Augusto Roabastos 
Yo, el Supremo

En, Supremul Dictator ui Republicii,
Poruncesc ca după moartea mea cadavrul să-mi fie decapitat ; capul să fie pus într-un pur timp de trei zile în Piaţa Republicii, unde să fie chemat poporul prin tragerea tuturor clopotelor.
Toţi slujitorii mei, civili şi militari, să fie spînzuraţi. Cadavrele lor să fie îngropate in islazul din marginea oraşului fără cruce ţi fără nici o inscripţie care să le pomenească numele.
La încheierea termenului stabilit, poruncesc ca rămăşiţele mele pămînteşti că fie arse şi cenuşa să fie aruncată în rîu...
[41]

UNDE-AŢI -GÃSIT AFIŞUL ASTA ?
ERA PRINS pe uşa catedralei. Excelenţă. O patrulă de grenadieri l-a descoperii azi-dimineaţă, l-a smuls de pe uşă şi l-a dus la comandament. Din fericire, nimeni n-a apucat să-l citească. Nu te-am întrebat asta şi nu-i treaba ta. Aveţi dreptate, Excelenţă, cerneala afişelor se acreşte mai repede ca laptele. Şi nu-i o foaie din gazetele de la Buenos Aires, nici o pagină smulsă dintr-o carte, Excelenţă. Ce cărţi ar putea să fie acolo în afară de ale mele ? ! Aristocraţii din cele douăzeci de familii n-au mai rămas decît cu cărţile de joc. Percheziţionaţi casele duşmanilor patriei. Temniţele, controlaţi bine temniţele, acolo trebuiie să fie. Printre şobolanii ăia cu ghiare aţi putea să-l găsiţi pe făptaş. Strîngeţi-i bine cu uşa pe făţarnicii ăştia. Mai ales pe Pena şi pe Molas. Caută-mi scrisorile prin care Molas îmi aduce omagiul lui în timpul Primului Consulat .şi pe urmă în timpul Primei Dictaturi. Vreau să recitesc discursul pe care l-a ţinut la Adunarea din 1314. cînd a sprijinit alegerea mea ca Dictator. Scrisul e complet .schimbat de la ciorna discursului la instrucţiunile pentru deputaţi şi apoi; la denunţul în care,  cîţiva ani mai tîrziu, îl acuză pe un frate de-al lui că i-a furat vitele de la o moşie din Altos. Pot reproduce tot ce scrie în hîrtiile astea. Excelenţă. Nu ţi-am cerut să-mi reciţi miile de dosare, cu decizii şi hotărîri judecătoreşti din arhive. Ţi-am poruncit pur şi simplu să-mi aduci dosarul lui Mariano Antonio Molas. Adu-mi şi pamfletele lui Manuel Pedro de Pena. Sicofanţi pizmaşi ! Se lauda că au fost conştiinţa şi verbul Independenţei. Şobolanii ! Niciodată n-au înţeles-o. Se cred stăpîni pe cuvintele lor în temniţa unde le putrezesc oasele. Nu ştiu decît. să cîrteascâ, încă n-au amuţit. Găsesc mereu alte tertipuri pentru a-şi vărsa veninul lor blestemat. Scriu pamflete, afişe satirice., mă împroaşcă necontenit cu invective şi caricaturi. Am devenit o figură indispensabilă pentru clevetiri. Din partea mea, pot sâ-şi fabrice hârtia şi din odăjdii zdrenţuite. Să scrie, să tipărească folosind litere bisericeşti dintr-o tiparniţă bisericească.  N-au  decît sâ-şi  publice
'    (42!
pamfletele şi la Muntele Sinai, dacă aşa au poftă, gaze-tăraşi de latrină ce sînt !
Hm ! Aha ! Discursuri funebre, pamflete în care mă condamnă la moarte prin ardere pe rug. Destul. Acum îndrăznesc să parodieze Decretele mele Supreme. înu imită limbajul, scrisul, încercând să se infiltreze astfel mai uşor ; să ajungă pînă la mine din vizuinile lor. Să-mi astupe gura cu glasul care i-a trăsnit. Să-mi acopere cuviinţele şi chipul. Vechiul truc al vrăjitorilor de trib. întăreşte paza şi fii cu închii-n patru la cei care-şi fac iluzii deşarte că vor putea să-mi ia locul după moarte. Unde-i dosarul cu anonimele ? E aicii Excelenţă, sub ochii voştri.
Nu e deloc exclus ca scîrbele astea de scribii fără minte, Molas şi Pena, să fi putut dicta cuiva afişul ăsta batjocoritor. Textul denotă stilul celor doi ticăloşi răzvrăttţi în slujba duşmanului din Buenos Aires. Dacă sînt ei, o să-i scot molarii lui Molas şi-o să fac să-i iasă pe nas lui Pefia. S-ar putea ca unul din adepţii lor mîrşavi să-l fi învăţat pe dinafară. Un altul să-l fi scris. Şi un al treilea să se fi dus să prindă blestemăţia asta cu patru piuneze pe uşa catedralei. Chiar paznicii ar putea fi cei dinţii trădători. Aveţi perfectă dreptate, Excelenţă. Pe lingă ce spune înălţimea Voastră, chiar adevărul pare minciună. Nu^ţi cer să mă linguşeşti, Patino. îţi poruncesc să-l cauţi şi să mi-î găseşti pe autorul afişului. Trebuie să fiii în stare să afli ac de cojocul lor, căci legea e un sac fără fund. Scoate-le 'sufletul, lui Pena şi lui Moias. Nu pot fi ei, Excelenţă. De ani de zile zac într-o temniţă unde-i întuneric beznă. Şi ce-i cu asta ? După ultima Proclamaţie a lui Molas pe care am interceptat-o, Excelenţă, .am. pus să tencuiască vizoarele, crăpăturile de la uşi şi fisurile din ziduri şi din tavan. Doar ştii că deţinuţii dresează tot timpul şoareci pentru a-şi transmite pe ascuns mesaje. Ba chiar pentru a face rost de mîncare. Aminteşte-ţi că aşa au furat cei din Santa Fe raţia pe cîteva luni pentru corbii med. Am pus să astupe şi găurile şi galeriile de furnici, de greieri, şi toate fisurile şi spărturile.
[43]
Un întuneric mai de nepătruns nici nu există, Excelenţă. Şi rici n-ar avea cu ce scrie. Da' de memorie ai uitat, tocmai tu, bădăran cu memorie de elefant ? S-ar putea să n-aibă un ciot de creion ori o bucată de cărbune S-ar putea să n-aibă nici lumină, nici aer. Au memorie. O memorie la fel cu a ta. Memorie de gîndac de arhâvă. cu trei sute de milioane de ani mai bătrîn, decit homo sapiens. Memorie de peşte, de broască, de papagal care-si curăţă ciocul mereu pe aceeaşi parte. Asta nu înseamnă că sînt inteligenţi. Dimpotrivă. Poţi spune că are memorie bună pisotiul opărit care fuge şi de apa rece ? Nu, e doar un pisoi fricos. Opăreala i s-a imprimat în fnemorie. Memoria nu-şi aminteşte de frică. S-a transformat chiar ea în frică.
Ştii tu ce-i memonia ? Stomacul sufletului, a spus cineva şi s-a înşelat. Chiar dacă pentru denumirea lucrurilor niciodată nu poţi spune cine a fost primul Nu există decît un şir nesfîrşit de inşi, care repetă numele. Nu se inventează decît noi erori. Memoria unuia singur nu e bună de nimic,
Stomacul sufletului. Meşteşugită vorbji ! Ce sufle' ar putea avea calomniatorii ăştia fără suflet ? Stomacuri cvadruple de bestii cu patru picioare. Stomacuri do rumegători. în care fermentează perfidîa acestor pungaşi nenumăraţi* şi incurabili- Ca un cazan în care işi fierb ticăloşiile. Sigur că au nevoie de. memorie bună ca să-şi amintească toate minciunâle pe care le-au născocit numai şi numai ca să mă defăimeze şi să calomnieze Guvernul. Memorie de mmcători de rahat. Memorie de ingerat-digerat. Care repetă, care deformează, care mînjeşte cu noroi. Au susţinut profetic că vor transforma ţara a.sta intr-o nouă Atena. Areopag al ştiinţelor, al literaturii, al artelor din acest continent. în realitate, prin aceste himere nu urmăreau altceva decît să vîndâ Paraguayul la licitaţie. Şi au fost cît pe-aci să reuşească, areopagiţii dracului. I-am scos din joc pe rînd. I-am dat jos unul eîte unul. I-am pus pe fiecare la locul lui. Auzi. să se măsoare- cu mine, nişte areopagîti prăpădiţi ! La zdup cu voi, laşilor!
1441
Pe criminalul de Manuel Pedro de Pena, ce] mai mare papagal a] patricienilor, l-am pedepsit luîndu-i blazonul. I-arn smuls din piept însemnele heraldice. L-am azvîrlit în temniţă. Acolo a învăţat să recite fără greşeală de la A la Z cele o sută de mii de cuvinte ale Dicţionarului Academiei. în felul ăsta îşi exersează mfmoria în cimitirul cuvintelor. Să nu cumva să se desprindă .smalţul şi să-i ruginească metalul diapazonului hodorogit. Domnul Mariana Antonio Malas, avocatul Molasr ce mai la deal la vale, scribul Molas recită intr-ana, pină şi în somn, fragmente dintr-o descriere a aşa-numitei (de el) vechea Provincie Paraguay. Pentru aceşti ultima supravieţuitori dintre areopagiţi. Patria mumă să fie vechea provincie, din visurile lor. Nu .v un euvînt, măcar din respect pentru limbile lor o izate, despre Marea Provincie a Indiilor, la urma urmei, bunica, mama, mătuşa, ruda săracă a Vicere-gatului din Rio de la Plata, care s-a îmbogăţit pe seama ei.
Aici abuzează de memoria l<>r nu numai patricienii şi tireopugiţii autohtoni, ci şi marsupienii străini care .iu jefuit ţara .şi şi-au umplut stomacul sufletului eu amintirea potlogăriilor pe care le-au făcut. Bunăoară francezul Pedro Martell. După douăzeci de ani de temniţă şi tot atiţia de nebunie continuă să viseze la lădiţa lui cu galbeni. In fiecare noapte scoate pe furiş cufăra-sul din groapa pe care şi-& .sapeit-o cu unghiile sub hamac ; numără una eîte una monedele strălucitoare ; le încearcă cu gingiile lui ştirbe ; le pune den nou în îădiţ„a pe care o ascunde la loc în groapă. Se trînteşte in. hamac şi doamie fericit deasupra comorii lui imaginare. Cine-s-ar pui ea simţi inai i.n «gurantâ ca el ? La fel a trăit în temniţă o groază de ani un alt francez, Lharles Andreu-Legard, fost deţinut la Bastilia, rume-gj'ndu-şi amintirile în Bastilia mea nepublicahâ. OiU'e se poate spune eă şobolanii ă»ştsea ştiu ce-i memoria ? Nici 'u şi nici ei nu ştiţi nimic. Cei care .ştiu n-au memorie. Y^- cu memorie bună sînt aproape întotdeauna nişte idioţi desăvîr.şiţi. în cel mai; bun caz, sînt nişte pungaşi Jnrăiţj.  Ba chiar wa mai rău decît atir.  îşi  folosesc
 ea .să facă rău altora, dar nu ştiu să tacă bine nimănui, nici măcar lor înşile. Nu se pot compara cu pisoiul opărit. Memorie de papagal, de vacă,, de măgar. Nu memomi-judecată .şi memoria-bun simţ care stăpî-nesc o imaginaţie robustă, capabilă să zămislească singură evenimentele. Faptele petrecute se schimbă necontenit. OmyJ__cu..memorie bună. nu-şi aminteşte -nimic pentru eă nu uită nimic.
Pe presupusa mea soră Petrona Regalada a umplut-o de căpuşe vaca pe care i-am îngăduit s-o ţină în bătătura casei. I-am poruncit să.se trateze aşa cum sînt combătute boala asta .şi alte rele în crescătoriile din patria noastră : sacrifieînd cireada. Am o singură vacă. Stăpâne, .şi nu e a mea, e a bietei mele şcoli de catehism. Dă lapte numai cit să umplem cîte o cană pentru cei douăzeci de copii care vin să înveţe. O să rămîi. femeie. fără vacă, şi copiii dumitalc n-o să mai poată bea nici măcar laptele Sfmtului Duh, pe care-l mulgi dumneata pentru ei când fabrici luminări. O să rămîi fără vacă. fără catehumeni, fără catehism. Căpuşele n-o să sugă numai vaca. O să vă sugă si pe voi. O să invadeze oraşul, care şi aşa pătimeşte destul cu plaga asta de haimanale ţii dini vagabonzi. N-auzi şi dumneata cum creşte urletul turbat al lătraturilor care ne înconjoară din toate părţile ? Sacrifică vaca, femeie !
Ara văzut în ochii ei că n-o s-o omoare. Am trimis un soldat să spintece cu baioneta vita bolnavă şi s-o îngroape. Fosta văduvă a lui Larios Galvân, presupusa mea soră. a depus a plîngere. Zăpăcită la cap cum e. bătrîna o ţinea sus şi tare că, şi după ce murise, vaca mugea mai departe surd sub pămî-nt. Am poruncit medicilor legişti elveţieni să facă autopsia animalului. I-au găsit în intestine o piatră de mărimea unui grep-frut. Acum bătrîna pretinde că păroasa piatră e bună împotriva tuturor otrăvurilor. Vindecă bolile, Stâpîne. îndeosebi lingoarea. Tălmăceşte visele. Prevesteşte morţile, declară ea entuziasmată. Susţine nici mai mult nici mai puţin decît că a auzit piatra murmurînd cuvinte nemaiauzite. Ah. nebunie, memorie răsturnata
(461
care-şi uită drumul pe măsură ce-l străbate. Care om cu scatui la cap ar putea susţine asemenea năzbîtii !
Să-mi fie cu iertare, Excelenţă, dar aş îndrăzni să spun că am auzit şi eu aceste cuvinte. Şi le-a mai auzit şi vlăjganul care-a omorît vaca. Las-o baltă, Patifio, nu începe şi tu acum să baţi cîmpii ! Iertaţi-mă, Stăpîne, cu îngăduinţa voastră trebuie să vă spun că eu am auzit aceste cuvinte-mugete, care seamănă cu vorbele oamenilor. Glasuri foarte îndepărtate, pe jumătate guturăite, îngaimă cuvinte. Resturi ale vreunui limbaj necunoscut care nu vrea să dispară cu totul, Excelenţă. Tu eşti prea prost ca să-nnebuneşti, secretare. Nebunia omenească e de obicei vicleană. Cameleon al judecăţii. Cînd o creai vindecată, de fapt s-a agravat. N-a făcut decît să se transforme în altă nebunie mai subtilă. Din pricina asta, la fel cu bătrîna Petrona Regalada, auzi şi tu acele glasuri inexistente într-un hoit.«Ce limbaj ţi s-a năzărit că. poate aminti bulgărele ăsta excremental, pietrificat în stomacul unei vaci ? Dacă-mi îngăduiţi, înălţimea Voastră, spune ceva. S-ar putea să fie în latină sau în altă limbă necunoscută. Nu credeţi c-ar putea exista un auz pentru care toţi oamenii şi toate animalele ar vorbi o singură limbă ? Ultima oară cînd doamna Petrona Regalada mi-a îngăduit să-i ascult piatra, am auzit-o murmurînd ceva care semăna cu... rege al lumii... Sigur, potlogar ce eşti, ar fi trebuit să-mi închipui una ca asta ! Cum altfel decît regalistă putea fi piatra care-a zăpăcit-o pe bătrmă. Asta mai lipsea ! Pe lingă afişe satirice pe uşa catedralei, fanfaronii ăştia au pus acum o piatră molipsitoare în stomacul vacilor.
La fel de mult sau chiar mai mult decît memoria falsă, moravurile rele fac să amuţească fenomenele obişnuite. Formează o a doua natură, aşa cum natura este primul obicei. Uită, Patino, piatra de calcul. Uită ţicneala cu auzul ăla care-ar putea să cuprindă toate limbile într-una singură. Sminteli !
I-am interzis celei pe care unii o consideră pe jumătate  sora   mea  aceste   practici   vrăjitoreşti   cu   care-i
[47]
farmecă pe neştiutorii creduli ca ea. Destul rău îmi face şi aşa umplîndu-î pe băieţandrii care merg la «coala-ei.cu căpuşa catehismului. O las să-şi facă cheful. E o manie inofensivă. Catehismul Patriotic Reformat şi gărzile cetăţeneşti le extivpează acestor bateţi chistul catehetic.
Blestemata aia de piatră n-a împiedicat va'ca să ar umple de căpuşi, i-am spus cînd a venit să se plîngâ. Nu te-a vindecat nici pe dumneata, femeie, de zăpăceala dumitale. N-a putut scoate otrava demenţei din episcopul Pa nes. Şi nici atît n-a putut să-mi uşureze durerile de gută cînd ai adus aiai piatra ca să mi-o freci pe piciorul umflat timp de trei zile de-a rîndul. Dacă piatra nu e bună decît pentru a repeta în neştire cuvintele astea care provin dintr-o lume de dincolo de lume, într-un limbaj împotaiva naturii pe care numai nebunii şi zănatecii îşi închipuie că-l aud, atunci s-o ia dracu de piatră, că nu-i bună de nimic !
Şi dumneata ai piatra dumitale, mi-a răspuns arâ-tîndu-mii aerolitul. N-o folosesc la ghicit ca dumneata, doamnă Petrona Regalada. O să-ţi întunece mintea pînă la urmă, şi parcă văd c-o s-ajungi ca fraţii dumitale. Doar ştii că alor noştri le-a dat mereu tîrcoale fantoma demenţei. E un fel de calitate de familie la rudele de sînge. îngroapă mai bine piatra aia. îngroap-o în curte. Pune-i cruce. Azvîrle-o în rîu. Descotoro-seşte-te de drăcovenia aia anostă. Nu mă mai supăra iar ca atunoi cînd, după zece ani de la despărţire, ani aflat că dumneata continuai să te vezi pe ascuns cu Eostul dumitale bărbat Larios Galvân. Ce mai vrei de la farsorul ăsta ? A vrut să-şi bată joc de dumneata. Mai înainte şi-a bătut joc de Prima Junta Guvernamentală. Pe urmă de Supremul Guvern. Ce vrei să faci acum la bătrâneţe cu desfrînatul ăsta putred pînă în măduva oaselor ? Copii orfani ? Odrasle de-ale pietrei dumitale fermecate ? Ce altceva ? îngroapă-ţi mai bine piatra, aşa cum l-am îngropat eu pe fostul dumitale bărbat în închisoare. Vezi-ţi în linişte de fabricatul luminărilor şi nu mai umbla cu foîîrlica,
[48]
Şi-a schimbat căutătura. Grozavă viclenie a demenţei cînd se preface că o interesează lucrurile din jur. Şi-a întors privarea înlăuntrul ei, căutînd să se ascundă de prezenţa mea în tăcerea ursuză şi ticăloasă a familiei Franca. Blestemaţii !
Vezi, doamnă Petrona Regalada, de la o vreme bag de seamă că-mi răsuceşti ţigările mai groase decît de obicei. Trebuie să le desfac şi să mi le răsucesc singur. Să le mai scot puţin maţele. Altfel nu pot să le fumez. Fă-le de grosimea degetului ăsta. Răsuceşte-le dintr-o singură foaie de tutun blond, bine uscat. Care irită cel mai puţin plămînii. Răspunde. Nu sta ca o mută. Vorbesc la pereţi ? Ţi-ai pierdut şi graiul, nu numai judecata ? Uită-te la mine. Dezmeticeşte-te. Vorbeşte. Şi-a întors capul. Mă priveşte cu expresia păsărilor care rv^aujdecît o singură expresie. Chipul ei seamănă leit cu al meu. J.ţi f-d-V? imPrpsia ™ abia^nrrr^Jnyjîţa^şă^af^, văzînd pentru prima dată pe un necunoscut pentru care nu ştie dacă .se cuvine să simtă respect, dispreţ ori indiferentă. Mă văd în ea. Oglindă-persoană, bătrîna Franca Velho reflectă propria mea imagine îmbrăcată femeieşte. Mai presus de legătura de sînge. Ce am eu de-a face cu ei ? Tainice înţelegeri ale hazardului.
E multă lume. Sînt şi mai multe chipuri, căci fiecare are cîteva expresii diferite. Sînt unii care poartă acelaşi chip ani întregi. Oameni simpli, necheltuitori, zgîrciţi. Ce fac cu celelalte ? Le păstrează. O să le poarte copiii lor. Se mai întîmplă uneori să le poarte cîinii lor. De ce nu ? Un chip nu e altceva decît un chip. Chipul lui Sultan semăna mult cu al meu în ultima vreme, mai ales cu puţin înainte de a muri. Faţa cîinelui semăna cu a mea la fel cum seamănă faţa acestei femei care stă înaintea mea. privindu-mă, parodiindu-mi chipul. Ea n-o să mai aibă copii. Eu n-o să mai am cîini. în clipa asta chipurile noastre coincid. Cel puţin al meu e ultimul, îmbrăcată cu redingotă şi tricorn, bătrîna Franca Velho ar fi replica mea exactă. Ar trebui să mă gîndesc cum m-aş putea sluji de asemănarea asta întîmplă-ţoare... {restul frazei e ars, ilizibil). O năzdrăvănie de tot hazul!
(«1
Aici memoria nu e bună la nimic. Să vezi înseamnă să uiţi. Femeia asta e aici, nemişcată, oglindindu-mă. Ne-chipul, în întregime, cu bărbia sprijinită în piept. Doreşti ceva ? Nu doreşte nimic. Nu doreşte nici măcar cel mai neînsemnat lucru de pe acest pămînt, în afară de ne-dorinţă. Dar ne-dorinţa se îndeplineşte şi ea, dacă ne-doritorii sînt îndărătnici.
Ai înţeles cum trebuie să-mi faci ţigările de acum încolo ? Femeia s-a smuls violent din ea însăşi. Faţa i-a rămas între mîini. Nu ştie ce să facă cu ea. De grosimea degetului ăsta, ai înţeles ? Răsucite dintr-o singură foaie de tutun. Blond. Uscat. Pe care le fumezi pînă cînd ţigara aprinsă ajunge foarte aproape de gură. Răsuflarea caldă împrăştie fumul. M-ai înţeles, doamnă Petrona Regal ada ? Ea îşi mişcă buzele zbîrcite. Ştiu la ce se gîndeşte, jupuită de vie de amintiri.
Lipsă de memorie.
Nu s-a despărţit de piatra ei de calcul. O ţine ascunsă sub nişa Domnului Nostru Iisus Hristos al Răbdării. Mai preţioasă decît icoana Domnului însîngerat. Talisman. Scară. Platformă. Ultima treaptă. Cea mai rezistentă. O susţine în stăruinţa ei. Acolo unde nu e nevoie de nici un fel de ajutor. Obsesia pe asta se bizuie. Credinţa se sprijină în întregime pe ea însăşi. Ce altceva e credinţa decît să crezi în lucruri complet neverosimile. Săj/ezi în oglindă pe întuneric .
Piatra-rumegătoare îşi are luminarea ei. O să ajungă să aibă şi nişa ei. Poate cu timpul şi un sanctuar al ei.
Faţă de piatra de calcul a celei pe care unii o socotesc sora mea, meteoritul are încă — va înceta oare vreodată să aibă ? — savoarea improbabilului. Şi ce-ar fi dacă lumea însăşi n-ar fi decît un fel de piatră de calcul ? Materie excrementală, păroasă, pietrificată în intestinul cosmosului.
Părerea mea e... (arsă marginea hîrtiei)... în materie 'de lucruri discutabile toate părerile sînt rele...
[50]
Dar nu asta voiam să spun. Norii se adună deasupra capului meu. Mult pămînt. Pasăre cu ciocul lung, nu scot ouăle din cuib. Umbră, nu scot umbre din crăpături. Dau tîrcoale ca un vagabond, la fel ca în noaptea aceea furtunoasă cînd am căzut ca lovit de trăznet la locul pierzaniei. Despre deşert credeam că ştiu ceva. Despre cîini ceva mai mult. Despre oameni, tot. Cit despre celelalte, sete, frig. trădări, boli, nu mi-a lipsit nimic. Dar întotdeauna am ştiut ce să fac cînd trebuia să acţionez. După cîte-mi amintesc, âsta-i momentul cel mai greu. Dacă e himeră, clătinîndu-se în gol. poate să te ducă de rîpă. cum spunea cumătrul Rabelais. atunci eşti pierdut. Himera mi-a luat locul. Am ajuns să fiu ceva himeric. O glumă celebră care-mi va purta numele. Caută cuvîntul «himeră» în dicţionar. Patino. Idee falsă, rătăcire, închipuire nesăbuită spune dicţionarul. Excelenţă. Asta am devenit eu în realitate şi pe hîrtie. î?i mai spune ceva, Excelenţă : Monstru fabulos care avea cap de leu, corp de capra şi coadă de balaur. Se zice că aşa am fost. Şi mai e încă ceva în dicţionar. Excelenţă : Numele unui peşte şi al unui fluture. Neînţelegere. Ceartă. Toate astea am fost, şi nimic din toate astea. Dicţionarul e un osuar de vorbe goale. Dacă nu credeţi. întrebaţî-J pe de la Pena.
Formele dispar, cuvintele rămîn, ca să consemneze imposibilul. Nici o întâmplare nu poate fi povestită. Nici o întîmplare care să merite să fie povestită. Dar adevăratul limbaj încă nu s-a născut. Animalele se înţeleg unele cu altele, fără cuvinte, mai bine decît noi, care ne fălim că le-am inventat folosind ca materie primă himerele. Fără nici un temei. Fără nici o legătură cu viaţa. Ştii tu, Patino, ce este viaţa ? Ce este moartea ? Nu ; nu ştii. Nimeni nu ştie. JjModaţâ nu s-a ştiut dacă -Y^ţa este ceea ce simţi că trăieşti sau ceea ce simţi câj JBPxL :N-o~sa~"se'ştie 'niciodată. Şi dealtfel ar fi inutil -să ştii. admiţînd că imposibilul poate fi inutil. Ar trebui sa existe în limbajul nostru cuvinte care să aibă glas. Spaţiu liber. Propria lor memorie. Cuvinte care să subziste singure, care să se afle mereu şi oriunde la locul if)r. Sâ aibă peste tot un loc. Propriul lor loc. Propria lor
,1»                                                                                                   151.1
atunci deschide ;-.şil" :, Nici el nu rn-: -jcu-..•erşetor murdar nani au început sa cînte jn pahar de rachiu. Da' s-a   făcut  sete  atît  de
materie. Un spaţiu unde cuvîntul ăsta. bunăoară, să se petreacă aidoma unui fapt. Ca în limbajul unor animale, unor păsări, unor insecte.din specii foarte vechi. Dar ?există oare ceea ce nu există ?
După noaptea aceea zbuciumată, în lumina slabă a zorilor, mi-a ieşit înainte un animal care aducea a cerb. Cu un corn în frunte. Un cerb verde. în glasul lui se amestecau sunetul trompetei şi oftatul. Mi-a spus : E timpul să te întorci în pămînt. Stăpîne. L-am lovit cu un băţ peste bot Vi mi-am urmat drumul. M-am oprit înaintea circiumii ..Nu există ci-ea ce nu exista" a spionului nostru Orrogo. care toem luminînd intrării) cu v:- l'elir.;. noscut aşa cum arătarr. >a u;-roi care intra în circiumă e;i cocoşii. I-ara cerut să-mi aduc; bei zdravăn, prietene, dacă ; devreme, după ce toată noaptea a turnat cu găleata ! Am azvîrlit pe tejghea un bănuţ de argint care :s-a rostogolit pe jos. Cîrciumarul s-a aplecat să-l caute. .:i <-u am plecat. M-am pierdut în întuneric
Excelenţă, un curier a adus in goana calului depeşa asta de la comandantul din Villa Franca.
