Acum, în lumina palidă a peşterii, oraşul devenise o mare de umbre fără contur. Dar acum Randu nu încerca să le desluşească, fiind preocupat de alte lucruri.
― Pe Haven se spune că atunci cînd luminile peşterii se sting, e vremea ca cei drepţi şi harnici să se culce, îi sugeră el lui Ebling Mis, ai cărui ochi mici şi limpezi nu păreau să privească decît paharul cu vin roşu pe care-l ţinea în mînă.
― Dormi mult în ultima vreme?
― Nu, Mis! Îmi cer scuze că te-am chemat atît de tîrziu. E adevărat, îmi place să lucrez mai mult noaptea. Nu-i ciudat? Oamenii de pe Haven au înţeles foarte bine că absenţa iluminatului înseamnă somn. Chiar şi eu. Acum, însă, situaţia s-a schimbat...
― Te ascunzi, spuse Mis placid. Eşti înconjurat de oameni în timpul orelor de veghe şi le simţi privirile şi speranţele pe care şi le pun în tine. Nu poţi rezista astfel. În perioada de somn eşti liber.
― Ai şi tu, deci, sentimentul ăsta nenorocit al înfrîngerii?
Ebling Mis încuviinţă cu o domoală mişcare a capului:
― Da, e o psihoză în masă, o panică generală incalificabilă  Pentru numele Galaxiei, Randu, ce credeai? Sîntem o cultură devitalizată care a fost educată să creadă orbeşte că un erou popular al trecutului a plănuit totul şi că se îngrijeşte de fiecare aspect, fie el cît de minor, al vieţii noastre incalificabile. Modelul de gîndire evocat are toate caracteristicile ad religio şi ştii bine ce înseamnă asta.
― Cîtuşi de puţin.
Mis nu se simţi entuziasmat să explice. Aşa i se întîmpla mereu. Prin urmare, mîrîi, privi îndelung ţigara de foi pe care o învîrtea gînditor între degete şi zise:
― Caracterizată prin puternice reacţii de credinţă. Credinţele nu pot fi abandonate decît cu riscul provocării unui şoc grozav, care produce o discontinuitate mentală aproape completă. Cazurile uşoare înseamnă isterie şi un morbid sentiment de insecuritate. Cazurile grave, nebunie şi sinucidere. Cu alte cuvinte, cînd Seldon ne-a înşelat, punctul nostru de sprijin a dispărut, iar noi ne-am bazat pe el într-atît de mult încît muşchii ni s-au atrofiat şi n-am mai fost capabili să stăm pe propriile noastre picioare. Asta se întîmplă acum. Metafora e cam butucănoasă, dar e purul adevăr.
― Dar tu, Ebling, cum stai cu musculatura?
Psihologul trase cu nesaţ din ţigara de foi, apoi dădu drumul uşor fumului printre buze:
― Cam ruginită, dar nu atrofiată. Profesiunea m-a învăţat să gîndesc cît de cît independent.
― Şi vezi vreo ieşire din situaţia asta?
― Nu, dar trebuie să existe una. Probabil că Seldon n-a anticipat apariţia Catîrului. Poate că nu a garantat victoria noastră, dar nici înfrîngerea. El a ieşit din joc şi acum trebuie să ne descurcăm singuri. Catîrul poate fi înfrînt.
― Cum?
― Prin singurul mod în care oricine poate fi bătut ― atacînd cu forţe superioare acolo unde el este mai slab. Vezi tu, Randu, Catîrul nu e supraom. Dacă va fi în cele din urmă înfrînt, toată lumea va înţelege asta. Numai că este un necunoscut, iar legendele se nasc iute. Se presupune că e un mutant. Ei bine, şi ce-i cu asta? Un mutant înseamnă „supraom" pentru ignoranţii umanităţii. Nici vorbă de aşa ceva. Se apreciază că în Galaxie se nasc în fiecare zi cîteva milioane de mutanţi, dintre care numai unu sau doi la sută pot fi detectabili cu ochiul liber sau cu ochiul minţii. Dintre aceştia, unu sau doi la sută sînt farsori, numai buni pentru centrele de distracţii, pentru laboratoare şi pentru moarte. Macromutanţii cu mutaţii pozitive sînt aproape toţi curiozităţi inofensive, fiind neobişnuiţi doar din punct de vedere normal sau, adesea, subnormal faţă de ceilalţi. Înţelegi, Randu?
― Înţeleg. Dar ce-mi poţi spune despre Catîr?
― Presupunînd, prin urmare, că el este un mutant, putem considera că are unele atribute ― mentale, desigur ― pe care le poate folosi pentru a cuceri lumile. În alte privinţe, fără îndoială, are şi lipsuri, pe care trebuie să le descoperim. N-ar fi atît de secretos, nu s-ar sfii să apară în faţa altora, dacă aceste minusuri n-ar fi evidente şi fatale. Asta, dacă este mutant.
― Există alternativă?
― S-ar putea. Dovezile privitoare la mutaţie provin de la Căpitanul Pritcher, de la ceea ce era odată Serviciul de Informaţii al Fundaţiei. El a tras aceste concluzii folosind amintirile neclare ale celor care pretindeau că l-ar fi cunoscut pe Catîr în copilărie şi în tinereţe. Pritcher a lucrat pe baza unor informaţii greu de verificat, probele descoperite putînd fi sugerate chiar de către Catîr pentru a-şi atinge scopurile numai de el ştiute, fiindcă el a fost ajutat în mod sigur de reputaţia sa de mutant-supraom.
― E interesant ce spui. Cînd ai ajuns la concluzia asta?
― Nu-i o concluzie. Mai precis, e doar o alternativă ce trebuie adîncită. Randu, să presupunem, de pildă, că acest Catîr a descoperit o formă de radiaţie capabilă să anihileze energia mintală, tot aşa cum posedă una care anihilează energia atomică. Ce zici? N-ar putea fi asta explicaţia stării care ne-a cuprins pe toţi şi a tot ceea ce a distrus Fundaţia?
Randu părea cufundat într-o tristeţe fără margini, încît aproape că nici nu mai ştia ce să răspundă.
― Dar ce s-a ales de cercetările tale asupra măscăriciului Catîrului?
Ebling Mis avu un moment de şovăială:
― Deocamdată, nici un rezultat. I-am vorbit curajos primarului cu puţin înainte de prăbuşirea Fundaţiei, în primul rînd pentru a-l îmbărbăta pe el, şi apoi pe mine. Randu, dacă uneltele mele matematice ar fi eficiente, l-aş putea analiza complet pe Catîr numai cu ajutorul măscăriciului. Doar aşa am putea pricepe şi rezolva ciudatele anomalii care deja mă impresionează.
― Ca de pildă?
― Gîndeşte-te numai că acest Catîr a înfrînt flotele Fundaţiei după cum a vrut, dar n-a reuşit defel să forţeze flotele mult mai slabe ale Neguţătorilor Independenţi să se retragă atunci cînd s-a confruntat cu ele în luptă deschisă. Fundaţia s-a prăbuşit la prima lovitură; Neguţătorii Independenţi rezistă, însă, împotriva forţei lui superioare. Întîi a folosit Cîmpul de Anulare pentru a face inofensive armele atomice ale Neguţătorilor Independenţi din Mnemon. Elementul-surpriză i-a făcut să piardă acea bătălie, dar au găsit modalitatea de a contracara Cîmpul. De atunci, n-a mai reuşit să-l folosească cu succes împotriva Independenţilor. Totuşi, arma aceasta a dat întotdeauna roade împotriva forţelor Fundaţiei. Cîmpul a funcţionat chiar şi pe Fundaţie. De ce? La nivelul cunoştinţelor noastre de astăzi, totul pare lipsit de logică. Deci trebuie să existe anumiţi factori de care nu ne dăm seama.
― Trădarea?
― Astea-s prostii şi vorbe goale, Randu. Bolboroseală incalificabilă. Nu era nimeni pe Fundaţie care să nu fie sigur de victorie sau care să treacă de partea învingătorului.
Randu păşi spre fereastră şi privi afară fără să vadă nimic, pentru că nici nu se putea zări ceva:
― Dar acum sîntem siguri că vom pierde, chiar dacă acest Catîr ar avea şi o mie de puncte slabe; chiar dacă ar fi ca o reţea plină de găuri... (Nu se întoarse. Rămase la fereastră cu umerii căzuţi, cu mîinile la spate, căutîndu-se una pe alta.) Ebling, noi am evadat cu uşurinţă după episodul din Bolta Timpului. S-ar putea să mai fi evadat şi alţii. Cîţiva au reuşit. Majoritatea însă nu. Cîmpul de Anulare ar fi putut fi contracarat. Cerea ingeniozitate şi multă muncă. Toate navele Fundaţiei s-ar fi putut refugia pe Haven sau pe alte planete apropiate pentru a continua lupta, aşa cum am făcut-o noi. Dar nici măcar unu la sută dintre ele n-au făcut-o. De fapt, au trecut de partea duşmanului. Rezistenţa de pe Fundaţie, pe care majoritatea oamenilor de aici pare să se bazeze foarte mult, n-a făcut pînă acum nimic notabil. Catîrul a dovedit destul fler politic promiţînd apărarea proprietăţii şi a profiturilor Marilor Neguţători, iar aceştia au trecut de partea lui.
― Plutocraţii au fost dintotdeauna împotriva noastră, zise Ebling Mis cu îndărătnicie.
― Pentru că au deţinut întotdeauna puterea. Ascultă, Ebling, avem motive să credem că oamenii Catîrului, sau chiar el, au contactat deja o serie de Neguţători Independenţi influenţi. Se cunosc deja zece dintre cele douăzeci şi şapte de Lumi Independente care au trecut de partea Catîrului. Alte zece lumi oscilează încă. Există şi pe Haven personalităţi care nu s-ar simţi nefericite sub dominaţia lui. E o tentaţie clară, ce nu poate fi controlată, de a abandona puterea politică, şi aşa periclitată, dacă această acţiune te lasă în posesia forţei economice.
― Nu crezi că Haven ar putea lupta împotriva Catîrului?
Randu îşi întoarse chipul tulburat către psiholog.
― Nu, cred că Haven aşteaptă să capituleze. Te-am chemat ca să-ţi comunic acest lucru şi să te rog să părăseşti Havenul cît mai curînd.
Ebling Mis îşi umflă mirat obrajii şi pufăi:
― Cît mai curînd?
― Ebling, spuse Randu, simţindu-se la capătul puterilor, eşti cel mai mare psiholog al Fundaţiei. Adevăraţii mari psihologi au pierit o dată cu Seldon, dar tu eşti cel mai bun pe care-l avem. Reprezinţi singura noastră şansă de a-l înfrînge pe Catîr. Nu poţi face nimic aici; va trebui să mergi spre ceea ce a mai rămas din Imperiu.
― Pe Trantor?
― Exact. N-au mai rămas decît fragmente din Vechiul Imperiu, dar în zona centrală trebuie să existe ceva. Acolo au toate documentele şi cărţile vechi, Ebling. S-ar putea să afli mai multe despre psihologia matematică pentru a interpreta gîndurile măscăriciului, care va merge, desigur, cu tine.
― Mă îndoiesc că va dori acest lucru, spuse Ebling sec. Cu toate că se teme de Catîr, nu va merge decît dacă-l însoţeşte nepoata ta.
― Tocmai de aceea, Toran şi Bayta vor pleca cu tine. Şi mai ai o sarcină importantă, Ebling. Hari Seldon a întemeiat două Fundaţii acum trei secole: cîte una la fiecare capăt al Galaxiei. Trebuie să descoperi cea de-a Doua Fundaţie.

20
Conspiratorul

PALATUL PRIMARULUI ― adică ceea ce fusese cîndva palatul acestuia ― apărea ca o pată întunecata în beznă. Oraşul înfrînt şi sub stare de asediu era tăcut, iar pulberea lăptoasă a marilor Constelaţii Galactice şi poate ici-colo cîte o stea singuratică dominau cerul Fundaţiei.
De-a lungul a trei secole, dintr-un grup restrîns de oameni de ştiinţă, Fundaţia devenise un imperiu comercial care-şi extinsese tentaculele pînă în adâncurile Galaxiei, iar aproape jumătate de an fusese de ajuns ca s-o arunce din înălţimile la care aspirase şi s-o reducă la statutul de provincie cucerită ca atîtea altele.
Căpitanul Han Pritcher refuza să priceapă acest lucru.
Tăcerea morocănoasă a oraşului scufundat în noapte, palatul întunecat, ocupat de intruşi, erau îndeajuns de elocvente şi de convingătoare, însă Căpitanul Han Pritcher, aflat dincolo de zidurile exterioare ale palatului, cu o minusculă bombă atomică ascunsă sub limbă, refuza să înţeleagă.
Se apropie o umbră, şi Căpitanul îşi lăsă capul în jos.
Auzi o şoaptă temătoare:
― Sistemul de alarmă e ca întotdeauna, Căpitane. Poţi trece la treabă! Nu va înregistra nimic.
Cu paşi uşori, Căpitanul se aplecă pe sub o arcadă joasă, urmînd poteca mărginită de un havuz spre ceea ce fusese odată grădina lui Indbur.
Se împliniseră patru luni de la deschiderea Bolţii Timpului, iar amintirile acelei zile îl copleşeau fără încetare. Îi reveneau una cîte una, nechemate şi nedorite, şi asta i se întîmpla de cele mai multe ori noaptea.
Bătrînul Seldon, rostindu-şi cuvintele binevoitoare, dar înspăimîntător de nepotrivite, agitaţia turbată şi confuză, Indbur, cu costumul lui strălucitor de primar, care contrasta orbitor cu faţa sa lividă, mulţimile îngrozite, care se strînseseră cît ai clipi, aşteptînd ca cineva să pronunţe inevitabilul cuvînt "capitulare", tînărul Toran, dispărînd pe o uşă lăturalnică, purtîndu-l în spate pe măscăriciul ale cărui braţe se bălăngăneau neputincioase...
Iar apoi, el însuşi, cumva detaşat de toate acestea, cu automobilul inutil, făcîndu-şi loc cu coatele şi cu umerii prin mulţimea fără conducători, care părăsea deja oraşul spre o destinaţie necunoscută.
Se îndrepta orbeşte spre locuri de întîlnire care erau ― sau care fuseseră, mai bine zis ― cartierele generale ale rezistenţei democratice, dar care de optzeci de ani încoace se subţiau şi dispăreau.