Vă rog să-mi îngăduiţi să vă prezint un scurt raport despre felul in care am procedat pentru a organiza funeraliile Supremului nostru Stăpîn. în ajun am iluminat piaţa şi toate casele acestui orăşel.
în ziua de K5 pivotul a oficiat o slujbă cu coruri solemne pentru sănătatea, bunăstarea şi fericirea membrilor- noului Guvern de fatuo provizoriu şi unic. Cîncî s-a terminat slujba, s-a cili) Proclamaţia, care a i'usi primită şi <'.probată cu vii aclamaţii. Eu. ca şef ai acestui orăşel, am prestai jurămintul faţă de noul Guvern. S-a tras o salvă scurtă de trei puşti."care s-a pierdut printre dangătele de clopot, si s-a cîntat un Te-Demus solemn.
în seara aceleiaşi zile s-a repetat iluminaţia.
în ziua de 19 s-au organizai funeraliile. S-a înălţa? im cumul ' de trei trupuri acoperite cu oglinzi şi în faţa lui s-a aşezat o masă acoperită cu odăjdiile din altar, pi care preotul le-a cedat pentru ocazia sus-amintită. E't: perna de satin negru au fost încrucişate un sceptru şi o spadă, însemnele Puterii Suverane. Cumulul era luminat de optzeci şi patru de luminări, una pentru .fiecare an al vieţii Supremului Dictator. Mulţi, ca să nu spun toţi. au observat umbra lui făcîndu-şi apariţia printre reflexele care se multiplicau la nesfîrşit, asemeni infinitei sale protecţii paterne.
în ziua de 20 s-a cîntat prohodul şi,, la slujbă, preotul, în loc de predică, a ţinut un discurs funebru în care a expus următoarea temă : că Excelenţa Sa Supremul Dictator decedat şi-a îndeplinit nu numai obligaţiile de Cetăţean Fidel, ci şi pe acelea de Fidel Părinte şi Suveran al Republicii. Dar discursul a rămas neterminat din pricină că nici mulţimea, nici părintele n-au putut sâ-şi stăpînească plînsul care, înăbuşit la început, i-a podidit pe toţi. Predicatorul a coborît din amvon cu ochii scăldaţi în lacrimi.
•Nu se auzeau decît gemete, suspine, tînguiri sfîşie-toare. Mulţi îşi smulgeau părul cu strigăte de profundă durere. Suflete paraguayene ajunse la intensitate maximă. Şi la fel a reacţionat imensa gloată de pesfe douăzeci de mii de indigeni care au venit de pe amîn-două malurile rîului pentru ceremoniile lor funerare în faţa templului, amestecîndu-se cu mulţimea alor noştri. Agitaţia care s-a produs depăşeşte orice închipuire.
Mintea noastră cea proastă nu ne-a ajutat să organizăm mai multe manifestări solemne pentru cinstirea memoriei răposatului Dictator. Pe de o parte, durerea ne-a cuprins pe toţi. Pe de altă parte, ne simţim inun-î l cîe "? sentiment de mîngxiere ; ne bucurăm nespus ?nd simţim sau evocăm la întrunirile noastre prezenţa ^Prcmuluî Stăpîn.
fLiim»/7Pe-sona'ul fol°se?te incorect cumul în loc de tumul (în sp. eâtorul •? l0C de tl'mulo>- (Cifrele arabe indică notele tradu-
[531
Pînă aici a scris mîna mea tremurătoare în ziua de 20, pe la orele şase după amiază. Dar azi de dimineaţă a început să circule zvonul că Supremul mai trăieşte ; cu alte cuvinte, că nu a murit şi că, prin urmare, încă nu există un Guvern provizoriu de fatuo.
Să fie oare cu putinţă ca această cumplită veste să fi tulburat complet simţul certitudinii şi al incertitudinii ?
Vă rugăm din suflet să ne risipiţi această îngrozitoare îndoială, care ne ţine cu sufletul la gură.
Răspunde-i comandantului din Vilia Franca că n-am murit încă, dacă a fi mort înseamnă să zaci sub lespedea pe care cine ştie ce potlogar idiot va scrie un epitaf în genul : Aici, sub piatră, zace Supremul Dictator, / al scumpei noastre patrii viteaz apărător etc. etc.
Dispariţia mea va fi ca o lespede aşezată peste acest popor, care va trebui să respire sub apăsarea ei fără să moară, din simplul motiv că nici nu s-a putut naşte. Cînd se va întîmpla asta, dat fiind că nu sînt etern, o să-ţi trimit eu însumi ştirea, dragul meu Antonio Escobar.
Ce dată poartă depeşa ? E din 21 octombrie 1840, Excelenţă. învaţă, Patino : iată un paraguayan care o ia înaintea evenimentelor. Trimite depeşa pe gaura cheii unei lumi care încă n-a sosit. Sare peste, opreliştile timpului. E bine să faci toate la timpul potrivit. Un timp care să nu se oprească. Ce curs de apă ştie ce-i bătrîneţea ? E cu putinţă oare ca oameni de felul lui Antonio Escobar să cunoască cu precizie ceva care nu s-a petrecut încă ? Da. De bună seamă. Nu există lucru care să nu se mai fi petrecut cîndva. Se îndoiesc, dar sînt siguri de ei. Ghicesc prin instinctul lor primitiv că legea e simbolică. Nu iau totul ad litteram, ca aceia care vorbesc un limbaj încîlcit.
Eu nu afirm : Generaţia asta nu va pieri pînă nu se vor realiza toate aceste lucruri. Eu afirm : După generaţia asta va veni alta. Dacă nu sînt Eu, va fi El, care nu îmbătrîneşte, cum nu îmbătrînesc nici Eu.
A, cît despre depeşa lui Escobar, trimite-i mulţumiri din partea mea pentru funeraliile pe care le-a organizat
[5-l]
atît de frumos. Spune-i că data viitoare vreau să nu se mai verse atîtea lacrimi ; şi să nu-şi mai smulgă toţi părul din cap în halul ăsta. Nu-i nevoie, dragul meu Escobar, să înălţaţi „cumuluri" luminate, căci vîrsta rtiea nu se măsoară cu luminările. Poţi să mă scuteşti de risipa asta pentru cinstirea amintirii mele. Poţi foarte bine să mă scuteşti şi de a le acoperi cu oglinzi care dau o imagine falsă a lucrurilor. Oglinzile astea sînt probabil cele pe care le-am luat acum cîţiva ani de la oamenii din Corrienl.es, cînd le-am asediat oraşul, înapoiază-le stăpînilor de drept, care de atunci nu ştiu unde să-şi mai ascundă faţa de ruşine,
Şi încă ceva, Escobar. Comunică-mi imediat, înainte de a mi se răci cenuşa, cine a semnat circulara care ţi-a adus la cunoştinţă moartea mea şi instalarea acelui, cum îi zici tu, guvern provizoriu „de fatuo". Expresia corectă este de fado şi înseamnă „de fapt;!. Cu toate că de fapt ţara asta nu e decît o adunătură de infatuaţi. Aşa că în depeşa ta te înşeli şi în acelaşi timp nu te înşeli.
Spune-mi. Patino... Da. Excelenţă. Ştii ceva in legătură cu povestea asut ? Nu ştiu nimic, Stăpîne ! încearcă să afli. Nu ?ne-ar strica să aflăm ce se petrece. E incomod să fii şi viu si mort în acelaşi timp. N-aveţi nid^o grijă, Exceîenfăr "Nu"mai am grijă, şi tocmai de aceea se petrec asemenea iucruri. Bănuieşti pe cineva anume ? Nu bănuiesc pe nimeni, Stăpine. Nimeni n-a mers niciodată atît de departe. Nu ştiu, Excelenţă, cine-o fi, cine-ar putea fi făptaşul. Drept să vă spun, Excelenţa Voastră, nu ştiu nimic, deşi ar fi trebuit să Ştiu. Nu ştiu cum de s-a întimplat, dar de data asta nici măcar nu bănuiesc pe nimeni, vreun particular, vreun grup sau vreo bandă de rebeli. Dacă se pregăteşte vreo nouă conspiraţie după douăzeci de ani de linişte în ţară, e respect şi supunere faţă de Supremul Guvern, vă Promit că vinovaţii n-au să scape nici dacă se ascund în gaura de şarpe. Nu te mai scobi în nas. Iertaţi-mă, _-xcelenţă. Haide ! Nu mai lua mereu poziţia de drepţi. lrebuie să-ţi spun asta în fiecare vX ? De mult ce mă
stropeşti cu aghiasmă o să faci o mocirlă pe jos. O să ne înghită pe amîndoi mlaştina asta mai înainte ca duşmanii noştri să. apuce să ne incinereze în piaţa oraşului. Dumnezeu să ne păzească, Excelenţă. Nu Dumnezeu c să te ferească de toate astea. Şi cînd lucrăm, doar ţi-am poruncit de nenumărate ori. nu mai folosi atîtea Înălţimea Voastră, Eminenta Voastră, Excelenţa Voastră, Excelenţă şi toate formulele astea linguşitoare care nu-şi mai au locul într-un stat modern. Cu atît mai puţin în această stare cronică de izolare care ne desparte şi în acelaşi timp ne uneşte fără să se poată vedea nici o ierarhie. Unde mai pui c-o să fim în curînd tovarăşi de incinerare în Piaţa Republicii. Pînă una alta. spune-mi Stăpîne, dacă vrei neapărat să-mi spui în vreun fel. Asta n-o să te apropie de mine cituşi de puţin, oridt te-ai sili. Eu dictez şi. tu scrii. Pe urmă eu citesc ce ţî-am dictat şi mai citesc şi ce-ai scris. Pînă la urma o să dispărem amîndoL în ce-am scris şi-am citit. Numai cînd sînt şi alţii de faţă trebuie sâ foloseşti formulele de adresare cuvenite. Fiindcă, bineînţeles, trebuie să păstrăm cu.demnitate eticheta atita timp cit sîntem personaje oficiale. Cuvintele obişnuite ale limbaj ului obştesc.
Dar ;>ă ne întoarcem la pamfletul găsit azr dimineaţă pe uşa catedralei. Unde e ? Aici, Stăpîne. Tot vîrîndu-ţi tocul in nas, uite in ce hal ai stropit afişul. Cit pe-aci sâ ştergi un scris alit de frumos. Ia dă-l încoace. Spaniolii şi argentinienii care-au scris blestemăţia asta nu şi-au bătut joc de mine. ci do ei înşişi-Vedea-i-aş mîncindu-se între ei ca furnicile. Eu unul rid mai bine decît oi de neghioaba tor siguranţa iluzorie a anonimelor. HîrtiH asta o să-i dea de gol. Sub o frurr/â de te-ascunzi. şi mai tare-o sâ te uzi. Chiar de-ar fi să se ascundă sub un maldăr de afişe, toi uzi leoarcă o sâ fie, căci pe oi o sâ se pişe. Urmaşi blestemaţi ai camă" larilor, ai negustorilor, ai speculanţilor, ai tarabagiii care vociferau din pragul dughenelor : Naiba s-o ia de patrie cu patrioţii ei cu tot ! Naiba s-o ia pe amârîta asta de Republică paraguay ană ! Făceau pe ei de frica-
-\u fost îngropaţi în propria lor scîrnă. Din duhoare şi i>anoi s-au ivit tîlharii noi. Anofeli blestemaţi. Şi bî-zîie din fund, nu din trompă, ca ceilalţi ţînţari. In cazul ăsta, Stăpîne. o să caut cu atenţie pînă ş-în hîrtia uzată folosită la privată... Muşcă-ţi limba, potlogarule ! îţi interzic să faci jocuri de cuvinte cu asemenea scîrnăvii. Nu încerca să imiţi bufoneriile de latrină ale acestor duşmani înveninaţi. Cer Iertare în genunchi înălţimii Voastre pentru această gravă, deşi involuntară, necuviinţă. Niciodată nu mi-am îngăduit şi nici n-o să-mi îngădui să nu acord respectul cuvenit Supremului nostru Stăpîn.
Termină odată cu vaietele astea. Mai bine ap.ucă-te de treabă şi vînează-l pe scribul ăsta perfid. Ia sâ vedem. Pa tino, nu te-ai gîndit că preoţii, ba chiar însuşi vicarul, ar putea fi autorii pamfletului ? Cu preoţii ăştia nu poţi şti niciodată la ce să te-aştepţi. Stăpîne. Uneltesc foarte abil, au urzeala fină. Scrisul şi chiar semnătura de pe afiş sînt leit ale voastre, Stăpîne. Deşi pentru ei n-ar fi o afacere prea bună să se amestece în aşa ceva. tocmai acum cînd le merge mai bine ca orieînd. Nu le convine un nou Guvern, cu oameni care azi sînt, mîine nu mai sînt. S-ar isprăvi cu binele pen-'i'u ei. Bine zici, Patino i Te_ încoror^__xeg,ele,.,.iăleiiniii. ''^^§-?dB_i.?.Şţ§ID-?.1lL.oaia .raeăxEIxiQapte-. In timpul zilei, acum că s-au inţors_V''rern.urile^gre]eJ q sâîPo"~TT'5gi "T2Q?UME. STmEoIul puterii tale. In timpul nopţii o. să pui  coroana   ta... de 'âTab'asTru   la                         ^
p   sâ vă spun, Stăpîne, am impresia că lucrurile şi-au  ieşit din  matcă. Cînd ara citit  afişul am simţit că stăteam cu un picior pe pămînt. iar celălalt era în aer. Exact a*>a o să păţeşti. Să ştiu că răscolesc tot păvnîntui. Excelenţă, şi tot ii găsesc pe făptaşi. Vă făgăduiesc că ;iflu «,-u ac de cojocul  lor.  Numai să nu cauţi  cojoace  de   femei,   cum   ţi-e  obiceiul.   Să  nu-mi «ci ca ăla care a deschis noaptea dulapul crezînd că-i ei'eastra. Şi sâ vii pe urmă să-mi spui că e prea întu-f1^   Şi că miroase a brînză fiindcă ai mirosit ce nu i   şi n-ai căutat unde trebuie. în cel mult trei zile
să mi-l aduci pe vinovat sub portocal, în faţa plutonului de execuţie. Să-i dai întreaga raţie de cartuşe. OrU cine-ar fi. Chiar de-ar fi Supremul.
Să-i faci să vorbească pînă şi pe muţii din Tevego. care, după cîte spun afişele, umblă în patru labe. Far-copii muţi cu cap de cîine-maimuţa. Fără limbă. Fără urechi. O groază de minciuni, de superstiţii, de născociri răuvoitoare, ca acelea scrise de-alde Robertson. de-aldc Rengger, înveninaţii ăştia, ticăloşii ăştia, nerecunoscătorii ?ăştia». Ce se petrece în satul Tevego e adevărul adevărat, Stăpîne. Chiar dacă afişele sînt mincinoase, ce se petrece acolo e adevăi'at. E ceva ce nu doresc nimănui să vadă şi nu-ţi vine sa crezi ochilor. Nici eu n-am crezut pînă cînd, din ordinul vostru. Stăpîne. ne-am dus să cercetăm cazul împreună cu delegatul din Kuruguaty, don Francisco Alarcon, si un detaşament din efectivele de infanterie din regiunea aceea.
După trei zile şi trei nopţi, luînd-o pe o scurtătură, am ajuns la penitenciarul din Tevego la răsăritul soarelui. O tăcere mormîntală. Nici un semn de viaţă. Acolo e î ne-a spus călăuza. Numai după o bună bucată de vreme, uitîndu-ne cu atenţie în zare, am văzui aşezarea .semănată pe cîmp, încă în întuneric, fiindcă razele soarelui nu pătrundeau în locul acela, care parcă-şi mutase locul în alt loc. ca să folosesc cuvintele voastre, Stăpîne. Nu e chip să explici altfel modul ăsta de viaţă atît de straniu, care s-a înjghebat acolo, fără sa se poată şti ce se petrece. Păcat că n-am avut în momentul ăla binoclul vostru de văzut departe ! Aparatul pentru stele. Deşi, dacă mă gîndesc bine, poate că pentru a vedea un asemenea spectacol n-ar fi funcţionat. Am scos oglinjoara pe care o port mereu în buzunar ca să pot comunica prin semne cu tovarăşii de drum. A seînteiat o clipă şi s-a stins cînd raza reflectată din apa ei s-a izbit de aerul acela stătut din vale. în aşeza-rea-penitenciar Tevego nu se poate intra, Excelenţă De ce nu ? Doar acolo au intrat fără multe fandoseli criminalii, hoţii, haimanalele, cerşetorii, prostituatele-conspiratorii care au scăpai după execuţiile din  182l-
Au intrat primii argentinieni din Corrientes pe care i-am capturat cînd au năvălit în Apipe, în Yasyretâ, în Santa Ana, în Candelaria. Au intrat pînă şi cîţiva mulatri şi negri. Aveţi perfectă dreptate, Excelenţă. Eu n-am spus decît că nu se poate intra q,cum, Nu pentru că nu poţi intra, ci pentru că, odată intrat, acolo rămîi. Dacă-i vorba de tine, nu mă mir, căci tu şi în timpul serviciului parcă mergi de-a-ndăratelea. De fapt, nici nu există o intrare, Stăpîne. Nu există gard de sîrmă, palisade, fortificaţii ori şanţuri de apărare. Nu există decît pămînt cenuşiu şi pietre. Pietre plate, şlefuite, uneori de mărimea unei palme, care marchează linia unde se sfîrşeşte verdele trestiilor. ?e_partea__cealajtă totul e numai c^nuşă.^ Pînă şi lumina. O lumină arsă care-şi împrăştie cenuşa în aer şi rămîne nemişcată, nici grea, nici uşoară, fără să urce ori să coboare. Dacă sînt oameni acolo în vale, nu se ştie dacă sînt oameni sau pietre. Dacă sînt oameni, nu se clinteşte nici unul. Negri, metişi, mulatri, bărbaţi, femei, copii, toţi sînt cenuşii, cum să vă explic, Stăpîne, nu de culoarea pie-trei-aerolit, care e neagră şi nu reflectă lumina, ci mai degrabă ca piatra aia sfărîmicioasă din rîpe cînd e secetă mare sau ca pietrele alea care se prăvălesc din vîrful muntelui. Nu se poate să fie aici, a spus Francisco Alarcon. Ba da. Atunci unde sînt gardienii ? Păi, să vedeţi, don Tiku, a spus călăuza, dacă sînt pietre n-au nevoie de gardieni. Soldaţii au rîs mînzeşte. Pe urmă am văzut tot ce v-am spus. Nu ne venea să credem ochilor. Fiindcă vă spun, Stăpîne, e ceva de neînchipuit, să vezi şi să nu crezi.
(hi Caietul personal *)
Copistul meu, ivit pe jumătate ca din O mie şi una ue nopţi, a pus la încălzit mercurul. Caută prin toate
]P Registru de comerţ de format obişnuit, din acelea pe caro --a folosit Supremul de la începutul guvernării sale pentru a
j"re§isţra cu mîna lui. pînă la ultima lescaie, socotelile vistieriei.
« arnive s-au găsit peste o sută din aceste Mari Catastife de
"e o mie de file fiecare. în ultimul dintre ele, abia început !a
•    [591
mijloacele sa mă facă sa pierd timpul, să-mi îndepărteze atenţia de la ceea ce mă preocupă în primul rând. Acum i s-a năzărit un lucru de tot hazul : nu ştiu ce poveste ciudata cu nişte oameni osîndiţi care au migrat într-un loc necunoscut rămînînd în acelaşi' loc sub altă formă. Prefăcuţi în oameni necunoscuţi pe care i-d iscat acolo absenţa lor. Animale. Bolovani rostogoliţi din munte. Figuri de piatră. Aşa-numiţii balauri. Pa-tino imită tot ce vede. M-a văzut pe mine realizînd transmutaţia argintului viu. Materia cea mai grea din lume devine mai uşoară ca fumul." Pe urmă. cînd ajunge într-o zonă mai rece, se condensează într-o clipă şi redevine adeastă licoare incoruptibilă care pătrunde peste tot şi corupe totul. Sudoare eternă, i-a spus Pli-niu. fiindcă nici un lucru nu-l poate strica. Primejdioasă conversaţie cu o făptură atît. de îndrăzneaţă şi mortală. Fierbe, se împrăştie în mii de picături, şi oricît de mărunte ar fi nu se pierde nici una, ci se adună iarăşi toate la un loc. Fiind mercurul elementul care separă aurul de' aramă, tot cu el se auresc metalele, căci e şi mijlocitorul împreunării lor. Nu seamănă cu imaginaţia, maestra erorii şi a falsităţii ? Cu âtît mai mincinoasă cu cît nu e aşa întotdeauna. Fiindcă ar fi o regulă infailibilă de adevăr dacă ar fi o regulă infailibilă de minciună.
rubricile cu socotelile vistieriei, au apărut altele, ireale şi criptice. Doar mult mai tîrziu s-a descoperit că, spre sfirşitnl vieţii sale, Supremul înregistrase în aceste file. dezlînat, incoerent. fapte, idei, reflecţii mărunte şi aproape maniace observaţii despre cele mai diferite teme şi subiecte ; cele care după părerea lui erau pozitive pe coloana Credit ; cele negative pe coloana Debil. In felul acesta, cuvinte, fraze, paragrafe, fragmente se dedublează, se continuă, se repetă ori se inversează în amîndouă coloanele în căutarea unui bilanţ imaginar. Amintesc într-un anumit fel adnotările unei partituri polifonice. Se ştie câ Supremul era un bun muzician ; cel puţin cînta excelent la chitară şi avea veleităţi ele compozitor.
Incendiul izbucnit în camerele lui. cu cîteva zilo înainte de a muri, a distrus în mare parte Registrul de comerţ. împreună cu alte dosare şi hîrtii pe care el le ţinea bine încuiate în casa oe fier. (Nota Compilatorului.)
Poate că nedemnul-de-încredere minte numai pe iumătate. Nu reuşeşte să topească mercurul oglinzilor. E lipsit de uitarea suficientă pentru a face o legendă. Excesul de memorie îl face să ignoreze sensul i'apteior. Memorie de călău, de trădător, de sperjur. Despărţiţi de poporul lor din întâmplare sau din vocaţie, descoperă că trebuie sâ trăiască într-o lume alcătuită din elemente străine de ei înşişi, cu care cred eă se contopesc. Se crad fiinţele providenţiale ale unei gloate imaginare. Ajutaţi de hazard, uneori se întronează bizuindu-se pe neghiobia acestei gloate, făcînd-o şi mai imaginară. Sînt secrete hoinare, care nu sînt unde par că sînt. Pe Patino îl trec sudorile cînd trebuie *ă suie coasta povestitului şi a scrisului totodată, sâ audă sune Iul celor scrise, să traseze semnul celor auzite. Să potrivească bine cuvîntul cu sunetul gîndului care niciodată nu-i un murmur solitar, orieît ar fi de intim : cu atît mai puţin dacă e cuvîntul şi gîndui dictării. Dacă omul simplu nu vorbeşte niciodată cu el însuşi, în schimb Supremul Dictator vorbeşte mereu celorlalţi. Glasul lui răsună pînă departe pentru a fi auzit, ascultat şi primit cu supunere. Chiar dacă pare tăcut, silenţios, mut. tăcerea lui e poruncitoare. Asta înseamnă că în Supremul sînt cei puţin două fiinţe. Eul se poate dedubla într-o terţă persoană activă care să judece cum se cuvine răspunderea noastră in legătură cu actul asupra căruia trebuie sâ luăni o hotărîre. Pe vremea moa eram un bun ventriloc. Acum nici măcar nu pot imita propriul meu glas. Nevrednieul-de-încredore nici atît. încă nu Şi-a învăţat meseria. Va trebui să-l învăţ să scrie.
Despre ce vorbeai. Patino '? Despre oamenii din satul Tevego. Stăpîne. Nu e deloc uşor sâ vezi că mo-gildeţele nu .sînt pietre, ci oameni. Vagabonzii ăştia, cerşetorii, conspiratorii, tîrfele. hoinarii, transfugii de t°aie ca-ibre!e- pe cart- odată Excelenta Voastră i-aţi r'> in locul acela, nu mai sînt acum oameni, cel Puţin dacă nu trebuie să te îndoieşti de ce vezi. Sînt oar mogîldeţe. Nu se mişcă. Stăpîne : cel puţin nu '^iscări   omeneşti,   şi   dacă    nu    mă    înşel    cumva,
mişcările lor sînt mai lente decîi ale vinei broaşte ţestoase. Şi încă ceva. Excelenţă. De aici de unde stau, pe scaunul ăsta. şi pină la masa de unde înălţimea voastră, în marea-vă răbdare, mă ascultaţi, de exemplu, o mogîldeaţă din mulţimea asta de broaşte-ţestoase ar îmbătrîni pe drum pînă să ajungă, dacă se sileşte din greu şi ajunge. Fiindcă mogîldeţele astea la urma urmei nu trăiesc ca oamenii. Pesemne că au alt fel de vieţuire, încearcă să meargă de-a buşilea şi nu se pot urni din loc. Se vede că nu pot ridica mîinile, spinarea, capul. Au prins rădăcini în pămînt.
Cum vă spuneam, Excelenţă, toţi oamenii ăştia sînt semănaţi aşa la întîmplare pe cîmp. Nici un zgomot. Nici vin tul nu se-aude. Nici zgomote, nici vîntu]. Vreun strigăt de bărbat ori de femeie, vreun plînset de copil, vreun lătrat de cîine. nici cel mai mic semn de viaţă. Pentru mine, oamenii ăştia nu pricep nimic din ce se intîmplă cu ei, şi adevărul e că nu se întîmplă nimic. Decît eă sînt acolo şi nici nu trăiesc, nici nu mor, nici nu aşteaptă nimic, afundîndu-se încet pe zi ce trece în pămîntul sterp. în faţa noastră o ţiglărie care Înainte trebuie să fi fost un dîmb cu marăcinişuvi folosit ca privată, plin de coceni şi pănuşe de porumb care ştiţi şi voi. Stăpîne. la ce le folosesc ţăranii noştri cînd se duc afară. Singurul lucru vrednic de a fi pomenit e că petele de pe cocenii ăştia sclipeau cu strălucirea aurie u argintului vechi.
Oamenâi ăştia nu sînt morţi ; oamenii ăştia mănîncă, a spus delegatul Tiku Alarcon. Asta era înainte, a spus călăuza. N-am văzut nici o poi'umbişte prin apropiere. Gunoaie, da, grămezi. Cîrpe vechi, multe cruci printre buruienile uscate şi ele. Nici o pasăre, nici un papagal de cîmp, nici o turturea. Un uliu şi-a dat drumul de sus prăvăiindu-se peste aerul greu, încremexiit ca u^ acoperiş deasupra satului. A ricoşat de parcă s-ar fi lovit de o placă de metal şi s-a depărtat pe şapte cărări
ca un beţiv, pînă cînd a căzut în sfîrşit lîngă
 u
 ţ      p                                   ş         g
nostru. Avea capul despicat şi clăbuci de spumă ieşeau fierbând din rană.
[62.|
Hai să pîndim mai de aproape, a spus Tiku Aîar-c6n. Soldaţii au descălecat, lăsînd caii priponiţi, ca să culeagă scîrnăviile alea aurite. Le-au încărcat în raniţe de parc-ar fi fost coceni de aur, nu altceva. Se poate întimpla orice, a zis unul. Să dăm im ocol satului. Din toate părţile se vedea acelaşi lucru. Mogîldeţele care ne priveau de departe ; noi le vedeam pe ele pe jumătate şterse de fumul acela gros. E un fel de a spune, ele, dintr-un timp de altădată ; noi, din timpul de acum, fără să ştim dacă ne văd. Doar.îţi dai seama cînd ţi se încrucişează privarea cu cineva, nu-i aşa, Excelenţă ? Ei bine, cu oamenii ăştia, nici pomeneală, nici cel mai mic semn după care să poţi şti dacă-i aşa sau nu-i aşa.
Spre amiază aveam ochii arşi de-atîta privit ; fierţi de lumina soarelui care ricoşa pe umbra din spatele nostru. Pe jumătate morţi de sete, fiindcă pe c-teva leghe de jur împrejur toate rîurile şi pîraiele erau fără apă de o groază de vreme. Şi asta se vedea foarte bine. Satul se cufunda în întuneric ca şi cum înăuntru s-ar fi lăsat noaptea, cînd de fapt era numai umbra, care devenise mai groasă.
Trebuie să avem răbdare, a zis călăuza. Pentru că au ştiut să aştepte, unii au putut vedea acolo chiar o procesiune religioasă a negrilor în ziua care prăznuia închinarea Magilor. Şi bunicul meu Raymundo Alcaraz a_văzut-o, dar el a stat la pândă cam trei luni. Povestea că a reuşit chiar să vadă un atac al indigenilor mbayâs, cînd umblaţi prin locurile astea după prădăciuni împreună cu portughezii. Ca să vezi trebuie să ai răbdare. Trebuie să priveşti şi să aştepţi luni de zile, ani întregi, dacă nu şi mad mult. Trebuie să aştepţi ca să vezi.
Eu mă duc să stau la pîndă înăuntru, a zis delegatul, e^?caJecînd. O să vedeţi şi voi că spurcăciunile astea nu Cîri' SÎnt ^oar ° încm'Puire. A scuipat şi a intrat, ciii a trecut dincolo de linia dintre verdeaţă şi uscă-cum nU 1~am mai văzilt- A intrat şi a ieşit. Pentru mine zice a mtrat a şi ieşit: .Pentru ceilalţi la fel. Cum s-ar
> un dus-întors. Nici nu se zvîntase bine scuipatul ^ *~a slobozit Ptecînd, că s-a şi întors. Dar ş-a  transformat   într-un   bătrân,    cocîrjat   pînă-n
[631
pămînt. gala gata să meargă şi el de-a buşilea, du-şi graiul pierdut, cum a zis călăuza.
Tiku Alarcon, delegatul Francisco Alarcon, a inttat tînăr şi a ieşit bătrîn de vreo optzeci de ani cel puţin ; fără păr. fără haine, mut. mai pipernicit decît un pitic, adus de spate, cu pielea de la gît atîrnîndu-i plină de zbîrcituri. cojită, cu unghiile de sopîrlă. Ce-ai păţit, don Tiku ? N-a răspuns, n-a putut face nici cel mai mic semn. L-am învelit într-un poncho şi l-am pus de-a curmezişul pe cal. In timp ce soldaţii îl legau cu hamurile, am mai aruncat o privire spre sat. Mi s-a părut că mogildeţele dansau în patru labe dansul negrilor din Laurelty ori din Campamento-Loma. Ce-i drept, s-ar putea să fi fost doar o închipuire din pricină că aveam ochii scăldaţi în lacrimi. Ne-am întors ca după o rnmormîntare. Mortul venea cu noi, viu.
Cînd am ajuns în Kuruguaty, delegatul a intrat de-a buşilea în casă. S-a strîns tot satul să vadă ce s-a întîmplat. Am trimis să-l cheme pe preotul de la San Estanislao. vraciul indigenilor xexuefios din Xexui, Slujbă, procesiune, rugăciuni, acatiste. N-a fost chip ; nimic n-a putut îndrepta răul. Am încercat leacul indigenilor guaykurues : am tras un glonţ în chica lui don Tiku. Chica mi-a rămas în mînă, mai grea ca un pietroi. Un miros greu de mortăciune.
A fost chemat Artigas. care se zice că ştâe să vindece cu buruieni, Generalul Provinciilor Orientale 1 a venit de la ferma lui aducînd o căruţă plină cu buruieni de toate felurile. Sticluţe de doftorii Un flacon de Apă-de-îngeri cu un parfum extraordinar, preparată prin distilarea mai multor flori, ca bunăoară floare de portocal, iasomie şi mirt. L-a văzut şi l-a tratat pe bolnav. A făcut pentru el tot ce se ştie că ştie să îaca exilatul din Provinciile Orientale. Nu i-a putut smulge nici un cuvînt, Excelenţă, dar ce spun, nici măcar un sunet. Nu i-a putut vîrî nici o picătură de doftorie între buzele parcă împietrite. Pe delegat l-au aşezat pe un pat de campanie. Fără să ne dăm prea bine see^a
1 Denumirea „Provinciile Orientale"  sau ..Zona Oriental* indică Uniguavul de astăzi.
[64]
m s-a-întîmplat. l-am văzut din nou pe jos in p.,ti-ti labe îa fel cu cei de-acolo. L-au frecat cu 'şase luinî-nâw'de ceară neagră. Don Jose Gervasio Artigas a măsurat spaţiul dintre vîrfuî degetelor unei mîini şi vîrful degetelor celeilalte, care este egal cu distanţa dintre tălpi şi creştet. Dar a constatat că măsurătoarea se făcuse pe doi oameni deosebiţi. Fostul Protector al Provinciilor Orientale a dat din cap. Ãsta nu e prietenul meu don Francisco Alarcon, a zis el. Atunci cine-i ? a întrebat preotul. Nu ştiu. a zis generalul şi s-a întors la ferma lui. ,
Aici şi-a vîrît dracul coada ! a declarat neputincios preotul din Xexui'. S-au făcut din nou rugăciuni şi procesiuni. Enoriaşii au scos în stradă icoana Sfîntulua Isidro Labrador. Tiku Alarcon îmbătrânea văzînd cu ochii în patru labe, şi trupul lui se făcea din ce în ce mai tare. Cineva a vrut să-I ia sînge. Lama cuţitului s-a rupt în pielea bătrânului, care era acum fierbinte, ca o piatră de cuptor.
Trebuie să mergem să ardem satul Tevego ! s-a întins vorba printre oameni. Acolo s-a aciuat Necuratul ! E iadul, nu altceva ! Bine, a spus cu blîndeţe Lau-reano Benitez, decanul de vîrstă al confreriei, dacă omul ăsta sfînt a putut intra în iad şi s-a întors de acolo, atunci eu sînt de părere că trebuie să i. se facă o nişă Delegatul nu mai avea acum nici măcar înălţimea statuetei Sfîntului Blas.
în ziua următoare, Tiku Alarcon a murit în aceeaşi poziţie, mai bătrîn ca o şopîrlă. A trebuit să fie îngropat într-un coşciug de copil. Ei, de-ajuns. limbut şi jnoară stricată ce eşti ! Vorbeşti ca afişele satirice, iertare, Excelenţă, eu am fost martor la scenele astea ; "n adus referatul judecătorului de instrucţie din tîrgul
uguaty şi raportul maiOrului Fernando Acosta din
a Real de la Concepcion. Cînd înălţimea Voastră f;aţi întors de la Cazarma Spitalului aţi rupt hirtiile t îa?& le citiţi. Aceeaşi soartă au avut, Stăpîne. rapor-sân-t ?re misterioasa piatră rotundă găsită în timpul miV* ?rilor de ?e binele Yariguaâ, unde lucrau cei o e ae deţinuţi politici pe care Excelenţa Voastră i-a
5 ~ Eu, supremul-                                                                       1631      ?
trimis sub pază severă să lucreze în carierele alea. S-au produs cele două evenimente în acelaşi timp ? Nu, Excelenţă. Piatra de pe colina Yariguaâ sau Jilţul-vîntului a fost găsită acum patru ani. după marea recoltă din 36. Faptele de la Tevego s-au petrecut cu mai puţin de o lună în urmă, nu cu mult înainte ca înălţimea Voastră să aveţi accidentul acela nenorocit. Eu am poruncit să mi se aducă copia fidelă a tuturor semnelor săpate în piatră. Aşa am făcut, Excelenţă, dar aţi rupt copia. Fiindcă era prost făcută, potlogarule ! Ori crezi că nu ştiu cum sînt inscripţiile astea rupestre ? Am trimis instrucţiuni despre felul în care trebuie făcută copia la scara pietrei gravate. Măsurarea dimensiunilor ei. Orientarea astronomică. Am cerut mostre din materialul pietrei. Ştii ce-ar fi însemnat să găsim acolo vestigiile unei civilizaţii vechi de cîteva mii de ani ? Bate imediat o depeşă comandantului regiunii Yariguaâ cu ordinul de a-mi trimite piatra. N-o să ne ceară mai multă osteneală decît aducerea aerolitului, care-a fost cărat optzeci de leghe din interiorul provinciei Chaco. Mi se pare, Excelenţă, că au folosit piatra Jilţul-vîntului la construirea unei noi cazărmi în zona aceea. S-o scoată cle-acolo ! Dar ce ne facem dacă au spart-o în bucăţi ca să facă fundaţia, Stăpîne ? Să îmbine la loc bucăţile ! O să le studiez eu însumi la microscop. O să-i stabilesc vechimea, fiindcă pietrele au vechime. O să-i descifrez hieroglifele. Sînt singurul care poate s-o facă în ţara asta de cretini pedanţi.
O altă depeşă către comandantul din Villa Real. Ordonă-i să radă de pe faţa pămîntului colonia peni; tenciară din Tevego cu trupele de sub comanda lux Dacă a mai rămas vreun supravieţuitor, să-l trimită aici cu cătuşe la mîini şi păzit cu străşnicie. Ce tot bombăni ? Nimic, Excelenţă, nimic deosebit. Mă $&'. dese doar că o să fie mai uşor de adus piatra de de ani şi de mii de ocale decît oamenii ăştia din T
Să ne întoarcem la ce ne interesează în clipa os faţă. Să reluăm ciclul. Unde-i afişul ? în mîna voastră. Excelenţă. Nu, secretant suge-cerneală. Pe uşa ca te' drale.1. Prins în patru piuneze. O patrulă de         dier1
[66]
i desprind cu vîrful săbiilor. îl duc la comandament. Te anunţă. Cînd îl citeşti râmîi ca viţelul la poarta nouă, văzînd în faţa ochilor rugul aprins în piaţă, gata să ne refacă pe toţi m tăciuni. îmi aduci hîrtia cu ochi de miel dus la tăiere. Ucte-o aici. Nu spune nimic. N-are importanţă ce spune. Ce-i în spatele ei are însă importanţă. Sensul non-sensului.
Pune-te pe treabă şi ia urma scrisului din afiş în toate dosarele. Vrafuri de acorduri, dezacorduri, contra-acorduri. Comunicate internaţionale. Tratate. Note şi contranote. Graţierii. Toate facturile negustorilor por-tughezo-brazilieni şi "din Provinciile Orientale. Hîrţoa-gele cu accize, dijme, impozite. Redevenţe în bani peşin. Monopoluri, comisioane, furnitura de război. Registre de import-export. Anuare de îmbarcare-expediere-recepţie. întreaga corespondenţă a funcţionarilor, de la cel mai mărunt la cel mai înalt rang. Mesajele cifrate ale spionilor, iscoadelor şi agenţilor diferitelor servicii; de informaţii. Borderouri ale contrabandiştilor de arme. Tot. Pînă şi cel mai neînsemnat petec de hîrtie scrisă.
Ai înţeles ce ţi-am poruncit să faci ? Da, Excelenţă. Trebuie să caut specificul literei de pe afişul găsit pe uşa catedralei, să-i caut trăsăturile distinctive în toate documentele din arhivă. în sfîrşit, înveţi să vorbeşti fără prea multe ocolişuri. Şi nu uita să controlezi după liste numele duşmanilor Patriei, ai Guvernului, prieteni credincioşi ai duşmanilor noştri. Pune gheara pe beţivanul ăsta nedorit şi smulge-l din grămada zăpăciţilor care mişună pe drumurile Paraguayului, aşa cum proclamă în Proclamaţia lui patriotardul meu unchi, călugărul Bel-Asco. Vînează căpuşa. Striveşte-o şi cîntă-i Prohodul. îngroap-o în excrementele ei. Fă ce-ţi poruncesc. M-ai înţeles ? Atunci pune-te pe treabă. Nu mai sta cu capul în nori. Numad că, Excelenţă... Ce mai vrei «cum ? Nimic, numai că treaba asta o să-mi ia ceva timp. Sînt vreo riteva mii de dosare în arhiva. Şi tot Pe atîtea în secretariatele judecătoriilor, comisariatelor, Notariatelor, comandamentelor, posturilor de fronteeră Şl cite-or mai fi. Fără să mai socotim hîrtiile care se cnu chiar  acum  sau abia au  fost expediate.   Vreo
5»                                                                     .                  [67]
cinci sute de mii de file in total, Stăpîne. Fără a le maj; pune la socoteală pe cele care s-au pierdut din pricina neglijenţei tale, meşter al dezordinii, al delăsării, ai lenei. Nu ţi-ai pierdut mîinile fiindcă ai nevoie de ele ca să mănânci!, că altfel ţi le pierdeai. Fac şi eu ce pot, Excelenţă, cum să vă spun, să-mi fie cu iertare, voinţa mea nu se înmoaie în slujba voastră, si dacă înălţimea voastră îmi porunceşte, găsesc eu şi acul în carul cu fîn, darămite pe răufăcătorii ăştia care-au scris afişul cu blestemăţii. Mereu spui asta, dar tot nu le-ai venit de hac. Se pierd dosarele ; autorM de afişe satirice sînt din ce în ce mai numeroşi. îmi permit să atrag atenţia înălţimii Voastre că din dosare nu lipseşte decît procesul din 1920, care se presupune că a fost furat de criminalul de Jose Măria Pilar, pajul vostru care vă urma peste tot ca o umbră şi care, din porunca inexorabilei justiţii a Excelenţei Voastre, şi-a primit pedeapsa meritată. Dacă nu pentru delictul ăsta, care nu s-a putut dovedj. arunci pentru altele nu mai puţin, grave, care l-au adus sub portocal, în faţa protonului de execuţie. Celelalte dosare sînt toate aici. Aş îndrăzni să vă spun, înălţimea Voastră, dacă-mi îngăduiţi, că sînt atît de multe. încît n-avem unde le mai pune. Numai din capul tău sec poate ieşi o asemenea nerozie ! Documentele astea, chiar cele mai neînsemnate pentru mintea ta cea proastă, au importanţa lor. Sînt sacre fiindcă înregistrează cu lux de amănunte naşterea Patriei, formarea Republicii. Numeroasele ei vicisitudini. Victoriile ei EşecurQe ei. Fiii ei vrednici de recunoştinţă. Trădătorii ei. Invincibila ei voinţă de a supravieţui. Numai Eu ştiu de cîte ori, pentru a-i acoperi nevoile, a trebuit sâ adaug o bucată de blană de vtilpe cînd n-a ajuns blana de leu de pe stema Republicii. Controlează documentele astea unul cîte unul. Controlează-le cu lupa cu ochi de lupus, cu trei ochi, ca furnicile. Deşi sînt complet oarbe, ele ştiu ce frunză să taie. Ca să nu lipseşti de j.a serviciu, pune la treabă şleahta de copişti de la judecătorii, de grefieri şi conţopişti care nu fac altceva dec> să umble teleleu toată ziua. bătînd străzile şi ă gura  prin  pieţe.  Hai.  reerutează-ţi oamenii.
- arhHră. Pune-i să caute scrisul afişului. In cîteva in, negustorii o să rămînă fără scrisorile lor, iar greierii fără bietul lor stufat. Tar noi o să ne odihnim îtva timp scă-pînd de atîtea scrieri searbede. Ce bine C- fi fost pentru ţară ca paraziţii ăştia ai penei să fi fost buni plugari, plivitori, argaţi care să muncească la fermele şi moşiile patriei, nu plaga asta de conţopişti mai răi ca lăcustele !
Excelenţă, sînt peste opt mii de copişti, şi există un singur afiş. Ar trebui să-i pun să lucreze unul cîte unul, şi în felul ăsta nici peste douăzeci şi cinci de an>: n-o să poată controla cele cinci sute de mii de file... Nu asa, potlogarule, nu ! Rupe hirtia în bucăţele, pînă se pierde înţelesul cuvintelor. Nimeni nu trebuie să afle ce conţine. împarte hîrtiuţele la mâile de puşlamale de care-mi vorbeşti. Fă în aşa fel încît să se spioneze unii pe alţii. Ticălosul care a ţesut pînza asta se va prinde singur în ea. Se va poticni la o frază, la o virgulă.. Conştiinţa lui neagră o să-l înşele în delirul asemănării. Oricare din ei poate fi răufăcătorul; pînă-şi cel mai prăpădit dintre caligrafii ăştia. Ordinul vostru va fi executat Excelenţă. Deşi aş îndrăzni să vă spun. Stă-pîne, că aproape nu e nevoie. Cum nu-i nevoie, lene-şule ? Am scrisul fiecărui document, Excelenţă, în pupila ochiului. Cunosc fiecare petec de hîrtie. Şi dacă înălţimea Voastră mă zoreşte, aş putea spune că ştiu şi forma punctelor de la sfîrşitul fiecărui paragraf. Excelenţa Voastră ştie mai bine decît mine că punctele nu sînt niciodată rotunde, aşa cum şi între literele cele fliai asemănătoare sînt întotdeauna deosebiri. O trăsătură mai groasă. O trăsătură mai fină. Barele de la t„ wai lungi, mai scurte, după pulsul celui care le-a trasat. Uxhţa de porc de la o, ridicată ori căzută. Ca să nu 1 l -R^k™ de ^lpile şi de picioarele răsucite ale litere-nfo-T^^:' R°zetele. Trăsăturile indecise şi tremurate., de la sfîrşitul cuvintelor. Umflăturile de •ale majusculelor. Plantele agăţătoare ale titlu-e dintr-o singură spirală fără a lua pana :ie, aşa cum trasează Excelenţa Voastră sub Vostru   Suprem,   căţărat uneori,   pe  rîndurile
im
V
scris-a... Da' mai termină odată cu floricultura ta de conţopist ! Voiam doar să atrag atenţia înălţimii Voastre că-mi amintesc de toate şi de fiecare în parte dintre dosarele arhivei. Cel puţin de cînd Excelenţa Voastră a binevoit să mă numească secretar particular şi grefier al Supremului Guvern, pe lista succesorială a lui don Jacinto Ruiz, a lui don Bernardino Villamayor, a lui don Sebastiân Martinez Sanz, a lui don Juan Abdon Bejarano. Don Mateo Fleitas, ultimul pe care l-am înlocuit în această cinstită funcţie, se bucură acum de o binemeritată odihnă ia Ka'asapâ. închis în casă, ca într-o temniţă, într-un întuneric complet, aşa trăieşte don Mateo Fleitas. Nimeni nu-l vede în timpul zilei. Ca o bufniţă, Stăpîne. Mai ascuns decît un urukure'â în desişul muntelui. Numai în nopţile fără lună, cînd nevăzutele ei raze reci fac să-i apară pe piele un fel de rîie care seamănă cu lepra albă, iar în ochi un flux lipicios care seamănă cu urdoarea, don Mateo iese la plimbare prin sat. Cînd nu iese luna, iese don Mateo. înfăşurat în pelerina lud cu căptuşeală roşie pe care i-a dăruit-o Excelenţa Voastră. Cu pălăria lui de pai încununată cu luminări aprinse. Vecinii nu se mai sperie acum cînd văd luminările astea, fiindcă ştiu că sub pălăria luminată e don Mateo. O să dai de el pe-acolo, poate spre valea Pozo Bolafios, aşa mi-au zis oamenii cînd am întrebat de el în seara cînd am venit în sat pentru treaba aceea cu furtul de vite.
Fiind o noapte foarte întunecoasă, l-am văzut urcînd povîrnişul de la izvorul miraculos. Am văzut numai pălăria plutind în aer, aprinsă toată, scăldată în lumină, încît la început am crezut că văd un mănunchi de licurici scăldînd într-o lumină verzuie ciulinii. Don Mateo ! l-am strigat cît am putut de tare. Pălăria încununată cu luminări s-a apropiat de mine. Ei, don Poli, ce faci dumneata în miez de noapte prin locurile astea ? Am venit să cercetez furtul vitelor din moşia patriei. Aha, ai venit pentru hoţii de vite ! a spus don Mateo Fleitas care parcă începuse să semene şi mai mult cu o umbra alături de mine. Dar dumneata cum o duci ? am spus ca să spun    ceva. Păi vezi şi    dumneata, colega, <#
noi
L
"ntotdeauna. Nimic nou. Mi s-a părut că era momentul să-l iau puţin peste picior. Ce-i, don Mateo, te joci jeJ.a baba oarba ? Sînt niţel cam bătrîn pentru asta, a us cU glasul lui strident şi hodorogit care abia se auzea. Cu luminările astea la pălărie n-o să te rătăceşti, cumetre. Nu mi-e c-o să mă rătăcesc, căci mai rătăcit decît sînt acum nici nu se poate. Cunosc palmă cu palmă coclaurile astea. Dacă-mi vine cheful, pot să străbat tot ţinutul Ka'asapâ cu ochii închişi. Un jggămînt atunci ? înainte de a mă culca vtin întotdeauna la Pozo Bolanos ca să sorb o gură din izvorul Sfîntului. Nu există leac mai bun ca ăsta. Opilativ. Sedativ. Hai la mine. Aşa mai stăm şi noi puţin de vorbă. Mi-a pus mîna pe umăr. I-am simţit unghiile înfigîndu-se în ochiurile poncho-ului meu. Nici nu mi-am dat seama cînd am ajuns la bordeiul lui. Şi-a scos pălăria. A pus-o pe un ulcior. A stins toate luminările, în afară de una singură, care arsese aproape pînă la capăt, cu unghiile lud de kaguare ; mai ales cele de la degetul gros şi de la arătător, Stăpîne, erau încîrligate şi ascuţite ca o custură. Cu lichidul dintr-un flacon a stropit camera de trei ori. O mireasmă fără seamăn a alungat într-o clipă aerul închis, cu miros de urină de bătrîn şi de carne stricată, pe care l-am simţit cînd am intrat. Acum mii'O-sea a grădină, nu altceva. M-am uitat dacă nu pusese cumva plante aromatice prin colţuri. N-am reuşit să văd decît nişte umbre care fluturau aproape lipite de tavan ; altele, atîrnate în ciorchini, chiar de paiefe din acoperiş.
A adus o pătură pe care a scos-o dintr-un cufăr ; P?r„ea ţesută din lînă sau păr foarte moale de o culoare bătînd spre cafeniu închis ; eu aş zice mai eufînd o culoare fără culoare, fiindcă lumina decolorată a luminării nu pătrundea prin ţesătura asta, care la o lumină mai Puternică ar fi şi mai puţin vizibilă ; aş spune, de culoarea neantului, dacă neantul ar avea vreo culoare. Atmge-o, Policarpo. Am întins şi mi-am retras îndată
ma. Atinge-o fără teamă, colega. Am întins iar mîna şi /*} pipăit-o. Era mai moale decît mătasea, catifeaua.
ttaua ori olanda. Din ce-i făcută pînza asta. don Mateo ?
[711
Pare puf de pui de porumbel abia născut, puf de păsăi-t pe care nu le cunosc, cînd de fapt ştiu că nu există pas&rp pe care să n-o cunosc. A arătat spre tavan. Din astea care se zburătăcesc deasupra capului dumitale. Sînt zece ani de cînd tot ţes la pătura asta pentru a o dărui Excelenţei Sale de ziua lui de naştere. Pe şase ianuarie, dacă reumatismul mâ lasă să străbat cele cincizeci de leghe pînâ la Asuneion, o să merg chiar eu să-i duc darul ăsta, fiindcă mi s-a povestit că bietul Karai al nostru este pe jumătate dezbrăcat şi pe jumătate bolnav. Cu pătura asta o sa se-acopere şi-o să se vindece. Cu o pătură făcută din părul ăsta, don Mateo ! Crezi că Excelenţa Sa va purta un asemenea veşmînt ? am îngăimat eu simţind că-mi vine să vărs. Dumneata ştii foarte bine : Karai Guasu al nostru nu acceptă de la o vreme nici un dar. Lasă. don Poli ! Nu-ţi face griji. Asta nu e dar. E leac. Va fi o pătură cum nu mai este alta pe lume. Moaie, doar ai pipăit-o şi dumneata. Cea mai uşoară. Dacă o arunc în aer în clipa asta. dumneata şi cu mine o să îmbătrînim aşteptînd să cadă. Cea mai călduroasă. Nici cel mai aspru ger nu poate pătrunde prin ţesătura ei. împotriva dogoarei din afară şi fierbinţelii dinăuntru nu există nimic mai bun. Pătura asta e bună la toate şi te apără de toate relele. Eu mă uitam în tavan închizind ochii. Dar cum ai putut să aduni la un loc atlţia ure-chiaţi ? Acum au ajuns să mă cunoască. Vin singuri. Se simt ca. la ei acasă. Uneori doar spre seară ies să mai ia puţin aer curat. Pe urmă intră iar în casă. Aici se simt minunat. Şi nu te muşcă, nu-ţi sug sîngele? Nu sînt nerozi. Poli. Ştiu că în venele mele nu e decît singe stricat. Eu le aduc mici animale de munte ; alea care umblă noaptea sînt cele mai vioaie şi au singele cel mai aprins. îndopaţi şi mulţumiţi, liliecii mbopi pe care-i cresc au un păr aşa de fin că numai mîinile obişnuite cu puful, cum e mîna dumitale ori a mea: pot să-l toarcă* să-l pipăie şi să-l ţeasă, a spus stingînd mucul luminai" cu unghiile alea neobişnuit de lungi. Cînd dorm. le sniu g puful de mătase cu priviri de mătase şi uşoare snui
I.Î2J
turi de mătase. Sîntcm prieteni foarte buni. Dar lăsînd la o parte cuvertura, despre care nu mai avem ee discuta, eu bănuiesc că unul din aceste mici animale ale mele ar putea să-i mai aline durerile Excelenţei Sale. Acum cîţîva ani, aici la Ka'asapâ, un călugăr dominican trăgea să moară de nişte friguri cumplite. Felcerul n-a reuşit să-i ia nici o picătură de sînge cu lan teta lui. Crezînd că nu mai avea scăpare, după ce si-au luat ră-mas-bun de la el, călugării s-au dus la culcare şi au poruncit indigenilor să sape mormîntul ca să-l îngroape în zori, pe răcoare. Am dat drumul pe fereastră unui liliac pe care pînă atunci îl ţinusem închis şi fără mîn-care fiindcă nu-mi dăduse ascultare. Acest mbopi i s-a agăţat de un picior. Cînd s-a ghiftuit, şi-a luat zborul lăsînd vena deschisă. La răsăritul soarelui s-au întors călugării crezînd că bolnavul murise între timp. L-au găsit viu, vesel, aproape lecuit, stînd în pat şi citind Breviarul. Mulţumită .acestui mbopi-medic călugărul ' şi-a revenit curînd. Azi e cel mai gras şi mai activ din tot ordinul ; se spune că are o droaie de copii cu indigenele-enoriaşe ; dar eu nu mă ocup cu asemenea bîrfe, căci zi şi noapte stau şi tes la pătura pentru Supremul nostru.