În ziua următoare, fură văzute pe cer nave străine şi întunecate, coborînd apoi lin printre grupurile de clădiri ale oraşului apropiat. Căpitanul Han Pritcher încercase atunci un sentiment de nimicnicie şi se simţise înecat de disperare.
Îşi începuse îndîrjit călătoria.
În treizeci de zile parcurse pe jos aproape două sute de mile, se schimbase în hainele unui muncitor de la o uzină hidroponică, al cărui cadavru îl descoperise pe marginea unui drum, lăsă să-i crească o barbă fioroasă, roşcată...
Şi abia atunci găsi ceea ce mai rămăsese din Rezistenţă.
Oraşul se numea Newton, cartierul era rezidenţial, altă dată simbol al eleganţei ce alunecase încet spre desfrîu, casa, o clădire prin nimic remarcabilă între celelalte, iar bărbatul, un tip ciolănos şi cu ochi mici, ai cărui pumni strînşi se vedeau după forma umflată a buzunarelor şi al cărui trup viguros rămăsese îndărătnic în deschizătura îngustă a uşii.
― Vin din Miran, bolborosi Căpitanul.
― Miran s-a cam grăbit anul acesta, îi răspunse morocănos bărbatul la parolă.
― Nu mai mult decît anul trecut, spuse Căpitanul.
Însă bărbatul nu-i făcu loc să intre, în schimb îl întrebă:
― Cine eşti?
― Nu eşti Vulpoiul?
― Întotdeauna răspunzi prin întrebări?
Căpitanul inspiră adînc, apoi spuse calm:
― Sînt Han Pritcher, Căpitan al Flotei şi membru al Partidului Rezistenţei Democratice. Acum mă laşi să intru?
Vulpoiul se dădu deoparte, adăugind:
― Numele meu adevărat este Orum Palley. Îi întinse mîna. Căpitanul i-o strînse.
Încăperea nu era luxoasă, ci doar bine întreţinută. Într-un colţ se afla un proiector decorativ de lecturat cărţi-film care, pentru ochii de militar ai Căpitanului, ar fi putut fi un dezintegrator de calibru mare camuflat. Lentilele proiectorului erau îndreptate spre uşă, iar aparatul putea fi controlat de la distanţă.
Vulpoiul urmări privirea oaspetelui bărbos şi schiţă un zîmbet:
― Da! Dar era bun pe vremea lui Indbur şi a vampirilor săi cu inimi de lachei. Nu cred c-ar avea mare efect asupra Catîrului. Nimic nu-i vine de hac. Ţi-e foame?
Căpitanul strînse din dinţi şi încuviinţă.
― O clipă, dacă nu te superi. (Vulpoiul luă cîteva containere dintr-un dulap şi puse două în faţa Căpitanului Pritcher.) Ţine degetul pe ele şi deschide-le cînd vor fi îndeajuns de calde. Aparatul meu de încălzit nu mai are combustibil. Lucrurile astea îţi amintesc că sîntem sau că am fost în război.
Spusele lui repezite aveau o încărcătură de jovialitate, dar tonul era departe de a fi jovial, iar ochii îi erau gînditori şi glaciali. Se aşeză la masă în faţa căpitanului şi-i spuse:
― Dacă faci ceva ce n-o să-mi placă, n-o să rămînă din tine decît o mînă de cenuşă pe locul pe care stai. Ai înţeles?
Căpitanul nu răspunse. Deschise cutiile din faţa lui printr-o simplă apăsare.
Vulpoiul continuă sec:
― Ghiveci! Îmi pare rău, dar situaţia cu alimentele e gravă.
― Ştiu, spuse Căpitanul. Mîncă grăbit, fără a ridica ochii,
― Te-am văzut o dată, făcu Vulpoiul. Încerc să mi te reamintesc, dar e clar că pe vremea aceea nu aveai barbă.
― Nu m-am bărbierit de treizeci de zile. Apoi, cu furie reţinută: Ce doreşti? Parola a fost corectă. Am acte.
Celălalt făcu un semn cu mîna:
― Oho, sînt sigur că eşti Pritcher. Numai că sînt mulţi care cunosc parola, locurile şi identităţile şi care acum sînt de partea Catîrului. Ai auzit de Levvaw?
― Da.
― E unul dintre aceştia.
― Poftim? Doar era...
― Chiar aşa. Era supranumit "Nu Capitulăm". (Vulpoiul deschise gura ca pentru a rîde, dar fără să scoată vreun sunet.) Apoi, mai erau Willing, Garre şi Noth. Toţi sînt cu Catîrul! De ce n-ar fi şi Pritcher? De unde să ştiu?
Căpitanul se mărgini să clatine din cap.
― În fine, nu contează, spuse Vulpoiul încet. Dacă Noth a trecut dincolo, au precis numele meu ― aşa că, dacă nu eşti cumva trimis, eşti în primejdie mai mare decît mine.
Căpitanul termină de mîncat şi se rezemă de spătarul scaunului:
― Dacă n-ai nici o organizaţie aici, cum aş putea găsi eu una? Fundaţia a capitulat, eu încă n-am făcut-o.
― Aşa o fi! Dar nu vei putea umbla de colo-colo la nesfîrşit. Acum, oamenii de pe Fundaţie trebuie să posede permise de călătorie pentru a merge dintr-un oraş în altul. Ştiai? Ca şi cărţi de identitate. Ai aşa ceva? Tuturor ofiţerilor din Flotă li s-a ordonat să se prezinte la cel mai apropiat cartier general de ocupaţie. Asta te priveşte direct, nu?
― Da, răspunse grav Căpitanul. Crezi că mi-e frică? Am fost pe Kalgan nu la mult timp după căderea sa în mîna Catîrului. În mai puţin de o lună, nici unul dintre ofiţerii fostului lord războinic nu mai era în libertate, întrucît ei erau consideraţi conducătorii militari ai oricărei revolte. Rezistenţa a ştiut dintotdeauna că nici o revoluţie nu poate avea sorţi de izbîndă fără a deţine controlul măcar asupra unei părţi din Flotă. E limpede că şi Catîrul ştie asta.
― Logic. Catîrul nu lasă nimic la întîmplare, spuse Vulpoiul, clătinînd gînditor din cap.
― Eu am abandonat uniforma aproape imediat şi mi-am lăsat barbă. La urma urmelor, există posibilitatea ca şi alţii să fi procedat ca mine.
― Eşti căsătorit?
― Soţia mea a murit şi nu am copii.
― Deci eşti imun la ameninţarea cu ostaticii.
― Exact.
― Vrei să-ţi dau un sfat?
― Dacă ai vreunul, da.
― N-am idee care e politica acestui Catîr sau care-i sînt intenţiile, dar muncitorilor calificaţi nu li s-a făcut încă nici un rău. Salariile lor au crescut, iar producţia tuturor tipurilor de arme atomice a sporit ameţitor.
― Da? S-ar părea că-şi va continua ofensiva.
― Nu ştiu, Catîrul ăsta e tare imprevizibil. Cred că încearcă doar să-i liniştească pe muncitori ca să-i fie supuşi. Dacă nici Seldon n-a fost în stare să-l dibuiască prin psihoistoria aia a lui, eu n-am de gînd să-mi bat capul. Dar te văd purtînd haine de lucru şi asta mi-a dat o idee, ce zici?
― Nu sînt muncitor calificat.
― Ai urmat cursuri militare în probleme atomice, nu-i aşa?
― Bineînţeles.
― E suficient. Atom Field Bearings, Inc. are un sediu în oraş. Le spui că ai experienţă. Ticăloşii care conduceau fabrica în numele lui Indbur o mai conduc şi-acum, dar pentru Catîr. N-or să-ţi pună prea multe întrebări, fiindcă au nevoie de muncitori care să le crească producţia şi buzunarul. Îţi vor da o carte de identitate şi poţi solicita o cameră în cartierul muncitoresc al Corporaţiei. Ai începe de îndată să lucrezi.
Şi astfel, Căpitanul Han Pritcher din Flota Naţională deveni muncitorul Lo Moro de la Atelierul 45 al Atom Field Bearings, Inc. Şi, din agent de Informaţii, coborî scara socială ajungînd „conspirator" ― o îndeletnicire care îl aduse, cîteva luni mai tîrziu, în ceea ce fusese grădina lui Indbur.
În grădină, Căpitanul Pritcher consultă radometrul din palmă al cărui cîmp avertizor intern mai funcţiona încă, şi aşteptă. Mai rămăsese jumătate de oră din viaţa bombei pe care o ţinea în gură. O rostogoli delicat cu limba.
Radometrul încetă să mai lumineze în întunericul înspăimîntător şi Căpitanul înaintă cu paşi repezi.
Pînă acum, totul mersese conform planului.
Se gîndi că viaţa bombei atomice era în acelaşi timp viaţa lui ; că moartea ei era şi a lui, dar şi a Catîrului.
Punctul culminant al războiului lui personal de patru luni încoace fusese atins ; un război care trecuse prin mai multe etape, începînd cu angajarea sa într-o fabrică din Newton.
Vreme de două luni, Căpitanul Pritcher purtase şorţ plumbuit şi măşti grele de protecţie, pînă cînd comportamentul său milităros fusese complet uitat. Devenise un muncitor ca atîţia alţii, care-şi încasa salariul, îşi petrecea serile în oraş şi nu discuta niciodată politică.
Vreme de două luni nu-l văzuse pe Vulpoi.
Dar, într-o zi, un bărbat trecu pe lîngă bancul lui de lucru, se împiedică şi din buzunar îi căzu un petic de hîrtie pe care stătea scris „Vulpoiul". Omul îl aruncă în camera atomică, unde dispăru cu un fîşîit, făcînd ca intensitatea să crească cu un milimicrovolt, şi se întoarse la locul de muncă.
În noaptea aceea îl vizitase pe Vulpoi acasă şi participase, ca al patrulea, la o partidă de cărţi cu alţi doi bărbaţi pe care-i cunoştea după reputaţie şi, respectiv, după chip şi nume.
În timpul jocului, purtaseră o discuţie.
― Faceţi o greşeală fundamentală, spuse Căpitanul. Trăiţi într-un trecut care a explodat. De optzeci de ani, organizaţia noastră aşteaptă momentul istoric potrivit. V-aţi lăsat orbiţi de psihoistoria lui Seldon, după care individul şi viaţa lui n-au nici o valoare, căci nu ele fac istoria, ci factorii economici şi complexul social care sînt deasupra omului şi care-l transformă într-o marionetă. (Îşi aranjă cărţile atent, apreciindu-le valoarea.) De ce nu-l ucidem pe Catîr? spuse în timp ce miza.
― Ei, şi ce-ai realiza cu asta? întrebă iritat bărbatul din stînga lui.
― Vedeţi, continuă Căpitanul, cerînd două cărţi, asta este atitudinea generală. Ce înseamnă un om din atîtea trilioane? Galaxia n-o să se oprească din rotaţie pentru că moare un om. Numai că acest Catîr nu e om, ci mutant. A dat deja peste cap Planul Seldon şi, dacă veţi analiza toate consecinţele, asta înseamnă că el a răsturnat toată psihoistoria lui Seldon. Dacă mutantul n-ar fi trăit, Fundaţia nu s-ar fi prăbuşit. Dacă va înceta să trăiască, Fundaţia va reînvia. Hai să fim serioşi, democraţii s-au luptat cu primarii şi cu Neguţătorii graţie acordului tacit dintre ei. Să încercăm asasinatul.
― Cum? interveni Vulpoiul cu răceală şi bun simţ.
― Mi-am petrecut trei luni gîndindu-mă la o soluţie, silabisi Căpitanul. Am venit aici şi am găsit-o după cinci minute.
Aruncă o privire către bărbatul cu obraji umflaţi ca nişte pepeni rozalii care stătea în dreapta lui şi care zîmbi auzindu-l:
― Ai fost şambelanul primarului Indbur. Nu ştiam că faci parte din Rezistenţă.
― Nici eu nu ştiam acest lucru despre tine.
― Ei bine, în calitate de şambelan, verificai periodic modul da funcţionare a sistemului de alarmă al palatului.
― Aşa e.
― Iar Catîrul ocupă acum palatul.
― Aşa s-a anunţat ― deşi e un cuceritor modest care nu ţine cuvîntări, nu dă proclamaţii şi nici nu apare în public.
― Asta-i poveste veche şi nu schimbă cu nimic lucrurile. Tu, dragul meu ex-şambelan, eşti persoana de care avem nevoie.
Cărţile fuseseră etalate, iar Vulpoiul strînsese tot potul. Calm, făcuse iar cărţile.
Bărbatul care fusese cîndva şambelan îşi luă cărţile, una cîte una:
― Îmi pare rău, Căpitane. Verificam sistemul de alarmă, dar era o acţiune de rutină. Nu ştiu nimic despre el,
― Bănuiam, dar mintea noastră are o memorie eidetică privind situarea butoanelor de control dacă sondăm îndeajuns de adînc, cu o Sondă Psihică.
Faţa şambelanului pălise dintr-o dată şi îşi pierduse rotunjimile. Fără să-şi dea seama, mototolise în mîini cărţile de joc:
― O Sondă Psihică?
― Nu trebuie să te îngrijorezi, spuse Căpitanul tăios. Ştiu să folosesc Sonda şi n-o să-ţi fac nici un rău. O să ai o stare de slăbiciune cîteva zile şi apoi o să-ţi treacă. Şi chiar dacă te-ar vătăma în vreun fel, e riscul pe care ţi-l asumi şi preţul pe care-l plăteşti în numele Cauzei. Sînt, neîndoielnic, unii dintre ai noştri care, cunoscînd punctele de control ale sistemului de alarmă, ar putea determina combinaţiile lungimilor de undă şi ar putea fabrica o mică bombă cu efect întîrziat pe care chiar eu însumi o voi duce pînă la Catîr.
Cei patru se aplecară deasupra mesei.
― Într-o seară anume, începu Căpitanul, va izbucni o revoltă în Terminus City, în vecinătatea palatului. Fără lupte de stradă. Un scandal, apoi dispersarea. Cît să atragă atenţia gărzilor palatului, sau măcar să creeze puţină agitaţie,
Din acea zi, vreme de o lună, se desfăşuraseră pregătiri, iar Căpitanul Han Pritcher din Flota Naţională, devenit conspirator, mai coborîse o treaptă pe scara socială, transformîndu-se în "asasin".
Căpitanul Pritcher ― asasin ― se afla acum chiar în palat, sumbru şi satisfăcut de metoda psihologică folosită. Un sistem sofisticat de alarmă exterioară însemna pază redusă înăuntrul palatului. În cazul de faţă, nu era nici un paznic.
Avea limpede desenat în minte planul etajului. Iar el era o pată întunecată care se mişca fără zgomot pe rampa mochetată. La capătul ei, se făcu una cu peretele şi aşteptă.
În faţa lui se afla uşa închisă a unei camere, dincolo de care trebuia să fie mutantul care îi învinsese pe neînfrînţi. Ajunsese acolo prea devreme; bomba mai avea zece minute de viaţă.
Cinci dintre ele trecuseră şi încă nu auzise nici un sunet. Catîrul mai avea de trăit cinci minute. La fel şi Căpitanul Pritcher.
Făcu cîţiva paşi înainte, parcă împins de un impuls interior. Complotul nu mai putea eşua. Cînd bomba avea să explodeze, întregul palat se va nărui. O uşă între el şi... zece paşi între el şi... nu însemnau nimic. Dar voia să-l vadă pe Catîr şi să moară împreună cu el.
Cu un ultim gest, insolenţă de neiertat, se azvîrli cu toată puterea asupra uşii...
Uşa se deschise şi dinăuntru se revărsă o lumină orbitoare.
Căpitanul Pritcher făcu cîţiva paşi nesiguri, apoi îşi treveni. Bărbatul cu aer solemn, care stătea în picioare în mijlocul încăperii în faţa unui acvariu suspendat, ridică privirea uşor mirat.
Purta o uniformă sobră, de culoare neagră; cu un gest absent, bătu uşor cu degetul în acvariu, iar peştişorul cu aripioare fine, colorate în portocaliu şi cinabru, ţîşni nebuneşte într-o parte.
― Intră, Căpitane!
Căpitanul avu senzaţia că micul glob metalic de sub limbă se umflă înspăimîntător, dar îşi dădu seama că acest lucru era o imposibilitate fizică. Mai avea un minut de trăit.
Bărbatul în uniformă îi spuse:
― Mai bine ai scuipa bila aia ridicolă ca să poţi vorbi. Nu va exploda.
Minutul trecea inexorabil; în transă, cu o mişcare lentă, căpitanul îşi lăsă capul în piept şi dădu drumul bilei argintii în palma deschisă. O aruncă apoi furios de perete şi ea ricoşă cu un zgomot ascuţit, licărind inofensiv în rostogolirea ei prin aer.
― Asta-i situaţia, spuse bărbatul în uniformă şi ridică nepăsător din umeri. În orice caz, nu ţi-ai fi atins scopul, Căpitane. Nu sînt Catîrul. Va trebui să te mulţumeşti cu viceregele lui.
― Cum ai aflat totul? bolborosi Căpitanul nedumerit.
― Pune-o pe seama eficienţei sistemului de contraspionaj. Cunosc numele fiecărui membru al micului tău grup, fiecare pas pe care-l faceţi şi orice plan...
― Şi ne-ai lăsat să mergem atît de departe?
― De ce nu? Unul dintre scopurile mele principale a fost să te găsesc pe tine şi pe alţi cîţiva. Mai ales pe tine. Aş fi putut să te prind cu luni în urmă, cînd erai încă muncitor la Newton Bearing Works, dar e mult mai bine aşa. Dacă n-ai fi sugerat tu însuţi liniile generale ale complotului, unul dintre oamenii mei ar fi propus ceva asemănător. Rezultatul e cam teatral, cu o oarecare doză de umor negru.
― Aşa mi se pare şi mie, spuse Căpitanul şi îl privi sfidător pe bărbat. Acum s-a terminat totul.
― Abia a început. Hai, vino, Căpitane, şi ia loc. Să lăsăm eroismele ieftine pentru proştii care se lasă impresionaţi de ele. Căpitane, eşti un om deosebit de capabil! Potrivit informaţiilor pe care le deţin, ai fost primul de pe Fundaţie care a recunoscut puterea Catîrului. De atunci ai efectuat investigaţii, foarte îndrăzneţe chiar, pentru a culege informaţii despre începuturile vieţii Catîrului. Ai fost unul dintre cei ce i-au răpit măscăriciul, care întâmplător nu a fost găsit încă şi pentru care recompensa este încă valabilă. Desigur, priceperea ta este recunoscută, iar Catîrul nu este dintre aceia care să se teamă de duşmani inteligenţi atîta vreme cît îi poate converti pentru a-i deveni prieteni destoinici.
― Aici voiai să ajungi? O, mai bine nu.
― Ba da! Acesta a fost scopul comediei de astă-seară. Deşi eşti un om inteligent, conspiraţia ta împotriva Catîrului a eşuat într-un mod caraghios. Nici n-ai putea să ridici la rangul de conspiraţie ceea ce ai făcut. Pierderea navelor în acţiuni fără sorţi de îzbîndă face parte din pregătirea ta militară?
― Întîi, trebuie să recunoşti că asta este natura unor asemenea acţiuni.
― Aşa este, îl asigură calm viceregele. Catîrul a cucerit Fundaţia. Ea s-a transformat rapid într-un arsenal pentru împlinirea scopurilor lui mai înalte.
― Care scopuri?
― Cucerirea întregii Galaxii. Unirea tuturor lumilor dispersate într-un nou imperiu. Realizarea visului lui Seldon cu şapte sute de ani mai devreme decît a sperat el, patriot lipsit de simţul previziunii ce eşti! Şi, în această operă, tu ne poţi ajuta.
― Pot, neîndoielnic. Dar e la fel de sigur că n-o voi face.
― Înţeleg că doar trei dintre Lumile Comerciale Independente mai opun rezistenţă. Nu vor mai rezista multă vreme. Vor fi ultimele dintre forţele Fundaţiei. Încă mai şovăi?
― Da.
― Cu toate acestea, n-o vei face. Un voluntar ne-ar fi mai util. Din nefericire, Catîrul lipseşte. Conduce, ca întotdeauna, lupta împotriva Neguţătorilor care rezistă. El este în contact permanent cu noi şi nu vei avea mult de aşteptat.
― În ce scop?
― În scopul convertirii tale.
― Catîrul va descoperi, spuse căpitanul cu un aer îndărătnic, că îi va fi peste puteri să mă convertească.
― Te înşeli. Şi eu am crezut asta. Nu mă recunoşti? Doar ai fost pe Kalgan, aşa că nu se poate să nu mă fi văzut. Purtam monoclu, o mantie stacojie tivită cu blană şi o pălărie cu calotă înaltă.
Căpitanul rămase ca trăsnit:
― Ai fost lordul războinic al Kalganului.
― Da. Iar acum sînt vicerege loial Catîrului. Vezi, deci, că e foarte convingător.

21
Interludiu în spaţiu

TRECURĂ cu succes prin blocadă. În acel spaţiu uriaş nici măcar un număr mare de nave nu ar fi putut supraveghea perfect zonele rămase libere. Dar dacă era vorba de o singură navă, de un pilot iscusit şi de o oarecare doză de noroc, existau locuri prin care se putea strecura.
Cu sînge rece şi calm, Toran conduse nava în siguranţă, de la o stea la alta, şi tot aşa, pînă cînd reuşi. Vecinătatea unei mase mari făcea ca orice salt interstelar să devină dificil şi chiar riscant, dar în acelaşi timp făcea ca instrumentele inamice de detectare să devină aproape inutile.
Şi, de îndată ce nava trecu de centura de nave, fu depăşită şi sfera interioară de spaţiu mort, prin al cărui subeter supus blocadei nu putea pătrunde nici un mesaj. Pentru prima oară în ultimele trei luni, Toran nu se mai simţea izolat.
Trecu o săptămînă, timp în care programele informative ale inamicului prezentară numai şi numai detalii plicticoase şi autolaudative privind controlul într-o măsură din ce în ce mai mare asupra Fundaţiei. O săptămînă în care nava comercială blindată se îndepărtă de Periferie cu salturi grăbite.
Ebling Mis strigă către cabina pilotului şi Toran se ridică de pe fotoliu, ştergîndu-şi ochii împăienjeniţi şi obosiţi de efortul cerut de consultarea hărţilor stelare.
― Ce s-a întîmplat? întrebă Toran, intrînd în mica încăpere centrală pe care Bayta o transformase în cameră de zi.
― Să mă ia naiba dacă-mi dau seama, spuse Mis clătinînd din cap. Prezentatorii ăştia ai Catîruluî tot anunţă un buletin special. Mă gîndeam că poate vrei şi tu să-l vezi.
― Poate. Unde-i Bayta?
― Aranjează masa în sufragerie şi alege meniul ― sau cam aşa ceva.
Toran se aşeză pe patul mic, ce-i slujea drept culcuş lui Magnifico, şi aşteptă. Jocul propagandistic privind „buletinul special'' al Catîrului devenise de-acum monoton. Începu într-un tîrziu cu muzică marţială, apoi apăru crainicul cu un aer spilcuit şi fercheş. Fură prezentate mai întîi veşti minore, care se succedară una după alta într-o strînsă înlănţuire. Urmă o pauză. Apoi din nou trompete menite să ridice cota de interes pînă la apogeu.
Toran suportă toate astea în tăcere. Mis bolborosea şi spumega.
Prezentatorul dezlănţui apoi, în limbajul obişnuit al corespondenţilor de război, o cascadă de fraze onctuoase care încercau să redea în cuvinte metalul topit şi trupurile pîrjolite ale unei bătălii spaţiale:
"Escadrile de crucişătoare rapide aflate sub conducerea General-locotenentului Sammin au declanşat o contraofensivă astăzi împotriva forţelor de rezistenţă cu baza pe Iss..." Chipul prezentatorului cu trăsături controlate şi goale de orice expresie de emoţie dispăru de pe ecran pentru a face loc beznei spaţiale prin care săgetau nave îndreptîndu-se spre focul bătăliei. Vocea continuă în timp ee navele treceau ca fulgerul...
"Cea mai impresionantă acţiune a bătăliei a fost lupta crucişătorului greu Cluster împotriva a trei nave duşmane din clasa Nova"'.
Imaginea de pe ecran crea impresia de zbor şi prezentă o filmare de aproape. O navă uriaşă scînteie şi una dintre navele atacatoare emise o strălucire furioasă, făcu o întoarcere care o scoase din cadrul imaginii, efectuă o răsucire şi veni la abordare prin pintenare. Cluster se înclină disperat şi reuşi să supravieţuiască loviturii tangenţiale care făcu nava atacatoare să ricoşeze, răsucindu-se.
Vocea monotonă şi lipsită de orice sentiment continuă să înşire cuvînt după cuvînt pînă la ultima lovitură şi ultima cuirasă străpunsă.
Apoi din nou o pauză, şi o transmisie cu imagini şi comentarii, similare în cea mai mare parte, privind lupta din preajma planetei Mnemon, la care se adăugă un element de noutate: descrierea detaliată a unei coborîri după un atac razant ― imaginile unui oraş distrus ―, prizonieri zgribuliţi şi extenuaţi ―, şi aici reportajul se încheie.
Mnemon nu mai avea mult de trăit.
O nouă pauză, şi se auziră sunetele stridente ale alămurilor. Pe ecran apăru imaginea unui coridor impresionant, format din oameni aşezaţi disciplinat ca soldaţii, de-a lungul căruia păşi grăbit purtătorul de cuvînt al Guvernului, îmbrăcat în uniformă de consilier.
Tăcerea era apăsătoare.
Vocea care se auzi, în cele din urmă, era solemnă, răspicată şi clară:
"Din ordinul suveranului nostru, se anunţă că planeta Haven, care pînă acum a opus rezistenţă armată în faţa voinţei sale, s-a supus şi a acceptat înfrîngerea. În aceste momente, forţele suveranului nostru ocupă planeta. Opoziţia a fost sporadică, lipsită de coordonare şi zdrobită rapid." Imaginea dispăru şi reapăru prezentatorul de la început pentru a declara cu emfază că alte detalii vor fi transmise pe măsura desfăşurării evenimentelor.
Urmă muzică de dans şi Mis închise aparatul nervos.
Toran se ridică şi se îndepărtă cu paşi nesiguri, fără să spună o vorbă. Psihologul nu făcu nici un gest să-l oprească.
Cînd Bayta veni din bucătărie, Mis îi făcu semn să păstreze tăcerea şi spuse:
― Au cucerit Havenul.
― Deja? făcu Bayta cu ochii rotunzi de uimire, nevoind totuşi să creadă.
― Fără luptă. Fără o incalif... (Simţi un nod în gît.) Ar fi mai bine să-i dai pace lui Toran. Nu-i deloc plăcut pentru el. Hai să mîncăm.
Bayta aruncă o privire spre cabina pilotului, apoi se întoarse apatică:
― Foarte bine!
Magnifico se aşeză la masă, nebăgat în seamă. Nici nu vorbi şi nici nu mîncă, ci rămase cu privirea pierdută şi cu o teamă pe chip care părea să-l secătuiască de toate puterile trupului lui descărnat.
Absent, Ebling Mis împinse deoparte îngheţata de fructe şi zise cu glas răguşit:
― Două dintre Lumile Neguţătorilor luptă. Luptă, sîngerează şi mor, dar nu capitulează. Doar Haven... La fel ca şi pe Fundaţie...
― Dar de ce? De ce?
Psihologul clătină din cap:
― E indisolubil legat de restul problemei. Fiecare faţetă, cu ciudăţeniile ei, este o aluzie la natura Catîrului. Întîi, modul în care a putut cuceri Fundaţia, cu puţine victime şi, practic, dintr-o singură lovitură, în timp ce Lumile Comerciale Independente au rezistat. Anularea reacţiilor atomice a fost o armă perfidă ― am discutat şi-am întors problema asta pe toate părţile de mi s-a acrit ― şi n-a funcţionat decît pe Fundaţie. Randu a sugerat ― sprîncenele stufoase şi fioroase ale lui Ebling se împreunară ― că ar putea fi vorba de un Anihilator al Voinţei care a emis radiaţii pretutindeni, deci şi pe Haven. Dar de ce n-a fost folosit pe Mnemon şi pe Iss, care şi acum luptă cu o furie demonică, încît e nevoie de jumătate din Flota Fundaţiei, pe lîngă forţele Catîrului, pentru a le înfrînge? Da, am recunoscut nave ale Fundaţiei în atacul acela.
― Fundaţia, apoi Haven, spuse Bayta în şoaptă. Dezastrul pare să cadă mereu în urma noastră, fără a ne atinge pe noi. Întotdeauna scăpăm ca prin urechile acului. Aşa are să dureze la nesfîrşit?
Ebling Mis nu o asculta. Raţiona în continuare cu voce tare:
― Dar mai există o altă problemă. Bayta, îţi aminteşti vestea aceea că măscăriciul Catîrului nu a fost găsit pe Terminus ; că se bănuia că ar fi fugit pe Haven sau fusese dus acolo de către răpitorii lui? Bayta, omul ăsta are o importanţă pe care noi nu am descoperit-o încă. Magnifico trebuie să ştie ceva ce i-ar putea fi fatal Catîrului Sînt sigur de asta.
Magnifico, alb la faţă, protestă bîlbîindu-se:
― Sire, nobile stăpîn, jur că-mi este peste puteri să vă satisfac vrerea. V-am spus totul, pînă la ultima amintire, şi cu ajutorul Sondei aţi obţinut din sărmana mea minte tot ceea ce ştiam, lucruri de care habar n-aveam.
― Ai dreptate, dar e puţin. Nişte elemente atît de mărunte, încît nici eu, nici tu nu ne dăm seama la ce ne-ar putea sluji. Cu toate acestea, trebuie să aflăm adevărul, pentru că şi Mnemon şi Iss vor fi înfrînte în curînd şi, cînd se va întîmpla asta, noi vom fi ultimele rămăşiţe, ultimele picături rămase din Fundaţia independentă.