Rămîi să dormi la mine, prietene Policarpo. Te invit să faci penitenţă. Ãsta-i patul tău. Avem multe de vorbit despre bunele vremuri de altădată. A închis pătura la locul ei ÎQ cufăr. Stârnind umbre în tavan, şoarecii urechiaţi ai lui don Mateo fluturau din aripi şi ţipau, cu botişoarele lor cap-de-mort acoperite cu văluri, ele doliu. Şi-a scos încet pelerina, descoperindu-şi scheletul gol. Ce altceva pot face decît să strîng pârul acestor nevinovaţi ca să ţes un veşmînt pentru Tatăl nostru ? Cul-că-te, Poliearpo. Se pregătea să sufle în luminare. M-am sculat. Nu, don Mateo, eu trebuie să plec chiar acum. Am petrecut cîteva ore foarte plăcute. Mă aşteaptă delegatul. Cred că au pus ei gheara pe hoţii de vite. Dacă •-au prins, o să-i împuşcăm în zori, .şi eu trebuie să fiu **e  faţă  ca  să  semnez   proeesul-verbal.   Bandiţii   ăştia
173]
nu merită decît gloanţe, a spus bătrînul suflînd în luminare. *
Eşti cel mai neruşinat şarlatan din lume. Un pişicher care croncăneşte tot timpul. Un pişicher pentru care a sosit ceasul morţii, care va muri curînd, deşi nu dintr-o dată, ci încetul cu încetul. N-am reuşit să fac din tine
* Don Mateo Fleitas, primul „secretar particular" al mului. i-a supravieţuit mai mult de jumătate de veac. A murit la Ka'asapâ, în vîrstă de o sută şase ani, înconjurat de copii şi nepoţi, bucurîndu-se de respectul şi dragostea întregului sat. Un adevărat patriarh. îi spuneau Tamoi-ypy (primul bunic). Bătrînii de pe vremea lui cu care am stat de vorbă au respins cu hotă-rîre, unii cu adevărată indignare, povestea cu „pălăria încununată cu luminări", precum şi cu viaţa de recluziune maniacă a lui don Mateo, după relatarea lui Policarpo Patino. „Sînt clevetiri ale acestui limbut care s-a spînzurat pentru că era un ticălos şi un trădător", sună sentenţios de pe banda de magnetofon glasul cadenţat dar încă sigur al actualului primar din Ka'asapâ, don Pantaleon Engracia Garcia, şi el ajuns la vîrsta de o sută de ani.
în legătură cu voiajul meu în satul Ka'asapâ, nu mi se pare cu totul fără importanţă să relatez următorul fapt. La întoarcere, tvecînd călare pîrîul Pirapo, care-şi ieşise din matcă, mi-au căzut în apă magnetofonul şi aparatul de fotografiat. Primarul, don Panta, care mă însoţea cu o mică escortă, a poruncit imediat oamenilor lui să devieze cursul rîului. Nici rugăminţile, nici argumentele mele n-au reuşit să-i facă să renunţe. „Nu vei pleca din Ka'asapâ fără lucrurile dumitale — a bombănit indignat. N-o să îngădui ca pîrîul nostru să-i fure pe oamenii luminaţi care vin să ne viziteze !'• Aflînd cele întâmplate, sătenii au dat fuga cu mic cu mare şi au pus umărul ca să golească albia pîrîului. Bărbaţi, femei şi copii au muncit cu entuziasmul unei „clăci" transformate în sărbătoare. Spre seară, în mîlul albiei au apărut obiectele pierdute, care nu suferiseră stricăciuni prea mari. S-a dansat pe urmă pînă în zori pe muzica de pe benzile mele. l.a revărsatul zorilor mi-am urmat drumul, luînd cu mine glasul şi imaginea bătrînilor, bărbaţilor, femeilor şi copiilor din sat ; imaginea peisajului verde şi luminos. Cînd a considerat că totul era în ordine, primarul şi-a luat rămas-bun de la mine. L-am îmbrăţişat şi l-am sărutat pe amîndoi obrajii. „îţi mulţumesc din suflet, don Pantaleon", i-am spus simţind că mi se pune un nod în gît, „N-am cuvinte ca să-ţi mulţumesc pentru tot ce-ai făcut pentru mine !" Mi-a făcut cu ochiul şi mi-a scuturat mina pînă mi-au trosnit oasele. „Nu ştiu dacă există sau nu cuvinte pentru asta — a spus. Dar lucrurile astea mărunte sînt pentru noi, de pe vremea Supremului, o datorie pe care ne-» îndeplinim cu plăcere cînd este vorba do binele ţării." (Nota Compilatorului.)
[741
Jll
un servitor cuviincios. Nu vei găsi niciodată destulă hrană ca să te saturi şi să taci. Numai şi numai ca să nu munceşti, inventezi întîmplări care nu s-au întlmplai. Nu crezi că despre mine s-ar putea scrie o poveste fabuloasă ? Sînt absolut sigur, Excelenţă ! Cea mai fabuloasă, cea mai adevărată, cea mai vrednică de înălţimea neasemuită a Maiestăţii Voastre ! Nu, Patifio. nu. Des- , pre Puterea Absolută nu se pot scrie poveşti. Dacă s-ar putea, Supremul ar fi de prisos : în literatură sau în realitate. Cine va scrie cărţile astea ? Oameni ignoranţi ca tine. Scribi de profesie. Şarlatani farisei. Imbecili compilatori de scrieri la fel de imbecile. Cuvintele de , comandă, de autoritate, cuvinte aflate mai presus de cuvinte, vor fi transformate în cuvinte de viclenie, de minciună. Cuvinte aflate mai prejos de cuvinte. Dacă vrei cu tot dinadinsul să vorbeşti despre cineva, nu-i de ajuns să te pui în locul lui : trebuie să fii acel cineva. Numai dacă semeni leit cu cineva poţi scrie despre acel cineva. Numai morţii ar putea să scrie despre morţi. Dar morţii sînt foarte slabi. Crezi că mi-ai putea relata viaţa înainte de moartea ta, conţopist prăpădit ? Ai avea nevoie cel puţin de priceperea şi forţa Parcelor. Ei, ce ai de spus, compilator de minciuni şi falsificări ? Strîngător de fum, tu, care în fond îţi urăşti Stăpînul. Răspunde ! Ei, ce ai de spus ? Haide ! Haide ! Chiar dacă presupun, pentru a-ţi găsi o scuză, că mă înşeli ca să mă aperi, în realitate îmi iei încetul cu încetul puterea de a mă naşte şi de a muri pentru mine însumi. Mă împiedici să fiu propriul meu comentariu. Să te concentrezi asupra unui singur gind e poate singurul mod de a-l Tace real : pătura asta invizibilă pe care o ţese Mateo Fleitas, care n-o să ajungă să-mi acopere oasele. Eu am văzut-o cu ochii mei, Excelenţă ! Nu-i de ajuns. Faptul că ai văzut-o nu înseamnă că ştii. Văzul tău mîzgăleşte contururile memoriei tale încîlcite. De asta nu eşti în stare să-i descoperi, între altele, pe autorii de afişe satirice. Să presupunem eă eşti cu unul dintre ei. închi-PUie-ţi că eu însumi sînt un autor de afişe. Vorbim de ucruri foarte nostime. Tu îmi spui verzi şi uscate. Eu «u vad de sănătate. închizi ochii şi cazi în irezistibil?
[75J
ispită de a crede că eşti invizibil. Cind ridici pleoapele ţj se pare că totul e la fel ca înainte. Strănuţi. Totul s-'a schimbat între două strănuturi. Asta e realitatea pp care n-o vede memoria ta.
Stăpîne, cu voia voastră, eu zic, e un Iei de a zice, simt că vorbele voastre, oricît ar fi de prost copiate de mîinilo astea pe care-o să le-nghită pămîntul, simt că ele copiază ceea ce înălţimea Voastră îmi dictează literă cu literă, cuvînt cu cuvînt. Nu m-ai înţeles. Deschide ochiul cel bun. închide-l pe cel rău. Ascute-ţi urechile la înţelesul vorbelor pe care ţi le spun : poţi tu să întreci mult şi bine toate vieţuitoarele în ceea ce priveşte memoria brută, cuvintele brute, niciodată însă nu vei şti nimic dacă nu pătrunzi înăuntrul lucrurilor. N-ai nevoie de limbă pentru asta, dimpotrivă, limba te împiedică. De aceea, pe lîngă ligheanul cu apă rece, în care-ţi bagi picioarele ca să-ţi limpezeşti mintea, o să poruncesc să-ţi pună botniţă. Dacă nu te spînzură pînă atunci, cum au binevoit să ne făgăduiască duşmanii noştri, eu însumi o să te fac să priveşti ţintă la soare cînd ţi-o suna ceasul. In clipa cînd razele lui ţi-or arde pupilele, vei primi («?dinul să-ţi tragi limba din gură cu degetele. O vei aşeza între dinţi. îţi vei da un pumn în falcă. Limba va cădea pe jos, zbătîndu-se ca o coadă de iguană retezată în două. Va saluta pămîntul din partea ta. Vei simţi că te-ai eliberat de o greutate inutilă. îţi vei spune : sînt mut. Ceea ce este un mod tăcut de a spune : nu sînt. Numai atunci vei fi dobîndit oleacă de înţelepciune.
O să-ţi dictez o circulară pentru credincioşii mei satrapi. Vreau ca şi ei să se bucure de răsplata făgăduită pentru meritele lor.
Către Delegaţi, Comandanţi de Garnizoane şi de. Centre Urbane, Judecători împuterniciţi, Administratori, Majordomi, Perceptori Fiscali, Birari şi celelalte autorităţi :
Copia infamului afiş pe care o anexăm este o nouă mărturie a crescîndelor încălcări ale legii pe care Io comit agenţii mişcării subversive. Nu e vorba de un
[76)
pamflet oarecare printre nenumăratele pamfiete, satire <i alte atacuri pe care le tot lansează anonim aproape în fiecare zi de la o vreme, cu credinţa eronata că ^îrsta şi înrăutăţirea sănătăţii din pricina bolilor care m-au năpădit de cînd sînl în serviciul Patriei mi-au sleit puterile. Nu e Vorba de una din nenumăratele diatribe si invective scandaloase ale convulsionarilor.
Observaţi eu atenţie un prim fapt : nu numai că s-au grăbit să ne ameninţe cu o moarte infamantă pe toţi cei care purtăm pe umeri greaua sarcină a Guvernării: Au îndrăznit acum ceva mult mai perfid : să-mi falsifice semnătura. Să falsifice tonul Decretelor Supreme. Ce urmăresc cu asta ? Să sporească în rîndurile oamenilor ignoranţi efectele acestei farse de prost gust.
Al doilea fapt : pamfletul anonim a fost găsit astăzi agăţat pe uşa catedralei, loc pînă acum respectat de agenţii mişcării subversive.
Al treilea fapt : ameninţarea acestei zei'lemisiri a Decretelor stabileşte cu claritate scara ierarhică a Guvernului ; în consecinţă, se impune pedepsirea. Vouă, care sînteţi braţele mele, mîinile mele, extremităţile mele, vă rezervă spînzurătoarea şi groapa comună în islazul din marginea oraşului, fără cruce şi fără vreo inscripţie care să vă pomenească numele. Mie, care sînt capul Supremului Guvern, îmi dăruiesc autocon-damnarea la decapitare. Expunerea capului meu într-un par timp de trei zile, ca centru al serbărilor populare din Piaţa Republicii. în sfîrşit, aruncarea cenuşii rămase din arderea trupului meu în rîu ca o culminare a marii reprezentaţii.
Ce acuzaţii îmi aduc afişele astea anonime '.' Că am dat acestui popor o Patrie liberă, independentă, suverană ? Şj — lucrul cel mai important — că i-am dat sentimentul patriotic ? Că am apărat-o încă de la naşterea ei lr?Potriva loviturilor date de duşmanii dinăuntru şi dinţară ? Astea sînt acuzaţiile lor ?
Nu pot să-mi ierte faptul că am consolidat, o dată Pentru totdeauna, cauza regenerării noastre politice în S)stemul voinţei generale. Nu pot să-mi ierte că am ros-
1771
ta urat puterea Comunei în capitală, în tîrguri, în sate că am continuat acea mişcare, prima cu adevărat revoluţionară, care a izbucnit în acest continent, mai înainte chiar decît în imensa patrie a lui Washington, Franklin şi Jefferson, ba chiar înainte de Revoluţia Franceză.
E nevoie să reflectăm la aceste mari fapte, pe care voi cu siguranţă că nu le cunoaşteţi, pentru a aprecia în toată amploarea ei importanţa, dreptatea şi perenitatea Cauzei noastre.
Voi sînteţi aproape toţi veterani slujitori ai Patriei. Cei mai mulţi nu aţi avut totuşi timp să vă instruiţi şi să căpătaţi cunoştinţe profunde despre aceste chestiuni ale Istoriei noastre, prinşi de sarcinile de serviciu. Am preferat să fiţi funcţionari credincioşi decît oameni culţi. în stare să-mi executaţi ordinele. Pe mine nu mă interesează ce fel de capacitate posedă- un om. Nu-i cer decît să fie capabil. Oamenii mei cei mai de nădejde nu sînt decît oameni şi nimic mai mult.
Aici, în Paraguay, înainte de Dictatura Perpetuă, eram plini de conţopişti, de avocaţi, de-oameni culţi, nu de cultivatori, agricultori, oameni ai muncii, cum trebuie să fie şi cum e acum. Culţii ăia idioţi voiau să întemeieze Areopagul Literelor. Artelor şi Ştiinţelor. I-am strivit sub călcîi. Au devenit pamfletari, autori de afişe satirice. Cei care şi-au putut salva pielea au fugit. Au scăpat deghizaţi în negri. Sclavi negri pe plantaţiile calomniei. în străinătate s-au înrăit şi mai tare. Renegaţi ai ţării lor, se gîndesc la Paraguay dintr-un punct de vedere neparaguayan. Cei care n-au reuşit să emigreze trăiesc migrînd în obscuritatea vizuinelor lor. Convulsionai! încrezuţi, vicioşi, nerozi, nu au loc în societatea noastră ţărănească. Ce pot însenina aici isprăvile lor intelectuale ? Aici e mai folositor să plantezi manioc sau porumb decît să înnegreşti cu cerneală petece de hîrtie care cheamă la răzvrătire ; e mai potrivit să vindeci animalele atacate de căpuşe decît să mîzgăleşti pamflete care să ştirbească prestigiul Pa* triei, suveranitatea Republicii şi demnitatea Guvernului. Cu cît vor să fie mai culţi, cu atît mai puţin vor s»
[78]
fie paraguayeni. Pe urmă vor veni cei care scriu afişe mai voluminoase. Le vor nurni Cărţi de Istorie, romane, relatări de fapte imaginare condimentate pe gustul momentului sau al intereselor lor. Profeţi ai trecutului, vor povesti în ele minciuni sfruntate, istoria unor lucruri care nu s-au petrecut. Ceea ce n-ar fi deloc rău, dacă imaginaţia lor ar fi cît de cît acceptabilă. Istorici şi romancieri vor lega în scoarţe de cărţi minciunile lor şi le vor vinde cu preţuri pipărate. Pe ei nu-i interesează şă povestească faptele, ci să povestească faptul că ei povestesc.
Deocamdată posteritatea nu ne priveşte pe noi. Posteritatea nu este dăruită nimănui. într-o bună zi se va întoarce să ne caute. Eu nu făptuiesc decit ceea ce poruncesc cu adevărat. Eu nu poruncesc decît ceea ce pot cu adevărat. Dar ca Guvernant Suprem sînt şi tatăl vostru natural. Prietenul vostru. Tovarăşul vostru. Şi pentru că ştiu tot ce trebuie ştiut, ba chiar mai mult decît atît, o să vă învăţ ce trebuie să faceţi pentru a merge înainte. O să vă dau ordine, desigur, dar şi cunoştinţele de care-o să aveţi nevoie despre originea şi despre destinul Naţiunii noastre.
întotdeauna e timp ca să ai mai mult timp.
Cînd Naţiunea noastră făcea încă parte din aceste colonii sau Regate ale Indiilor, cum se numeau înainte, un funcţionar de la curte cu funcţia de procuror-jude-cător al Tribunalului din Charcas, Jose de Antequera y Castro, a venit la Asuncion şi a văzut piatra nenorocirii apăsînd asupra Paraguayului de mai bine de două veacuri. N-a umblat cu multe ocolişuri. Suveranitatea Comunei e anterioară oricărei legi scrise, autoritatea poporului e superioară chiar autorităţii re-Sflui, a declarat el sentenţios în Consiliul Municipal "jn Asuncion. Uimire generală. Cine-i acest tînăr ma-pŞtrat căzut din lună ? S-a transformat oare Tribuna-W intr-o casă de nebuni ? Nu v-am auzit bine, dom-nu*e judecător.
dp f °S^ ^e Antequera a început să-şi graveze cu litere ue toc în tipărituri, în fapte, sentinţa de judecător de
f79J
instrucţie. Popoarele nu renunţă ia suveranitatea hn Actul delegării suveranităţii nu implică nicidecum renunţarea la exercitarea ei cînd guvernele lezează comandamentele raţiunii naturale, izvor al tuturor legilor. Numai popoarele care iubesc opresiunea pot fi oprimate. Acest popor nu se numără printre ele. Răbdarea iui JIU e obedienţă. Şi nici nu vă puteţi aştepta, domnilor opresori, ca răbdarea lui să fie nesfârşită, asemene* fericirii pe care i-o făgăduiţi după moarte.
Judecătorul de instrucţie n-a venit cu credinţa oarbă a celui care-şi face cruce. A venit, a văzut, a anchetat totul cu de-amânuntul. L-a revoltat ceea ce-a văzut. Corupţia absolutistă reuşise să infecteze totul Guvernatorii făceau trafic de posturi. Curtea închidea ochii faţă de matrapazlîcurile celor care-i făceau curte, în schimbul galbenilor pe care-i primea din belşug. Vă pot eu xvinde vouă funcţia de Dictator Perpetuu ? Mă uit la voi şi văd cum tăgăduiţi cu ipocrizie scuturînd din capetele plecate. Ei bine, Diego de los Reyes Bal-maceda a cumpărat funcţia de Guvernator al Paraguayului cu ci ţi va arginţi. A fost de-ajuns ca Ante— quera să-i dea un picior în fund destrăbălatului de Reyes ca să-l expulzeze, silindu-l să se plîngă viceregelui din Buenos Aires. Pînă acolo mergea corupţia în aceste Regate ale Indiilor.
Filfizonii oligarhiei din tîrguri se îmbuibau din sudoarea indigenilor care munceau ca sclavi pe moşiilf lor. Iezuiţii au făcut o imensă cazarmă a sutanelor. Un imperiu înăuntrul altui imperiu, cu mai mulţi vasali decît regele.
în califatul întemeiat de Irala, patru sute de supravieţuitori dintre cei care au venit în căutarea fabulosului El Dorado, în locul Oraşului-strălucitor au găsit locul mult rîvnit. Aici. Şi au făurit un nou Paradis al lui Mahomed în aceste porumbiştî neolitice. Şterge cuvântul ăsta care încă nu se foloseşte. Mii de femei cu pielea arămie, huriile cele mai frumoase din lume, la dispoziţia lor.  ca să-i slujească şi să le satisfacă
[80|                                                                     ?    .
plăcerile. Coranul şi Biblia îmbinate ia semiluna hamacului indigen.
La chemarea lui Antequera comunarzii s-au ridicat împotriva regaliştilor-absolutişti. Blasfemii. Lamentări. Rugăminţi. Uneltiri. Conjuraţii. Invective, satire, pamflete caricaturi, afişe injurioase, toate au repetat atunci ceea'ce se întîmplă astăzi. Iezuiţii l-au acuzat pe Antequera de intenţia de a deveni rege al Paraguayului sub numele de Jose I. Puţin mai înainte voiseră să monar-hizeze imperiul lor comunist incoronîndu-l pe indigenul Nicolâs Yapuguay sub numele de Nicolâs I, rege al Paraguayului şi împărat al mamelucilor '. Iertare, Stă-pîne, n-am auzit bine ce-aţi spus despre regii Paraguayului. Partea rea nu e că nu auzi. Din cînd în cînd nu înţelegi ce auzi. Cere-i negrului Pilar să-ţi povestească istoria. Află, Patino, că regii Paraguayului nu erau altceva decît fabule ca cele ale lui Esop. Negrul Pilar o să ţi le povestească. Stăpîne. cum ştiţi şi dumneavoastră, negrul Jose Măria Pilar nu mai este. Adică este, dar sub pămînt. N-are importanţă ; spune-î să-ţi povestească fabulele astea. Sînt numai bune pentru a .fi povestite sub pămînt, ascultate stînd călare pe un jmormînt. A povestit-o, Stâpîne. deşi altfel, în încăperea Adevărului, sub loviturile biciului. Mie mi s-a părut că nu e decît o paradă din partea fostului vostru paj nedespărţit şi fecior de casă. Vorbe fără şir smulse prin tortură. Chiar judecătorul de instrucţie don Ab-don Bejarano mî-a spus să nu notez în procesul verbal al instrucţiei preliminare cuvintele acelea nelalocul lor. Ce-a spus mîrşavul de negru ? A declarat, a jurat, a jurat strîmb, Stăpîne, că pe el îl pedepseau şi aveau sa-l condamne la moarte numai şi numai fiindcă voise sa fie rege al Paraguayului sub numele de Jose I. Aşa spus cu^ un chip surîzător şi cu o inimă neagră, printre acnmi şi sughiţuri. A mai spus şi alte obrăznicii, dar Iu r?e 6le nU le~am notat în Procesul verbal din ordinul cui °nrAbd(5n- Necuviinţe de-ale nelegiuitului de in-că 1 ntunecare a minţii. N-ai învăţat încă. secretare, __^ebunie se spun mai multe adevăruri decît într-o
Denumire dată brazilienilor veniţi din provineui Săo Paulo.
20
(811
mărturisire făcută de bună voie ? Nu cumva mincinosul ăsta a încercat să te ademenească făgăduindu-ţi funcţia de secretar particular în monarhia lui neagră ? Pentru Dumnezeu, Stăpîne, nu ! Nu cumva ţi-a făgăduit să te pună consul în insula Barataria 1 ? Stăpîne dacă e aşa, atunci Bejarano şi cu mine ar fi trebuit să fim cei doi con-rataţi în Barataţia. Doi con-rataţi, Pompei şi Cezar, aşa cum au fost Excelenţa Voastră şi in_ famul trădător de Patrie, fostul general de brigadă Fulgencio Yegros. care şi-a găsit pedeapsa meritată sub portocal, împreună cu ceilalţi complotişti implicaţi în conspiraţie.
Nu cumva te bate şi pe tine gîndul să ajungi într-o bună zi rege al Paraguayului ? Nici pentru tot aurul din lume, Stăpîne. Chiar înălţimea Voastră spuneţi că asta ar avea temei numai dacă poporul şi suveranul ar fi una şi aceeaşi persoană, dar pentru asta nu e nevoie să fii rege, ci doar un bun Guvernant Suprem, cum este Excelenţa Voastră. Totuşi, vezi şi tu că aici, ca şi în restul Americii, după cucerirea Independenţei, pluteşte în aer virusul monarhiei, mai pustiitor decît anghina difterică sau decît dalacul la vite. Feciorii de casă, secretarii particulari, avocaţii, militarii, preoţii. Toţi suferă de fierbinţeala de a ajunge regi.
Unde-am rămas ? La Comună, Stăpîne. Tu mereu îţi pierzi vremea cu fleacuri şi umbli după cai verzi pe pereţi. Te întreb unde se termina ultimul paragraf, potlogarule. Să vă citesc, Stăpîne : L-au acuzat pe An-tequera de intenţia de a deveni rege al Paraguayului sub numele de Jose I. Nu, nu şi iarăşi nu ! N-am spus asta în nici un caz. Ai încurcat ca întotdeauna cuvintele pe care ţi le dictez. Scrie mai încet. Nu te grăbi. Fă-ţi socoteala că dispui de încă opt zile din viaţă. Dacă sînt opt zile, pot fi şi optzeci de ani. Nu poţi sa pui termene lungi dificultăţilor. Mai ales dacă nu a1 decît o oră la dispoziţie. Atunci ora asta are avantajul că e scurtă şi interminabilă în acelaşi timp. Cine are o
1 Insula pe care Don Quijote o făgăduieşte lui Sancho Pânza-
182]
" bună înseamnă că n-are parte numai de ore proaste.,1 T3& duce anul ce-aduce ceasul. Ferice de condamnatul i moarte, care cel puţin ştie cu certitudine ora exactă - care vâ muri. Cînd o să fii într-o asemenea situaţie ingă ştii şi tu. Ardoarea grabei tale provine din credinţa că mereu trăieşti în prezent. Se înşală cel care se proclamă propriul lui contemporan. Pricepi ce-ţi spun, Patino ? Ca să vă spun adevărul adevărat, nu prea bine, Stăpîne. Cînd scriu ce-mi dictaţi nu pot să prind înţelesul cuvintelor. Fiind preocupat să trasez cu grijă literele în modul cel mai uniform şi clar cu putinţă, îmi scapă tocmai ceea ce spun ele. Cînd vreau să înţeleg ce ascult, mi se încurcă rîndurile. Pierd şirul cuvintelor şi al frazelor. Scriu de-a-ndăratelea. înălţimea Voastră, Stăpîne, mi-o luaţi mereu înainte. Eu, la cea mai mică neatenţie, sînt ca năuc, mă împotmolesc. Peniţa lasă pete de cerneală. Rămîn băltoace pe hîrtie. Pe urmă pe bună dreptate înălţimea Voastră vă supăraţi. Trebuie să iau totul de la capăt. Pe cînd dacă vă citesc paginile scrise după ce Excelenţa Voastră v-aţi pus semnătura pe ele şi am presărat nisip peste cerneală, sînt pentru mine limpezi ca lumina zilei.
Dă-mi cartea călugărului Lozano, din Ordinul Tea-tinilor. Nimic nu-i mai plăcut decît să desprinzi adevărul lucrurilor comparîndu-l cu minciunile închipuirii. Ce perfide minciuni a mai turnat şi gogomanul ăsta cu tonsură. Cel mai îndărătnic calomniator al lui Jose de Antequera.  Cartea lui,  Istoria Revoluţiilor  din  Paraguay, e împotriva mişcării comunarzilor, e împotriva Şefului ei. Acesta nu se mai putea apăra de asemenea ticăloşii fiindcă  îl  asasinaseră  de  două  ori.  Părintele Pedro Lozano a vrut să-l ucidă a treia oară strîngînd aolaltă  braşoavele,  născocirile  şi  infamiile  care  s-au ţesut împotriva şefului comunarzilor. La fel  cum lu-rează şi vor lucra împotriva mea pamfletarii anonimi. int sigur că dintre  scriitoraşii  ăştia emigraţi  se  va §asi unul care să aibă totuşi curajul, dată fiind impuni-
ea distanţei,  să-şi  pună  cinic  semnătura  sub  ase-me"ea potlogării.
6*                                                                                                   [G3]
Adu-mi cartea. Nu-i aici, Stăpîne. Aţi lăsat-o în păstrare la Cazarma Spitalului. Ţineţi-l atunci la re_ gim sever, numai cu pline şi apă ; să i.se iaca o elizrnă pe zi pîn-o muri ori şi-o vărsa la hazna toate minciunile. Părintele Lozano nu-i aici, Stăpîne : n-a fost niciodată, după ştiinţa mea. Ţi-am cerut să-mi găseşti cartea despre revoluţiile din Paraguay. E la Cazarma Spitalului, Stăpîne, păstrată sub cheie in dulap. Aţi lăsat-o acolo cînd aţi fost internat.
Am rămas la prima criză a Stâpînirii coloniale. Cu un veac în urmă Jose de Antequera scoate sabia din teacă, nimănui capul nu-şi pleacă. Guvernatorul din Buenos Aires, faimosul mareşal de armată Bruno Mauricio de Zăbala, invadează Paraguayul cu o sută de mii de indigeni din provincia Misiones. Cu bărbia teşită, cu părul buclat, se pune în fruntea expediţiei de represiune. Cinci ani de bătălii. ITh măcel groaznic. De pe timpul lui Fernando al III-lea cel Sfînt şi al lui Alfonso al X-lea cel Înţelept nu s-a văzut o luptă mai sîngeroasă. Cu întîrziere de veacuri, Evul Mediu distruge din nou pădurile, oamenii, drepturile provinciei Paraguay.
în marea învălmăşeală, fiecare nu vede decît roata ca un soare de aur foarte fin. de mărimea unei roţi de căruţă. Spaniolii din Buenos Aires, părinţii imperiului iezuitic, oligarhia hispano-ereolă decapitează şi înăbuşe răscoala. Antequera e dus la Lima. La fel şi Ju'M de Mena, şeful poliţiei din Asuncion. Sînt împuşcaţi cu archebuzele cînd sînt purtaţi pe măgari spre eşafod, înainte ca poporul răzvrătit să-i poată elibera. Pentru mai multă siguranţă cadavrele lor sînt azvîrlite pe eşafod. Călăul le taie capetele. Primele două capete care cad pentru independenţa americană. Ruladă "e istoric. Ceea ce nu înseamnă câ faptele nu s-au ?e~ trecut aşa. După ce-am văzut şi auzit toate astea, arTj învăţat să suflu în iaurt. O sută de ani într-o zi' 0 z-înainte de împlinirea veacului am preluat ştafeta V}IS-' carii, proclamînd, la rîndul meu, că puterea spanio şi-a trăit traiul în coloniile astea. Nu numai dreptu'1
IK-4 j
•~ ale ale Bourboni'.ov, ci şi ucslea uzurpate de căpe-re^-a viceregatului, in oare despotismul monarhic fu-ten mlocuit de despotismul creol sub haină revoluţi o-seSrâ^Ceea ce em ds două ori mai râu. n La fel stăteau lucrurile aici, în Paraguay. Asun-•ion nu era mai breaz decît Bucnos Aires în sensul ăsta. Asuncion, oraşul-capitală. întemeietor de popoare. Spri-iin şi protecţie pentru conchistă. a fost stigmatizat de decrete regale. Onoare dezonorantă.
Oligarhii voiau să trăiască mai departe pînă la sfîr-şitul lumii din creşterea vitelor şi a banilor cu camătă. Să trăiască într-un dolce farniente. Progenituri ale celor care au trădat mişcarea comunarzilor. Aristo-craţi-iscarioteni. Cei care l-au vîndut pe Antequera pentru acei. blestemaţi treizeci de arginţi. Bandă de contrabandişti. Bandă de jefuitori ai drepturilor Comunei. Bastarzi ai acelei legiuni de moşieri. Ibovnici ai pămîntului şi ai bîtei. Eupatrizi care se autointitulează patricieni. Pune o notă în josul paginii. Eupatrid înseamnă proprietar. Nu, mai bine şterge cuvîntul eupatrid. N-o să-l înţeleagă. O sâ-nceapă să-l folosească în adresele lor fără nici o noimă. îi fascinează tot ce nu înţeleg. Ce ştiu ei de Atena, de Solon ? Ai auzit tu ceva de Atena, de Solon ? Numai ce-aţi spus înălţimea Voastră, nimic mai mult, Scrie mai departe. Pe de altă parte aici, în Paraguay, cuvîntul ăsta nu înseamnă ni-nuc. Dacă au fost vreodată eupatrizi. acum nu mai sînt. Au fost ucişi sau întemniţaţi. în pofida faptului că genele acestor ginţi îndărătnice zămislesc copii cu tare : j^inta hispano-creolă, reproducîndu-se neîncetat în lanţul genelor iscariotene. Ãştia au fost şi continuă să fie jucuscarioţi care vor să se erijeze în judecăutători ai uvernului. De un veac au tot trădat cauza Naţiunii J)astre. Cei care trădează o dată trădează mereu. Au
îfc.a* Şi vor mai încerca s-o vîndă argentinienilor,
Penilor, celui care oferă  mai mult,  fie el  euro-
_Ji sau american.
Nil    TYi'      *
DisD  "1 •   iar     *aPtul ca am  intrat pe domeniile lor. m,^e*ui®s^ tratamentul meu omenos faţă de haida-natărăii de ţărani ; căci aşa denumesc mulţimea
(851
spiritele astea delicate. Au uitat că mulţimea legată de pămînt îi hrănea trudind pe moşiile lor în servitute perpetuă. Pentru aceşti ibovnici ai pămîntului, pentru aceşti adepţi ai bîtei, mulţimea nu era decît o unealtă de muncă în plus. Piese care trudeau şi procreau Unelte însufleţite. Lucrau pe moşii dînd în brînci din /oii pînă la căderea nopţii. Fără nici o zi liberă, fără casă, fără îmbrăcăminte, fără nimic altceva decît neantul ostenelii lor.
Pînâ cînd am luat frîiele Guvernului, particula don împărţea aici oamenii în două clase : don-numele s-tă-pînului / şerb-fără-don. Om-persoană / om-multime. De o parte lenea califală a moşierimii hispac o-creole. De cealaltă parte, sclavul ţinut în lanţuri. Mortul-fi-inţă-continuu-vie : muncitori cu ziua, ţărani, plutaşi, rutreierători ai apelor, ai muntelui şi ai pădurii, oameni care trudeau pe plantaţiile de yerba mate. ţapinari, văcari, meseriaşi, cărăuşi, munteni. Sclavi înarmaţi o parte dintre ei, aveau de apărat feudele acestor kaloikagathoi creoli. Rog pe înălţimea Voastră să repetaţi termenul care mi-a scăpat. Scrie mai simplu : Stăpîni. Aceşti stăpîni cu particula don aveau pretenţia ca gloata flămîndă să-i şi iubească, du*pă ce că-i slugărea ? Oamenii-mulţime, cu alte cuvinte gloata care trudeşte şi procreează, produceau bunurile, suportau toate nenorocirile. Bogaţii se bucurau de toate bunurile. Două stări în aparenţă inseparabile. La fel de funeste pentru comunitate. Dintr-una ies cei pentru care e făcută tirania, din cealaltă, tiranii. Cum să stabilim egalitatea între bogaţi şi cerşetori ? Nu vă bateţi capul cu himerele astea ! îmi spunea argentinianul Pedro Alcântara de Somellera în ajunul Revoluţiei. Votul e un vis generos care nu poate fi realizat în practică. Vezi dumneata, don Pedro, tocmai pentru că forţa lucrurilor tinde fără încetare să distrugă egalitatea, forţa Revoluţiei trebuie mereu să tindă la menţinerea ei : nici un om să nu fie destul de bogat ca să cumpere pe altul, şi nici destul de sărac ca să fie silit să se vîndâj Ah, ah ! a exclamat argentinianul, dumneata vrei sa distribui bogăţiile care aparţin unui pumn de oameni
[86]
făcîndu-i pe toţi egali în sărăcie ? Nu, don Pedro, vreau să apropii extremele. Ba dumneata vrei să suprimi existenta claselor, don Jose. Egalitatea nu există fără libertate don Pedro Alcântara. Astea sînt cele două extreme pe c'are trebuie să le apropiem.
Am început să guvernez o ţară unde săracii n-aveau nici un cuvînt, unde potlogarii îşi făceau de cap. Cînd am luat în mînă Puterea Supremă în 1814, le-am spus celor care m-au sfătuit, cu intenţii cinstite sau ascunse, să mă sprijin pe clasele avute : Domnilor, deocamdată nu vă pot spune că vă mulţumesc. In situaţia în care se află ţara, în care mă aflu eu însumi, singura mea nobleţe e gloata. N-aveam cum să ştiu că tot pe atunci marele Napoleon pronunţase aceleaşi cuvinte sau, oricum, foarte asemănătoare. Micşorat, învins apoi, pentru că a trădat cauza revoluţionară a ţării lui.
(In Caietul personal. Scris necunoscut.) Ce altceva ai făcut tu ?... (ars, ilizibil restul paragrafului).
M-am bucurat aflînd că am coincis cu Marele Om care în fiecare clipă, în orice împrejurare, ştia ce trebuie să facă în continuare şi o făcea necontenit. Lucru pe care voi, funcţionari în slujba Statului, nu l-aţi învăţat încă, nici nu daţi semne că sînteţi pe cale să-l învăţaţi, judecind după rapoartele pline de întrebări, de nedumeriri, de neghiobii despre toate fleacurile cu care mă plictisiţi toată ziua. Cînd în sfîrşit de bine de rău faceţi şi voi ceva, tot eu trebuie să am grijă cum să dreg ce-aţi stricat.
.   Cit despre oligarhi, nici unul dintre ei n-a citit un singur rînd din Solon, Rousseau, Raynal, Montesquieu,
?     ' „Voltaire,   Condorcet,   Diderot.   Şterge   numele
aŞtea, că n-o să ştii să le scrii corect. Nici unul dintre
^.l n-a citit nici un rînd în afară de Paraguayul Cato-
d ' Anul Creştin şi Vieţile Sfinţilor, care acum or fi
ăvfenit Şi ele cărţi de joc.  Oligarhii rămîn  în extaz
*,ioind  Almanahul   Persoanelor   Onorabile   ale   Pro-
nciei, cocoţîndu-se pe ramurile arborelui lor genea-
[87]
L

 ne-
logic. N-au vrut să înţeleagă că sînt unele situaţii plăcute în care nu se poate păstra libertatea dc-cît seama celor mulţi. Situaţii în care cetăţeanul nu poate fi pe deplin liber fără ca sclavul să fie pe deplin sclav Au refuzat «a accepte că orice adevărată Revoluţie este un schimb de bunuri. De legi. Schimbare profundă a oricărei societăţi. Nu o simplă zugrăveală pe cavoul scorojit. Am luat taurul de coarne. M-am pus de-a curmezişul în calea stăpînului. a traficantului, a canaliei poleite. S-au prăbuşit din huzur şi din domnie în cerşit şi calicie, şi-au început să meaigâ de-a buşiloa. Nimeni nu le-a întins o mînă de ajutor.
Am redactat aceleaşi legi pentru sărac şi pentru bogat. Le-am făcut să fie respectate fără cîrtire. Ca să stabilesc legi drepte am abolit legi nedrepte. Pentru a crea Dreptul am suspendat drepturile, care timp de trei veacuri au fost exercitate întotdeauna strîmb in coloniile astea. Am lichidat improprietatea proprietăţii individuale, transformînd-o în proprietate colectivă, care este acelaşi lucru. Am pus capăt injustei asupriri şi exploatări a băştinaşilor de către creoli, şi ăsta era cel mai firesc lucru din lume, căci băştinaşii aveau dreptul de primogenitul ă asupra orgolioşilor şi corciţilor ibovnici ai pămîntului. Am semnat tratate cu triburile indigene. Le-am furnizat arme ca să-şi apere pămîntu-rile de jafurile triburilor duşmane. Dar totodată le-am îngrădit în hotarele lor naturale. împiedicîndu-le. să comită excesele pe care chiar albii i-au învăţat să le comită *
* în faţa deselor plîngeri ale oamenilor din locurile unde >~a de&făşurat campania cu privire la prădăciunile şi jafurile f* care indigenii le săvîrşeau pe proprietăţile rurale în tiniPu neînti eruptelor năvăliri pe care le făceau. Dictatorul Perpetuu, printr-un amplu decret dictat în martie 1816, critica aspru ineP. ţia unor comandanţi ai trupelor însărcinate cu paza Şra" ,a.' ordonînd să ?ie întărite fără întîrziere cu'forţe de cavalerie oe şamentele din Arekutakuâ, Manduvirâ. Ypytâ şi Kuavep ^ cete înarmate din toate detaşamentele de la graniţă trebuind^ organizeze incursiuni permanente in zonele învecinate. Pen^ c\e
[OS]
în ziua de astăzi indigenii sînl cei mai buni slujitori ai stalului, dintre ei am croit pe judecătorii cei mai '. probi, pe funcţionarii cei  mai  capabili  şi   mai credincioşi,'pe soldaţii cei mai viteji.
Nu e nevoie de altceva decît de egalitate înăuntrul legii- Numai potlogarii cred că folosul unui hatîr este hatîrul însuşi. E timpul să înţeleagă toţi o dată pentru totdeauna că folosul legii este legea însăşi. Nu e folos şi nici nu e lege decît atunci cînd sînt pentru toţi.
în ce mă priveşte. în folosul tuturor, n-am nici rude, nici protejaţi, nici prieteni. Pamfletarii îmi reproşează că mă port mai aspru cu rudele mele, cu vechii mei prieteni. E adevărul adevărat. Investit cu Puterea Absolută, Supremul Dictator n-are vechi prieteni. N-ai*e decît duşmani. Sîngele lui nu e apă de băltoacă şi nu recunoaşte nici o descendenţă dinastica. Aceasta nu există decît ca voinţă suverană a poporului, izvor al Puterii Absolute, al puterii exercitate în mod absolut. Natura nu face sclavi ; îi produce omul, stricător al naturii. Piatră de hotar. Dictatura Perpetuă a eliberat pămîntul smulgîndu-i din suflet murdăria imemorialei sale supuneri. Dacă mai sînt sclavi în Republica noastră, acum nu se mai simt sclavi. Aici singu-
tor măsuri, şi .se poruncea să fie ucişi cu lancea toţi indigenii năvălitori care puieau fi luaţi prizonieri în ambuscade, iar capetele lor să fie aşezate chiar în locul unde năvăliseră. în pari. 'a distanţă de cincisprezece coti unul de altul.
„Indigenii cei mai temuţi care năvăleau necontenit în regiunea de nord erau din tribul Payaguaces.   Nomazi, umblau în hoarde şi nu aveau aşezări stabile. Foarte vicleni în incursiunile loj% trăiau din furtul de vite, pescuit şi vînătoare. Exista totuşi un număr redus de indigeni care îşi aveau corturile puţin mai <a nord  de Concepcion  şi  care  ajutau   cu  canoele  lor forţele ln detaşamentul cel  mai  apropiat de punctul sus-amintit  în urmărirea indigenilor năvălitori. O năvălire de vreo cinci mii amtre aceştia a fost reprimată Ia sfîrşitul anului 1916. Toţi au ^°st trecuţi prin lance, şi capetele lor, puse în pari la distanţă -_e cincizeci de coţi unul de altul, formau un cordon înspăîmîn-<ator, menit-să~i înveţe minte, de-a lungul mai multor leghe de ^ graniţa regiunii invadate, unde de atunci a domnit, o eră do dp7wPe care istoricii o numesc Era Capetelor Linişlife", (Wî-itii" M°rgen$tern. op. eit.)
rul sclav care-a mai rămas e Supremul Dictator, care şi-a pus toate forţele în slujba puterii. Dar mai sînt unii care mă compară cu Caligula şi merg pînă acolo încît pomenesc numele lui Incitatus, calul pe care dintr-o toană năstruşnică l-a făcut consul neghiobul de împărat roman. N-ar fi fost mai bine ca bizarul meu defăimător să verifice semnificaţia faptelor şi nu a ne-faptelor istoriei ? A existat, ce-i drept, un cal-con-sul în Prima Junta : propriul ei preşedinte. Dar nu eu l-am ales. Dictatorul Perpetuu al Paraguayului n-are nimic de-a face cu consulul soliped de la Roma, nici cu bipedul consul din Asuncion care a sfîrşit prost, executat sub portocal.
Mă acuză că am proiectat şi construit în douăzeci de ani mai multe aşezăminte publice decît cele pe care indolenţii spanioli le-au distrus în două veacuri. Am ridicat în singurătăţile pustii din Gran Chaco şi din Regiunea Orientală case, forturi, cazemate şi fortăreţe. Cele mai mari şi puternice din America de Sud. Cel mai vechi dintre toate este fortul care se numea odinioară Bourbon. Am şters numele ăsta. Am şters pata asta. Ceea ce înainte nu era decît o palisadă de trunchiuri şi frunze de palmieri a fost reconstruit din temelii. Astfel, în timp ce portughezii fortificau Coimbra ea să ne asalteze în Nordul îndepărtat, am înălţat pentru a le ţine piept Fortăreaţa din Olimpo. Am poruncit să-i facă zid de piatră. Bastion inexpugnabil. Turnuri mari de un alb orbitor împotriva piraţilor negri şi traficanţilor de sclavi negri ai Imperiului. Pe urmă am ridicat Fortăreaţa San Jose. în sud. *
* „Fortăreaţa San Jose este fără discuţie cea mai impresionantă dintre construcţiile de inginerie militară, unică, prin dimensiunile ei nemaiauzite, în toată America de Sud în prima jumătate a veacului al XlX-lea. Proiectul ridicării ei a fost conceput la încetarea ostilităţilor dintre Brazilia şi oraşul Buenos Aires, în Zona Orientală, care a creat prilejul nimerit pentru invadarea Paraguayului, prezentînd în anumite momente indicu de iminenţă. După temeinice studii şi o meticuloasă concentrare de mijloace, a început construcţia în ultimele zile ale anului 188:;, lingă Itapua, dincolo de nu, la Fortul sau Tabăra pa» Jose. Două sute cincizeci de oameni, înnoptînd în corturi •. barăci de piei de animale ridicate în jurul caselor de lingă fo1 •
[90]
Clădirea Consiliului, clădirea Cazărmii Spitalului. reconstruirea capitalei şi a atîtor sate, lîrguri şi oraşe în interiorul ţării, toate acestea au fost posibile nu prin miracol, ci după ce am făcut prima fabrică de var în Paraguay. In aşa fel incit, după cum afirmă prietenul jose Antonio Vâzquez, pe un trecut de cărămizi de pămînt ars şi chirpici, eu am introdus aici civilizaţia
au început să lucreze toţi deodată. S-au perindat la direcţia lucrărilor subdelegatul Jose Leon Ramirez, ajutorul său Casi-miro Rojas şi comandantul garnizoanei Jose Mariano Mormigo. Cum ambiţia proiectului creştea de la o zi la alta, numărul oamenilor care în decursul execuţiei au putut fi angajaţi se dovedea neîndestulător [Cei două sute cincizeci de oameni de la început au ajuns douăzeci şi cinci de mii.] Ritmul lucrărilor s-a intensificat în 1837 şi totul s-a încheiat definitiv în ultimele luni ale anului 1838. Fortăreaţa, pe care paraguayenii au continuat s-o numească cu modestul ei nume originar, Tabăra San Jose, iar cei din Corrientes şi celelalte provincii argentiniene Tranşeea San Jose sau Tranşeea Paraguayenilor, avea un zid exterior înalt, făcut numai din piatră, de aproape cinci coţi înălţime şi doi grosime, cu profil crenelat şi întărit cu donjonuri de guri de foc bătînd în toate unghiurile orizontului. în afară de zăplazul ridicat în drumul convoaielor spre San Borja. zidul ăsta, cu. un şanţ adînc de jur împrejur, se întindea fără întrerupere pînă ce se pierdea din vedere, începînd de la bălţile lagunei San Jose, din lunca fluviului Paranâ. pentru ca. după ce descria un larg semicerc de mai mulţi kilometri, să se închidă ca un şarpe uriaş pe jumătate încolăcit deasupra rîului.
O asemenea construcţie uimitoare de var şi piatră, asemănătoare într-un fel cu Marele Zid Chinezesc, cuprindea cazărmi pentru trupe, odăi pentru ofiţeri şi sergenţi, depozite de arme şi muniţii şi celelalte încăperi auxiliare, dispuse în forma unui mic sat cu o uliţă principală mărginită de cîte cincisprezece case de 0 parte şi de alta, fiecare încăpere măsurînd şapte coţi şi jumătate, iar trotuarele mai bine de cincizeci de coţi ; în sfirşit. dincolo de sat cuprindea două mari tamazlîcuri cu islaz împrejmuit, despărţite rle o pădure deasă tăiată în două de o potecă ce se Perdea spre rîu.
.   depărtare, sub privirile patrulelor  din  Corrientes.  care
utreierau munţii şi pustietăţile din Misiones, unde nu înfîlneai
Wenie de om, Fortăreaţa se ivea deodată cu o înfăţişare impre-
t°nanţa Şi înspăimîntătoare.  Dincolo  de ziduri,  în  vîrful  unui
nchi de urundey, drept ca un ac,  parcă străpungînd cerul,
tura simbolul tricolor al legendarei,   respectatei   şi   temutei
auzit         a Dictatorului Perpetuu."   (J. A   Vâzquez, Văzute şi
[91]
varului. La moşiile patriei, la fermele patriei, se adaugă astfel strălucitorul impuls al varului patriei.
Din Palatul Guvernamental pîna la cea mai mică i'ermă din fundul ţării, strălucea albeaţa varului patriei, Panegiristuî meu va spune : Palatul Guvernamental a devenit receptacolul care stringca vibraţiile întregului Paraguay. Palingeneză a albului din alb. Nevricoşii de autori de afişe satirice vor striga desigur cît îi ţine gura că palatul a devenit timpanul gemetelor pe care le scot zi şi noapte deţinuţii din labirintul temniţelor subterane. Trîmbiţa cîrmuitorului. Recipient al glasurilor unui popor în mers. Cornul abundenţei, cu roade nenumărate. îl proslăvesc unii. Palat al Groazei, care a transformat ţara într-o uriaşă închisoare, orăcăie batracienii călători, oligarhii expatriaţi. Ce-mi pasă mie de ce spun transfugii ăştia ! Pot să vorbească ei mult şi bine, că-şi răcesc gura de pomană. Apologie/Calomnie nu înseamnă nimic. Alunecă pe deasupra faptelor. Nu pătează albul imaeulării. Albe sînt tunicile celor izbăviţi. Douăzeci şi patru de bâtrîni stau înveşmîntaţi în alb în faţa marelui tron-alb. SINGURUL care se aşază acolo, alb ca lina : cel mai alb dintre toţi în tenebroasa Apocalips â.
La fel şi aici. în luminosul Paraguay, albul este atributul mîntuirii. Pe acest fond de albeaţă orbitoare, negrul cu care mi-au împodobit figura trezeşte şi mai multă groază în sufletul duşmanilor noştri. Negrul este pentru ei atributul Puterii Supreme. Este o Mare Obscuritate, spun despre mine tremurînd în vizuinile lor. Orbiţi de alb, se tem şi mai tare. mult mai tare de . negrul în care presimt aripa Arhanghelului Răzbunării.
îmi amintesc foarte bine, Excelenţă, parcă vă văd şi acum, cînd aţi pus o întrebare trimisului imperiului Braziliei. Pedantul şi înfumuratul de Correia da Cămara n-a ştiut să dezlege ghicitoarea. Despre ce ghicitoare vorbeşti ? înălţimea Voastră l-aţi întrebat atunci pe brazilian : De ce leul, numai cu răcnetele şi urletele lui, înspăimîntă toate animalele ? De ce aşa-numitul rege al junglei nu se teme decît de cocoşul alb, pe ca-ro-l respectă '?! O să-ţi explic cum stau lucrurile, căci
1921
văd că dumneata nu ştii. i-aţi spus înălţimea Voastră : Motivul este că soarele, organul şi îndreptarul întregii lumini terestre şi siderale, produce un efect mai puternic asupra cocoşului alb din zorii zilei. îşi află în el un simbol mai potrivit, prin însăşi natura lui, decît în leul rege al tîl narilor din codru. Leul umblă noaptea în căutarea prăzii şi prădăciunilor ; răzvrătit cu o coamă uriaşă şi o foame aşijderea. Cocoşul se trezeşte odată cu lumina şi-l bagă pe leu î-n guşă. Correa a înghiţit în sec şi şi-a rotit ochii în toate părţile. înălţimea Voastră i-a spus pe urmă : Deodată apar draci împăunaţi în chip de leu şi dispar în faţa unui cocoş;... Haide, haide, Patirio, lasă năzbîtiile astea din alte vremi '. Nu putem prevedea ce-o să se întîmple. Se prea poate să se inverseze rolurile dintr-o dată şi regele tâlharilor de codru să comită o nelegiuire şi să înfulece cocoşul cit ai zice peşte. Numai că aşa ceva n-o să se întîmple cît ţine Dictatura Perpetuă. Dacă e Perpetuă. Stăpîne, Dictatura o să ţină o veşnicie. Amin. Cu îngăduinţa voastră, las pana asta pentru o clipă. Ca să mă închin. Acum sînt gata, Stăpîne. La porunca voastră. Isteţ Valon ! Cunosc strigătul tău' de război. îţi ghiorăie maţele de foame, la-ţi deci oala cu fasole şi-nainte de-a-mbuca/ mai întîi în sec înghite şi închină-te la ea.
Destul pentru azi. Restul o să-continui altă dată. Trimite însemnările pe măsură ce le scrii. Du-mă în cameră, în Cameră. Stăpîne ? In patul meu. în sicriul, meu, în groapa mea. Da. bădărane. în propria mea Cameră a Adevărului.
în pat, în patul ăsta nesuferit. îmi eîntăreşti greutatea, vrei să fii stăpîn pe sfîrşitul meu. Nu ţi-e de-a-juns că mi-ai răpit ceasuri, zile. luni, ani întregi ? Cît •Hnar de vreme trupul meu a străbătut imensitatea ta «e ţoale asudate ! înveleşte-mă la spate. Patino. Mai "rtîi perna. Pe urmă cărţile astea, două-trei cîte sînt. Cete Şapte Cărţi Juridice de Alfonso cel înţelept în Partea dreaptă, sub şezut. Legile Indiilor în partea cea-at ?'^c^"mi puţintel noada cu Forum Judicum. Ah, ' vai de mine. Nu. nu aşa. Mai jos. pune puţin mai
jos Forum. Aşa, aşa e niţeluş mai bine. Aş avea nevoie de pîrghia lui Arhimede. Ah. de-aş gâsi o ştiinţă necunoscută care să mă poată susţine în aer. Cîrligele astea de care atîrnă oalele deasupra focului. Chiar dacă sînt umflat de gazul cald, nu pot face levitaţii cum fac caii mei. Aş putea, Stăpîne, să pun să vă facă un hamac grozav, cum au deţinuţii din temniţe. Se simt aşa de uşori în ele. că uită pînă şi de greutatea fiarelor în care sînt legaţi. Poate că ai dreptate. E singurul lucru de care mai am nevoie. Mulţumesc pentru sfat. Du-te şi mănîncă, că aud cum îţi ghiorăie maţele. Ei, aşteaptă
0  clipă ! Să ridic puţin oblonul, Stăpîne ? Ce. vrei să fugi pe fereastră, ca o pasăre ? Nu, Stăpîne ; vreau doar ca înălţimea Voastră să aveţi mai multă lumină. Nu-i nevoie. Pînă şi sub patul meu e tot atîta lumină ca ziua-n amiaza mare.