Stelele încep să se grupeze mai aproape una de alta cînd se pătrunde în inima Galaxiei. Cîmpurile gravitaţionale încep să se suprapună cu intensităţi suficient de mari care pot introduce perturbaţii deloc neglijabile în salturile interstelare.
Toran îşi dădu seama de acest lucru cînd, după un salt, nava ajunse în apropierea unei Gigante Roşii care atrase cu furie nava şi a cărei strînsoare era cînd mai slabă, cînd mai puternică, încît abia după douăsprezece ore de luptă, pe viaţă şi pe moarte, reuşi să îndepărteze nava.
Cu hărţi stelare nu prea detaliate şi cu o experienţă încă imperfectă, atît din punct de vedere operaţional cît şi matematic, Toran se resemnă să calculeze neobosit înainte de a mai plănui vreun salt.
Toată lumea participa la efectuarea acestor planuri. Ebling Mis verifica toate calculele matematice ale lui Toran, iar Bayla testa rutele posibile prin diverse metode de generalizare, căutînd soluţiile reale. Pînă şi Magnifico trebuia să opereze calcule simple pe o maşină de calculat, activitate care, odată explicată şi înţeleasă, poate deveni o sursă de bună-dispoziţie şi de eficienţă uimitoare.
Aşa se face că, după aproape o lună, Bayta ajunse să inspecteze şi să verifice linia roşie care şerpuia prin modelul tridimensional al Lentilei Galaxiei pînă la jumătatea drumului spre centru şi să exclame cu o veselie sarcastică:
― Ştii cu ce seamănă? Cu o rîmă de zece picioare lungime care suferă cumplit de indigestie. O să ne duci aproape sigur înapoi pe Haven.
― Dacă nu-ţi ţii gura, am s-o fac, mîrîi Toran, răsfoind furios un set de hărţi stelare.
― Şi dacă tot vrei s-o faci, continuă Bayta, poate găseşti o rută mai directă, fără atîtea ocoluri.
― Da? Ei, atunci află, isteaţo, că probabil au fost necesare cinci sute de nave cărora le-au trebuit cinci sute de ani ca să găsească ruta asta prin încercare şi eroare, pe care hărţile nenorocite din faţa mea, care au costat cîteva credite, nu mi-o arată. În plus, ar fi de preferat să evităm ratele directe. Probabil că sînt înţesate de nave. Şi, pe lingă toate astea...
― O, pentru numele Galaxiei, termină cu vorbăria şi nu-ţi mai striga atît de vehement sfînta indignare.
Bayta îşi înfipse mîinile în părul său.
― Au! Dă-mi drumul! ţipă el, şi o prinse de încheieturile mîinilor, încercînd să i le smulgă din păr, drept care se prăbuşiră cu scaun cu tot la podea. Neînţelegerea degeneră într-o încăierare plină de gîfîituri, rîsete înfundate şi lovituri nepermise.
Toran scăpă din strînsoare tocmai rînd Magnifico intră într-un suflet.
― Ce s-a întîmplat?
Semnele de îngrijorare urîţeau şi mai tare chipul măscăriciului, iar nasul enorm îi ieşea şi mai mult în evidenţă:
― Instrumentele de bord se comportă bizar, domnule. Eu, conştient de ignoranţa mea, nu am atins nimic...
În două secunde, Toran ajunse în cabina pilotului. Îi spuse calm lui Magnifico:
― Trezeşte-l pe Ebling Mis şi roagă-l să vină aici. Apoi, adresîndu-se Baytei, care încerca să-şi aranjeze cît de cît părul: Am fost reperaţi, Bay.
― Reperaţi? apuse Bayta şi mîinile îi căzură moi pe lingă corp. De către cine?
― Galaxia ştie, murmură Toran, dar îmi imaginez că e vorba de unii care au armele de bord îndreptate spre noi, gata să tragă.
Se aşeză şi, cu voce scăzută, transmise în subeter codul de identificare a! navei.
Iar cînd intră Ebling Mis, îmbrăcat în halat de casă şi cu ochii lipiţi de somn, Toran i se adresă cu o disperare liniştită:
― Se pare că sîntem dincolo de graniţele unui Regat Interior care se cheamă Autarhia Filiei.
― N-am auzit de ea, spuse precipitat Mis.
― Păi, nici eu, totuşi sîntem opriţi de o navă din Filia şi nu ştiu ce înseamnă asta.
Căpitanul-inspector al navei filiene veni la bord urmat de şase oameni înarmaţi. Era scund, cu părul rar, cu buzele subţiri şi pielea pergamentoasă. Îl cuprinse un acces de tuse cînd se aşeză şi deschise carnetul pe care îl ţinea sub braţ la o pagină albă.
― Paşapoartele dumneavoastră şi documentele navei, vă rog!
― Nu avem, spuse Toran.
― Nu aveţi?
Înşfacă microfonul agăţat de centură şi vorbi grăbit:
― Trei bărbaţi şi o femeie. Documentele nu sînt în ordine. Făcu şi cîteva notaţii în acelaşi sens în carnet.
― De unde sînteţi?
― Siwenna, răspunse Toran precaut.
― Unde este asta?
― La o sută de mii de parseci, optzeci de grade vest de Trantor, patruzeci de grade...
― Lasă, lasă asta!
Toran reuşi să vadă că omul cu maniere inchizitoriale notase „Punct de origine ― Periferie''.
Apoi, filianul continuă:
― Încotro mergeţi?
― Sector Trantor.
― Scopul?
― Călătorie de plăcere.
― Transportaţi mărfuri?
― Nu.
― Hmm. Vom verifica. Făcu un semn din cap şi doi dintre oamenii săi se apucară de treabă. Toran nu făcu nici un gest ca să-i împiedice.
― Ce vă aduce în spaţiul filian? întrebă căpitanul şi ochii îi străluciră neprietenoşi.
― Nu ştiam unde ne aflăm. Nu avem hărţi prea bune.
― Va trebui să plătiţi o sută de credite pentru această neglijenţă ― şi, desigur, taxa obişnuită pentru vamă şi altele.
Vorbi din nou la microfon, dar de data aceasta mai mult ascultă. Apoi i se adresă lui Toran:
― Te pricepi la tehnologie atomică?
― Puţin, răspunse Toran cu fereală.
― Da? Filianul închise carnetul şi adăugă: Oamenii de la Periferie sînt recunoscuţi pentru această pricepere. Puneţi-vă un costum şi veniţi cu mine.
Bayta le tăie calea:
― Ce aveţi de gînd să-i faceţi?
Toran o dădu la o parte cu un gest blînd şi întrebă indiferent:
― De ce vreţi să vă însoţesc?
― Centrala noastră atomică necesită mici reglaje. El va veni cu dumneavoastră ― şi arătă cu degetul direct către Magnifico, ai cărui ochi căprui se făcură cît cepele de spaimă.
― Ce-are el de-a face cu centrala? întrebă furios Toran.
Căpitanul îi aruncă o privire glacială:
― Sînt informat în legătură cu activităţi piratereşti desfăşurate în această zonă. Semnalmentele unuia dintre piraţii cunoscuţi seamănă întrucîtva cu ale acestui om. Va fi doar o formalitate legată de identificare.
Toran ezită o clipă, însă şase oameni şi şase arme îl convinseră să se potolească. Se duse la dulap pentru a lua costumele.
O oră mai tîrziu, se ridică în picioare în pîntecele navei filiene şi răcni:
― Nu constat absolut nimic în neregulă la motoare. Barele colectoare sînt corect montate, tuburile L asigură o alimentare continuă şi analiza de reacţie este conform cărţii tehnice. Cine răspunde de acest sector?
― Eu, spuse calm mecanicul-şef.
― Ei, scoate-mă de aici...
Mecanicul îl conduse la etajul ofiţerilor, dar în mica anticameră nu se afla decît un sublocotenent nepăsător.
― Unde-i ofiţerul care a venit cu mine?
― Aşteptaţi, vă rog, răspunse acesta.
Abia după cincisprezece minute îl aduseră şi pe Magnifico.
― Ce ţi-au făcut? îl întrebă Toran îngrijorat.
― Nimic. Absolut nimic ― şi Magnifico îşi întări spusele clătinînd hotărît din cap.
Plătiră două sute cincizeci de credite pentru taxele legale pe Filia ― dintre care cincizeci de credite pentru eliberare imediată.
― Nu merităm o escortă? întrebă Bayta, rîzînd mînzeşte. Nu primim obişnuitul şut dincolo de frontieră?
― Aceea n-a fost navă filiană, răspunse Toran sumbru, iar noi o să mai stăm o vreme aici. Veniţi puţin încoace.
Se strînseră în jurul lui.
― A fost o navă a Fundaţiei, iar oamenii de la bord erau ai Catîrului, spuse el, avînd faţa albă ca varul.
Ebling se aplecă să culeagă de pe jos ţigara de foi pe care-o scăpase din mînă:
― Aici? Sîntem la treizeci de mii de parseci depărtare de Fundaţie.       ,
― Ce i-ar fi putut împiedica să facă acelaşi voiaj ca şi noi? Pentru numele Galaxiei, Ebling, crezi că nu-s în stare să deosebesc navele? Le-am văzut motoarele şi mi-a fost de ajuns. Îţi spun sigur că era un motor produs pe Fundaţie, montat pe-o navă a Fundaţiei.
― Şi cum de-au ajuns pînă aici? întrebă Bayta, apelînd la logică. Care sînt şansele aleatorii ale întîlnirii în spaţiu a două nave date?
― Ce-are asta de-a fajce cu ce ni s-a întîmplat? întrebă infierbîntat Toran. Totul ne demonstrează că am fost urmăriţi.
― Urmăriţi? îl imită Bayta. Prin hiperspaţiu?
Ebling Mis interveni fără vlagă:
― Se poate, dacă ai o navă bună şi un pilot nemaipomenit. Dar posibilitatea asta mă lasă rece.
― Nu mi-am şters urmele, insistă Toran. Am zburat în linie dreaptă ca să cîştig viteza de salt. Pînă şi un orb ar fi putut calcula ruta noastră.
― Ei, pe naiba! strigă Bayta. Cu salturile ciudate pe care le-ai făcut, observarea direcţiei iniţiale nu a însemnat absolut nimic. Nu o dată am ieşit din salt îndreptîndu-ne în direcţie opusă.
― Ne pierdem vremea, izbucni Toran, care încercă totuşi să se stăpînească strîngînd din dinţi. E o navă a Fundaţiei, supusă Catîrului. Ne-au oprit, ne-au percheziţionat şi l-au luat tocmai pe Magnifico ca ostatic, pentru a vă închide gura dacă aţi fi bănuit ceva. Acum o să-i atac şi o să-i fac praf şi pulbere.
― Stai liniştit, spuse Ebling Mis, apucîndu-l de braţ. Ai de gînd să ne autodistrugem pentru o navă pe care o consideri inamică? Gîndeşte-te, omule. Îţi închipui că blestemaţii ăştia ne-ar fi urmărit pe o rută aproape imposibilă, de-a lungul a jumătate din Galaxie, doar ca să ne privească şi apoi să ne lase în pace?
― Încă îi mai interesează unde vrem să mergem.
― Atunci de ce ne-au oprit şi s-au dat de gol? Ne poţi explica asta?
― O să fac ce mi-am pus în minte. Dă-mi drumul, Ebling, altfel te lovesc.
Magnifico se aplecă înainte de pe speteaza scaunului pe care stătea cocoţat. Nările îi fremătau de emoţie:
― Vă implor să mă iertaţi că vă întrerup, dar puţina mea minte a fost străfulgerată de un gînd ciudat.
Bayta anticipă gestul de lehamite pe care voi să-l facă Toran, şi-l luă repede de braţ.
― Hai, vorbeşte Magnifico. Te vom asculta cu răbdare.
― Cît am stat eu pe navă, zise el, mintea mea, aşa puţină cîtă este, a fost uimită şi ameţită de teama ce mă cuprinsese. E-adevărat că am uitat aproape tot ce mi s-a întîmplat acolo. Mulţi oameni s-au tot holbat la mine şi au vorbit într-o limbă pe care n-am priceput-o. Dar spre sfîrşit ― aşa cum cîte-o rază de soare străpunge uneori norii ― am avut deodată o iluminare: un chip pe care-l cunoşteam. Doar o clipă, o clipită l-am văzut şi, cu toate acestea, imaginea lui străluceşte în mintea mea tot mai puternic şi mai clar.
― Cine era? făcu Toran.
― Căpitanul acela care a fost cu voi demult, demult, atunci cînd m-aţi salvat din sclavie.
Dacă Magnifico avusese intenţia de a crea senzaţie, zîmbetul încîntat care-i inundă faţa mărturisi clar că-şi realizase cu succes planul.
― Căpitan... Han... Pritcher? întrebă Mis cu hotărîre. Eşti sigur de asta? Absolut sigur?
― Sire, jur ― şi-şi duse mîna slabă şi ciolănoasă în dreptul inimii ―, aş susţine adevărul acesta chiar şi în faţa Catîrului, cu toată forţa pe care ar avea-o ca să mă împiedice să-l spun.
― Atunci ce se întîmplă? spuse Bayta uimită la culme.
Măscăriciul se întoarse spre ea, dornic să explice:
― Doamna mea, am eu o teorie. Mi-a venit aşa, dintr-o dată, de-a gata, de parcă Spiritul Galactic mi-ar fi şoptit-o la ureche. (Spuse acestea ridicînd uşor glasul ca să-l acopere pe-al lui Toran care voia să-l contrazică.) Doamna mea, continuă el, adresîndu-se exclusiv Baytei, dacă acest căpitan ar fi scăpat, ca şi noi, pe o navă, dacă şi el, ca şi noi, ar întreprinde o călătorie într-un scop pe care-l cunoaşte numai el, atunci, descoperindu-ne, ne-ar suspecta că-l urmărim şi că încercăm să-i aflăm intenţiile, aşa cum noi îl suspectăm pe el din aceleaşi motive. De ce să ne mai minunăm că joacă o astfel de comedie pentru a intra pe nava noastră?
― Atunci de ce ne-a dus pe nava lui? întrebă Toran. Asta nu se potriveşte.
― Ba da, se potriveşte, vocifera măscăriciul, cu o inspiraţie subită. A trimis un ofiţer care nu ne cunoaşte, dar care ne-a descris cînd a vorbit la microfon. Căpitanul a fost mirat de asemănarea descrierii amărîtei mele persoane, pentru că adevărul e că nu se găseşte vreunul în toată Galaxia care să aducă cît de cît cu mine. A fost dovada de identificare pentru voi.
― Nu fi încăpăţînat, Torie. Asta chiar că explică situaţia, spuse Bayta încet.
― S-ar putea, aprobă Mis.
Toran părea neajutorat în faţa unui front unit şi ceva în explicaţia curgătoare a măscăriciului îl deranjase. Ceva nu era în regulă. Cu toate acestea, fiind prins pe picior greşit, furia i se mai potoli, împotriva voinţei sale.
― Pentru o clipă, şopti el, am crezut că am fi putut distruge una dintre navele Catîrului.
Ochii îi erau îndureraţi de pierderea Havenului.
Ceilalţi îl înţeleseră.

22
O moarte pe Neotrantor

NEOTRANTOR.,. Mica planetă Delicass, numită astfel după ce se produsese Marea Devastare, fusese vreme de aproape un secol locul de reşedinţă al ultimei dinastii a Primului Imperiu. Era o lume ştearsă şi un Imperiu fără strălucire, iar existenţa sa prezintă importanţă doar din punct de vedere legal. Sub conducerea primei dinastii neotrantoriene...
ENCICLOPEDIA GALACTICA