Mă intrigă hîrtia asta. îţi dai seama cel puţin că hîrtia asta pe care-i scris afişul anonim nu se mai foloseşte de ani de zile ? Eu n-am mai văzut-o niciodată, Excelenţă. Ce observi la ea ? Hîrtie acoperită de mucegai, păstrată mult timp, Stăpîne. Dacă e privită la lumină, se observă filigranul în dungi al fabricii : o rozetă cu nişte iniţiale ciudate, pe care nu le pot descifra, Excelenţă. întreabă-l pe delegatul din Villa del Pilar dacă nu cumva contrabandista aia căreia i se zicea Andaluza n~a adus mai multe topuri de formatul ăsta ? Tomâs Gill e mort dacă nu-şi mîzgăleşte depeşele pe hîrtie vărgată. Dacă mai e şi spurcată de juruinţă călcată, cu atît mai bine. Trebuie să vă amintesc, Stăpîne, că văduva lui Goyeneche nu s-a întors in Paraguay. Cine-i văduva lui Goyeneche ? Doamna căpitan al navei care făcea contrabandă, femeia căreia
1  se spune Andaluza, Stăpîne. A, credeam că vorbeşti de văduva lui Juan  Manuel  de  Goyeneche..  trimisul confidenţial al lui Bonaparte şi a Charlotei Joachine. spionul venetic care n-a călcat niciodată în Paraguay-După întrevederea pe   care i-aţi acordat-o   înălţim^ Voastră, Andaluza n-a mai făcut nici un drum. Minţi ? N-am primit-o niciodată. Nu încurca lucrurile. Nu le
[94]
răsturna cu fundu-n sus. Să se verifice cu ajutorul delegaţilor, administratorilor din zonele de graniţă, şefilor de posturi vamale cînd şi cum au mai intrat în tară topuri din hîrtia asta vărgată. Acum poţi să pleci. Vreţi să mîncaţi ceva, Stăpîne ? Spune-i Sântei să-mi aducă o cană cu limonada. Să vină maestrul Alejandro la cinci ca de obicei ? De ce să nu vină ? Cine te crezi tu să-mi schimbi tabieturile ? Spune-i bărbierului să-ţi mai scurteze barba. Du-te şi ghiftuieşte-te. Poftă bună.
(în Caietul personal)
Cred că recunosc scrisul şi hîrtia asta. O dată, cu mulţi ani în urmă, au reprezentat pentru mine însăşi realitatea. Făcînd să scapere o piatră de cremene deasupra hîrtiei, puteai vedea în cerneala încă umedă cum mişună infuzorii. Fibrile parazite. Corpusculi inelari, semilunari ai acestui plasmodium. Formau pînă la urmă rozetele filigranate ale malariei. Foaia sul se răsuceşte, paludismul de-o pocneşte. Trăiască febra intermitentă ! îmi vîjîie urechile cuprinse de febră. Opera ţînţarilor anofel.
Să iei urma literelor în labirinturile... (rupt) ...filigranele pe hîrtia vărgată-spurcată, literele flagelate, marchează acum irealitatea inexistenţei. în jungla de diferenţe în care ne-am înfundat, trebuie să am şi Eu grijă să nu mă las înşelat de delirul asemănărilor. Toţi se liniştesc gîndindu-se că sînt un singur individ. E greu să fii permanent unul şi acelaşi om. Un lucru nu e mereu acelaşi lucru. EU nu sînt numai EU. Singurul care nu se schimbă este EL. Se susţine în invariabil. Se menţine în starea fiinţelor supralunare. Dacă închid ochii, continui să-l văd repetat la infinit in inelele oglinzii concave. (Trebuie să-mi caut însemnările despre acest fenomen de astronomie sufle-sască.) Nu e o chestiune care depinde numai de Pleoape. Dacă uneori EL se uită la mine, atunci patul pteu se ridică şi pluteşte în voia vîrtej urilor, şi Eu, nuns în pat, văd totul de foarte sus sau de foarte jos, pina ce totul dispare în punctul sau în locul absenţei
[95]
Numai EL rămînc iară să-şi piardă cîtuşi de puţin forma şi dimensiunile ; şi creşte mereu, creseînd din el însuşi.
Cine mă poate asigura că eu nu sînt, cînd a trăi înseamnă a rătăci de unul singur ? Clipa aceea in care cu adevărat, cum a spus copistul meu, tu mori şi totul continuă fără ca nimic în aparenţă să se fi petrecut ori să se fi schimbat. La început nu scriam ; nu făceam decît să dictez. Pe urmă uitam ce dictasem. Acum trebuie să dictez / scriu ; şi să însemn asta undeva. E singurul mijloc de care dispun ca să verific că mai exist, Deşi, dacă mă gîndesc mai bine, a fi îngropat în litere nu e oare modul cel mai complet de a muri ? Nu ? Da ? Şi atunci ? Nu. Hotărît, nu. Voinţa slăbită a ramolismentului. Bătrîna viaţă bolboroseşte gînduri de bătrîn. Scrii cînd nu mai poţi făptui. Scrii adevăruri false. Renunţi la foloasele uitării. Sapi groapa care este fiecare dintre noi. Smulgi din fundul ei ceea ce după atîta timp e acum îngropat. Da, dar oare sînt sigur că smulg ceea ce e şi nu ceea ce nu e ? Nu ştiu, nu ştiu, A face lucruri neînsemnate cu un efort titanic e tot un mod de a făptui. Chiar dacă invers. De un singur lucru sînt sigur : că aceste însemnări nu au destinatar. N-au nimic din poveştile închipuite pentru distracţia cititorilor care se reped asupra lor ca stolurile de lăcuste. Nici Confesiuni (cum sînt cele ale eumătrului .Jean-Jacques). nici Cugetări (cum sînt cele ale eumătrului Blaise). nici Memorii Intime (ca ale tufelor faimoase ori ale literaţilor sodomiţi). Sînt un Bilanţ, ? ca şi cum ai merge pe sîrmă deasupra prâpastiei. Piciorul umflat de gută se tîrăşte spre capătul celălalt pînă cînd îşi pierde echilibrul, şi atunci sîrma, echili-bristul. socotelile şi poveştile, datoriile şi datornicii, toate sînt înghiţite de prăpastie. Salut, binevenit taluz .
Idiotul de Patino spune mereu adevărul numai pe jumătate. N-am primit pe Andaluză. I-am acordat audienţă, dar n-am primit-o. Primiţi-o, înălţimea Voastră, mă îndeamnă asociatul ei Sarratea. Vestita negusto* teasâ este o persoană îneîntătoare, devotată înalţii1111
[961
astre cum nu se mai poate. Vrea sâ vă propună o f cete care-o să vă aducă satisfacţii mult timp.  dar e nu poate fi tratată decît între patru ochi, din pri-°>ia riscurilor pe care le implică. Cuvinte false de argentinian,, fals ca orice argentinian. Vrea să mă zăpă-ească întinzîndu-mi  momeala  vinei  mari  afaceri  de contrabandă cu arme.  Mi-ar  aduce într-un transport nici mai niult nici mai puţin decît tot arsenalul furat statului Paraguay în timpul blocadei piratereşti a rîu-lui  qi Pe deasupra şi armele pe care le-au lăsat trupele'paraguayene cînd s-au dus să apere Buenos Ai-resul împotriva invadatorilor englezi. Pînă şi tunurile din port, şi asta încă nu-i tot.
Mirosea de la o poştă a complot, înainte de a începe să iasă fum. 4'Iie uneori îmi place să trec drept naiv. Ce zi e mîine că nu poate veni chiar azi vestita negus-toreasă, cînd chiar ieri ar fi fost niţel cam tîrziu ? i-am spus în doi peri argentinianului. îndată egreta verde cu aripi albe de douăzeci de metri de la etambou la etravă a străbătut cele şaptezeci de leghe care ne despart de Villa del Pilar, unde corabia a stat ancorată timp de două luni aşteptînd autorizaţia mea. Planînd între colinele din Lambare şi Takumbu, acoborît încetişor în golful portului şi s-a oprit în faţa Palatului Guvernamental.
"Mai întîi a intrat în cabinet prin lentila binociului silueta măruntă a doamnei căpitan la timonă. E cu spatele, se uită în oglindă-. Corp-trestie. Corp-flintă. Archebuză-femeie. Cu degetele crispate pe trăgaciul voinţei. Atunci am scris — nihil in intellectu — acest •ţXerciţiu retoric pe care acum îl copiez ca să mă pe-epscsc de două ori pentru ruşinea acelei slăbiciuni Sentimentale de prost gust provocată de vizita fabu-oasă a femeii reale. Deianira îmi aduce cămaşa îmbi-a-a de sînge a rîului-centaur Nessus. Nessus : ana-& &Bia sinului]. Creaturi amfibio-logice aceste creaturi tio ° gice" ^ti-i' Povestea '? ° puteţi găsi în orice dic-^ Rar de buzunar despre mituri. Dacă pînă atunci al
1 In sp. Noso — seno.
meu nu va fi mistuit de flăcări, sîrguineiosule eomn îator-strîngător de cenuşe, deschide la paginile 70—77" unde vei afla locul însemnat cu o cruce : Herukles s' îndrăgosteşte de Deianira, care era hărăzită lui Ache-lous. Se luptă cu acesta, care a luat forma unui şarpe" apoi forma unui taur. Ii smulge un corn, care va fi proslăvit mai tîrziu sub numele de Cornul abundenţei Să pierzi o femeie înseamnă întotdeauna să dai de abundenţă. Herakles, în schimb, este purtat de biruin+ă spre pierzanie. O duce pe Deianira pe dealul Takumbiî în realitate la Tirint. Asta n-are prea multă importanţă căci în asemenea legende un nume nu e mai real decît altul. Intră în scenă centaurul Nessus, care cunoaşte vadurile râului. Se oferă s-o treacă pe Deianira de partea cealaltă luînd-o în spate. Dar cum toate zeităţile astea hermafrodite sînt trădătoare, rîul-centaur Nessus fuge cu ca. Herakles trage în răpitor o săgeată otrăvită. Simţind că moare, Nessus îi dă Deianirei cămaşa lui îmbibată în sînge şi otraxră, iar ea la rîndul i-o dăruieşte lui Herakles. E aici o încurcătură în
ei
toată regula. Cu tot dichisul : gelozie, bănuieli, deznădejde. Cu ce se hrănesc legendele dacă nu cu fatalităţi mărunte ? Herakles agonizează îmbrăcat cu cămaşa lui Nessus. încă mai are destulă putere ca să doboare copaci falnici la poalele Colinei Leului. Face cu ei o piramidă, înalţă un rug pe măsura mîniei lui. îl trimite pe Filoctet, care era un fel de Policarpo Patifio pentru el, să dea foc trunchiurilor peste care şi-a întins blana de leu, tolănindu-se pe ea ca pe un pat, cu capul sprijinit în ghioagă. Dicţionarul spune că .şi Deianira s-a omorît din disperare. Nu-i adevărat ; femeile fa-buloase sau reale nu se omoară. Omoară din sperare. între două faze ale lunii sîngerează, dar nu mor,
Ah, trădătoare, vicleană, frumoasă Deianira-Anda* luză ! Văduva veneticului Goyeneche, emisară a nătărăilor din Buenos Aires. în bun port ai ajuns f Crezi c-să lepăd de pe mine blana de leu pentru ca tes^n, fatală să-mi atingă trupul cu vrăjitoria ei de sînge strual-menstrual ? Păstrează-ţi darul tău transps
[98]
I
o mină de bani ţi-au cumpărat frumuseţea şi în-A zneala, şi moartea mea de mîna ta, Amazonă-a-J^ul Ah, de-aş putea popula ţara asta cu femei bă-î"ioase ca tine, dar nu trădătoare, bătăioase cu duşmanul, graniţele Paraguayului ar ajunge pînă în Asia Mică. unde trăiau amazoanele pe care numai Herakles. ie_a putut birui ! Dar Herakles, un afemeiat care călca a fost birui? âe temei. Eu n-o să mă întind în
s
pat cu tine.
De mic copil am iubit o zeitate pe care am numit-o Steaua-Nordului. Multe veleităţi au vrut sâ-i ocupe locul luînd alte forme, toate false, fără să mă poată înşela. într-o bună zi, în tinereţe, am adresat unui spirit întrebarea ; Cine este Steaua-Nordului ? Dar spiritele sînt mute. (Pe margine) : Nu şi pentru Patino, cart" crede că stă de vorbă cu ele, numai pentru că am tăcut greşeala să-I învăţ citeva rudimente de ocultism şi de-astrologie. I-au fost de ajuns ca să se creadă cu timptU un mag. Imago. Fluture-coleopter. Mare-Sarcofag, are pictate pe aripile îndoliate cranii şi tibii fosforescente... (marginea ruptă). Am copiat în latină întrebarea pe o hîrtie. Primul meu afiş satiric, nu calomnios, nici amoral, ci amar, înamorat, halucinat. Am pus bileţelul pe o piatră, pe vîiiul dealului Takumbii. Cum de nu s-a găsit atunci un farsor care să răspundă !a întrebarea asta ? !
Oricum  îmi  lipsea  aşa ceva.   indiferent   dacă  vine sau   nu   la   tanc   contrabanda   de   arme.    Nemişcată m faţa mesei,  aruncă  o privire curioasă  peste hîrtii. Peste rastelul unde .stau îngrămădite cincizeci din pus-Ue pe care chiar ea mi le-a vîndut în mai multe rîn-^Ui pe lingă vin roşu. făină, pesmeţi. potcoave, contra-^â de furnică ce pătrunde prin blocada de pe rîu. ntinde mîna şi mîngîie meteoritul, observînd cu coada chiulul ce se petrece in jur. Blinda dezmierdare a ace.s-colt?°!m aî cosmosuiui- Hazard-piatră înlănţuit într-un în f-    camerei din care izvorăşte o lumină invizibilă, tru Un^area unor hazarduri mai mici. Această femeie cu PUI negricios abia înfiorat. Nu-si ascunde intenţiile
clare în adîncurile întunecoase ale sufletului. pr şi ultima Căpităneasă de atentate încercate pe la spate Fii binevenită, căpităneasă a Porumbelului din La' Plata ! Deianira-Andaluză traficantă de arme. de mirodenii, de ibovnici. Gurile-rele zic că toţi marinarii de pe corabia ta aleşi de tine au ajuns să te cunoască pe rînd. unul cî-te unul, ia ceasul cind mahomedanii se roagă atingi nd pămintul cu fruntea. Meteoritul te dezbracă în timp- ce tu îl mîngîi. Eşti obişnuită să porunceşti să te desfrînezi. Nu aduci arme pentru armata mea. Nu aduci, decît basmaua ta roşie. Momeala pentru mine, ca să poţi trage cu flinta de aproape de cum vezi că ies în pragul uşii. îţi pui mîna în şold Nasturii peruvieni de la bluză îţi luminează decolteu}. Fac un pas înapoi orbit, de strălucire. Aştept să-mi' revin. îţi întorci faţa la oglindă căutîndu-mă/căutîndu-te. îţi potriveşti bucla' albăstruie care iese de sub turbanul în stil pirateresc. Ai trecut de Capul celor. Unsprezece mii de fecioare. Te apleci asupra sextantului. Cauţi coordonatele rectilinii/sferice ; încerci să vezi unde, cum ai putea să fixezi punctul care a luat-o din loc ]ăsindu-te fără loc în spaţiul imposibilului ; sau, şi mai rău. abando nîndu-te în deţiva acestui loc inexistent unde coexişti cu toate speciile posibile. Loc comun care şterge simţul comun : anulează faptul în.siîşi că te afli aici aplecata asupra sextantului asteptind să te primesc, pîndind mişcarea, momentul potrivit ca sa mă faci şi pe mine sa cad in locul comun ai unvi fraze. Lucrul cel mai uşor din lume. cel mai infailibil mod de a face să dispară un lucru : om, animal, .fiinţe în-sufîeţite-nt'însufk'ţite. îngăduie-mi un aparteu între paranteze drepte : fîntr-o dramă din aniichitaic. nu-mi amintesc care in clipa asta, există un pasaj uncie un conspirator-uzurpator vorbeşte cu i»ameiiii pe ran'-i \'^ trimite ca să-l ucidă pe rege. Mercenarii se fălesc <-' sini oameni, .şi el le spune că sint doar un soi »<J ** meni.! Nici tu nu eşti femeie : e.şli numai un sui de >e, mcie. Vemtâ-rătâcitâ în răspărul posibilului. Nu n:3 navighezi pv rîul Paraguay, nici brazdincl Strimtora sub  norii  lui  Magrllan.   Navighezi  prin  spateh
[1(10}
ilor, făx'â sa poţi ieşi dintr-un spaţiu fără spaţiu. In r ntrast cu strălucirea acestor Nubeeulae magellanice, Cmbrele cearcănelor tale au crescut : două pungi-de-ărbune sub focul ochilor varsă o ploaie de funingine neste impersonala ta persoană. Din cînd în cînd te fac divizibila. Uf. Nu. Ştiu că nu scriu ce vreau să scriu. Să încercăm altă nuanţă. Te-ai vîrît într-o peşteră întunecoasă pînă ai ajuns chiar în centrul pămîntului. Te frămânţi pe tăcute în tăcerea templului meu. Atingi, adulmeci, scotoceşti totul. Cercetezi mîngîindă/suspi-nîndă tuburile telescopului. Ei, bagă de seamă ! Nu-ţi face iluzii, Deianiră-Andaluză : Herakles s-a şi aruncat în flăcări înfăşurat în cămaşă. N-o să-mi masori izmenele cu teodolitul meu. Aparatul ăsta mi-a slujit pentru a reconstrui Oraşul pe care în trei veacuri strămoşii tăi l-au lăsat mai plin de murdării decît grajdurile lui Augias. Am demarcat, am dezinfectat ţara şi în acelaşi timp am tăiat cele şapte capete ale hidrei din Lerna care aici n-au putut lăstari dubluri. Singurul Dublu este Supremul. Dar tu nu înţelegi expresia a fi-doi. Te sprijini de telescop. Scoţi din teacă scrotul de pi^le de căprioară. Observi prin lentilă : Vezi Crucea Sudului răsturnată ; totodată şi tot pe dos, meteoritul. Busola şi-a înfipt acul în Nordul magnetic al pietrei. Ridici tubul pînă Ia unghiul cel mai înalt. Dacă pungile-de-cărbune n-ar fi întunecat cerul, poate-ai fi reuşit să zăreşti spaţiul complet lipsit de stele dintre Constelaţia Scorpionului şi Constelaţia Ofiucus : adevărată gaură Prin care privirile noastre pot pătrunde pînă în cele mai îndepărtate unghere ale Universului. Pe masă cele şapte ceasuri bat într-un singur puls pe care eu îl sincronizez în fiecare zi întorcîndu-le de şaptezeci de ori şapte. Nu poţi trece peste linia asta care zvîcneşte. ori-Clt ai împinge cu umărul, cu umbra ta, spaţiul fără _Paţiu care te conţine împreună cu celelalte specii nenorocite, fenix-femelă a umidităţii. Memento homo. jjj*^nto miUer. Se face tîrziu pentru tine. Degeaba * ? vergeaua de fier a cadranului solar ; la ceasul din cot \ Um^ra se dă înapoi. Legată de bara cîrmei. cu ^ sprijinit de bompres, înaintezi spre masă navi-
[101]
gînd contra vîntului care umflă canaturile uşii djn spatele căreia te urmăresc. Respiraţia ta agită fanioanele, îţi înfioară ritmic sînii, mişcă valurile de hîrtii Te uiţi la scrisoarea lui Sarratea. O arunci la coş' Scuturi din cap eliberîndu-te de distracţia trecătoare' Ai primit ordin să mă ucizi şi încerci să mă distrezi • scriind-descriind .ceea ce nu se poate intîmpla, hamal încăpăţînat, luntraş al justiţiei. Grăbeşte-te. Bine, bine. Te-ai hotărit in sfîrşit la un sfîrşit care nu va avea început. Mîzgăleşti neglijent cîteva cuvinte. Ah, ah. Tu mai întii scrii şi apoi acţionezi. Mai în Ui aduni cenuşa şi abia după aceea aprinzi focul ; la urrna urmei, fiecare ave felul său de a fi. Te ridici. Te apropii de uşă. Strecori mina în decolteul bluzei. O faci vu atîta energie încît pocnesc cusăturile. Un nasture se rostogoleşte, trece dincolo de uşă, se opreşte la picioarele mele. îl iau de jos. E cald. li pun în buzunar... (rupt). Din sin scoţi un obiect. îl arunci. Ricoşează pe plani-sferă, între constelaţiile Altarului şi Păunului. Aerul e din ce în ce mai irespirabil în birou. Duhoare de pisică dată cu mosc. Inconfundabilul, imemorialul miros de femelă. Iz greu de sex. Desfrînat, senzual, lubric, libidinos, aţîţător, voluptos, neruşinat, impudic, lasciv, păcătos. Emanaţiile se răspîndesc, umplu încăperea. Pătrund în cele mai tainice unghere. Fac să se clatine într-un balans de flux şi reflux obiectele cele mai grele. Mobilele, armele. Pînă şi meteorul parcă pluteşte şi dă din cap în putoarea aceea îngrozitoare. Pesemne că invadează întregul oraş. Greaţa mă paralizează şi îmi vine să vărs. Abia mă pot stăpîni. Fac un efort suprem. Nu numai fiindcă simt mirosul ăsta de femelă şi fiindcă mi-am amintit deodată de el. îl văd. Mai feroce decît o stafie care ne atacă ziua-n amiaza mare sărind în* coace şi încolo, pînă la capătul acelor zile dintîi, arse, uitate în bordelurile din Oraşul de Jos. Mirosul e aici. Samson-femeie, ea a îmbrăţişat coloanele templul^ meu temperat. îşi încolăceşte miile de braţe de furcou inexpugnabilului meu schit de sihăstrie în erecţie. Vrea să-l dărîme. Se uită la mine orbeşte, mă adulmecă Ve ^
 i
văzute. Vrea să mă dărîme. Intră Sultan. Se apropie
[1021
 ^
xndal. începe s-o mu.şluiaseă de la căJcîie. Apoi 'ncheietura genunchiului, coapsele de lupanar, curbura feselor. Bătrînul eline sans-culotle se codeşte şi ei Dorinţa, care sfârîmă munţii, vechea Dorinţă străfulgera în ochii lui urduro.şi. Geme niţel gata-gata să capituleze, îşi retrage totuşi îndată botul din acele va; morbide. Bale spumoase i se preling din bot. O insulta birjăreşte : Tîrfă trădătoare ' Găsi-te-ar moartea dt foame de bărbat ! Să n-ai alt acoperiş decît bolta cerului. Nici alt culcuş: decît puntea corăbiei tale. Să trăieşti înconjurată de alarme, chiar de nu ne mai aduci arme. Capul răposatului tău bărbat să se lipească di coapsele tale, centură de castitate care să-ţi înfrîneze poftele. Afară ! Du-fe-nvîrtindu-te, tîrfă ce eşti ! Ei, ei, ei. Ce-i asta, Sultan ? Ce-i limbajul ăsta necuviincios de cîine revoluţionar ? Nu aşa trebuie să te porţi cu doamnele ! Dar la ce altceva mă puteam aştepta de la tine, cîine bătrîn, ţîfnos şi misogin ! Sultan îşi pleacă fruntea şi se îndepărtează bombănind înjurături imposibil de reprodus. Nu se cuvine să îngroşăm aici notele triviale. Văd că şi în excesele astea mă repet. Poate cu bună ştiinţă întrueîtva. Exagerez detaliile. Cuvintele sînt murdare prin natura lor. Murdăria, excrementele, gîndurile negre .şi mîrşave se cuibăresc; în mintea teraţilor. literaţilor : nu în vocabule. Aplic acestor în-, semnări strategia repetiţiei. Mi-am spus în sinea mea: numai ce se repetă cu lux de amănunte se anulează de la sine. Mii de draci ' La urma urmei, eu fac şi scriu ce am chef şi cum am chef, de vreme ce scriu numai Pentru mine. De ce atunci atîtca oglinzi, scrieri hieroglifice, ţepene, dichisite. Litemtologie de antifoni şi ?ontraantifoni. împreunări de metafore şi metafori. Ducă-se dracului de convenienţe, Sultan a făcut foarte bine cînd a împroşcat-o cu noroi pe tîrfa de Andaluză !
in reaiilatf aş putea suprima toată povestea asta. în
°nce caz o s-o revizuiesc şi-o s-o corectez la o nouă
setură.  Fapt  sigur şi  real este  că  and al uza  Deianira
spălat putina. Putinâ-pată-fcmeie luîndu-şi tălpăşiţa:
Menind iarăşi încetul cu încetul Andaluza ca o trestie.
urmărită de plivirile negrului Pil ar. Indiscretul pezevenghi care este feciorul meu de casă a spionat şi ei prin cealaltă crăpătură. Mai palid ca un mort, dacă paloarea cadaverică a unui negru poate fi observată. Mai tulburat decît toţi, pajul s-a făcut nevăzut zbughind-o spre bucătărie.. Se întoarce îndată cu ceaiul mate. Apă fiartă timp de două ore încheiate ; îmi dau seama de la prima înghiţitură sorbită cu' paiul. Ai văzut cumva o femeie ieşind din birou ? Nu, Stăpîne. N-am văzut pe nimeni ieşind sau intrînd. Ara stat tot timpul la bucătărie pregătind ceaiul mate şi aşteptînd porunca voastră. Du-te şi întreabă santinela. S-a şi întors. Potlogarul ăsta' poate să se afle în mai multe locuri deodată. Stăpîne, nici un străjer ori santinelă n-a văzut intrînd ori ieşind vreo femeie din Palatul Guvernamental cît timp înălţimea Voastră aţi lucrat pînă adineauri.
Ciorna povestirii în care vreau să-mi reprezint acel fapt continuă astfel : Mi-am scotodt buzunarele. în căutarea nasturelui ; n-am găsit decît un bănuţ de argint de jumătate de real. Am trecut în birou. Pe masă mă aşteaptă hîrtia scrisă de femeie. Cu litere mari, biletul grăieşte astfel : SALUTARI DE LA STEAUA NORDULUI ! Mă reped cu ochianul la fereastră. Scrutez portul pînă în ungherele cele mai ascunse. Pe oglinda de mercur a golfului nici urmă de corabie verde. între Arca Paraguayului, care de douăzeci de ani tot ne-terminată a rămas, şlepurile şi celelalte ambarcaţiuni ce putrezesc ia soare, tremură numai reflexele apei. De pe birou a dispărut şi biletul. Poate că eu i-afli mototolii furios şi l-am aruncat la coş. Poate, poate. Ce ştiu eu ? în locul lui găsesc, între vrafuri de hîrtii şi constelaţii, o floare fosilă de ştir ; şi atunci poţi sene mai departe orice, de pildă, floare-simbol al nemuriri)-La fel ca pietrele azvârlite la întîmplare. frazele i^1" oate nu se întorc inupoi. Ies din prăpastia rientei si nu se lasă pînă nu ne Urăsc în ea, stăpine pe o realitate cadaverică. Cunosc aceste zuliţe-pietricele. după stil. Bunăoară : Nimic nu e real docil nimicnicia ;  sau : Memoria, stomac: al si
|H)4|
tului ' sau : Dispreţul, această ţarină din cure sînt tăcutei care vă vorbeşte. Par inofensive. Odată azvîr-ne pe" panta scrisului se tot rostogolesc la vale putînd gOaCecţeze întreaga limbă. S-o îmbolnăvească pînă ce ofac să amuţească de tot. Să taie limba vorbitorilor. gă_l jaoă~să..u_mble iarăşi în patru labe. Să-i împietrească după ce i-a împins la limita degradării extreme. de unde nu se mai pot întoarce. Monolituri cu o vagă formă umană. Semănate într-o pădure de stejari de piatră. Hieroglife, ele însele. Pietrele din Tevego, pietrele astea !