NEOTRANTOR îi era numele! Noul Trantor! Dar, după ce-l pronunţai, epuizai dintr-o dată orice asemănări între noul Trantor şi măreţul original. La doi parseci distanţă, soarele Vechiului Trantor încă mai strălucea, iar Capitala Imperială a Galaxiei încă mai brăzda spaţiul în rotirea tăcută şi eternă pe orbita sa.
Vechiul Trantor era încă locuit şi avea o populaţie nu mai mare ele o sută de milioane, probabil, în timp ce cu cincizeci de ani mai devreme forfoteau acolo patruzeci de miliarde. Uriaşa lume de metal era o ruină cumplită.
Temeliile ameţitor de înalte ale multiturnurilor ce porneau din reţeaua unică de metal erau acum rupte şi goale ― purtînd încă găurile provocate de explozii şi de focul distrugător ―, cioburi din Marea Devastare ce avusese loc cu patruzeci de ani în urmă.
Era ciudat că o lume care fusese centrul Galaxiei vreme de două mii de ani, care dominase asupra unui spaţiu fără limite şi fusese cămin pentru legiuitori şi domnitori, ale căror capricii făceau să tremure lumi aflate la sute de parseci distanţă, putea muri într-o singură lună. Era ciudat că o lume care rămăsese neclintită de-a lungul mareelor cuceritoare şi retragerilor, vreme de un mileniu, o lume care rămăsese neatinsă de războaiele civile şi de revoluţiile de palat ale unui alt mileniu, să piară în cele din urmă. Era ciudat ca Gloria Galaxiei să devină un cadavru în descompunere.
Patetic!
Pentru că aveau să mai treacă alte şi alte secole pînă cînd realizările măreţe a cincizeci de generaţii să decadă într-atît încît să nu mai poată fi folosite. Numai nevolnicia oamenilor le făcea inutile acum.
După ce miliarde de oameni muriseră, milioanele de oameni rămaşi sfîrtecaseră baza strălucitoare de metal a planetei şi descoperiseră solul care nu simţise atingerea razelor solare de mai bine de o mie de ani.
Înconjuraţi de perfecţiunile mecanice, rodul eforturilor umane, împresuraţi de minunăţiile industriale ale omenirii eliberate de tirania mediului, oamenii se întorseseră la pămînt. Pe uriaşele autostrăzi creşteau acum grîul şi porumbul, iar în umbra turnurilor înalte păşteau acum oile.
Dar Neotrantor exista ― o planetă obscură ca un sat, înecată în umbra puternicului Trantor, pînă cînd o familie regală scăpată ca prin minune din calea pîrjolului Marii Devastări îşi găsise aici ultimul refugiu şi rezistase cu greu valului distrugător al rebeliunii. Domnise acolo într-o strălucire fantomatică peste o rămăşiţă în descompunere a Imperiului.
Douăzeci de Lumi Agricole însemnau un Imperiu Galactic!
Dagobert al IX-lea, stăpînitor a douăzeci de lumi de nobili refractari şi ţărani morocănoşi, era împăratul Galaxiei, Stăpîn al Universului!
Dagobert al IX-lea avusese douăzeci şi cinci de ani în ziua însîngerată în care sosise pe Neotrantor, împreună cu tatăl său. Încă îi erau vii în memorie gloria şi puterea Imperiului. Dar fiul său, care avea să devină cîndva Dagobert al X-lea, a văzut lumina zilei pe Neotrantor.
Nu cunoştea decît douăzeci de Lumi.
Automobilul aerian decapotabil al lui Jord Commason era cel mai frumos vehicul de acest fel din întregul Neotrantor. Şi asta nu pentru că el era cel mai bogat latifundiar de pe Neotrantor, ci din multe alte motive. De pildă, în tinereţe, fusese tovarăşul nedespărţit şi geniul rău al unui tînăr prinţ-moştenitor, prizonier în strînsoarea dominatoare a unui împărat în puterea vîrstei. Acum devenise tovarăşul nedespărţit, şi tot geniu al răului, al unui prinţ-moştenitor în puterea vîrstei care detesta şi domina un împărat bătrîn..
Prin urmare, Jord Commason, în automobilul său aerian, acoperit cu un strat de sidef şi ornamentat cu aur şi lumetron, care n-avea nevoie de blazon pentru a se şti cui aparţinea, contempla pămînturile, milele întregi de grîu unduitor, uriaşele batoze şi combine ― toate fiind proprietatea sa ―, şi se gîndea prudent la propriile-i probleme.
Alături de el, şoferul cocîrjat şi ofilit conducea atent printre curenţii înalţi de aer şi zîmbea.
Jord Commason vorbi vîntului, aerului şi cerului:
― Îţi aminteşti ce ţi-am spus, Inchney?
Părul rar şi brăzdat de şuviţe albe al lui Inchney flutura uşor în vînt. Zîmbetul de pe faţă lăsa să i se vadă lipsa cîtorva dinţi, iar cutele verticale de pe obraji i se adînciră, sporind impresia că ar avea tot timpul de ascuns vreun secret. Şuieră printre dinţi:
― Da, sire, şi m-am tot gîndit,
― Şi la ce concluzie ai ajuns, Inchney? întrebă Jord cu un aer ce trăda nerăbdarea.
Inchney îşi aminti că fusese şi el un lord tînăr şi atrăgător pe Vechiul Trantor şi că acum, pe Neotrantor, era o relicvă de nerecunoscut, care trăia prin mărinimia Nobilului Jord Commason, căruia trebuia să-i răsplătească bunătatea oferindu-i sfaturi subtile la cerere. Oftă discret şi şopti din nou:
― E recomandabil să-i primiţi pe vizitatorii de pe Fundaţie, sire. Mai ales că au sosit doar cu o navă pe care nu se află decît un bărbat capabil să lupte. Cît de bineveniţi sînt?
― Bineveniţi? făcu Commason întunecat. Se zice despre oamenii de pe Fundaţie că ar fi magicieni, deci puternici.
― Uf, murmură Inchney, pîcla şi distanţa ascund adevărul. Fundaţia nu-i decît o lume obişnuită, iar cetăţenii ei nimic altceva decît oameni. Dacă foloseşti dezintegratorul împotriva lor îi poţi ucide. (Inchney menţinu vehiculul pe cursul stabilit. Undeva, dedesubt, un rîu se unduia scînteietor.) N-aţi auzit zvonurile despre omul care tulbură lumile Periferiei? şopti el.
― Ce ştii despre asta? întrebă Commason, subit bănuitor.
De astă dată, zîmbetul dispăru de pe chipul şoferului:
― Nimic, sire. Nu era decît o întrebare neroadă.
Nobilul nu ezită prea mult şi spuse fără menajamente:
― Nimic din ce întrebi nu arată nerozie, iar modul în care ajungi să cunoşti multe lucruri ţi-ar putea aduce pieirea într-o bună zi. Dar, fie! Acelui om i se spune Catîrul şi, cu cîteva luni în urmă, un supus de-al său a fost pe-aici cu... cu diverse treburi. Acum aştept pe un altul... ca să ajungem la o înţelegere.
― Şi aceşti nou-sosiţi? Probabil că nu sînt cei pe care-i aşteptaţi!
― Nu poartă însemnele pe care trebuia să le recunosc.
― S-a anunţat că Fundaţia a fost capturată...
― Nu-mi amintesc să-ţi fi spus eu aşa ceva,
― Aşa s-a raportat, continuă Inchney indiferent. Dacă e adevărat, atunci aceştia ar putea fi refugiaţi şi ar fi bine să-i reţineţi pentru omul Catîrului, ca să-i daţi o dovadă de prietenie şi cinste.
― Da? întrebă Commason nehotărît.
― Da, sire, întrucît se ştie că prietenul unui cuceritor nu e decît ultima lui victimă, această acţiune ar reprezenta doar o măsură justificată de autoprotecţie. Încă mai există Sonde Psihice, iar noi avem la îndemînă patru creiere de pe Fundaţie. Am putea afla multe lucruri folositoare despre Fundaţie, şi chiar despre Catîr. Şi apoi ar fi o treabă de nimic să cîştigaţi prietenia Catîrului.
În liniştea înălţimilor, mintea lui Commason reveni la gîndurile dintîi:
― Dar dacă Fundaţia nu s-a prăbuşit?! Dacă toate rapoartele acelea nu sînt decît minciuni? Prezicerile arătau că Fundaţia nu poate fi înfrîntă.
― Vremea prezicătorilor a trecut demult, sire.
― Şi, totuşi, dacă nu s-a prăbuşit, Inchney? Ia gîndeşte-te. E adevărat, Catîrul mi-a făcut unele promisiuni... Mersese prea departe cu gîndul şi ezită speriat: Asta este, s-a lăudat şi gata. Laudele nu sînt decît vorbe în vînt, dar faptele sînt fapte.
Inchney rîse pe înfundate:
― Într-adevăr, faptele sînt fapte pînă nu te lovesc direct. Dar cu greu s-ar putea găsi o ameninţare mai îndepărtată decît o Fundaţie aşezată la celălalt capăt al Galaxiei.
― Şi mai este şi prinţul, murmură Commason, mai mult pentru sine,
― Şi el poartă tratative cu Catîrul, sire?
Commason nu reuşi să păstreze secretul privind schimbările din ultima vreme:
― Nu aşa ca mine. Dar devine pe zi ce trece tot mai nestăpînit şi mai greu de controlat. Parcă a intrat un demon în el. Dacă-i voi reţine pe aceşti oameni şi el va voi să-i folosească spre propriu-i profit ― pentru că nu e lipsit de o anume ascuţime de minte ―, eu nu sînt încă pregătit să-l înfrunt. Se încruntă dezgustat.
― I-am văzut ieri în treacăt pe străinii aceia, zise şoferul, aparent fără nici o legătură. Printre ei se află şi o femeie ciudată, brunetă. Păşeşte cu dezinvoltura unui bărbat şi chipul ei uimitor de palid contrastează cu strălucirea întunecată a părului. (Simţind o nuanţă de căldură în şoapta guturală a vocii seci, Commason se întoarse surprins către el.) Inchney continuă: Socot că prinţul îşi va folosi ascuţimea minţii pentru a ajunge la un compromis rezonabil pentru ambele părţi. Aţi avea de cîştigat dacă îi lăsaţi lui fata...
Chipul lui Commason se lumină dintr-o dată:
― Ce idee! Mi-a venit o idee! Inchney, întoarce! Şi, dacă totul va merge bine, vom mai discuta în legătură cu libertatea ta.
Commason găsi că era aproape de domeniul superstiţiei faptul că pe biroul său îl aştepta o Capsulă Personală. Sosise pe o lungime de undă cunoscută doar cîtorva oameni. Commason zîmbi satisfăcut. Omul Catîrului era în drum spre el, iar Fundaţia se prăbuşise cu adevărat.

Visele Baytei în legătură cu Palatul Imperial se risipiră în faţa realităţii şi în sinea ei avu un sentiment nelămurit de dezamăgire. Camera în care se afla era mică, aproape sărăcăcioasă, iar Palatul nici pe departe nu egala reşedinţa primarului de pe Fundaţie, iar în ceea ce-l privea pe Dagobert al IX-lea„.
Bayta avea păreri exacte despre modul în care trebuia să arate un împărat. Nu ca un bunicuţ binevoitor slab, albit şi şters, sau care să servească ceştile de ceai cu mîna lui, vizibil îngrijorat în legătură cu confortul oaspeţilor săi.
Dar aşa era.
Dagobert al IX-lea chicoti în timp ce turna ceaiul în cana pe care o ţinea cu mînă sigură:
― Un moment în care să nu am nevoie de ceremonial şi curteni e o mare plăcere pentru mine, draga mea. De multă vreme n-am mai avut prilejul de a primi cum se cuvine vizitatori din provinciile mele exterioare. Acum, c-am mai îmbătrînit, fiul meu se ocupă de toate amănuntele astea, plicticoase uneori. Nu l-ai întîlnit pe fiul meu? E un băiat deosebit, dar cam îndărătnic. Aşa e tineretul. Vrei cumva o capsulă cu aromă?... Nu?
Toran încercă să-l întrerupă:
― Maiestatea voastră...
― Da?
― Maiestatea voastră, n-a fost în intenţia noastră să vă deranjăm...
― Nici vorbă, nu mă deranjaţi deloc. Astă-seară va avea loc recepţia, dar pînă atunci avem toată libertatea. De unde spuneaţi că sînteţi? De mult n-am mai avut o recepţie oficială. Veniţi din Provincia Anacreon?
― De pe Fundaţie, Maiestatea voastră Imperială!
― A, da, Fundaţia! Acum îmi amintesc. E în Provincia Anacreon. N-am fost niciodată acolo, căci doctorul mi-a interzis să întreprind călătorii lungi şi obositoare. Dar nu-mi amintesc de rapoarte recente din partea viceregelui de pe Anacreon. Care e situaţia la voi? încheie el curios,
― Sire, bîigui Toran, nu avem motive să ne plîngem.
― E plăcut să aud asta. Voi transmite felicitări viceregelui meu.
Toran privi neajutorat către Ebling Mis care începu să vorbească cu voce tare:
― Sire, ni s-a spus că vom avea nevoie de permisiunea dumneavoastră pentru a vizita Biblioteca Universităţii Imperiale de pe Trantor.
― Trantor? întrebă împăratul mirat. Trantor? Apoi o umbră de durere nelămurită i se aşternu pe chipul slab: Trantor? şopti el. Acum îmi amintesc. Intenţionez să mă întorc acolo cu un puhoi de nave. Veţi veni cu mine. Împreună, îl vom zdrobi pe rebel, pe Gilmer. Împreună, vom restaura Imperiul! Îşi îndreptă spatele cocoşat şi vocea îi deveni mai puternică. O clipă privi hotărît, apoi clipi şi spuse domol: Dar Gilmer e mort. Acum parcă-mi amintesc. Da, da. Gilmer e mort! Trantor a murit... Pentru o clipă, mi s-a părut... De unde spuneţi că veniţi?
Magnifico îi şopti Baytei:
― E chiar împărat? Eu credeam că împăraţii sînt mai măreţi şi mai înţelepţi decît oamenii de rînd.
Bayta îi făcu semn să tacă şi zise:
― Dacă Maiestatea voastră Imperială ar semna un ordin care să ne permită să mergem pe Trantor, ar face un mare serviciu cauzei noastre comune.
― Pe Trantor?
Împăratul era cu mintea tulburată, neputînd înţelege nimic.
― Sire, Viceregele din Anacreon, în numele căruia vorbim, vă transmite că Gilmer este încă în viaţă...
― În viaţă? Trăieşte? bubui vocea lui Dagobert. Unde? Ne vom război!
― Maiestatea voastră Imperială, lucrul acesta nu trebuie dezvăluit deocamdată. Nu se ştie sigur unde se află Gilmer. Viceregele ne-a trimis pe noi să vă înştiinţăm, dar numai pe Trantor am putea să-i găsim bîrlogul. Odată descoperit...
― Da, da... Trebuie descoperit... Bătrînul împărat se bălăbăni pînă la perete şi atinse fotocelula minusculă cu un deget tremurător. După ce aşteptă să se întîmple ceva, bolborosi: Servitorii mei nu vor să vină. Nu-i mai pot aştepta. Mîzgăli ceva pe o foaie de hîrtie şi încheie cu o semnătură în care litera D era bogat ornamentată. Apoi zise: Gilmer va afla ce înseamnă puterea împăratului său. De unde spuneaţi că sînteţi? Anacreon? Care e situaţia pe-acolo? Numele împăratului este cinstit cum se cuvine?
Bayta luă hîrtia dintre degetele lui nevolnice:
― Maiestatea voastră Imperială este iubită ele popor. Iar dragostea voastră pentru popor este binecunoscută.
― Va trebui să vizitez acest popor bun al Anacreonului, dar doctorul spune... Nu-mi amintesc exact ce spune, dar... Ridică privirea care dintr-o dată deveni foarte pătrunzătoare: Ziceaţi ceva de Gilmer?
― Nu, Maiestatea voastră Imperială.
― Nu va mai cîştiga teren. Mergeţi înapoi şi spuneţi poporului vostru că Trantor va rezista! Tatăl meu conduce flota acum şi viermele acela rebel de Gilmer va fi cuprins de frigul spaţiului împreună cu susţinătorii lui. Se împletici pînă la fotoliu şi privirea îi redeveni absenta Ce spuneam?
Toran se ridică şi făcu o plecăciune adîncă:
― Maiestatea voastră Imperială a fost prea bună cu noi, dar timpul acordat pentru audienţă s-a terminat.
Pentru o clipă, Dagobert al IX-lea arătă ca un împărat adevărat, se ridică şi rămase cu spatele drept, în timp ce vizitatorii săi se retraseră, unul cîte unul, cu spatele către uşă...
...unde douăzeci de oameni înarmaţi îi înconjurară.
O armă fulgeră scurt...

Bayta îşi recapătă cu greu cunoştinţa. Îşi reaminti limpede de bătrînul care se autointitula împărat şi de ceilalţi oameni care aşteptaseră afară. Amorţeala pe care o simţea în încheieturile degetelor însemna că suportase şocul unei arme paralizante.
Rămase cu ochii închişi şi ascultă cu atenţie vocile din jurul ei.
Erau două. Una, calmă şi precaută, care ascundea şiretenie sub masca slugărniciei. Cealaltă, răguşită, care izbucnea cînd şi cînd în accese de supărare. Baytei nu-i plăcu nici una dintre ele.
Vocea guturală o acoperea pe cealaltă. Bayta prinse ultimele vorbe:
― Nebunul acela bătrîn o să trăiască o veşnicie. Asta mă doboară. Mă irită. Commason, am s-o fac. Şi eu îmbătrînesc.
― Înălţimea voastră, să vedem mai întîi la ce ne folosesc oamenii aceştia. S-ar putea întîmpla să găsim o altă sursă de putere decît ne oferă tatăl dumneavoastră.
Vocea răguşită se pierdu într-o şoaptă bolborosită. Bayta reuşi să audă doar cuvîntul "fata'', cînd vocea cealaltă, slugarnică, răutăcioasă, continuă pe un ton amical, dar dominator:
― Dagobert, tu nu îmbătrîneşti. Mint cei care spun că nu eşti tînăr ca la douăzeci de ani.
Bayta simţi că-i îngheaţă sîngele în vine cînd îi auzi pe amîndoi izbucnind în rîs. Dagobert... înălţimea voastră... Bătrînul împărat vorbise de un fiu îndărătnic ; înţelesul ascuns al şoaptelor de acum o înspăimîntă. Nu-şi închipuia că se mai pot întîmpla astfel de lucruri...
Deodată, vocea lui Toran izbucni într-un puhoi de blesteme.
Deschise ochii şi răsuflă uşurată cînd îl văzu pe Toran aplecat deasupra ei. Toran spuse furios:
― Împăratul nu va lăsa nepedepsit un asemenea act banditesc. Eliberaţi-ne!
Abia acum Bayta îşi dădu seama că încheieturile mîinilor şi picioarelor îi erau fixate de perete şi de podea cu ajutorul unui puternic cîmp de atracţie.
Cel cu voce guturală se apropie de Toran. Pleoapele îi erau vineţii şi umflate, iar peste părul rar purta o pălărie ţuguiată cu o pană ciudată. Avea un pîntec mare, acoperit cu un pieptar tivit cu fir argintiu. Pufni dispreţuitor şi amuzat:
― Împăratul? Sărmanul nebun?
― Am permis din partea lui. Nici unul dintre supuşi nu are dreptul să ne lipsească de libertate.
― Dar eu nu sînt supusul nimănui, gunoi spaţial! Sînt regent şi prinţ-moştenitor, şi va trebui să mi te adresezi ca atare. Cît îl priveşte pe nevolnicul meu tată, se mai distrează şi el primind vizitatori din cînd în cînd. Iar noi îi facem pe plac. Asta-i gîdilă orgoliul şi-l amăgeşte că ar fi împărat. Dar în rest, nu înseamnă absolut nimic.
Apoi se opri în faţa Baytei care-l privi cu dispreţ. Cînd se dădu mai aproape, ea îi simţi respiraţia ce mirosea puternic a mentă:
― Are ochi frumoşi, Commason, ba chiar e mai atrăgătoare cînd îi ţine deschişi. Va fi un desert exotic pentru cel care a gustat din toate plăcerile, ce zici?
Toran se zbătu zadarnic să se elibereze, dar prinţul-moştenitor îi ignoră chinurile şi Bayta simţi că îngheaţă. Ebling Mis nu-şi venise încă în fire şi capul i se bălăngănea neputincios pe piept. Bayta observă însă surprinsă că ochii lui Magnifico erau deschişi şi vioi, de parcă ar fi fost treaz de cînd lumea. Magnifico îşi roti încet ochii mari şi căprui, privind-o pe Bayta. apoi scînci şi clătină din cap către prinţul-moştenitor:
― Omul acela mi-a luat Vizi-Sonorul.
Prinţul-moştenitor se întoarse  brusc spre cel care vorbise:
― E al tău, monstrule? Instrumentul i se balansa pe umăr, legat cu o curea verde, dar Bayta nu-l observase.
Îşi trecu degetele peste clape, încercă să scoată măcar un sunet, dar zadarnic:
― Ştii să cînţi, monstrule?
Magnifico dădu afirmativ din cap.
Toran îi spuse deodată:
― Ai cotrobăit printr-o navă a Fundaţiei. Dacă împăratul nu ne va răzbuna, atunci Fundaţia o va face cu siguranţă.
Celălalt, Commason, îi răspunse:
― Care Fundaţie? Ori Catîrul nu mai e Catîr?
Nimeni nu-i răspunse. Prinţul-moştenitor rînji, arătîndu-şi dinţii mari şi inegali. Întrerupse cîmpul de atracţie din jurul măscăriciului, îl ridică brutal în picioare şi-i aruncă Vizi-Sonorul în braţe.
― Cîntă-ne, monstrule! spuse prinţul. Cîntă-ne o serenadă de dragoste pentru această doamnă. Spune-i că închisoarea tatălui meu nu seamănă cu un palat, dar că eu pot s-o duc într-unul unde va putea să înoate în apă de trandafiri şi să afle ce înseamnă iubirea unui prinţ. Cîntă despre dragostea unui prinţ, monstrule!
Se rezemă de o masă de marmură şi-şi legănă alene un picior, în timp ce, cu ochii zîmbitori şi răi, o măsură pe Bayta care-l privi cu o ură stăpînită. Braţele şi picioarele lui Toran se zbătură în strînsoarea cîmpului, într-un efort care-i îmbroboni fruntea de sudoare. Ebling Mis tresări şi gemu.
Magnifico reuşi să îngaime gîfîit:
― Mi-s degetele înţepenite şi neputincioase...
― Cîntă, monstrule! urlă prinţul. Făcu un gest către Commason să stingă lumina şi, în întuneric, îşi încrucişa braţele şi aşteptă.
Magnifico îşi trecu degetele în salturi jucăuşe peste instrumentul cu o sumedenie de clape, şi un curcubeu fluid de lumină traversă încăperea. Răsună o notă joasă şi slabă, pîlpîitoare şi parcă înlăcrimată. Nota crescu în înălţime devenind un hohot trist de rîs, iar în fundal se auzi un dangăt surd de clopote.
Întunericul părea să fie tot mai dens. Muzica ajunse la urechile Baytei de parcă ar fi trecut prin faldurile groase ale unei perdele invizibile. O lumină strălucitoare şi rece ajunse pînă la ea, de parcă o singură lumînare pîlpîia în străfundurile unei fîntini.
Fără să-şi dea seama, îşi concentră privirea. Lumina căpătă strălucire şi muzica deveni brusc răutăcioasă, plină de sunete de alămuri înflorind într-un crescendo strident. Lumina pîlpîi scurt şi ritmic, într-o mişcare rapidă, împerechindu-se cu ritmul îndrăcit. În lumină se văzu zbătîndu-se ceva cu solzi metalici şi otrăvitori. Un gol păru să se nască, iar muzica se unduia şi se zbătea odată cu lumina.
Bayta se sforţă, cuprinsă de o emoţie ciudată, şi reuşi apoi să se concentreze şi să se domolească. Îşi reaminti brusc de Bolta Timpului şi de ultimele zile petrecute pe Haven. O pînză ca de păianjen, oribilă, învăluia şi se lipea de toate, răspîndind groază şi disperare. Se chirci, simţindu-se apăsată de acelaşi sentiment.
Muzica o strivea, în căderea ei, cu un rîs oribil, şi teroarea ce se zvîrcolea, izvorînd parcă din acel mic cerc de lumină pe care-l vezi atunci cînd priveşti printr-un ochean întors, dispăru. Bayta întoarse capul şi încercă să nu mai privească într-acolo. Fruntea îi era umedă şi rece.
Muzica pieri. Trebuie să fi durat cincisprezece minute şi, în sfîrşit, Bayta se simţi cuprinsă de un val de plăcere. Lumina se aprinse, strălucind orbitor, iar faţa lui Magnifico era aproape de a ei, transpirată, cu ochii transfiguraţi şi sălbatici, lugubri.
― Doamna mea, cum te simţi? gîfîi el.
― Destul de bine, reuşi ea să şoptească, dar de ce ai cîntat astfel?
Abia acum realiză prezenţa celorlalţi din încăpere. Toran şi Mis atîrnau inerţi, lipiţi de perete, dar privirea Baytei trecu peste ei. Prinţul zăcea nemişcat, într-o poziţie ciudată, la picioarele mesei.
Commason, cu gura deschisă din care îi curgeau bale, gemea din greu şi atunci cînd Magnifico făcu un pas către el, se chirci, urlînd strident şi isteric.
Magnifico se întoarse şi, făcînd un salt, îi eliberă pe ceilalţi.
Toran se repezi şi-l înşfacă pe latifundiar:
― Tu vii cu noi. Vom avea nevoie de tine ca să fim siguri că putem ajunge pe nava.

Două ore mai tîrziu, în bucătăria navei, Bayta le servi o plăcintă aburindă de casă şi Magnifico sărbători reîntoarcerea în spaţiu, atacînd desertul şi ignorînd cu superioritate orice maniere elegante.
― E bună, Magnifico?
― Mmm!
― Magnifico!
― Da, doamna mea?
― Ce ai cîntat?
Măscăriciul se chirci.
― Eu... prefer să nu spun. Am învăţat cîndva compoziţia şi am aflat că Vizi-Sonorul poate afecta profund sistemul nervos. A fost ceva rău, desigur, dar nu făcut pentru nevinovăţia ta, doamna mea.
― Ei, lasă asta, Magnifico. Nu sînt chiar atît de nevinovată. Lasă linguşeala. Am văzut şi eu ceva din ce-au văzut ei?
― Sper că nu. Am cîntat numai pentru ei. Dacă ai văzut, atunci n-ai surprins decît contururile, şi pe acelea de foarte departe.
― Da, şi mi-a fost de ajuns. Ştii că l-ai făcut pe prinţ să-şi piardă cunoştinţa?
Magnifico vorbi sumbru, meşterind a bucată de plăcintă:
― L-am ucis, doamna mea.
― Ce-ai spus? făcu ea şi simţi un nod dureros în gît.
― Era mort cînd m-am oprit din cîntat, altfel aş fi continuat. Nu-mi păsa de Commason. El nu putea decît să ne tortureze sau să ne ucidă. Dar acest prinţ, doamna mea, te privea nelegiuit şi... ― se înecă într-un amestec de indignare şi sfială.
Bayta se simţi invadată de gînduri ciudate, dar şi le zăgăzui hotărită.
― Magnifico, ai un suflet galant.
― Vai, doamna mea. Lăsă nasul în farfurie, dar nu începu sa mănînce.

Ebling Mis privi prin hublou. Trantor era aproape, cu strălucirea lui metalică orbitoare. Toran privi şi el.
― Am venit degeaba, Ebling, spuse cu amărăciune. Omul Catîrului a ajuns înaintea noastră.
Ebling Mis se frecă la ochi cu o mînă slăbită, iar vocea îi era o bolboroseală fără noimă. Toran se enervă:
― Am spus că oamenii aceia ştiau că Fundaţia s-a prăbuşit. Am spus...
― Ce?
Mis ridică ochii mirat, apoi puse mîna uşor pe încheietura mîinii lui Toran, uitînd despre ceea ce discutaseră pînă atunci.
― Toran, eu... priveam către Trantor. Ştii... am o senzaţie bizară... de cînd am sosit pe Neotrantor. E ca un îndemn, o forţă care mă împinge, mă îmboldeşte, parcă dinlăuntrul meu. Toran, voi reuşi; ştiu că voi reuşi. Lucrurile încep să mi se limpezească în minte ― niciodată nu mi-au fost atît de clare.
Toran îl privi mirat şi ridică din umeri. Cuvintele lui Mis nu reuşeau să-i redea încrederea. Mai făcu o încercare:
― Mis?
― Da?
― N-ai văzut o navă coborînd pe Neotrantor exact cînd noi ne ridicam?
Fără să se gîndească, Mis răspunse:
― Nu.
― Eu am văzut-o. Poate a fost o nălucire, dar ar fi putut tot atît de bine să fie nava filiană.
― Cea pe care era Căpitanul Han Pritcher?
― Cea cu nu se ştie cine la bord. Asta-i părerea lui Magnifico. Ne-a urmărit pînă aici, Mis.
Ebling Mis nu spuse nimic,
― S-a întîmplat ceva cu tine? întrebă Toran îngrijorat. Nu te simţi bine?
Ochii lui Mis erau gînditori, strălucitori şi stranii. Nu-i răspunse.

23
Ruinele Trantorului

LOCALIZAREA unui obiectiv pe lumea uriaşă a Trantorului prezintă o dificultate unică în Galaxie. Nu există continente sau oceane care să poată fi observate de la o distanţă de o mie de mile. Nu există fluvii, lacuri şi insule care să poată fi zărite prin spărtura dintre nori.
Lumea strînsă într-o carapace metalică era sau, mai exact, fusese un singur oraş colosal şi numai vechiul Palat Imperial putea fi identificat cu uşurinţă din spaţiu. Bayta se roti în jurul lumii la o înălţime joasă, accesibilă şi unui autovehicul zburător, căutînd cu insistenţă.
Începură cu zonele polare, unde stratul de gheaţă format pe turlele metalice era o dovadă sumbră a distrugerii sau funcţionarii defectuoase a instalaţiilor de condiţionare, şi coborîră spre sud. Din cînd în cînd, putură face încercări de corelare între ceea ce vedeau şi ceea ce le indicau hărţile incomplete pe care le procuraseră pe Neotrantor.
Dar cînd zăriră primele semne de verdeaţă, era limpede că nu se mai puteau înşela. Spaţiul liber, neacoperit de metal era de cincizeci de mile. Zona de un verde neobişnuit se întindea pe sute de mile pătrate, înconjurînd măreţia şi graţia vechilor reşedinţe imperiale.
Bayta rămase ca suspendată şi se orientă încet. Nu se puteau ghida decît după uriaşele parapete suspendate. Nişte săgeţi lungi şi drepte pe hartă; panglici netede şi lucitoare sub ei.
Ajunseră la ceea ce harta indica drept Universitate mai mult pe ghicite şi după zona mai plată a ceea ce demult trebuia să fi fost un cosmodrom aglomerat şi nava coborî.
Numai cînd ajunseră în învălmăşeala de structuri metalice iluzia de strălucire şi frumuseţe pe care o avuseseră în aer se dizolvă de parcă nici n-ar fi fost şi imaginea le apăru în realitatea ei: metal răsucit si ars, resturi rămase în urma Devastării. Turlele înalte erau retezate, pereţii netezi aveau găuri oribile cu margini răsucite şi tăioase, şi doar pentru o clipă văzură o suprafaţă de pămînt negru şi arat ― probabil cîteva sute de acri.
Lee Senter aşteptă coborîrea navei, care se aşeză încet pe pămînt. Rasuflă uşurat văzînd nava ciudată ce nu părea să vină de pt Neotrantor. Asemenea nave ca şi afacerile necurate cu oameni din spaţiu puteau să însemne sfîrşitul puţinelor zile de pace şi o întoarcere la vremurile grandioase din vechime, de luptă şi de moarte. Senter era conducătorul Grupului; avea în grijă cărţile vechi şi citise despre vremurile de glorie. Nu voia ca ele să revină.
Aşteptă aproape zece minute pînă ce nava se aşeză pe cîmpie, dar în acest timp multe lucruri i se derulară prin minte. Revăzu întîi prima fermă mare a copilăriei ― aceasta i se întipărise în memorie mai ales din pricina numărului mare de oameni de-acolo. Apoi, retrăi exodul tinerelor familii către noi pămînturi. Avea pe atunci zece ani; era un copil neştiutor şi speriat.
Apoi, noile clădiri, marile plăci de metal care trebuiau desprinse şi îndepărtate; solul dezgolit care trebuia arat, împrospătat şi readus la viaţă; clădirile din vecinătate care trebuiau dărîmate şi nivelate, iar altele transformate în locuinţe.
Grînele trebuiau să crească şi să fie recoltate, prin eficienţa mută a autoconducerii; sosirea pe lume a noii generaţii de copii viguroşi, născuţi aproape de pămînt; ziua cea mare în care el fusese ales conducător al Grupului şi, pentru prima oară de la împlinirea vîrstei de optsprezece ani, nu mai trebuise să se bărbierească, lăsînd să-i crească primele tuleie ale Bărbii de Conducător.
Iar acum, Galaxia ar putea să vină nechemată şi să pună capăt efemerei idile a izolării...
Nava îşi găsi locul. Privi tăcut deschiderea ecluzei. Ieşiră patru oameni, precauţi şi gata să riposteze. Erau trei bărbaţi ― unul bătrîn, altul tînăr şi un altul slab şi cu nasul mare ― şi o femeie, păşind printre ei ca un egal. Îşi luă mîna de pe barba pe care şi-o mîngîia şi avansă cîţiva paşi în întîmpinarea lor.
Făcu gestul universal care semnifica gîndurile paşnice, ţinînd mîinile în faţă, cu palmele bătucite şi înăsprite de muncă în sus.
Tînărul îi imită gestul:
― Venim cu gînd de pace.
Cuvintele îi erau ciudate, dar inteligibile, şi fură bine primite. Lee răspunse din adîncul inimii:
― Pace să fie! Sînteţi bineveniţi şi vă veţi bucura de ospitalitatea Grupului. Vă e foame? Veţi mînca. Vă e sete? Veţi bea.
Răspunsul veni calm:
― Îţi mulţumim pentru bunătate şi vom transmite bunele urări ale Grupului vostru cînd ne vom întoarce în lumea noastră.
În spatele lui, bărbaţii Grupului zîmbiră şi, din adăpostul structurilor din jur, apărură şi femeile.
Cînd ajunseră la locuinţa sa, Lee scoase cutia cu pereţi de oglindă, ţinută sub cheie într-o ascunzătoare, şi oferi fiecăruia dintre oaspeţi cîte o ţigară lungă de foi; le păstrase pentru ocazii cu totul deosebite. Ezită în faţa femeii, care se aşezase printre bărbaţi. Străinii admiteau asta, poate le făcea chiar plăcere o asemenea sfidare. Cu mişcări stîngace îi întinse cutia.
Ea acceptă o ţigară zîmbind şi aspiră fumul aromat cu cu o încîntare firească. Lee Senter era scandalizat, dar îşi stăvili această emoţie deplasată.
Conversaţia destul de rece dinainte de masă atinse politicos şi problema agriculturii pe Trantor.
Bătrînul întrebă:
― Dar unde-s uzinele hidroponice? Căci, desigur, numai ele ar fi soluţia pentru o lame ca Trantor.
Senter clătină din cap, şovăitor. Toată ştiinţa lui se limita la subiectele puţin familiare ale cărţilor pe care le citise.
― Agricultura artificială, cu substanţe chimice, vreţi să spuneţi? Nu, nu pe Trantor. Industria hidroponică nu se poate dezvolta în lipsa unei civilizaţii industriale ― de pildă, o mare industrie chimică. La vreme de război sau în cazul unor dezastre naturale, cînd industria se prăbuşeşte, populaţia moare de foame, şi nici nu pot fi cultivate artificial toate alimentele. Unele îşi pierd valorile nutritive. Solul este încă foarte ieftin şi mult mai bun ― întotdeauna mai sigur.
― Alimentele vă sînt suficiente?
― Suficiente, dar nu diversificate. Avem păsări ouătoare şi producători de lapte pentru brînzeturi, dar carnea rămîne în sarcina comerţului exterior.
― Comerţ. (Tînărul păru dintr-o dată interesat.) Deci faceţi negoţ. Dar ce exportaţi?
― Metal, veni pe dată răspunsul. Uitaţi-vă şi dumneavoastră în jur: avem cantităţi uriaşe, gata prelucrate. Vin de pe Neotrantor cu navele, demolează o zonă indicată, făcînd să sporească terenurile agricole, şi ne lasă în schimb carne, fructe conservate, concentrate alimentare, maşini agricole şi aşa mai departe. Îşi iau metalul şi ambele părţi au un profit.
Mîncară din belşug pîine cu brînză şi un ghiveci de legume, care se dovedi absolut delicios. Încheiară cu un desert de fructe congelate, singurul fel de import din meniu, şi se simţiră atît de bine încît străinii deveniră mai mult decît nişte simpli oaspeţi. Tînărul scoase o hartă a Trantorului.
Lee Senter o studie cu calm, apoi spuse grav:
― Terenurile Universităţii sînt o zonă de care nu ne atingem. Noi, fermierii, nu cultivăm grîne acolo. Este una din relicvele trecutului, pe care am vrea să le păstrăm neatinse.
― Sîntem în căutarea cunoaşterii. Nu vom face nici un rău. Nava noastră poate fi luată ostatică.
Bătrînul făcuse cu febrilitate această ofertă.
― Vă pot conduce acolo, spuse Senter.
În noaptea acecn, străinii dormiră, şi, tot în aceeaşi noapte, Lee Senter transmise un mesaj către Neotrantor.

24
Convertitul

CÎND TRECURĂ printre clădirile aerisite de pe Terenurile Universităţii, uitară de viaţa Trantorului ― şi aşa nu prea agitată. Aici domnea o tăcere solemnă şi solitară. Străinii de pe Fundaţie nu ştiau nimic despre zilele şi nopţile de iureş nebun ale sîngeroasei Devastări care lăsaseră, totuşi, Universitatea neatinsă. Nu ştiau nimic de perioada de după prăbuşirea puterii imperiale, cînd studenţii, cu arme împrumutate şi cu temeritatea lor disperată, nepusă vreodată la încercare, formaseră o armată de voluntari pentru a apăra altarul central al ştiinţei Galaxiei. Nu aveau de unde să ştie despre Războiul de Şapte Zile şi despre armistiţiul care a lăsat liberă Universitatea, în timp ce chiar Palatul Regal răsuna de bocănitul bocancilor lui Gilmer, în scurta perioadă a domniei lui.
Oamenii de pe Fundaţie, care se apropiau de Bibliotecă pentru întîia oară, înţeleseseră doar că, în tranziţia de la o lume a distrugerii la una a strădaniei individuale, această zonă era o tăcută şi delicată piesă dintr-un muzeu plin de măreţie.
Într-un fel, erau nişte intruşi. Tăcerea studioasă părea să-i respingă. Atmosfera academică părea să mai vieţuiască şi să protesteze iritată pentru că era tulburată.
Biblioteca era o clădire înşelător de măruntă care se lărgea enorm sub nivelul solului, devenind un spaţiu-mamut de linişte şi visare. Ebling Mis se opri o clipă în faţa măiestrelor picturi murale din sala de primire.
Şopti, pentru că în acest loc nu îndrăzneai să vorbeşti decît în şoaptă:
― Cred că am trecut deja de camera cataloagelor. Mă opresc aici. (Avea fruntea transpirată, iar mîinile îi tremurau.) Să nu fiu deranjat, Toran. Ai vrea să-mi aduci de mîncare jos?
― Cum doreşti. Vom face tot ce putem ca să te ajutăm. Vrei să lucrăm sub con...
― Nu. Trebuie să fiu singur...
― Crezi că vei reuşi ceea ce ţi-ai pus în gînd?
Ebling Mis răspunse cu fermitate:
― Ştiu că voi reuşi!
Toran şi Bayta ajunseră mult mai aproape de ideea de "a avea un menaj normal în doi" decît reuşiseră vreodată în acel prim an al vieţii lor de proaspăt căsătoriţi. Era un "menaj" cel puţin ciudat. Locuiau înconjuraţi de grandoare, dar duceau o viaţă de o simplitate dezarmantă. Mîncarea o obţineau în cea mai mare parte de la ferma lui Lee Senter şi o plăteau cu mici instrumente atomice care se puteau găsi pe nava oricărui Neguţător.
Magnifico învăţase singur să se slujească de proiectoare în sala de lectură a Bibliotecii; asculta şi vedea atîtea romane de aventuri şi de dragoste încît ajunsese să uite de mîncare şi de somn, la fel ca şi Ebling Mis.
Ebling, cel puţin, se îngropase cu totul în Bibliotecă. Insistase să i se instaleze un hamac în Sala de Bibliografie Psihologică. Slăbise, îşi pierduse culoarea, vigoarea în exprimare, iar blestemele lui preferate fuseseră date uitării. Erau momente cînd făcea eforturi disperate pentru a-i recunoaşte pe Toran şi pe Bayta.
Se simţea mai în largul lui cu Magnifico, acesta aducîndu-i de mîncare şi stînd adesea pentru a-l urmări, absorbit şi fascinat, pe îmbătrînitul psiholog cum transcria ecuaţii nesfîrşite, cum compara referinţele bibliografice ale cărţilor-film, cum umbla neîncetat de colo-colo, făcînd eforturi mentale supraomeneşti să atingă un scop pe care el îl simţea aproape.