Am luat deci floarea. în interiorul crengu{ei cristalizate lupa îngăduia să vezi imperceptibile vinişoare. Pătrunzînd cu ochiul pînă la creasta florii de ştir, vedeai vîrfuri de munţi neînchipuit de mici. Substanţa a aromei fosilizate ? Un iz slab, apoi o mireasmă puternică, un zumzet. Sfîrîit de corpuscule care sînt acolo DINAINTE şi care nu se lasă percepute dec.it după ce ai frecat îndelung floarea-mumie de dosul palmei. Nebuloase. Constelaţii asemănătoare celor din cosmos. Un cosmos întors pe dos spre infinitezimal, ghemuit în el însuşi. La un pas de antimaterie. Mii de draci ! Retorica face mai departe ravagii. Mai mult ca sigliK_?ă_mi-a_m pierdut complet facultatea de ,'a_ spune prin cuvinte din limbajul de toate zilele ce gîndesc sau cred eă-mi amintesc. Dacă aş izbuti, m-aş vindeca. Vine o tîrfă, 6 curviştină-de-apă. îmi răvăşeşte toate hîrtiile. Apare o arhitîrfă navigatoare. îţi porunceşte să.-ti aaainieşti că trebuie să uiţi.
Altă chestiune.
In legătură cu Istoria Revoluţiilor din Provincia Pa-
Ţaguay l-am menţionat azi  dimineaţă pe iezuitul   Lo-
f"10; ^m citit manuscrisul la Cazarma Spitalului, eînd
?fost. internat ca urmare a căzăturii cu care m-am
• es ^a ultima mea plimbare.  Dacă ar fi să mă încred
mărturia simţurilor mele. trebuie să scriu că în -  fa7arniaza  aceea  l-am   văzut   pe  Pedro   Lozu.no  .sub
'Wşarea  preotului   care  mi-a   tăiat  drumul   în  josul
y-!i Encarnacion, în clipa, eînd se ck-zlânţiria furtuna.
[10.11
Odată eu primele pitături s-a lăsat brusc întunericul Sorge?itii] de recunoaştere, cercetaşii, gornistul, toboşarul, toţi au trecut de mult. La o cotitură s-a ivit preotul cu stihar şi etolă. Doi-trei ministranţi îl însoţeau purtînc! nişte luminări aprinse, pe care ploaia şi virilul nu reuşeau sa le stingă. Fanfara alaiului s-a risipit în clinchet ui clopoţelului pe care unul dintre ministranţi îi agita .-^periat în faţa mea ca în faţa unui spectru. Pagul aleargă mai dep-uie în galop, cu urechile ciulite la dopofel. M-arn gîndit la un nou complot după acest simulacru al împărtăşaniei date unui muribund. M-au uimit tertipurile stratagemei. Au prevăzut totul : m-au fii Hat eu focul de armă, apoi cu împărtăşania. Nu ; poate că nu. a spus un alt «glas din mine. Nu-i oare iezuitul Peclro Lozano. care vine să-ţi înmîneze personal pamfletul împotriva lui Jose de Antequera ? Oprii în mijlocul străduţei, cortegiul ambuscadei eu-harL<st:ce mă înfruntă. Nu dă semne c-ar avea de gind să se îndepărteze, îmi aţine drumul. Piei din faţa mea. Pedro Lozano ! strig. Acum îl disting clar în lumina fulgerelor. I se văd pînă şi porii pielii. Faţa lividă. i se mişcă în bîiguiala antii'onu-picioarele în noroi. In clipa aceea citit despre cronicarul ordinului că a murii în urmă cu un secol. în trecătoarea Huma-huaca. cînd mergea spre Alto Peru pe acelaşi drum pe care i-a făcut Antequera spre decapitarea sa Aud din nou clinchetul clopoţelului atenuat de rafalele de ploaie M de vînt din ce în ce mai puternice. Pagul sare în-spâiminUii. Mincstranţii fug strigînd : Xake Karai! Xake Karai ! Sini aproape deasupra preotului. Ceea ce de departe părea o scoarţă aurită de carte este în re-filitaU- arH)t'oruI de aur care păstrează forma consacrată. Liniştesc pagul trăgînd cu putere hăţurile în clipa cînd <? gata să-şi ia avînt. în clipa aceea viriu biciului, şerpuind printre raiale, se agaţă de picioi'^ arlotorului, smulgîndu-l din mîinile preotului. îl v^° tirindu-se prin noroi în căutarea lui. Lucrul cel rru'1 ciudat este că stiharul nu-şi pierde albeaţa. Vechea etolâ de doliu, franjurii. cele două cruci cu         gi'11''
110G|
văd
Ochii închişi. Buzele iui. îşi propteşte bine inii   amintesc  că   um
ase ale pieptarelor capătă un alb strălucitor. Pagul r° pe deasupra preotului şi se avîntă în vîrtej urile ^rtunii- Alunecă într-o băltoacă. Cade, mă azvîrle de-te ^g ej_ La rîndul meu, mă tăvălesc în noroi în ăutarea nu ştiu cărui lucru pierdut. Pierdut în două in concusiunea căderii. M-am aflat în situaţia celui care nu mai poate spune Eu fiindcă nu e singur, sirn-tindu-se mai singur ca niciodată în aceste două jumătăţi, fără să ştie căreia dintre ele îi aparţine. Senzaţia că' ai ajuns pînă aici împins, înşelat, azvîriit ca o zdreanţă, împotmolit în băltoacă. în clipa aceea, biciuit de Potop, nu reuşeam decît să lovesc orbeşte noroiul cu mîinile. Idiot, idiot, idiot ! Un os rupt, coloana sfă-rîmată, o lovitură la baza craniului pot provoca asemenea halucinaţii. Poate că nu mi-am dat seama în clipa aceea. în momentele de descurajare adevărul are nevoie de tot atîta sprijin ca şi greşeala. în clina aceea nu aveam alt sprijin clecît noroiul ; mă sugea în adine. în bătaia ploii şi a vîntului, calul aştepta.
DA-MI MINA, VREŢI SA VA SCULAŢI, STA-pine ? Dă-mi mîna. E o cinste foarte mare pentru mine' sluga voastră credincioasă, ca înălţimea Voastră să-mi întindeţi mîna. Nu-ţi întind mîna. îţi poruncesc să mi-o întinzi.pe-a ta. Nu-ţi propun o împăcare, ci numai un simulacru de identificară vremelnică.
Asta-i o lecţie. Ultima. Ar fi trebuit să fie prima. De vreme ce nu-ţi mai pot propune Cina cea de Taină cu droaia de Jude care sînt apostolii mei, îţi ofer o primă şi ultimă lecţie. Ce fel de lecţie, Stăpîne ? Omagiu adus crasei tale ignorante în beneficiul serviciului. De mai bine de douăzeci de ani eşti marele copist al Guvernului, secretarul meu particular, supremul contopişi, şi nu cu-noŞti încă tainele meseriei tale. Darul tău de scrib continuă să fie foarte rudimentar. Sărac, rău şi de:dînat. Te făleşti că ai în pupilă facultatea de a distinge cele mai mici asemănări şi diferenţe pînă şi în forma punctelor, dar nu eşti în stare să recunoşti litera unui infam afiş satiric. Aveţi perfectă dreptate, Stăpîne. Cu îngă-* duinţa voastră, vreau să vă informez că am încazarmaţ pînă acum şapte mii două sute treizeci şi patru de copişti în arhivă, pentru a confrunta literele afişului cu scrisul din cele douăzeci de mii de dosare, cu cele cinci sule de mii de file. la care se adaugă toată hîrţogăria pe care înălţimea Voastră mi-aţi poruncit s-o strîng în acest scop. L-am adus printre recruţi chiar şi pe Pai Ivîbatu. Cu toate că are creierul pe jumătate deranjat, e cei mai viu şi activ dintre conţopiştii recrutaţi. S"înt yn nebun tobă de carte şi de răbdare am eu parte ! striga mereu fostul preot. Aduceţi-mi dosarele, căci Pentl," mine treaba asta e floare la ureche ! îi ţin cu pesmeţi o-campanie şi apă ca să le sporesc neastâmpărul şi P°^." de lucru. Vă amintiţi, Stăpîne, de indigenii aceia oaii"1 din Jaguaron care au refuzat să mai lucreze pe planv ţia de tutun pe motiv că au vederea slabă 7 Li s-a "a
[108]
să mănînce un ghiveci bun, cu mulţi viermi de tutun înăuntru. Indigenii s-au aşezat la masă. Au mîncat şi ultimul bob de porumb, dar au lăsat întregi toţi viermii de tutun, graşi şi verzi, pe marginea farfuriei. Am de gînd să fac acelaşi lucru cu trântorii ăştia. Aştept doar ca Excelenţa Voastră să-mi încredinţaţi afişul pentru a se începe cercetarea scrisului.
De mai bine de douăzeci de ani eşti secretarul meu nevrednic-de-încredere. Nu ştii să secretezi ce-ţi dictez, îmi suceşti şi răsuceşti cuvintele. îţi dictez o circulară pentru a-i instrui pe funcţionarii civili şi militari asupra evenimentelor cardinale din viaţa Naţiunii noastre. Le-am şi trimis prima parte, Stăpîne. Cînd o s-o citească, dobitocii ăştia fără ştiinţă de carte o să creadă că le vorbesc despre o Naţiune imaginară. Semeni cu scribii ăştia cu stil bombastic, de-alde Molas şi Penas, bunăoară, care se cred nişte Tales din Milet şi nu sînt decît nişte nătărăi tale quale, Pînă şi la închisoare se ţin de găinării şi fură din scrierile altora. Nu te osteni să-i imiţi. Nu folosi cuvinte nepotrivite care nu sînt pe placul meu, care n-au priză la gîndirea mea. Nu pot să sufăr această capacitate relativă, cerşită. Pe lîngă asta, stilul tău e dezgustător. O ulicioară labirintică pietruită cu aliteraţii, anagrame, idiotîsme, barbarisme, paronomaze de tipul pâroli/pârulis ; imbecile anastrofe ca să-i laşi cu gura căscată pe invertiţii. imbecili care aJung la erecţie sub -efectul' chinuitelor inversiuni ale propoziţiei, în genul : La păminl din pom prâvăles-cu-mă ; sau alta şi mai chinuită : înfiptă Revoluţia în capul rneu, Urnea îmi face complice cu ochiul din Piaţa Palatului. Vechi trucuri ale retoricii care acum se folosesc din nou, de parc-ar fi noi. Dar mai mult ca orice iţi reproşez că nu eşti în stare să te exprimi cu originalita-ea unui papagal- Nu eşti decît un biouman cuvîntător. ^ghioana hibridă zămislită de specii diferite. Măgar-catii- trăgînd la roata fîntînii de ia biroul de conţopişti «Guvernului. Ca papagal mi-ai ii fost de mai mult folos . e«t ca secretar particular. Nu eşti nici una, nici alta. n Joc să transcrii întocmai ce-ţi dictez, umpli hîrtia do ar>'aronade de neînţeles. Şmecherii fumate de mult de
lumi
alţii. Te hrăneşti cu hoiturile cărţilor. Dacă n-ai ruinat încă tradiţia orală, e numai pentru că-i singurul limbai care nu poate fi jefuit, furat, repetat, plagiat, copiat. Vorbirea trăieşte susţinută de ton, de gesturi, de mişcările feţei, de priviri, de accent, de răsuflarea celui care vorbeşte. în toate limbile exclamaţiile cele mai vii sînt nearticulate. Dobitoacele nu vorbesc fiindcă nu articulează, dar se înţeleg mult mai bine şi mai repede decîf noi. Solomon vorbea cu mamiferele, cu păsările, cu peştii si cu reptilele. Şi eu vorbesc prin ele. El nu înţelesese limbajul dobitoacelor care-i erau mai familiare. Inima i s-a împietrit faţă de lumea animalelor cînd ţii-a pierdut verigheta. Se zice c~a azvîrlit-o sub efectul mîniei. cînd o privighetoare i-a adus vestea că a nouă suta nouăzeci *i noua nevastă s-a îndrăgostit de un bărbat mai tînăr decîl el.
„Cind îţi dictez, cuvintele au un înţeles ; cind le scrii tu, au" alt înţeles. Aşa îneît vorbim două limbi diferite. Mai bine te simţi alături de un dine cunoscut decît de un om cai limbaj necunoscut. Limbajul fals e mult mai puţin sociabil decîl tăcerea. Pînăjsi jiîinele meu Sultan a. murit du cînd cu el in mormînt secretul spuselor lui. Nu-ţi cei' altceva, stimatul meu Panzancho, decît ca atunci cînd îţi dictez să nu incevci să artificializezi firescul lucrurilor, ci să faci firească artificialitatea cuvintelor. Eşti secretarul meu ex-cretant. Scrii ce-ţi dictez de parcă tu însuţi, ai vorbi în taină hîrtiei în locul meu. Vreau ca în cuvintele pe care le scrii să fie ceva care să-mi aparţină. Eu nu-ţi dictez o adunătură de nimicuri-Poveşti de adormit copiii, baliverne. Nu-ţi dictez unui din romanele alea foileton în care scriitorul face paradă de caracterul sacru al literaturii. Falşii preoţi ai cuvin-tului scris fac din spusele lor ceremonii înfumurau;, l'1 ele personajele fabuleaza cu realitatea sau cu limbajul-Aparent, celebrează oficiul înveşmîntaţi în autoritatea supremă, dar tulburîndu-se în faţa figurilor ieşite din mimilor lor. pe care-şi închipuie că le creează. Şi ast' fel oficiul devine viciu. Cine are pretenţia sâ-şi relateze v_iaţa se pierde în imediat. Nu se poate vorbi decîl des'
nre altul. Eu nu se manifestă decît prin El. Eu nu-mi vorbesc mie. Mă ascult prin intermediul Lui. Parcă sînt închis într-un copac. Copacul strigă în legea lui. Cine poate şti că eu strig închis în copac ? îţi cer prin ur-niare tăcerea cea mai absolută, secretul cel mai absolut. Şi tot din aceeaşi pricină nu e cu putinţă să comunici nimic cuiva care este în afara copacului. Va auzi strigătul copacului. Nu va asculta celălalt strigăt. Al meu. Jnţelegi ? Nu ? Cu atît mai bine.
Partea proastă, Patino, e că situaţia devine din ce în ce mai gravă, din pricină că vorbirea ta e pe zi ce trece mai peltică. îmi umpli foile cu pelticeala ta. Puterea glasului tău e în scădere, şi vorbele-ţi sînt din ce în ce mai afonice. Ah, Patino, dacă memoria ta, care ignorează ceea ce încă nu s-a petrecut, ar putea descoperi că urechile funcţionează ca ochii şi ochii ca limba, trimiţînd la distanţă imaginile şi plăsmuirile imaginaţiei, sunetele şi tăcerile audibile, n-am avea deloc nevoie de încetineala vorbirii. Cu atît mai puţin de scriitura greoaie care ne-a întîrziat cu milioane de ani.
Cu aceleaşi organe, oamenii cuvîntă şi dobitoacele nu cuvîntă. Ţi se pare un lucru cuminte ? Deci nu în limbajul vorbit stă diferenţa dintre om şi dobitoace, ci în posibilitatea de a-şi făuri un limbaj pe măsura necesităţilor. Ai putea inventa un limbaj în care semnul să fie identic cu obiectul ? Inclusiv cu cele mai abstracte Şi nedeterminate. Infinitul. Un parfum. Un vis. Absolutul. Ai putea face ca toate astea să se transmită cu viteza luminii ? Nu ; nu poţi. Nu putem. Din pricina asta tu eŞti în acelaşi tinip de prisos şi trebuincios pe lumea asta, unde şarlatanii şi pungaşii prisosesc, pe cînd de oameni cinstiţi avem o mare trebuinţă. M-ai înţeles ? JJrept să spun, nu prea mult, nu de tot, Excelenţă. Mai  zis, n-am înţeles nimic din toate astea, Stăpîne, fpt care vă rog să-mi acordaţi iertarea Excelenţei oastre. N-are importanţă. Să lăsăm acum deşertăciu-titth astea# S~o luăm de la-nceput. Bagă-ţi copitele în gftean. Moaie-ţi bătăturile solipede. încalţă-ţi pe cap al ivrta bărbierului Alexandru, coiful lui Mambrin sau -Vlinervei. Ce vrei tu. Ascultă. Ia seama la ce-ţi spun.
[Hi]
_O_să realizam împreună scrutinul scriiturii. O sa te învăţ dificila aria a ştiinţei seripturale, care na e. cum crezi arta înfloririi trăsăturilor, ci a deflorării semnelor.
încearcă mai întîi tu singur. înţepeneşte-ţi bine- peniţa. Ridică-ţi ochii. Uită-te la bustul ele ghips ai lui Robespierre  în   aşteptarea  unui  cuvînt.   Scrie.   Bustul nu-mi spune nimic,  Stăpîne.     întreabă     gravura    lui Napoleon.  Nici el.  Stăpîne.  Cum ar putea sa sita de vorbă cu  mine marele  Napoleon !  Uită-te ]a aerolit: poate că-ţi spune ei ceva. Pietrele vorbesc. Să vedeţi. Stăpîne, eu la ceasul ăsta al după-amiezii sînt întotdeauna cam năucit şi abia dacă pot auzi glasul propriei mele memorii. Ce pot să vă spun cînd simt că parcă-mi amorţeşte mîna ! Dă-mi-o. Vreau să ţi-o întorc, s-o fac să meargă iar ca un ceasornic. Miezul nopţii. Douăsprezece bătăi în foişor. Sub conul alb al luminării nu se văd decît două mîini puse una peste alta. Ca să se mai odihnească memoria ta împuţinată, în timp ce eu te instruiesc cu puterea magică a stafiilor, îţi voi conduce mîna de parc-aş scrie eu. închide ochii. Ţine tocul în nună. închide-ţi mintea la orice alt gînd, Simţi greutatea ? Da. Excelenţă, Atîrnă grozav de greu ! Nu e rimai tocul, Excelenţă ; e şi mîna voastră... un drug d      er. Nu te gîndi la mînă. Gîndeşte-te numai la toc. F<      a lui e un metal ascuţit şi rece. Hîrtia, o suprafaţă p:      â şi caldă. Strînge. Strînge mai tare. Eu îţi strîng mina. împing. Apăs. Oprim. Comprim. Exercit o presiune. Presiunea ne contopeşte mîinile. E una singură în clipa asta. Să strîngem cu putere. Du-te-vino. Ritm neîntrerupt. Din ce în ce mai tars. Din ce în ce mai adînc. Nu mai exista nimic în afară de mişcarea asta. Nimic în afară de ea. Vîrful de fier zgîrie foaia. Dreapta/stînga. Sus/jos. Scrii. ai început să scrii acum cinci mii de ani. Cele dinţi» semne. Desene. Liniuţe cretinografice. Insule cu copacl înalţi învăluiţi în nori de fum, în burniţă. Cornul unu1 taur împungînd într-o peşteră. Strînge. Descarcă toa <* greutatea fiinţei tale în vîrful peniţei. Toată puterea ta în fiecare mişcare, în fiecare trăsătură. Suie-te cala pe ea. pe deşelate, pe o parte, Nu, nu ! Nu pune in
[1121          ,                     —
iciorul pe pămînt.  Sunt,  Stăpîne,  nu  văd,  dai   simt
g_mi ies litere foarte ciudate. Nu te mira. Cei mai
iudat lucru e acela care se petrece în modul cel mai
firesc. Scrie. Să scrii înseamnă să desprinzi propriile
tale cuvinte. Să încarci aceste cuvinte care se desprind
de tine eu tot ce ai, pînă ajung să fie ate altuia. Ceva
complet străin. Văd că ai scris aproape adormit 'EU SU-
PEEMUL.   Stăpîne...   înălţimea  Voastră   îmi    mişcaţi
mîna ! Ţi-am poruncit să nu tegîndeşti la nimic
nimic
uită-ţf memoria. Să scrii nu înseamnă să .translur.nu realitatea în cuvinte,.ci să faci ca aceste cuvinte să fie "reileT Ti'eaîul constă în .proasta folosire,a_.cuvîn.tuiuL. în "proasta folosire a scriiturii. Nu înţeleg, Stăpîne... Nu-ţi face griji. Presiunea este enormă, dar aproape că n-o simţi, n-o simţi ; ei, ce simţi ?                      •"
simt că nu simt                       ^             ,       .
greutate "i-are-ţi descarcă greutatea. Un du-te-vuio al peniţei, care este din ce în ce mai iute. Simt, Stăpîne, îmi simt corpul ca un du-te-vino într-un hamac... Stâ-pîne... hîrtia îmi fuge de sub peniţă ! S-a întors cu nouăzeci de grade ! Atunci scrie mai departe cu spatele. Ţine bine tocul. ŞMnge-l tare, ca şi cum ^ţ-ai -âiyna de e] viaţa pe care încă n-o.ai. Scrie mai departe
pai scriu
cu voluptate hîrtia se lasă pătrunsă in cele mai mâ-
runte crăpături. Absoarbe, suge cerneala fiecărei  tră-
turi pe care o trasezi. Proces pasional. Conduce la o
^ziune completă a cernelii cu hîrtia. Cerneala mulatră
_e contopeşte cu hîrtia albă. Lubricii se lubrefiază reci-
Oc-Mascul/femelă. Formează amîndouă jivina cu două
eîe. Iată principiul amestecului. Ei, ho, nu mai geme, nu
mai gîfîi. Nu, Stăpîne... nu mă hîţîn. Ba te hîţîni. Asta e reprezentare. Asta e literatură. Reprezentarea scriiturii ca reprezentare. Scena întîi.
Scena a doua :
Un aerolit cade din cerul scriiturii. Ovulul punctului SG marchează în locul unde a căzut, unde a fost îngropat. Embrion neprevăzut. Răsare de sub crustă. Mic, îşi iese din matcă. îşi marchează nimicnicia chiar în momentul cînd iese din ea. Materializează gaura zeroului. Din gaura zeroului iese sin-ceritatea J.
Scena a treia :
Punctul. Micul punct e aici. Aşezat pe hîrtie. Mulţumită forţelor lui interne. Gravid de lucruri. încearcă şă se procreeze în palpitarea interioară. Sparg coaja. Ies şi încep să piuie. Se aşază pe crusta albă a hîrtiei.
Epilog :
Iată punctul. Sămînţă de nouă-ouă. Circumferinţa cercului său infinitezimal este un unghi perpetuu. Formele urcă ordonat. De la cea mai joasă la cea mai înaltă. Forma cea mai joasă este angulară, adică terestră. Următoarea este angulară perpetuă. Pe urmă, spirala ori-gină-măsură a formelor circulare. în consecinţă, se cheamă circulară-perpetuă : natura răscolită într-o spi-rală-perpetuă. Roţi care nu se opresc niciodată. Axe care nu se rup niciodată. Tot aşa şi scriitura. Negaţie simetrică a naturii.
Origine a scriiturii. Punctul. Unitate măruntă. La fel ca unităţile limbii scrise sau vorbite, care sînt la rîndul lor limbi mărunte. A spus asta cumătrul Lucreţiu mult mai înainte decît toţi copiii' lui adoptivi. Principiul tuturor lucrurilor este că măruntaiele se formează din
I I
1 Sin-ceridad :  în acelaşi timp sinceritate şi fără (sin) 2'-'°* itate (ceridad).
[114J
măruntaie mai mici. Osul din oase mai mici. Sîngele. din mici picături de sînge care se reduc la una singură. Aurul din particule de aur. Pămîntul, din fire de nisip concentrate. Apa, din picături. Focul, din scîntei împreunate. Natura lucrează cu lucruri mărunte. La fel şi scriitura.
Tot astfel. Puterea Absolută este făcută din puteri mai mici. Pot face prin intermediul altora ceea ce aceşti alţii nu pot face cu de la sine putere. Pot spune^ altora cega ce nu-mi, pot spune mie. Ceilalţi sînt lentile prin care citim în propriile noastre minţi. Supremul este cel care prin natura lui e astfel. Niciodată nu ne aminteşte ^e alţii decît atunci cînd e imaginea Statului, a Naţiunii, a Patriei şi Poporului.
~" Haide, trezeşte-te din moleşeală. De aici înainte scrie singur. Nu te-ai lăudat de-atîtea ori că poţi să-ţi aminteşti de literele, ba chiar şi de forma punctelor de pe hîrţoagele adunate în cele douăzeci sau treizeci de mii de dosare din arhivă ? Nu ştiu dacă ochiul tău cu memoria -asta fantastică te înşeală, dacă limba ta papagalicească minte. Fapt sigur e că între literele cele mai asemănătoare, între punctele aparent cele mai rotunde există întotdeauna o diferenţă care permite să fie comparate şi să constaţi acel lucru nou ce-şi face apariţia în vraful de asemănări. Treizeci de mii de nopţi, la care se adaugă alte treizeci de mii. mi-ar trebui ca să te învăţ diferitele forme de puncte. Şi chiar aşa tot la început am fi. Virgulele, cratimele, dierezele, acoladele, liniile, ghilimelele, parantezele cele mai egale sînt şi ele diferite, sub aparenţa asemănării perfecte. Scrisul uneia Şi aceleiaşi persoane este foarte diferit după cum scrie ja diezul nopţii ori la amiază. Niciodată nu spune ace-'aşi lucru, chiar cînd trasează acelaşi cuvînt.
'Ştii 'cg distinge litera diurnă de cea nocturnă ? La rlTB ^e noaPlc există încăpăunare indulgentă. Apropie-°" somnului şlefuieşle  unghiurile.  Se destine! şi  mai spiralele. Rezistenta de la stînga Ia dreapta e mai
. Qfilirul. prieten intim al literei nocturne. Curbele ^?"icwoaie mal puţin. Sperma cernelii se usucă mai în-~L,- Mişcările sînt divergente: Trăsăturile se înclină mai*"
-• Tind să se culce.
Dimpotrivă, litera de zi e. mai hotărîtă. Rapidă. Sînt eliminate poluările inutile. Mişcarea e convergentă. Trăsăturile sînt suitoare. Există un acompaniament de curbe care se unduiesc liber. Mai ales la spirala titlurilor Luptă încrîncenată între polii cercului-perpetuu. Presiunea pozitivă este o continuă apropiere-de-limită. Liniile ies din matcă. Sar pe mal. Obstinaţia e mai rigidă. Rezistenţa de la dreapta la stînga, mai puternică. Mai aspre literele duble, arcurile, pliurile, duplicitatea. Uşurinţa sare în ochi. Dar şi în scrisul diurn, ca şi în cel nocturn, cuvintuî singur slujeşte numai pentru ceea ce nu slujeşte. La ce slujesc afişele satirice ? Cea mai ruşinoasă perversiune a utilizării scrisului ! La ce b'un munca de păianjen a autorilor de afişe satirice ? Scriu. Copiază. Mîzgălesc. Trăiesc în concubinaj cu cuvîntul infam. îşi dau drumul pe taluzul infamiei. Dintr-o dată punctul. Salt mortal al conversaţiei. Linişte subită a avalanşei de cuvinte, a branşei autorilor de afişe satirice. Nu punctul de cerneală ; punctul produs de un cartuş de război în pieptul duşmanului Patriei, ăsta contează. Nu admite replică. Răsună. îşi face datoria.
înţelegi acum de ce scrisul meu se schimbă după unghiurile, cadranului solar. După dispoziţia sufletului. După cursul vînturilor, al evenimentelor. Mai ales cînd trebuie să descopăr, să urmăresc, să pedepsesc trâdai'ea. Da. Excelenţă ! Acum înţeleg foarte limpede ilustrele voastre cuvinte. Vreau neapărat să înţelegi cu -i nial multă limpezime, ilustre copist, obligaţia ta dr a-i descoperi pe autorul afişului anonim, tlnde-i afişul ? Uita-ii-l aici, Stăpîne, sub ochii voştri. Ia-l. Studiază-l în lumina cosmografiei literare, aşa cum te-am învăţat. 0 •să poţi afla cu exactitate la ce oră din zi ori din noapte a fost mîzgălită hîrtia asta. Ţine lupa. Adulmecă urmele. La ordinele voastre. Excelenţă.