Toran se apropie de Bayta în camera întunecată şi i se adresă pe neaşteptate:
― Bayta!
― Da? tresări, parcă vinovată, Bayta. Vrei să-mi spui ceva, Torie?
― Sigur că vreau. De ce stai acolo pe întuneric? Te comporţi anapoda de cînd am ajuns pe Trantor. Ce-i cu tine?
― Uf, Torie, termină, spuse ca plictisită.
― "Uf, Torie, termină", o maimuţări el, iritat, apoi îi vorbi cu blîndeţe: Ce ţi s-a întîmplat, Bay? Te roade ceva.
― Nu! N-am nimic, Torie. Dacă o să mâ sîcîi tot timpul, o să înnebunesc. Mă gîndesc.
― La ce te gîndeşti?
― La nimic anume. De fapt, la Catîr, la Haven, la Fundaţie şi la toate. La Ebling Mis, şi dacă va găsi ceva în legătură cu cea de-a Doua Fundaţie, şi dacă ne va fi de vreun folos, dacă va descoperi ceva pînă la urmă, şi la un milion de alte lucruri. Acum eşti mulţumit? Vocea îi trăda agitaţia lăuntrică.
― Ar fi mai bine să nu te laşi furată de gînduri. Nu-i plăcut nici pentru tine şi nici nu rezolvi situaţia noastră.
Bayta se ridică în picioare şi zîmbi abătută:
― Bine. Sînt fericită. Uite, zîmbesc şi-s veselă!
Deodată se auzi strigătul agitat al lui Magnifico:
― Doamna mea...
― Ce s-a întîmplat? Intră...
Bayta rămase fără grai cînd, în cadrul uşii, apăru statura impunătoare şi chipul hotărît al lui...
― Pritcher! strigă Toran.
― Căpitane! Cum de ne-ai găsit? exclamă Bayta.
Han Pritcher păşi înăuntru. Cu o voce limpede şi calmă, lipsită de orice sentiment, spuse:
― Acum am gradul de colonel, sub comanda Catîrului.
― Sub comanda... Catîrului! Vocea lui Toran se stinse. Cei trei formau o scenă impresionantă.
Magnifico privea cu ochi mari şi lacomi şi se strecură în spatele lui Toran. Nimeni nu-l băgă în seamă.
Ţinîndu-şi mîinile strîns împreunate ca să stăpînească tremurul lor, Bayta întrebă:
― Ne arestezi? Chiar ai trecut de partea lor?
― N-am venit să vă arestez, răspunse colonelul prompt. În instrucţiunile pe care le-am primit nu se făcea nici o referire la voi. Sînt liber şi doresc să rămînem prieteni, dacă sînteţi de acord.
Chipul lui Toran era devastat de furia pe care reuşi să şi-o stăpînească:
― Cum de ne-ai găsit? Erai pe nava filiană, aşa-i? Ne-ai urmărit?
Pe faţa împietrită a lui Pritcher trecu o umbră de reticenţă:
― Eram pe nava filiană! În primul rînd, v-am întîlnit... ei, bine... din întîmplare.
― E o întîmplare practic imposibilă din punct de vedere matematic.
― Ba nu. Mai degrabă improbabilă, aşa că ceea ce am afirmat rămîne valabil. În orice caz, aţi recunoscut faţă de filieni ― de fapt, nici nu există o asemenea naţiune ― că vă îndreptaţi spre sectorul Trantor şi, întrucît Catîrul are oamenii lui pe Neotrantor, a fost uşor să facă în aşa fel încît să fiţi reţinuţi acolo. Din nefericire, aţi plecat înainte de sosirea mea, dar nu cu mult înainte. Am avut vreme să dau ordin fermelor de pe Trantor să anunţe sosirea voastră. Asta s-a făcut şi iată-mă! Pot să mă aşez? Vin cu gînduri de prietenie, credeţi-mă.
Se aşeză. Toran rămase cu capul în pămînt şi gîndurile i se învălmăşeau în minte. Bayta pregăti absentă ceaiul.
Apoi Toran ridică ochii şi-l privi necruţător pe Pritcher:
― Ei, acum ce mai aştepţi... Colonele? Ce înseamnă prietenia ta? Dacă nu ne arestezi, atunci ce faci cu noi? Sîntem în custodie? Cheamă-ţi oamenii şi dă ordinele cuvenite.
― Nu, Toran, spuse Pritcher răbdător, clătinind din cap. Am venit din proprie iniţiativă să vă conving de inutilitatea a ceea ce faceţi. Dacă nu reuşesc, voi pleca. Asta-i tot.
― Asta-i tot? Atunci vinde-ţi marfa; ţine-ţi discursul şi du-te. Eu nu vreau ceai, Bayta.
Pritcher acceptă o ceaşcă, mulţumind cu gravitate. Privi spre Toran, neimpresionat de ieşirea lui, sorbi cu grijă, apoi spuse:
― Catîrul este un mutant. Nu poate fi înfrînt datorită naturii mutaţiei...
― De ce? Care e această mutaţie? întrebă Toran zîmbind acru. Poate ne spui şi nouă.
― Da, vă spun. Faptul că-i cunoaşteţi secretul nu-i va face nici un rău. Vedeţi... e capabil să controleze echilibrul emoţional al fiinţelor umane. Pare un truc ieftin, dar e imbatabil.
Bayta îl întrerupse:
― Echilibrul emoţional, zici? (Se încruntă.) N-ai vrea să explici? Nu prea înţeleg.
― Vreau să spun că-i este foarte uşor să-i inspire unui general capabil un sentiment, să zicem, de loialitate absolută faţă de el şi de încredere neţărmurită în victoria lui. Aceşti oameni nu-l pot trăda; nu dau înapoi, iar controlul este permanent. Cei mai capabili duşmani ai săi îi devin cei mai credincioşi subordonaţi. Lordul războinic al Kalganului îşi predă planeta şi devine viceregele lui pe Fundaţie.
― Iar tu, interveni Bayta cu amărăciune în glas, îţi trădezi Cauza şi devii trimisul Catîrului pe Trantor. Înţeleg!
― N-am terminat. Înzestrarea Catîrului poate produce efecte contrare mai puternice. Şi disperarea este o emoţie! În momentul crucial, oamenii-cheie ai Fundaţiei, oamenii-cheie de pe Haven şi-au pierdut speranţa. Lumile lor au căzut fără multă zbatere.
― Vrei să spui, întrebă încordată Bayta, că sentimentul ce l-am avut în Bolta Timpului era provocat de Catîr, care se juca cu emoţiile şi sentimentele mele?
― Şi cu ale mele. Cu ale tuturor. Cum era pe Haven spre sfîrşit? Îţi aminteşti?
Bayta se întoarse să nu mai audă.
Dar Colonelul Pritcher continuă cu convingere:
― Aşa cum obţine rezultate în cazul Lumilor, tot aşa obţine şi în cazul indivizilor. Te poţi lupta cu o forţă care te face să te predai de bună-voie atunci cînd doreşte ea? Care face un servitor credincios din oricine atunci cînd doreşte ea?
― De unde ştii că acesta este adevărul? întrebă rar Toran.
― Poţi explica altfel prăbuşirea Fundaţiei şi a Havenului? Poţi găsi altă explicaţie convertirii mele? Gîndeşte-te, omule! Ce ai izbutit tu, sau eu, sau întreaga Galaxie împotriva Catîrului în tot acest timp? Ai reuşit vreun lucru cît de mic?
― Pentru numele Galaxiei, voi reuşi! răspunse Toran provocării. Cu o bruscă izbucnire de satisfacţie strigă: Nu-i aşa că minunatul tău Catîr avea legături pe Neotrantor, despre care susţii că trebuiau să ne reţină acolo? Acei oameni sînt morţi sau suferă mai rău decît dacă ar fi murit. L-am ucis pe prinţul-moştenitor şi celălalt şi-a pierdut minţile. Catîrul nu ne-a oprit acolo şi măcar atîta am reuşit.
― Ba nu, deloc. Aceia nu erau oamenii noştri. Prinţul-moştenitor era o mediocritate şi un alcoolic notoriu. Celălalt, Commason, era de-o stupizenie neîntîlnită. Era o forţă pe lumea lui, dar asta nu l-a împiedicat să fie rău, ticălos şi cu totul incompetent. Noi n-aveam nimic de-a face cu ei. Au fost, într-un fel, doar nişte piedici...
― Dar ei ne-au închis, ori cel puţin au încercat.
― Nu şi nu. Commason avea un sclav personal ― un bărbat pe nume Inchney. Reţinerea a fost ideea lui. E bătrîn, dar va sluji intereselor noastre de moment. Pe el nu l-aţi fi ucis, înţelegeţi?
Bayta se întoarse spre el. Nici ea nu se atinsese de ceai.
― Dar, după cum singur afirmi, ţi-au fost modificate propriile emoţii. Crezi orbeşte în Catîr, ai o credinţă anormală, bolnavă, faţă de el. Ce valoare mai au părerile tale? Ţi-ai pierdut orice capacitate de a gîndi obiectiv.
― Te înşeli. (Colonelul clătină încet din cap.) Doar emoţiile îmi sînt modificate. Raţiunea mi-a rămas aşa cum era. S-ar putea să-mi fie influenţată într-o anumită direcţie de către emoţiile mele condiţionate, dar nu este forţată. Şi sînt o serie de lucruri pe care le înţeleg mai limpede acum, de cînd sînt eliberat de fostele mele condiţionări emoţionale. Constat că programul Catîrului este inteligent şi demn de a fi urmat. I-am urmărit cariera de la început, de acum şapte ani. Cu ajutorul puterii lui mentale, a început prin a înfrînge un condotier şi prin a-i lua grupul. Apoi, cu acest grup ― şi cu puterea lui ― a cucerit o planetă. Cu aceasta ― şi cu puterea lui ― el şi-a mărit forţa pînă a putut ajunge la Lordul Kalganului. Fiecare pas a urmat, logic, altui pas. Cu Kalgan în buzunar, a avut şi o flotă de clasă, şi cu aceasta ― plus puterea lui ― a putut ataca Fundaţia. Fundaţia este cheia. Este cea mai mare zonă de concentrare industrială din Galaxie, iar acum, cînd tehnicile atomice ale Fundaţiei sînt în mîinile lui, el a devenit, de fapt, stăpînul Galaxiei. Cu aceste tehnici ― plus puterea sa ―, el poate determina rămăşiţele Imperiului să-i recunoască domnia şi, evident, o dată cu moartea bătrînului Împărat, care este nebun şi nu mai aparţine demult acestei lumi, să se încoroneze ca Împărat. Atunci va poseda nu numai numele de Împărat, ci şi puterea. Cu asta ― plus propria-i putere ―, care lume din Galaxie i s-ar mai putea opune? În aceşti ultimi şapte ani a întemeiat un nou Imperiu. Cu alte cuvinte, în şapte ani el a realizat ceea ce întreaga psihoistorie a lui Seldon n-ar fi putut face în mai puţin de şapte sute de ani. Galaxia va avea, în sfîrşit, pace şi ordine. Iar voi nu-l puteţi opri, aşa cum nu puteţi opri zborul unei planete cu mîinile goale.
Spusele lui Pritcher fură urmate de tăcere. Ceea ce mai rămăsese din ceaiul lui se răcise. Îşi goli ceaşca, o umplu din nou şi o bău pe îndelete. Toran îşi muşca furios degetul mare. Chipul Baytei era rece, absent şi palid. Apoi ea spuse cu voce sugrumată:
― Noi nu sîntem convinşi. Dacă vrea să-i fim fideli, să vină Catîrul să ne condiţioneze şi pe noi. Îmi închipui că i te-ai opus pînă în ultima clipă, cînd ai fost convertit, am dreptate?
― M-am opus, recunoscu Colonelul Pritcher solemn.
― Atunci permite-ne şi nouă acelaşi privilegiu.
Colonelul Pritcher se ridică. Cu un aer reţinut, le comunică:
― Eu trebuie să plec. Aşa cum v-am mai spus, misiunea mea nu se referă deloc la situaţia voastră. Prin urmare, nu cred că va fi necesar să raportez în legătură cu prezenţa voastră aici. Nu vă fac o favoare deosebită. Dacă ar dori să vă împiedice în ceea ce aveţi de gînd, Catîrul ar însărcina, fără îndoială, alţi oameni să îndeplinească misiunea aceasta. Dar, aşa cum stau lucrurile, eu nu-mi voi permite să fac mai mult decît mi s-a ordonat.
― Mulţumesc, spuse cu voce slabă Bayta.
― Cît îl priveşte pe Magnifico... Unde este? Vino încoace, Magnifico, n-am să-ţi fac nici un rău.
― Cu el ce-ai de gînd? întrebă emoţionată Bayta.
― Nimic. Ordinele mele nu prevăd nimic nici în legătură cu el. Am auzit că este căutat, dar Catîrul îl va găsi cînd va dori, Eu nu voi spune o vorbă. Vreţi să daţi mîna cu mine?
Bayta clătină din cap. Toran îl măsură cu o privire dispreţuitoare şi reţinută.
Colonelul păru uşor umilit. Păşi către uşă, se întoarse şi zise:
― Un ultim lucru. Să nu vă închipuiţi că nu-mi dau seama care este sursa încăpăţînării voastre. Se ştie că sînteţi în căutarea celei de-a Doua Fundaţii. La vremea potrivită, Catîrul va lua măsurile ce se impun. Nimic n-are să vă ajute... V-am cunoscut în alte vremuri şi probabil că mai am amintiri care mă îndeamnă să vă spun măcar atît: am încercat să vă ajut şi să vă păzesc de pericolul final, înainte de a fi prea tîrziu. La revedere!
Salută scurt şi plecă.
Bayta se întoarse spre Toran, care rămăsese tăcut, şi-i şopti:
― Ştiu pînă şi despre cea de-a Doua Fundaţie.
În tăcerea Bibliotecii, Ebling Mis, înstrăinat faţă de tot ce se întîmpla în jurul lui, ghemuit sub un fascicul de lumină, bolborosea triumfător.

25
Moartea unui psiholog

DUPĂ ACEST TRIUMF, Ebling Mis mai avea de trăit doar două săptămîni.
Între timp, Bayta îl văzu doar de trei ori. Prima data, în noaptea în care primiseră vizita Colonelului Pritcher. A doua oară la o săptămînă după aceea. Iar a treia oară, după încă o săptămînă ― în ultima zi ―, în ziua în care Ebling a murit.
Prima oară fusese deci seara de după vizita lui Pritcher, cînd tinerii căsătoriţi petrecuseră o oră cumplită. Şi totul se învîrtise ameţitor în jurul lor.
― Să-i spunem şi lui Ebling, sugerase Bayta.
― Crezi că ne poate da vreun ajutor? întrebase absent Toran.
― Sîntem doar doi. Trebuie să ne mai uşurăm. Dar, dacă poate?
― S-a schimbat mult. A slăbit. E aerian şi nici nu mai ştie pe ce lume se află. (Făcu un semn elocvent cu degetele.) Uneori îmi vine să cred că nu ne va fi de nici un folos în veci. Alteori, mi se pare că nimic nu ne va ajuta.
― Nu mai gîndi aşa! Vocea Baytei era calmă, dar nu se mai putu stăpîni: Nu! Cînd vorbeşti astfel, am impresia că sîntem împresuraţi de Catîr. Torie, să vorbim cu Ebling ― acum!
Ebling Mis îşi înălţă capul de pe banca lungă şi-i privi cu ochii lipiţi de somn. Părul lui rar era răvăşit şi plescăi din buze somnoros:
― Îi, făcu el. Vrea cineva să vorbească cu mine?
Bayta se aplecă în genunchi:
― Te-am trezit? Să plecam?
― Să plecaţi? Cine e? Bayta? Nu, nu, rămîi! Nu mai sînt scaune? Am văzut pe-aici ― şi arătă confuz cu degetul.
Toran aduse două scaune şi le puse în faţa lui. Bayta se aşeză şi-i luă una din mîinile lipsite de vlagă într-ale ei:
― Putem să vorbim cu tine, doctore? Rareori folosea titlul, dar acum o făcu.
― S-a întîmplat ceva? (O licărire de interes apăru în ochii lui absenţi. Obrajii palizi căpătară puţină culoare.) S-a întîmplat ceva?
― A fost pe aici Căpitanul Pritcher, spuse Bayta. Lasă-mă pe mine să vorbesc, Torie. Ţi-l aminteşti pe Căpitanul Pritcher, doctore?
― Da.... da... ― duse mîna la gură şi îşi muşcă buzele. Un bărbat înalt. Democrat.
― Da, el. A descoperit mutaţia pe care a suferit-o Catîrul. Doctore, a fost aici şi ne-a spus.
― Dar asta nu-i ceva nou. Mutaţia Catîrului este rezolvată. Cu sinceră uimire, Mis îi întrebă: Nu v-am spus? Am uitat să vă spun?
― Ce-ai uitat să ne spui? interveni iute Toran.
― Despre mutaţia Catîrului, bineînţeles. Alterează emoţiile umane. Control emoţional! Nu v-am spus? Ce m-o fi făcut să uit? Încet, îşi supse buza de jos şi rămase pe gînduri.
Apoi, treptat, păru că prinde viaţă şi făcu ochii mari, de parcă mintea lui confuză ar fi alunecat, împiedicîndu-se de ceva şi avînd nevoie de un punct de sprijin ca să continue. Vorbea de parcă ar fi visat şi nu reuşea să-şi fixeze ascultătorii, ci mai curînd privea dincolo de ei:
― E atît de simplu. Nici nu trebuiau cunoştinţe specializate. În matematica psihoistoriei, desigur, se rezolvă imediat, printr-o ecuaţie de gradul trei care nu presupune mai mult de... Dar să lăsăm asta. Se poate explica şi exprima şi în cuvinte simple ― destul de aproximativ ―, deşi acest lucru nu prea e obişnuit în cazul fenomenelor psihoistorice. V-aţi întrebat vreodată...? Ce-ar putea răsturna atenta schemă a istoriei proiectate de Seldon? (Se uită pe rînd cînd la unul, cînd la celălalt, cu o nelinişte întrebătoare.) Care erau presupunerile de început ale lui Seldon? În primul rînd, că nu se va petrece nici o schimbare fundamentală în societatea umană în următorii o mie de ani. Dar, de exemplu, să presupunem că ar avea loc o schimbare majoră în tehnologia Galaxiei, cum ai fi descoperirea unui nou principiu pentru utilizarea energiei sau perfecţionarea neurobiologiei electronice. Schimbările sociale ar face ca ecuaţiile originare ale lui Seldon să fie depăşite Dar nu-i aşa că asta nu s-a întîmplat pînă acum? Sau, să presupunem că s-ar fi inventat o nouă armă de către forţe din afara Fundaţiei, capabilă să reziste oricăror armamente ale Fundaţiei. Acest lucru ar fi provocat o deviere catastrofală, deşi nici acest lucru nu e sigur. Dar nici asta nu s-a întîmplat. Anihilatorul de Cîmp Atomic al Catîrului a fost o armă stîngace şi a putut fi contracarată. Aceasta a fost singura noutate pe care el a adus-o, aşa ineficientă cum s-a dovedit pînă la urmă. Dar mai era a doua idee, ceva mai subtilă! Seldon a presupus că reacţia umană la stimuli va rămîne constantă, dar un anume factor trebuie să fi afectat şi distorsionat reacţiile emoţionale ale fiinţelor umane altfel Seldon n-ar fi dat greş şi Fundaţia nu s-ar fi năruit. Şi care era acest factor dacă nu Catîrul? Am dreptate? Există vreun punct slab în raţionamentul meu?
― Nici un punct slab, spuse Bayta, bătîndu-l uşor pe mînă.
Mis se bucură ca un copil.
― De aici rezultă de la sine şi restul. Vă asigur că mă întreb uneori ce se petrece înlăuntrul meu. Abia îmi amintesc de vremea cînd atît de multe lucruri mi se pareau misterioase, iar acum toate sînt atît de limpezi... Problemele au dispărut. Întîlnesc ceva ce ar putea fi o problemă şi nu ştiu cum se face că în sinea mea văd şi înţeleg. Iar presupunerile, teoriile par să se nască atît de uşor. Simt înlăuntrul meu un impuls... întotdeauna spre înainte... astfel că nu mă mai pot opri... şi nici nu vreau să mănînc sau să dorm... ci să merg înainte, mereu înainte... mereu...
Vocea îi devenise o şoaptă slabă. Îşi duse la frunte mîna vlăguită şi tremurătoare, cu vinele albastre vizibile. În ochi avea o licărire dementă care se stingea şi se aprindea cînd şi cînd.
Apoi spuse şi mai încet:
― Aşa-i că nu v-am vorbit despre puterile de mutant ale Catîrului? Dar atunci... ziceaţi că ştiţi deja?
― De la Căpitanul Pritcher, Ebling, îi răspunse Bayta. Îţi aminteşti?
― El v-a spus? (Se simţi un ton de revoltă în vocea lui.) Dar el de unde a aflat?
― A fost condiţionat de către Catîr. Acum e Colonel, omul Catîrului. A venit să ne sfătuiască să ne predăm Catîrului.
― Deci Catîrul ştie că sîntem aici? Trebuie să mă grăbesc... Unde-i Magnifico? Nu-i cu voi?
― Magnifico doarme, spuse Toran înfrigurat. E trecut de miezul nopţii.
― Aşa? Atunci... dormeam cînd aţi venit?
― Dormeai, zise Bayta cu hotărîre, şi nu te vei întoarce la lucru. O să mergi să te culci în pat. Torie, vino să mă ajuţi. Iar tu, Ebling, încetează şi nu mă mai împinge, pentru că ar trebui întîi să te duc cu forţa să faci un duş. Scoate-i pantofii, Torie, iar mîine dimineaţă o să cobori la el şi o să-l scoţi afară, la aer, înainte de a deveni alb ca varul. Uită-te la tine, Ebling, o să te trezeşti învăluit în plase de păianjen dacă mai stai mult aici. Nu ţi-e foame?
Ebling Mis clătină îndărătnic din cap şi, de pe patul improvizat pe care stătea, privi arţăgos în sus:
― Vreau să mi-l trimiteţi pe Magnifico mîine, bolborosi el.
Bayta îi aranja cearşaful în jurul gîtului.
― Eu voi veni mîine dimineaţă, cu schimburi curate. Ai să faci o baie bună şi după aceea o să vizitezi ferma şi o să stai puţin la soare.
― Nici vorbă, spuse Mis, fără vlagă. Auzi? Sînt prea ocupat.
Părul rar îi zăcea răvăşit pe pernă ca o aură argintie în jurul capului. Vocea îi devenise o şoaptă secretoasă:
― Vreţi cea de-a Doua Fundaţie?
Toran se întoarse repede şi se aşeză pe patul improvizat:
― Ce-i cu cea de-a Doua Fundaţie, Ebling?
Psihologul îşi eliberă o mînă de sub cearşaf şi degetele lui obosite se încleştară de mîneca lui Toran:
― Fundaţiile au fost întemeiate la un mare Congres al Psihologilor, prezidat de Hari Seldon. Toran, am găsit minutele publicate de Congresul acela. Sînt douăzeci şi cinci de filme mari. M-am uitat deja prin cîteva rezumate.
― Şi?
― E foarte uşor să găseşti în ele localizarea exactă a Primei Fundaţii, dacă ştii cîte ceva despre psihoistorie. Se face deseori referire la ea, atunci cînd înţelegi ecuaţiile. Dar, Toran, nimeni nu face referiri la cea de-a Doua Fundaţie. Nicăieri nu am găsit aşa ceva.
Toran se încruntă mirat:
― Nu există?
― Ba există, strigă Mis înfuriat, cine a zis că nu există? Doar că se vorbeşte mai puţin despre ea. Totul e mai bine ascuns, mai bine disimulat. Nu înţelegi? Dintre cele două, aceasta este cea importantă şi ea se află în pericol! Am minutele de la Congresul Seldon. Catîrul n-a cîştigat încă...
Calmă, Bayta închise luminile:
― Gata, la culcare!
Fără să mai spună ceva, Toran şi Bayta urcară treptele şi merseră în camera lor.
În ziua următoare, Ebling Mis făcu baie şi se îmbrăcă în haine curate, stătu la soare şi simţi adierea vîntulu de pe Trantor pentru ultima oară. La sfîrşitul aceleiaşi zile, coborî din nou în subsolul gigantic al Bibliotecii şi nu mai apucă vreodată să iasă de acolo.
În săptămîna ce urmă, viaţa reintră în matcă. Soarele Neotrantorului era o stea calmă şi strălucitoare pe cerul nopţii. Lumea de la fermă era ocupată cu lucrările de primăvară. Terenurile Universităţii erau tăcute şi părăsite. Galaxia însăşi părea goală. Parcă nici Catîrul nu existase vreodată.
Bayta se gîndea la toate acestea în timp ce se uita la Toran, care-şi aprindea tacticos ţigara de foi. Îşi mută apoi privirea către frînturile de cer ce se vedeau printre nenumăratele turnuri metalice profilate la orizont.
― Frumoasă zi, făcu el.
― Da. Ai scris totul pe listă, Torie?
― Sigur: unt, o duzină de ouă, fasole verde... Am totul aici, Bay. Mă descurc eu.
― Bine. Fii atent ca legumele să fie din ultima recoltă, nu piese de muzeu. Apropo, l-ai văzut cumva pe Magnifico?
― Nu l-am văzut de la dejun. Cred că e jos cu Ebling şi urmăreşte o carte-film.
― În regulă. Să nu întîrzii, pentru că am nevoie de ouă la cină.
Toran plecă după ce aruncă un zîmbet peste umăr şi flutură din mînă în semn de rămas bun.
Bayta se întoarse imediat ce nu-l mai văzu pe Toran, care dispăruse în labirintul de fiare. Ezită o clipă în faţa uşii bucătăriei, se întoarse din nou şi intră printre coloanele care duceau la liftul ce cobora în pîntecele Bibliotecii.
Ebling Mis era acolo, cu capul aplecat către ecranul proiectorului, aproape îngheţat într-o poziţie care-l făcea să arate ca un semn de întrebate. Lîngă el stătea Magnifico, îşurubat pe un scaun, cu ochil vioi şi atenţi ― o legătură de membre dezlînate şi un nas care-i evidenţia faţa uscăţivă.
― Magnifico... spuse Bayta încet.
Magnifico sări în picioare. Vocea lui era şoapta celui care vrea să facă pe plac cuiva:
― Da, doamna mea.
― Magnifico, spuse Bayta, Toran a plecat la fermă şi n-o să se întoarcă prea curînd. Vrei să fii drăguţ să te duci după el cu un mesaj pe care o să ţi-l scriu?
― Cu plăcere, doamna mea. Cu dragă inimă, îţi sînt cu totul la dispoziţie şi voi face orice stă în puterile mele.
Bayta rămase singură cu Ebling Mis, care nici măcar nu se clintise din loc. Hotărîtă, puse mîna pe umărul lui:
― Ebling...
Psihologul tresări şi strigă arţăgos:
― Ce s-a întîmplat? Apoi clipi des şi spuse: A, tu erai, Bayta? Unde-i Magnifico?
― L-am trimis cu treburi. Voiam să rămîn singură cu tine. (Spuse acestea cu o limpezime exagerată.) Vreau să discut cu tine, Ebling.
Psihologul făcu o mişcare, vrînd să se întoarcă la proiector, dar mîna Baytei rămase hotărîtă pe umărul lui. Simţi sub strînsoare osul descărnat. Muşchii lui păreau să se fi topit de la sosirea pe Trantor. Chipul îi era slab, gălbui şi cu barba nerasă de cîteva zile. Umerii îi căzuseră, lucru care era vizibil şi cînd stătea pe scaun.
― Magnifico nu te deranjează, nu-i aşa, Ebling? întrebă Bayta. Pare să stea şi el aici zi şi noapte.
― Nu, nu, nu. Deloc. Nici nu-l bag în seamă. Nu face gălăgie şi nu mă deranjează. Uneori îmi aduce filmele sau le pune la loc; pare că ştie ce vreau fără să fie nevoie să-i vorbesc. Dă-i pace.
― Foarte bine... dar, Ebling, nu te uimeşte purtarea lui? Mă auzi, Ebling? Nu te miră purtarea lui?
Îşi aduse un scaun lîngă al lui şi-l privi în ochi, de parcă ar fi vrut să obţină astfel răspunsurile.
― Nu, spuse Ebling Mis clătinînd din cap. Ce vrei să spui?
― Vreau să spun că tu şi Colonelul Pritcher susţineţi că acest Catîr poate condiţiona emoţiile fiinţelor umane. Dar sînteţi siguri de asta? Magnifico nu este un punct slab în teoria voastră?
Nici un răspuns.
Bayta abia îşi reprimă un puternic impuls de a-l zgîlţîi pe psiholog:
― Ce s-a întîmplat cu tine, Ebling? Magnifico a fost măscăriciul Catîrului. De ce n-a fost şi el condiţionat să-şi iubească stăpînul şi să aibă încredere în el? De ce doar el, dintre toţi cei care au fost în preajma Catîrului, îl urăşte atît de mult?
― Dar... dar a fost condiţionat. Bineînţeles, Bay! (Părea din ce în ce mai sigur de ceea ce spunea.) Îţi închipui că-şi tratează măscăriciul la fel cum îşi tratează generalii? Are nevoie de credinţa şi de loialitatea acestora din urmă, şi doar de teama măscăriciului. N-ai observat că starea continuă de panică a lui Magnifico este de natură patologică? Teama exagerată devine comică. Probabil, pentru Catîr acest lucru a fost comic, dar şi util, întrucît teama l-a împiedicat pe Magnifico să ne ajute mai mult la început.
― Vrei să spui că informaţiile pe care ni le-a dat Magnifico despre Catîr au fost false?
― Au fost înşelătoare. Erau influenţate de teama patologică. Catîrul nu are o forţă fizică uriaşă, aşa cum crede Magnifico. Mai degrabă este un om obişnuit, dacă ignorăm puterile lui mentale. Dar îl distra să pară un supraom faţă de Magnifico... (Psihologul ridică din umeri.) În orice caz, informaţiile lui Magnifico nu mai contează demult.
― Atunci ce e important?
Mis se întoarse brusc la proiectorul său.
― Atunci ce e important? repetă ea. Cea de-a Doua Fundaţie?
Psihologul îi aruncă o privire bănuitoare:
― Ţi-am spus eu ceva despre asta? Nu-mi amintesc să-ţi fi spus. Încă nu am terminat. Ce ţi-am spus?
― Nimic, spuse Bayta cu convingere. Of, pentru numele Galaxiei, nu mi-ai spus nimic, dar aş vrea să-mi povesteşti, pentru că nu mai pot suporta. Cînd vei termina?
Ebling Mis miji ochii şi o privi uşor îndurerat:
― Hai, şi tu... draga mea, n-am vrut să te supăr. Uneori uit cine... cine-mi sînt prietenii. Uneori am impresia că nu trebuie să vorbesc cuiva despre ceea ce fac. Secretul trebuie păstrat, dar faţă de Catîr, nu faţă de tine, draga mea. O bătu uşor şi prieteneşte pe umăr.
― Ce-i cu cea de-a Doua Fundaţie?
Instinctiv, vocea lui deveni o şoaptă, un susur slab:
― Ştii cît de precaut a fost Seldon pentru a-şi ascunde intenţiile? Lucrările Congresului Seldon nu mi-ar fi fost de nici un folos acum o lună, înainte de a-mi veni o inspiraţie. Chiar şi acum adevărul mi se pare fluid şi gata să-mi scape. Lucrările prezentate de Convenţie apar adesea fără nici o legătură între ele ; întotdeauna încifrate, neinteligibile. M-am întrebat, şi nu numai o dată, dacă înşişi participanţii la Congres aveau idee despre ceea ce se petrecea în mintea lui Seldon. Uneori îmi vine să cred că el a folosit Congresul doar ca pe o perdea uriaşă de fum, şi singur a ridicat întreaga structură...
― A Fundaţiilor? îl îndemnă Bayta.
― A celei de-a Doua Fundaţii! Fundaţia noastră a fost o treabă simplă. Cea de-a Doua Fundaţie, însă, era doar un nume. A fost menţionată, dar, dacă a existat vreo dezvoltare, ea a rămas adînc ascunsă în matematică. Sînt multe lucruri pe care nici măcar n-am început să le înţeleg ; de vreo şapte zile încoace, fragmentele par să se asambleze într-o imagine aproximativă. Fundaţia Numărul Unu a fost o lume de oameni de ştiinţă din lumea fizică. A reprezentat o concentrare a ştiinţei pe cale de dispariţie în condiţiile necesare pentru a o face să trăiască din nou. N-au fost incluşi psihologi. Era o denaturare curioasă şi trebuie să fi avut un scop. Explicaţia obişnuită spune că psihoistoria lui Seldon ar fi dat rezultatele cele mai bune acolo unde entităţile funcţionale ― adică fiinţele umane ― nu ar fi avut cunoştinţă de ceea ce avea să se întîmple şi, prin urmare, ar fi reacţionat normal în orice situaţie. Mă urmăreşti, draga mea?
― Da, doctore.
― Atunci ascultă cu atenţie. Fundaţia Numărul Doi a fost o lume de oameni de ştiinţă a minţii, imaginea în oglindă a lumii noastre. Psihologia ― şi nu fizica ― era regină. Apoi, triumfător: Înţelegi?
― Nu.
― Dar gîndeşte-te, Bayta. Foloseşte-ţi mintea. Hari Seldon ştia că psihoistoria lui putea anticipa doar probabilităţi, nu certitudini. Există întotdeauna o marjă de eroare şi, pe măsură ce timpul a trecut, această marjă a crescut în progresie geometrică. Bineînţeles că Seldon ne-a apărat cît a putut împotriva acestei creşteri. Fundaţia noastră a fost viguroasă din punct de vedere ştiinţific. Putea să înfrîngă armate şi orice armă, să mobilizeze forţa împotriva forţei. Dar ce putea face împotriva atacului mental al unui mutant precum Catîrul?
― Problema asta va trebui să fie rezolvată de psihologii celei de-a Doua Fundaţii.
Bayta era din ce în ce mai emoţionată.
― Da, da, da! Bineînţeles!
― Dar ei n-au făcut nimic pînă acum.
― De unde ştii că n-au făcut?
― Nu ştiu, spuse Bayta după ce se gîndi o clipă. Ai vreo dovadă că au făcut ceva?
― Nu. Sînt mulţi factori despre care nu ştiu nimic. Cea de-a Doua Fundaţie nu s-ar fi putut întemeia decît în stare embrionară, aşa cum s-a întîmplat şi cu noi. Noi ne-am dezvoltat încet şi forţa noastră a crescut constant; tot aşa şi ei. Poate doar stelele să ştie ce putere au acum. Oare îl pot înfrunta pe Catîr? Sînt măcar conştienţi de pericol? Au lideri capabili?
― Dar dacă ei urmează Planul Seldon, atunci Catîrul trebuie să fie înfrînt de cea de-a Doua Fundaţie.
― A, din nou problema asta? (Chipul ridat şi slab al lui Ebling Mis deveni gînditor.) Dar cea de-a Doua Fundaţie a fost o încercare mai grea decît Prima. E mult mai complexă şi, prin urmare, probabilitatea ca ea să comită greşeli este mai mare. Este grav, catastrofal chiar, dacă cea de-a Doua Fundaţie nu-l va înfrînge pe Catîr. Asta ar însemna, probabil, sfîrşitul rasei umane, aşa cum o cunoaştem noi.
― Nu se poate.
― Ba da. Dacă descendenţii Catîrului moştenesc puterile lui mentale... Înţelegi? Homo Sapiens n-ar putea să concureze cu ei. S-ar crea o nouă rasă dominantă... o nouă aristocraţie... iar Homo Sapiens ar fi degradat şi trimis să facă o muncă de sclav, ca rasă inferioară. Am dreptate?
― Da, aşa e.
― Şi chiar dacă, printr-o întîmplare, Catîrul n-ar întemeia o dinastie, el ar pune bazele unui nou Imperiu diform, susţinut doar prin puterea lui personală. Acest Imperiu ar pieri o dată cu el; Galaxia ar rămîne acolo unde era înainte de apariţia lui, doar că nu vor mai exista Fundaţii în jurul cărora s-ar putea închega un al Doilea Imperiu, sănătos şi adevărat. Ar însemna mii de ani de barbarie. Barbarie care nu va fi depăşită nicicînd.
― Şi ce putem face? Putem avertiza cea de-a Doua Fundaţie?
― Trebuie, ori dacă nu, va fi înfrîntă, neştiind de ce trebuie să se apere. Dar nu există nici o modalitate de a o avertiza.
― N-avem nici o şansă?
― Nu ştiu unde se află. Este la "celălalt capăt al Galaxiei", dar asta-i tot, deci trebuie să alegi între milioane de lumi.
― Dar, Ebling, acolo nu se spune? ― şi făcu un gest larg către filmele care erau împrăştiate pe masă.
― Nu, nu se spune. Şi nici unde aş putea-o găsi ― deocamdată. Secretul acesta are o însemnătate. Trebuie să existe un motiv... (O expresie de nedumerire îi apăru în ochi.) Dar aş vrea să mă laşi singur acum. Am pierdut deja destul timp şi nu mai am mult... nu mai am...
Se smulse, încruntat şi enervat.
Se auziră paşii uşori ai lui Magnifico.
― Soţul tău este acasă, doamna mea, o anunţă el.
Ebling Mis nu-l salută pe măscărici. Se întorsese la proiectorul lui.
În acea seară, după ce ascultă totul, Toran spuse:
― Şi crezi că are dreptate, Bay? Nu crezi că e...?
― Are dreptate, Torie. E bolnav, ştiu asta. Schimbarea care s-a petrecut cu el, pierderea în greutate, modul în care vorbeşte... e bolnav. Dar îndată ce vine vorba de Catîr, de cea de-a Doua Fundaţie, sau de ceva ce intră în preocupările lui, merită să-l asculţi. E lucid şi limpede ca lumina zilei. Vorbeşte cu înţeles profund. Cred în ceea ne spune.
― Atunci mai e o speranţă.
Era, de fapt, pe jumătate o întrebare.
― Nu ştiu... încă nu m-am gîndit. Poate că da! Poate că nu! De azi înainte voi purta o armă cu mine. (Şi, spunînd asta, îi arătă lui Toran arma al cărei pat strălucea.) Pentru orice eventualitate. Cine ştie. Torie, pentru orice eventualitate.
― Ce eventualitate?
― Lasă, spuse Bayta, şi izbucni într-un hohot de rîs nestăpînit. Poate că şi eu mi-am ieşit din minţi ca Ebling Mis.
Din acel moment, Ebling Mis mai avea de trăit şapte zile şi ele se scurseră pe nesimţite, una după alta.
Pentru Toran, acele zile aduseră un aer de lîncezeală şi confuzie. Viaţa părea să-şi fi pierdut din vioiciune şi din interes şi devenise o mare nesfîrşită cuprinsă de un calm monoton.
Mis nu mai era docît o entitate funcţională a cărei muncă nevăzută nu aducea nimic nou. Se baricadase. Nici Toran, nici Bayta nu-l puteau vizita. Doar un du-te-vino al lui Magnifico dovedea că Mis mai exista. Mascăriciul, care devenise taciturn şi gînditor, ducea tiptil tava cu mîncare şi era singurul martor atent în lumina crepusculară a Bibliotecii.
Bayta trăia din ce în ce mai singuratică. Vivacitatea ei pierise fără urmă, priceperea şi siguranţa îi erau în cumpănă. Îşi căuta cu înfrigurare singurătatea, iar Toran o surprinse jucîndu-se cu arma. O ascunse imediat şi mimă un zîmbet.
― Ce faci cu ea, Ba y?
― Mă joc. E interzis?
― O să-ţi zbori creierii.
― S-ar putea. Mare pagubă!
Viaţa în doi îl învăţase pe Toran că era inutil să se certe cu o femeie deprimată. Ridică din umeri şi plecă.
În ultima zi, Magnifico veni la ei în fugă, transpirat şi gîfîind. Înspăimîntat, îi trase după el:
― Vă cheamă eruditul doctor. Nu se simte bine.
Şi, într-adevăr, nu se simţea bine. Zăcea în pat, iar ochii dilataţi de emoţie îi străluceau inuman. Aşa murdar cum era, cu greu putea fi recunoscut.
― Ebling! strigă Bayta.
― Lăsaţi-mă să vorbesc, spuse el cu greutate, făcînd un mare efort ca să se ridice într-un cot. Vreau să vă vorbesc. Sînt la capătul puterilor; trebuie ca voi să continuaţi munca mea. Nu am luat notiţe; am distrus şi puţinele calcule pe care le-am făcut. Nimeni nu trebuie să afle. Totul trebuie să rămînă în minţile voastre.
― Magnifico, spuse Bayta cu asprime şi hotărîre. Mergi sus!
Cu mare părere de rău, măscăriciul se ridică şi făcu un pas înapoi. Ochii lui trişti îl priveau fix pe Mis.
― Nu-l, băgaţi în seamă; lăsaţi-l să rămînă, spuse Mis slab, făcînd un gest cu mîna. Rămîi, Magnifico.
Măscăriciul se aşeză repede jos. Bayta rămase cu privirea pironită în pămînt. Îşi muşcă buzele, concentrată. Mis vorbi cu o voce şoptită şi şuierătoare:
― Sînt convins că cea de-a Doua Fundaţie poate învinge dacă nu va fi luată prin surprindere de către Catîr. Acest lucru a fost ţinut secret; secretul trebuie păstrat şi are un scop. Trebuie să plecaţi într-acolo. Ceea ce ştiţi este de importanţă vitală... şi poate ajuta enorm. Auziţi?
― Da, da! strigă Toran aproape deznădăjduit. Cum să ajungem acolo? Unde este?
― Vă pot spune, zise el cu o voce pierdută.
Dar nu mai apucă.
Bayta, cu o expresie îngheţată pe chipul alb ca varul, ridică arma şi trase. Detunătura reverberă în încăperea goală. Trupul lui Mis se volatiliză de la brîu în sus, iar în perete se făcu o gaură cu margini neregulate. Degetele fără vlagă lăsară arma să cadă pe podea.

26
Sfîrşitul căutării

NIMENI nu scoase o vorbă. Ecoul împuşcăturii se rostogoli cu vuiet spre alte încăperi şi se stinse într-o şoaptă. Înainte de a se stinge, înăbuşi zgomotul discordant produs de căderea armei Baytei, acoperi plînsul strident al lui Magnifico şi înecă urletul neomenesc al lui Toran.
Se lăsă peste toţi o tăcere îndurerată.
Bayta rămase cu capul plecat. În cădere, o picătură prinse o rază de lumină şi străluci rece. Bayta nu mai plînsese pînă atunci.
Toran era încordat şi crispat, cu muşchii gata să-i plesnească; simţea că nu va mai fi niciodată în stare să-şi descleşteze fălcile. Chipul lui Magnifico era o mască lipsită de culoare şi de viaţă.
În cele din urmă, Toran şuieră printre dinţi cu o voce de nerecunoscut:
― Eşti femeia Catîrului, deci. A ajuns pînă la tine.
― Eu, femeia Catîrului? spuse Bayta, ridicînd capul şi gura i se strîmbă cu o veselie forţată şi îndurerată. Asta-i o glumă.
Un zîmbet chinuit trecu pe faţa ei şi, cu o mişcare bruscă a capului, îşi dădu părul pe spate. Încet, vocea îi redeveni normală, sau aproape normală:
― S-a terminat, Toran; acum pot vorbi. Nu ştiu cît voi mai supravieţui. Dar acum pot spune anumite lucruri...
― Despre ce, Bay? spuse Toran a cărui încordare se topise, făcînd loc tristeţii şi neputinţei. Ce mai este de spus?
― Despre nenorocirea care ne-a urmat pretutindeni. Am mai discutat în treacăt despre asta, Torie. Nu-ţi aminteşti? Înfrîngerea ne-a urmărit pe oriunde am pus piciorul şi totuşi nu ne-a lovit cîtuşi de puţin pe noi. Am mers pe Fundaţie, şi ea s-a prăbuşit în timp ce Neguţătorii Independenţi încă mai luptau, dar noi am plecat la vreme ca să mergem pe Haven. Am rămas pe Haven şi Haven s-a prăbuşit în timp ce restul Neguţătorilor continuau lupta ― şi iarăşi am scăpat la vreme şi de-acolo am mers pe Neotrantor, şi de-acum planeta s-a alăturat sigur Catîrului.
― Nu înţeleg, spuse Toran, clătinînd neîncrezător din cap.
― Torie, astfel de lucruri nu se întîmplă în viaţa reală. Eu şi cu tine sîntem oameni insignifianţi ; nu cădem neîncetat dintr-un vîrtej politic în altul în decursul unui singur an decît dacă purtăm vîrtejul cu noi. Decît dacă purtăm cu noi sursa infecţiei. Acum înţelegi?
Toran strînse din buze. Privirea îngrozită îi rămase fixată pe rămăşiţele însîngerate ale celui care fusese odată un om şi simţi că-i vine rău:
― Să plecam de aici, Bay. Să ieşim la lumină.
Cerul era înnorat. Vîntul venea în scurte rafale dezordonate şi încîlci părul Baytei. Magnifico se furişase după ei şi rămăsese în preajmă, ascultîndu-i.
― L-ai ucis pe Ebling, spuse Toran crispat, crezînd că el este sursa infecţiei? (În ochii ei citi ceva care îl uimi.) Apoi şopti: El era Catîrul?
Nu credea, nu putea crede aşa ceva. Bayta izbucni într-un hohot de rîs:
― Sărmanul Ebling să fie Catîrul? Pentru numele Galaxiei, nu! Nu l-aş fi putut ucide dacă ar fi fost Catîrul. Ar fi detectat emoţia care ar fi însoţit gestul meu ucigaş şi mi-ar fi transformat sentimentul în dragoste, dăruire, adoraţie, groază sau în orice altceva. Nu l-am ucis pe Ebling pentru că el era Catîrul, ci pentru că ştia unde se află cea de-a Doua Fundaţie şi peste cîteva clipe i-ar fi dezvăluit secretul chiar Catîrului.
― I-ar fi dezvăluit secretul chiar Catîrului? repetă Toran prostit. I-ar fi spus Catîrului...
Şi apoi scoase un ţipăt ascuţit, se întoarse şi privi îngrozit spre măscărici, care stătea ghemuit la pămînt, insensibil la toţi şi la toate, probabil conştient de adevărul spuselor Baytei.
― Doar nu Magnifico...? întrebă Toran în şoaptă.
― Ascultă! zise Bayta. Îţi aminteşti ce s-a întîmplat pe Neotrantor? Of, gîndeşte-te şi singur, Torie...
Dar el clătină doar din cap, bîiguind, incapabil să-şi amintească.
― Pe Neotrantor a murit un om, continuă ea cu glas obosit. A murit un om fără ca cineva să-l atingă. E adevărat? Magnifico a cîntat la Vizi-Sonor şi, cînd a terminat, prinţul-moştenitor era mort. Nu e ciudat? Nu e bizar că o fiinţă care se teme de orice, care este în aparenţă neajutorată din cauza groazei, are capacitatea de a ucide atunci cînd vrea?
― Muzica şi efectele luminoase, spuse Toran, au un profund efect asupra emoţiilor şi...
― Dar un efect emoţional. Şi încă unul foarte puternic. Efectele emoţionale sînt, întîmplător, specialitatea Catîrului. Să zicem că asta poate fi considerată o coincidenţă. O fiinţă care poate ucide prin sugestie ar fi atît de dominată de spaime? Ei bine, Catîrul trebuie să-i fi creat, probabil, starea asta, deci situaţia poate avea o explicaţie. Dar, Toran, am reuşit să surprind o parte din compoziţia pentru Vizi-Sonor care l-a ucis pe prinţul-moştenitor. Doar o frîntură... dar a fost de-ajuns pentru a-mi crea acelaşi sentiment de disperare care mă cuprinsese şi în Bolta Timpului, şi pe Haven. Toran, nu mă pot înşela asupra acelui sentiment ciudat.
Toran se înnegură la chip:
― Eu... şi eu am simţit la fel. Uitasem. Nu m-am gîndit la asta...
― Atunci a fost prima oară cînd mi-am dat seama. Doar un sentiment neclar... intuiţie, dacă pot zice aşa. N-o puteam asocia cu nimic. Iar apoi, cînd Pritcher ne-a spus despre Catîr şi despre mutaţia lui, parcă mi s-a ridicat o ceaţă de pe ochi. Catîrul a fost cel care crease disperarea din Bolta Timpului; Magnifico a fost cel care crease disperarea pe Neotrantor. Aceeaşi emoţie. Prin urmare, Catîrul şi Magnifico erau una şi aceeaşi persoană. Nu se leagă totul, Torie? Nu-i exact ca o axiomă în geometrie... cînd două sau mai multe lucruri egale cu un altul sînt egale între ele?
Era în pragul isteriei, dar se stăpîni şi redeveni gravă.
― Descoperirea aceasta, continuă ea, m-a speriat de moarte. Dacă Magnifico era Catîrul, atunci putea să cunoască emoţiile mele şi să le facă uitate în propriu-i interes. N-am îndrăznit să-l las să mi le afle. L-am evitat. Din fericire, m-a evitat şi el; în schimb, Ebling Mis prezenta un interes mult mai mare pentru el. Am plănuit să-l ucid pe Mis înainte de a vorbi. Am plănuit în mare secret ― am fost atît de ascunsă, încît nici nu îndrăzneam să-mi mărturisesc gîndul. Dacă l-aş fi putut ucide chiar pe Catîr... Dar nu puteam risca. Ar fi băgat de seamă şi aş fi pierdut totul.
Părea acum golită de orice sentiment.
― E imposibil, spuse Toran violent, vrînd să pună capăt discuţiei. Uită-te numai la fiinţa asta nenorocită. El, Catîrul? Nici măcar n-aude despre ce discutăm.
Numai că, atunci cînd arătă cu degetul spre Magnifico, acesta era deja în picioare, vioi, privindu-i pătrunzător cu ochi strălucitori. Vocea lui nu mai avea accent ciudat.
― Am auzit ce-ai spus, prietene, însă rămăsesem pe gînduri, socotind că, în ciuda inteligenţei mele, am putut greşi atît de mult ― şi am pierdut enorm.
Toran făcu un pas împleticit înapoi, de parcă s-ar fi temut că măscăriciul l-ar fi putut atinge ori că răsuflarea lui l-ar fi putut infecta.
Magnifico confirmă din cap şi lămuri întrebarea rămasă fără răspuns:
― Eu sînt Catîrul.
Nu mai avea o înfăţişare grotescă ; membrele lui subţiri şi dezarticulate, nasul coroiat îşi pierduseră însuşirile care te făceau să pufneşti în rîs. Teama îi dispăruse din privire; ţinuta-i era fermă.
Cu o uşurinţă născută din obişnuinţă, deveni stăpîn pe situaţie,
― Aşezaţi-vă, spuse el îngăduitor. Faceţi-o fără grijă, simţiti-vă în largul vostru. Jocul s-a isprăvit şi aş vrea să vă spun o poveste. E o slăbiciune a mea ― îmi place ca oamenii să mă înţeleagă.
Şi o privi pe Bayta cu ochii, trişti şi blînzi ai lui Magnifico, măscăriciul.
― Nu-mi pot aminti cu plăcere de copilăria mea, începu el să vorbească nerăbdător, participînd cu toată fiinţa la ceea ce spunea. Probabil că înţelegeţi acest lucru. Puţinătatea trupului meu este funcţională, iar nasul mare îl am din naştere. Nu mi-a fost dat să mă bucur de o copilărie normală. Mama a murit fără să mă vadă. Nu mi-am cunoscut tatăl. Am crescut la întîmplare, jignit şi torturat în sensibilitatea mea, copleşit de milă faţă de propria-mi persoană şi ură faţă de ceilalţi. Eram cunoscut ca un copil bizar. Toată lumea mă ocolea -― unii din dezgust, alţii din teamă. S-au petrecut lucruri ciudate... Ei, dar să lăsăm asta. S-au întîmplat destule în copilăria mea care să-i permită Căpitanului Pritcher să ajungă, la sfîrşitul cercetărilor lui, să înţeleagă că eram un mutant, lucru pe care eu nu l-am înţeles decît atunci cînd aveam douăzeci de ani.
Toran şi Bayta ascultau cu detaşare. Aşa cum stăteau aşezaţi pe pămînt, tumultul cuvintelor lui părea să se reverse asupra lor. Măscăriciul ― ori Catîrul ― se plimba încoace şi încolo cu paşi mărunţi, vorbind cu capul plecat şi ţinînd braţele încrucişate.
― N-am înţeles de la început puterea neobişnuită cu care eram înzestrat şi ea mi s-a revelat încet, cu paşi şovăielnici. Şi cînd am înţeles pe deplin, nu-mi venea a crede. Pentru mine, minţile oamenilor sînt ca nişte cadrane, cu ace care indică emoţia dominantă. Aceasta este o imagine puţin sugestivă, dar cum să vă fac să înţelegeţi? Încet-încet, am descoperit că puteam pătrunde în acele minţi şi întoarce acul indicator în direcţia pe care o doream, fixîndu-l acolo pe vecie. Mi-a trebuit şi mai mult timp să înţeleg că ceilalţi nu erau capabili de aşa ceva.
Astfel s-a născut conştiinţa puterii şi, totodată, dorinţa de a-mi reabilita copilăria. Poate veţi reuşi să înţelegeţi, sau veţi încerca măcar. Nu e uşor să fii o curiozitate a naturii ― să ai minte şi capacitate de înţelegere, şi totuşi să fii o monstruozitate. Rîs şi cruzime! Să fii diferit! Să fii ignorat! N-aţi trăit un asemenea sentiment.
Magnifico ridică privirea spre cer, se legănă pe călcîie şi continuă să povestească nepăsător:
― Cum am aflat, am hotărît ca eu şi restul Galaxiei să schimbăm rolurile. Lumea profitase de mine pînă atunci şi răbdasem în tăcere vreme de douăzeci şi doi de ani. Venise rîndul meu! Acum restul lumii trebuia să mă asculte pe mine! Şi şansele Galaxiei erau destul de mari. Unul ca mine! Iar ei, trilioane! (Făcu o pauză şi se uită pe furiş la Bayta.) Aveam însă un punct slab. Nu reprezentam nimic. Dacă voiam să dobîndesc putere, o puteam face doar cu ajutorul celorlalţi. Am reuşit prin mijlocitori, întotdeauna! Exact cum spunea Pritchcr. Prin mijlocirea unui pirat, am obţinut prima mea bază de operaţii de pe un asteroid. Prin mijlocirea unui industriaş, am pus piciorul pentru prima oară pe o planetă. Prin mulţi alţii, terminînd cu Lordul războinic al Kalganului, am cucerit Kalganul şi am căpătat o flotă. A urmat Fundaţia, şi aţi apărut voi doi în viaţa mea. Fundaţia, continuă el delicat, a fost întreprinderea cea mai dificilă cu care m-am confruntat. Pentru a o înfrînge, trebuia să cîştig de partea mea, să zdrobesc sau să fac inutilă o parte foarte mare a clasei conducătoare. Aş fi putut s-o fac pornind de la zero, însă a fost posibilă o lovitură de teatru. La urma urmelor, dacă un bărbat puternic ridică două sute cincizeci de kilograme, asta nu înseamnă că e dispus s-o facă tot timpul. Controlul emoţional nu este o tieabă uşoară şi prefer să-mi folosesc puterea numai atunci cînd este absolut necesar. Aşa că am acceptat aliaţi în primul meu atac asupra Fundaţiei. În postură de propriul meu măscărici, am căutat agentul, sau agenţii Fundaţiei, care fuseseră fără îndoială trimişi pe Kalgan să facă cercetări în legătură cu persoana mea. Acum ştiu că-l căutam pe Han Pritcher. Printr-o întorsătură norocoasă, v-am găsit pe voi. Eu sînt telepat, dar nu desăvârşit, şi, doamna mea, voi eraţi de pe Fundaţie. Acest lucru m-a indus în eroare. Faptul că Pritcher ni s-a alăturat s-a dovedit a fi punctul de plecare al unei erori fatale.
Toran dădu semne de nemulţumire.
― Stai puţin, spuse el pe un ton revoltat. Vrei să spui că atunci cînd l-am înfruntat doar cu o armă paralizantă pe locotenentul acela de pe Kalgan, şi te-am salvat, m-ai controlat emoţional şi m-ai determinat să fac asta? (Turba de furie.) Vrei sa spui că mi-ai controlat sentimentele tot timpul de atunci încoace?
Pe chipul lui Magnifico trecu o umbră de zîmbet:
― De ce nu? Nu crezi că e posibil? Atunci întreabă-te... Dacă ai fi judecat cu propria-ţi minte, ai fi riscat să mori pentru un monstru necunoscut pe care nu-l mai văzuseşi în viaţa ta? Îmi imaginez că ai fost şi tu surprins de ceea ce-ai făcut cînd, mai tîrziu, ai apreciat lucrurile la rece.
― Da, spuse Bayta distantă, ai fost controlat. E cît se poate de limpede.
― Aşa cum s-a şi întîmplat, continuă Catîrul, Toran nu era în primejdie. Locotenentul avea ordine precise să ne facă scăpaţi. Aşa că noi trei şi Pritcher am plecat pe Fundaţie şi aţi văzut cum s-a pornit de îndată campania mea. Cînd Pritcher a fost judecat de Curtea Marţială cu noi de faţă, am fost foarte ocupat. Judecătorii militari din acel proces au comandat mai apoi escadroane în război. S-au predat destul de repede, iar Flota mea a cîştigat bătăliile de la Horleggor şi altele mai neînsemnate. Prin Pritcher l-am cunoscut pe doctorul Mis care mi-a adus un Vizi-Sonor din proprie iniţiativă şi mi-a simplificat extraordinar misiunea. Dar n-a făcut-o numai din proprie iniţiativă.
― Concertele acelea! îl întrerupse Bayta. Tot încercam să le găsesc rostul. Acum înţeleg.
― Da, spuse Magnifico. Vizi-Sonorul acţionează ca un instrument de focalizare a atenţiei. Într-un fel, este un instrument primitiv pentru controlul emoţional. Cu el pot manipula mai intens mulţimi şi indivizi luaţi separat. Concertele pe care le-am dat pe Terminus, înainte de a capitula, şi pe Haven, înainte să cadă şi ea, au contribuit la proliferarea unui defetism general. L-aş fi putut face pe prinţul-moştenitor să se simtă foarte rău, dar nu l-aş fi ucis fără Vizi-Sonor. Înţelegeţi? Cea mai importantă descoperire era însă Ebling Mis. Sau, mai degrabă, ar fi putut să fie... spuse Magnifico îndurerat, apoi reluă grăbit: Există o anumită faţetă a controlului emoţional despre care nu ştiţi nimic. Intuiţia, sau acuitatea percepţiei, sau înţelegerea fără cuvinte, sau cum vreţi s-o numiţi, poate fi tratată drept o emoţie. Cel puţin aşa o consider eu.
Fără a aştepta un răspuns, continuă:
― Mintea umană lucrează cu un randament scăzut. De obicei se vehiculează cifra de douăzeci la sută. Cînd şi cînd, pentru o frîntură de secundă, apare cîte o licărire de mare forţă care se numeşte intuiţie. Am descoperit demult că pot induce o utilizare continuă a creierului cu un randament superior. Este un proces ucigător pentru persoana afectată, însă e util. Anihilatorul de Cîmp Atomic pe care l-am folosit în războiul contra Fundaţiei a fost rezultatul inducerii unei asemenea stări la un Tehnician de pe Kalgan. Din nou am lucrat prin intermediul celorlalţi. Ebling Mis era ţinta mea. Posibilităţile lui erau considerabile şi aveam nevoie de el. Chiar înainte de a se declanşa războiul împotriva Fundaţiei, trimisesem deja delegaţi pentru a negocia cu Imperiul. De atunci am început căutarea celei de-a Doua Fundaţii. Evident că n-am găsit-o. Dar era clar că trebuia s-o găsesc, iar Ebling Mis era răspunsul. Cu mintea lui, la maximum de randament, ar fi putut reface munca lui Hari Seldon. Parţial a reuşit. L-am împins pînă la ultima limită. Procesul era nemilos, însă trebuia terminat. Ar fi murit în final, dar ar fi trăit... (Redeveni îndurerat.) Ar fi trăit îndeajuns de mult. Noi trei, împreună, ne-am fi putut continua drumul pînă la cea de-a Doua Fundaţie. Ar fi fost ultima bătălie... dacă n-aş fi greşit.
― De ce o lungeşti atît? întrebă Toran, care nu se mai putea stăpîni. Care a fost greşeala pe care ai făcut-o? Şi... şi termină odată cu discursul ăsta.
― Ei, bine, greşeala a fost soţia ta. Ea era o persoană neobişnuită. Nu mai întîlnisem una ca ea pînă atunci. Eu... eu... (Vocea lui Magaifico se frînse brusc, îşi reveni cu greu.) Continuă sumbru: Ea m-a plăcut fără a fi nevoie să mă joc cu emoţiile ei. Nu-i provocam repulsie şi nici nu-şi bătea joc de mine. Ei îi era doar milă. Ţinea la mine! Nu înţelegeţi? Nu pricepeţi ce însemna acest lucru pentru mine? Nimeni, pînă atunci... Ei bine, am preţuit asta. M-au trădat propriile mele emoţii, deşi eu le stăpîneam pe ale tuturor celorlalţi. Ei nu i-am controlat deloc emoţiile, nu am intervenit. Ţineam prea mult la acel sentiment normal. A fost greşeala mea, prima mea greşeală. Tu, Toran, erai sub control. Nu m-ai bănuit niciodată; niciodată n-ai pus la îndoială ce spuneam; niciodată n-ai văzut ceva deosebit sau ciudat la mine. De exemplu, atunci cînd ne-a oprit nava "filiană". Apropo, cunoşteau poziţia noastră în spaţiu pentru că eram în legătură cu ei, aşa cum am rămas tot timpul în legătură cu generalii mei. Cînd ne-au oprit, am fost dus la bordul acelei nave pentru a mă ocupa de Han Pritcher, care era prizonier. Cînd am plecat, el era colonel, un om al Catîrului, şi comanda nava. Întreaga operaţiune a fost prea în văzul lumii chiar şi pentru tine, Toran. Cu toate acestea, ai acceptat explicaţia mea, care era plină de inadvertenţe, înţelegi ce vreau să spun?
Toran făcu o strîmbătură şi-l provocă:
― Cum ai păstrat legătura cu generalii tăi?
― N-a fost o problemă. Transmiţătoarele în ultraunde sînt uşor de mînuit şi, pe deasupra, portabile. Nici nu puteam fi detectat în adevăratul înţeles al cuvîntului. Oricine m-ar fi surprins asupra faptului ar fi plecat după ce-i lăsam un gol în memorie. S-a întîmplat de cîteva ori. Pe Neotrantor, emoţiile mele prosteşti m-au trădat din nou. Bayta nu era sub controlul meu, dar, chiar şi aşa, nu ar fi putut să mă suspecteze vreodată dacă mi-aş fi păstrat sîngele rece cu prinţul-moştenitor. Intenţiile lui faţă de Bayta... m-au scos din minţi. L-am ucis. A fost un gest necugetat. O luptă nevăzută ar fi dat acelaşi rezultat. Şi totuşi, bănuielile tale n-ar fi devenit certitudini dacă l-aş fi oprit pe Pritcher din vorbăria lui sau i-aş fi acordat mai puţină atenţie lui Mis şi mai multă ţie... Ridică din umeri.
― Acesta e finalul? întrebă Bayta.
― Acesta e finalul.
― Şi acum?
― Eu îmi voi continua programul. Voi găsi un altul la fel de dotat şi de pregătit ca şi Ebling, deşi mă îndoiesc că în vremurile astea decăzute voi reuşi. Va trebui să caut altfel cea de-a Doua Fundaţie. Într-un fel, voi m-aţi înfrînt.
Bayta se ridică în picioare, triumfătoare:
― Într-un fel? Doar într-un fel? Noi te-am înfrînt pe de-a-ntregul! Toate victoriile tale în afara Fundaţiei nu valorează nimic, întrucît Galaxia este un gol supus barbariei. Fundaţia însăşi reprezintă o victorie neînsemnată fiindcă nu era menită a împiedica felul de criză creată de unul ca tine. Trebuie să învingi cea de-a Doua Fundaţie ― A Doua Fundaţie ―, dar aceasta te va înfrînge. Singura ta şansă este s-o descoperi şi s-o loveşti cît este nepregătită. Acum n-o vei putea face. Cu fiecare clipă care trece, ei vor fi tot mai pregătiţi ca să te înfrunte. În acest moment, poate chiar în această clipă, maşinăria a pornit. Vei afla doar cînd te va izbi, iar puterea ta vremelnică se va nărui şi vei fi încă unul dintre cuceritorii ţanţoşi care vor fi strălucit o clipă, pentru ca apoi să dispară din istorie. (Respira precipitat, gîfîind, în pornirea ei vehementă.) Iar noi te-am înfrînt, eu şi Toran. Sînt gata să mor.
Dar ochii trişti şi căprui ai Catîrului erau ochii trişti, căprui şi iubitori ai lui Magnifico:
― Nu te voi ucide nici pe tine, nici pe soţul tău. Vă va fi imposibil să-mi mai faceţi vreun rău, iar moartea voastră nu-l va învia pe Ebling Mis. Greşelile îmi aparţin şi răspund pentru ele. Tu şi soţul tău puteţi pleca! Mergeţi în pace, de dragul a ceea ce numesc eu prietenie. Apoi adăugă cu puţină mîndrie: Dar, între timp, încă mai sînt Catîrul, cel mai puternic om din Galaxie. Şi totuşi voi înfrînge cea de-a Doua Fundaţie.
Bayta îşi slobozi ultima săgeată cu o certitudine calmă şi hotărîtă:
― Ba nu! Încă mai am încredere în înţelepciunea lui Seldon. Vei fi primul şi ultimul stăpînitor al dinastiei tale.
Magnifico avu o tresărire:
― Al dinastiei mele? Da, m-am gîndit adesea la asta: Aş putea întemeia o dinastie. Ar trebui să am o consoartă potrivită...
Bayta surprinse licărirea semnificativă din ochii lui şi îngheţă de groază.
Magnifico dădu din cap:
― Îţi simt repulsia, dar e o copilărie. Dacă lucrurile ar sta astfel, mi-ar fi foarte uşor să te fac fericită, să pluteşti într-o beatitudine artificială, cu nimic deosebită de emoţia adevărată. Numai că lucrurile nu stau astfel. Mă numesc Catîrul... dar, evident, nu datorită puterii mele...
Se îndepărtă fără a mai privi în urmă.
------------------------------------