(In Caietul personal)
Patino strănută gindindu-se nu la ştiinţa .-:< -nil111 ?>? Ci la intemperiile stomacului său.
Acum sînt sigur că recunosc1 litera afişului nn"!*"1'1
î li ti I
).,' 7),
M -
Scris cu puterea întortocheată a unei minţi tulburate. E orea încărcat, în scurtimea lui. afişul de pe uşa catedralei ! Aceleaşi cuvinte -exprimă sensuri diferite, după cum e sufletul celui care le pronunţă. Nimeni nu spune
slujitorii mei civili şi militari" decît pentru a atrage atenţia asupra faptului eă sînt slujitori, chiar dacă nu slujesc la nimic. Nimeni nu porunceşte ca propriul său cadavru să fie decapitat decît acela care vrea ea al altuia să fie decapitat. Nimeni nu semnează EU SUPREMUL într-o parodie falsificată cum e asta decît acela care suferă din pricina lipsei absolute de supremaţie. Impunitate ? Nu ştiu, nu ştiu... Totuşi nu trebuie exclusă nici o posibilitate. Hm. Ah. Haide ! Observă-l bine. Scris nocturn, desigur. Unduirils slăbesc şi coboară. Curbele se opun în linii colţuroase ; caută să-şi descarce energia spre pămînt. Rezistenţa dinspre dreapta e mai puternică. Trăsături centripete, tremurătoare, închise spre muţenie.
In alte timpuri eu făceam cu cei doi corbi albi- uri experiment de letromancie care întotdeauna dădea rezultate bune. Să trasezi pe pămînt un cerc cu raza cît piciorul unui om. Aceeaşi rază ca a discului solar deasupra liniei orizontului la asfinţit. Să-l împărţi în douăzeci şi patru de sectoare egale. Deasupra fiecăruia să desenezi o literă a alfabetului. Deasupra fiecărei litere să aşezi un bob de porumb. Atunci porunceam să-i aducă pe Tiberiu şi pe Caligula. Cu lovituri iuţi de plisc," Tiberiu ciuguleşte boabele de porumb de pe literele care anunţă prevestirea. Caligula, chior, boabele de porumb de pe literele care proorocesc contrariul. Amîn-d°i la un loc nimereau întotdeauna. Ori unul, ori altul, Pe rînd. Uneori chiar amîndoi deodată. Nimereau. Mult ^ai precis e instinctul corbilor mei decît ştiinţa prezicătorilor. Hrăniţi cu porumb paraguay an, corbii grafo'
°gi îşi scriu prezicerile într-un cerc de pămînt. N-au ftev        precum corbii lui Cezar, să le scrie pe cerul  roman.
[117]
(Pe margine, scris cu cerneală roşie)
ATENŢIE ! De recitit pamfletul. Partea întîi. Pre_ feţele despre servitutea voluntară. Ciorna se află, probabil, între filele Spiritului legilor sau Principelui, Tema : Capacitatea inteligenţei se limitează la înţelegerea părţii concrete a lucrurilor. Cind e nevoie să raţioneze, poporul nu ştie decît să bîjbîie în întuneric. Şi încă mai abitir cu aceşti ucenici de vrăjitori. îşi stropesc răutatea cu blestemata salivă a strănuturilor. Funcţionarul meu de ]a sectorul suflete e cel mai primejdios. E în stare chiar să pună pe furiş arsenic sau orice altă substanţă toxică în oranjadele şi limonadele mele. O să-i acord un nou privilegiu. Dovadă de supremă încredere, îl voi face începînd de astăzi paharnicul oficial pentru toate băuturile mele.
Ei. Patino. ai adormit ? Nu, Excelenţă ! încerc să descopăr al cui e scrisul. Ai descoperit ? Drept să vă spun, Stăpîne, n-am decît bănuieli. Văd că de te îndoieşti, şi mai tare osteneşti. Observă afişul anonim o dată mai puţin. Cu multă luare aminte, ai grijă. Ce nume se trezeşte în memoria ta ? Ce chip vede ochiul tău pătrunzător şi atotştiutor ? Ce trăsături de condei ? Clipit de pleoape întrezărind printre protuberante o mică fisură himerică. Spune-mi, Patino... întreaga persoană a nedemnului-de-încredere avansează în carapacea lui greoaie spre necunoscut, căci nu ştie încă ce am să-i spun. Disperată speranţă a unei comutări. Spaimă de beţiv ajuns la fundul sticlei goale. Spune-mi, litera afişului nu-i a mea ? Surd plescăit al lupei căzînd pe hîr-tie. Trombă de apă ridieîndu-se din lighean. Imposibil, Excelenţă ! Nici dacă mi-aş fi pierdut minţile, n-aş putea crede una ca asta despre Karai-Guasu al nostru ! Trebuie să te gîndesti întotdeauna la toate, secretar-secre-tant. Din imposibil iese posibilul. Uită-te aici, sub fi"" gr an, înfloritura iniţialei nu e ca a mea ? Ba e a voastră, Stăpîne ; aveţi dreptate. Şi hîrtia, şi iniţialele var-gate-spurcate. Vezi ? Atunci înseamnă că cineva iŞj bagă nasul chiar în cuferele vistieriei mele,       d
1118]
tin maşina exfoliatoare. Hîrtie rezervată pentru corespondenţa particulară cu personalităţi străine, pe car*-n_o folosesc de mai bine de douăzeci de ani. De acord Dar scrisul ?.,. Ce-mi spui de scris ? Pare al vostru. Excelenţă, dar nu e chiar al vostru. Pe ce te bizui cind afirmi asta ? Cerneala e diferită, Stăpîne. E copiat perfect numai scrisul. Dar spiritul e al altuia. Pe lîngă ast;\ Excelenţă, nimeni în afară de duşmanii declaraţi n-ar îndrăzni să ameninţe cu moartea Supremul Guvern şi pe slujitorii lui. M-ai convins doar pe jumătate. Patino. Rău, ba chiar foarte rău şi foarte grav e că cineva violează cuferele vistieriei, fură topurile de hirtie cu filigran. Şi mai de neiertat este că acest cineva cumiie o faptă rea şi temerară : îşi bagă nasul în Caietul meu personal. Scrie pe filele mele. îmi corectează însemnările. Notează pe margine cugetări necugetate. Oaie autorii de afişe satirice mi-au invadat domeniile cele mai secrete ? Caută mai departe. Deocamdată o să continuăm cu Circulara perpetua. Pînă atunci pregăteşto-ie să mînuieşti de zor tocul. Vreau să-l aud cum face sa geamă hîrtia cînd o să-ţi diete? Sentinţa Supremă cu care-o să şterg batjocura decretelor.
Ah, Patino. ce s-a făcut cu cealaltă investigaţie pe care ţi-am poruncit s-o duci la capăt ? Aceea despre penitenciarul de la Tevego, Stăpîne ? Am aici gata scrisă adresa către comandantul din Villa Real de la Con-?cepcion ca să procedeze la darîmarea penitenciarului. Lipseşte numai semnătura voastră. Stăpîne. Nu. potlo-garule ! Nu-ţi vorbesc de satul ăsta de năluci de piatră. Ţi-am poruncit să cercetezi cine a fost preotul care. pur-tmd sfînta împărtăşanie, mi-a ieşit în calr in după-a-?iaz cînd a fost furtună şi-am căzut de pe cal. Da. e ; n-a fost nici un preot cu sfînta împărtăşa- în după-amiaza aceea. N-a fost nici un muri- A» cercetat cu grijă. Despre chestiunea asta sau
ţaronada asta, cum spuneţi voi, Stăpîne, n-au existai ecit zicători vagi. Se zice ziceri, prost zicător ce eşti. cj   S*'. Stăpîne.  Zvonuri rău voitoare, bîrfe, vorbe de
?a ieşite din casa lui de-alde Carîsimo. din pricina  pe care-o nutresc faţă de Guvern, pentru a dovedi
(:a prăbuşirea lui a fost pedeapsa lui Dumnezeu. A aoă rut pînă şi un afiş ieftin, care-a aruncat venin pe toate drumurile, ca să-l împrăştie mai departe gurile-rele înălţimea Voastră aveţi toată informaţia adunată în urma instrucţiei sumare în dosarul ăsta. L-aţi citit cînd v-aţi întors de la Cazarma Spitalului. Vreţi, Stăpîne s-o citiţi din nou ? N-o să ne mai pierdem timpul cu nimicurile pe care scribii clevetitori le vor repeta din belşug de-a lungul veacurilor.
Crezi că ăştia vor apăra adevărul, prin poeme, romane, fabule, pamflete, satire, diatribe ? Care-i meritul lor ? Să repete ce-au spus şi-au scris alţii. Priap, zeul ăla de lemn din antichitate, a ajuns -să reţină cîteva cuvinte greceşti pe care le auzea de la stâpînu-său pe cînd citea la umbra lui. Cocoşwl lui Lucian, cu două mii de ani în urmă, de mult ce-a stat în preajma oamenilor, pînă la urmă a ajuns să vorbească. Bătea cîmpii la fel de bine ca ei. Măcar de-ar şti scriitorii să imite dobitoacele ! Erou, dinele ultimului guvernator spaniol, în pofida faptului că era venetic şi regalist, a fost un palavragiu mai grozav decît cel mai dibaci areopagit. Ignorantul şi rusticul meu Sultan, după ce-a murit, a dobîndit tot atîta înţelepciune ori chiar mai multă decît regele Solomon. Papagalul pe care l-am dăruit fraţilor Robertson spunea Tatăl nostru cu glasul episcopului Panes. Mai bine, mult mai bine ca episcopul se ruga papagalul. O dicţiune mai clară, fără să te împroaşte cu .salivă. Avantajul păsării, care are limba uscata. Intonaţia mai sinceră decît trăncăneala ipocrită a clericilor. Animai curat, papagalul vorbeşte limbajul născocit de oameni, fără a fi conştient de asta. Şi mai ales fără vreun seop utilitar. De pe inelul lui în aer liber. »Ţ pofida captivităţii iui domestice, predica inii-o vie pe oare n-o poate imita limba moartă a scrii închişi in rnliviile-coşehigp ale cărţilor,
Au existat epoci in istoria oamenilor în cari-' senito" iul era o persoană sacră. A scris cărţi sacre. Cărţi uni" versale. Codurile. Epica. Oracolele. Sentinţele săpf pereţii criptelor : pildele pe uşa templelor. Nu afişe d<"l
 '
fi 20]
ustătoare. Dar în acele vremuri scriitorul nu era un id singur ; era lin popor întreg. Iţi transmitea mis-
^idiv         g                                    g
terele de la o vîrstă la alta. Aşa au fost scrise Cărţile ?
Vechi- Mereu noi. Mereu actuale. Mereu viitoare.
Cărţile îşi au destinul lor, dar destinul n-are nici o t carte. Pînă şi profeţii, fără poporul din care au fost plămădiţi prin însemne şi prin mit, n-ar fi putut scrie Biblia- Poporul grec numit Homer a compus lliada. Egiptenii şi chinezii şi-au dictat legendele unor scriitori care visau să fie poporul, nu unor copişti care strănutau ca tine pe filele scrise. Poporul-Homer face un roman. Aşa l-a socotit el. Aşa a fost primit. Nimeni nu se îndoieşte de faptul că Troia şi Agamemnon au existat, nu mai puţin decî-t Lîna de Aur, decît Candire din Peru, decît Ţărmul-fără-de-Rele şi "Oraşul-Strălucitor clin legendele . noastre indigene.
• Cervantes, ciung, scrie marele său roman cu. mina care-i lipseşte. Cine-ar putea afirma că Uscăţivul Cava- • Ier cu Mantia Verd<e e mai puţin real decît însuşi auto- ? ' rul ? Cine-ar putea tăgădui că grasul scutier-secretar e mai puţin .real decît tine ? Suit pe măgarul lui şi păşind pe urmele mîrţoagei stăpînului său, nu-i mai real decît tine suit pe lighean şi nereuşind să ţii în Mu tocul ? Două sute de ani mai tîiviu, martorii acelor poveşti nu mai trăiesc. Cu două sute de ani mai tineri, cititorii Ru ştiu dacă e vorba de legende, de poveşti adevărate, de adevăruri închipuite. La. fd_se va petrece şi cu noi,, care .vom trece drept fiinţe ireaîe-reaîe. Poate că atunci nici nu vom mai trece. Cu atît mai bine. Excelenţă ! _ Ar trebui să existe, în toate ţările care se consideră wvilizate, legi ca acelea pe care le-am stabilit în Paraguay împotriva condeierilor de toate soiurile. Corupţi corupători. Haimanale.. Paraziţi. Potlogari, măscărici ai cuvîntului scris. Ar scăpa astfel de cea mai rea otravă care face atîta rău popoarelor.
Colericul Dictator are un vi-af de caiete cu expresii şi con-pte pe care le-a scos din cărţile altora. Cînd trebuie să redac- urgent   o   hirtie,   Ie  răsfoieşte.   Selecţionează   sentinţele   şi Ie    are  după  părerea lui  sîbt  de  mai  mare  efect  ji   le    -
F121]
presară pe ici pe colo, fără să ia seama dacă se potrivesc sau nu. Toată învăţătura lui se limitează la un stil îngrijit. Djn panegiricele ilustre învaţă pe de rost frazele eare-l impresionează mai tare. Ţine la îndemină dicţionarul pentru a folosi cuvinte cît mai variate. Fără el nu se apucă de nici o treabă. Istoria Romanilor şi Scrisorile lui Ludovic al XlV-lea sînt hrana din care se împărtăşeşte în fiecare ?.i. Acum s-a apucat să înveţe englezeşte eu asociatul său Robertson, pentru a profita de cărţile bune pe care acesta le-a primit de la Londra şi Buenr* Aires prin alţi asociaţi ai lui.
Mai este ceva, reverend Părinte, despre simulata fobie pt care Marele Cerber ţine s-o arate contra scriitorilor, produs. fără îndoială, al invidiei şi al resentimentelor acestui om cu aere de Cezar şi de Fenix al Literaţilor, căruia lipemanin citea ce suferă i-a slăbit, creierul.
Să-ţi mai spun una, fray Bel-Aseo, o poveste care-o să te facă să te prăpădeşti de rîs. Pesemne ştii că Marele nost ni Om dispare din cînd în cînd în claustrări periodice. Timp de cîteva luni se închide în încăperile lui din Cazarma Spitalului, aşa cum anunţă, prin metoda zvonului oficial, adică a seere-" tutui de stat public, pentru a se dedica studierii proiectelor şi planurilor pe care imaginaţia lui înfierbîntată are pretenţia ca le-a conceput ca să aşeze Paraguayul în fruntea ţărilor americane, S-a ră.spîndifc totuşi zvonul că aceste retrageri în hortus conclttsus se explică prin intenţia de a scrie un roman imitat după Dom Quijotc, pentru care simte o admiraţie vecină cu fascinaţia. Spre nefericirea Dictatorului romancier, îi lipseşte calitatea "de ciung a lui Cervantes — care şi-a pierdut run braţ în glorioasa bătălie de la Lepanto — şi in sx-îiin)!> e ciung  râu la minte şi la spirit.
Alte versiuni vrednice de crezare ale acestor dispar'l-i> temporare permit să presupunem că ele se datorează mai c'e' grabă escapadelor lainice pe care ilustrul Misogin Ie face 1» numeroasele sale concubine, Ia casele lor de la ţară. colicul1"71' ?cu care se spune că ar avea peste cinci sute de copii din ii"" întreeîndu-i în această privinţă pe Don Domin«o MarWmv. '•l Irala şi pe alţi întemeietori nu mai puţin prolifici.
Informatorii mei au menţionat chiar pe una din concubine-o fostă măicuţă care n renunţat la călugărie şi care or !J n, voritn   Iui.   Se  zice  că   |ii1onrea   asta.   de  două   ori   nccui'a-" .*'
legiuită, trăieşte la un conac aşezat între satele Pirayu şi Cerro-Leon. Nimeni însă n-a reuşit să vadă pînă astăzi sera ?ntiniă a Dictatorului, fiindcă e împrejmuită pe toată întinderea ei de zăplazuri înalte şi garduri vii de maci, şi pe lîngă asta e păzită de numeroase pichete de santinele. Marele Om a răspîndit zvonul că a stabilit acolo parcul artileriei.
Publică, te rog, Proclamaţia dumitale, reverend Părinte, către concetăţenii noştri. Ar putea deveni o adevărată Evanghelie pentru eliberarea compatrioţilor noştri de sub sumbrul despot cu care Sfinţia ta eşti, din nefericire, rudă apropiată. Am aşternut în scrisoarea asta numai adevărul adevărat, pe care el nu-l poate dezminţi. E un om căruia-i place lupta de aproape şi azvîrle cu tot ce-i cade sub mînu în accesele lui de furie. Nu te teme de el ; cel mai bine putem să-l combatem acolo unde nu ne poate ajunge." (Scrisoarea avocatului V. Dias de Ventura către Fray Mariano Ignacio Bel-Asco.)
Mania de a scrie pare să fie simptomul unui veac care şi-a ieşit din matcă. în afară de Paraguay, cînd s-a mai scris atîta ca acuzn, de cînd lumea se află într-o permanentă răsturnare ? Nici romanii în epoca decadenţei lor n-au scris atîta. Nu există marfă mai nefastă decît cărţile acestor răzvrătiţi. Nu există molimă mai rea decît scriitoraşii ăştia. Cîrpaci de înşelăciuni şi de minciuni. Năimiţi care-şi vînd pana lor de păuni ireali. Cînd mă gîndesc la fauna asta perversă, îmi închipui o lume unde oamenii se nasc bătrîni. Se micşorează, se zbîrcesc încet-încet, pînă ce sînt închişi într-o sticlă, înăuntru se fac şi mai mici, în aşa fel îneît ai putea nu nea zece Alexandri şi douăzeci de Cezari unşi pe o telie de pîine sau pe o bucata de manioc. Avantajul ipeu e că nu mai am nevoie să mănînc şi nu-mi pasă _c^ ° s^ mă mănînce viermii ăştia.
ÎN TOIUL VERII PUNEAM SA-L ADUCÃ DIN temniţă în dormitorul 'meu, în timpul siestei, pe catala-
• nul francez Andreu-Legard. îmi făcea mai plăcută digestia  dificilă  cu  poeziile  şi  poveştile  lui.  Mă  ajuta să-mi fac somnul, chiar dacă trebuia să-l sorb încetul cu încetul. Timp de cinci ani a ştiut să-şi dea silinţa şi-şi făcea datoria  cu destulă  eficienţă,  reuşind să-şi plătească mâncarea de deţinut fără prea multe dificultăţi. Ciudat amestec de prizonier-transmigrant. închis la Bastilia ca agitator. Odată securea călăului i-a trecut foarte aproape de gît. în timpul unei sieste mi-a arătat la  ceafă  cicatricea loviturii  care-ar  fi  putut  să-i fie fatală. După luarea fortăreţei la 14 iulie,  a ieşit de acolo   şi   a   participat  la   Comuna   Revoluţionară.   !.;ub conducerea directă a lui Maximilian Robespierre, după cum mi-a spus ori poate m-a minţit. Membru al unei
• Secţii de suliţaşi în timpul dictaturii iacobine, a căzut iar în dizgraţie după executarea Incoruptibilului.
în închisoare l-a cunoscut si a devenit prieten la cataramă cu libertinul marchiz pe care Napoleon a pus să-l închidă, din pricina unui pamflet clandestin pe care nobilul desfrînat l-a pus în circulaţie împotriva Marelui Bărbat şi â amantei lui, Josephine de Beau-harnais. Napoleon era prim. consul. Autorii de pamflete şi afişe satirice nu cunoşteau nici o limită. Aşa a apărut, chipurile tradusă din ebraică, o Scrisoare a Diavolului către Marea Tîrfă a Parisului. Catalanul francez mă asigura că, dacă licenţiosul său prieten nu era autorul pomenitului pamflet, ar fi meritat în orice caz să fie, dată fiind forţa corozivă a scrierii. Povestindu-mi toate astea, nu făcea decît să vorbească de funie în casa spînzuratului ; lancer des piques ?— asta făcea fostul sergent al unui pluton de suliţaşi, fichu comme las de -pique. Tais-toi canaille, hein ! Mais non, Sire, se scu-'a Legard. Nu înţeleg cum acest "neruşinat, sordid, feroce,
[124!
„„.os de sodomit, care e prietenul tău, a putut fi, cum susţii! un Prie^-en a^ poporului şi al Revoluţiei. A fost, Excelenţă. Un revoluţionar avânt la lettre, oh la la, şi cu ce a'vînt ! Cu convingerile cele mai cinstite. Cu şapte ani înainte de Revoluţie a scris Dialogul dintre un Preot şi un Muribund, din care v-am recitat adineauri. Cu un an înainte de asaltul asupra Bastiliei şi în al unsprezecelea al captivităţii lui, marchizul exclamă în altă operă a sa : O mare Revoluţie mocneşte în ţară. Lumea s-a săturat de crimele suveranilor noştri, de cruzimile, libertinajul şi neghiobiile lor. Poporul • francez e scîrbit de despotism. Bate la uşă ziua în care, mîniat, îşi va rupe lanţurile. în ziua aceea, Franţă, te vei trezi ia lumină. Vei vedea la picioarele tale pe. criminalii care te anihilează. îţi vei da seama că un popor* nu poate fi liber decît prin natura spiritului său şi nu poate fi condus.de nimeni altcineva decît de el însuşi. în orice caz, mi se pare ciudat ceea ce susţii, Legard. Asta nu s-a întîmplat aici nici măcar într-un singur caz cu oligarhii destrăbălaţi pe care-a trebuit să-i bag la zdup. Atîl pe ticăloşii cu tonsură, cît şi pe cei în uniformă ; pe scîrfa-scîrţa-pe-hîrtie care se credeau luminaţi de Minerva şi nu erau decît nişte corcituri, pui ai cîinelui de Diogene şi ai căţelei- de Erostrat. Cît despre marele libertin, Excelenţă, libertinajul lui a fost mai curînd o acţiune profundă de eliberare morală în toate domeniile. La Secţia de 'sultţaşi. unde în cursul disputelor asupra ateismului s-a pus rău cu Robespierre. In sesiunile Comunei din Paris. în Convenţie. în Comi-Şia Spitalelor. Pînă şi îa azilul unde a fost pînă la urmă ^ternal. Aşa.. a.şa î Potlogarul ăsta licenţios trebuia sa-şi încheie viaţa într-un balamuc ? Ţineţi seama, to-tu$i, Excelenţă, că cea mai revoluţionară operă politică <* lui datează din acea epocă. Proclamaţia lui : Fii ai Franţej încă un efort dacă vreţi să fiţi cetăţeni ai unei Republici ! egalează ori depăşeşte poate Contractul So-cial al nu mai puţin libertinului Rousseau. si Utopia «intului Thomas M'orus. Cafalanul francez îmi tulbura ^s*e*e- întindea coarda măruntei lui revanşe eu sub-de poşcăriaş scormonind pămîntul rnnrmîntal al
uneltirilor. Cînd marchizul moare în 1814. acelaşi an în care Înălţimea Voastră îşi asumă Puterea Absolută se descoperă printre hârtiile lui de la azil testamentul olograf : Odată acoperită groapa, să semănaţi deasupra ei ghindă, pentru ca după un timp mormântul meu şi pădurea să fie totuna. în felul ăsta, mormîntul meu va dispărea de pe suprafaţa pămîntului. şi tot astfel sper că amintirea mea se va şterge din mintea oamenilor ; cu excepţia cîtorva, puţini la număr, care au vrut să mă iubească pînă în ultima clipă şi a căror dulce amintire o voi lua cu mine în mormînt. Ultima lui dorinţă nu s-a împlinit. Nici apelul lui n-a fost auzit : Mă adresez numai celor în stare să mă înţeleagă ! Şi-a trăit aproape toată viaţa în închisoare. îngropat într-o temniţă adîncă. i-a fost strict interzis prin decret, sub orice pretext ar fi invocat, să se folosească de condeie, cerneală, toc. cărbune de scris şi hîrtie. îngropat de viu, i s-a interzis să scrie sub pedeapsa cu moartea. După ce i-a fost îngropat cadavrul, nimeni nu s-a gîn-dit să-i îndeplinească dorinţa de a semăna ghinde pe mormînt, aşa cum ceruse el. Nu i-au putut şterge amintirea. După un timp i-au deschis mormîntul. Profanare şi mai perfidă, fiindcă a fost făcută în numele ştiinţei. Au luat craniul. N-au găsit nimic extraordinar, cum Excelenţa Voastră îmi spune că se va întâmpla cu aî vostru. Craniul „degeneratului de trist renume" avea proporţii armonioase, era „mic de parcă ar fi fost de femeie". Zonele care indică duioşie maternă, dragoste pentru copii, erau atît de evidente ca îa craniul Heloizei. care a fost un model de duioşie şi dragoste. Această ultimă enigmă, adăugată la cele dinainte, a fost cea din urmă provocare azvîrlită contemporanilor săi, I-a prinţ pentru totdeauna în plasa curiozităţii şi a urii. Poate f a preamăririi lui finale.
Recviemul nu reuşea să mă amorţească. Catalanul-îranţuz ştia pe de rost nu mai puţin de douăzeci din operele astea ale delirantului pornograf, căci îi slujise timp de mulţi ani ca un fel de depozit al memoriei: ceva asemănător cu glastrele-spion pe care le fac eu din argilă caolinoasă de TobatK şi răşinele pe care le obţin
/Hn Arborele-cuvîntului. E de ajuns să zgîrii pieliţa subţire himen-opteră ; acul de sardonix şi crisoberil se trezeşte, se pune din nou în mişcare, face să zboare în eontra-mişcare cuvintele, sunetele, cel mai uşor suspin, precum în alveolele şi membranele nervoase ale glastre-lor-auditoare-vorbitoare, căci sunetul amuţeşte, dar nu conteneşte. E aici. îl cauţi, şi el e aici. Bîzîie pe dedesubt, lipit de panglica impregnată cu ceară şi răşini sălbatice. în cufăr păstrez mai mult de o sută de hîrburi pline de taine. Conversaţii uitate. Gemete foarte dulci. Sunete marţiale. Vaiete distinse. Glasul de muribund al celor expuşi la suplicii, între loviturile de bici. Mărturisiri. Rugăciuni. înjurături. Pocnituri. Focuri de armă ale plutonului de execuţie.
Catalanul-gal era din acelaşi soi cu aceste glastre-vorbitoare. Venea în odaia mea la ora siestei, fie iarnă, fie vară, singurele anotimpuri din Paraguay. E aici. Scoateţi-i fiarele. Scrîşnetul lanţurilor îl făcea să devină distrat, crispat. Nu începea imediat, de parcă şi-ar fi scos anevoie cătuşele de la limbă. Hai, vorbeşte, cîntă, povesteşte ! Să văd dacă adorm, dacă poţi să mă adormi. Mai întîi scotea un murmur, un fel de fîrnîit foarte slab, mijindu-şi ochii de un verde-ardezie. Deschidea de obicei conversaţia cu unul din delirurile lascive ale marchizului. Ordalii de ţap. Satirul faunesc se năpusteşte asupra sexului universului. Dar bubuitul năpustiţilor sale, zgomotul orgasmului său nu e mai mare deeît zumzetul unei muşte. Furia nemăsurată a desfrîului geme, strigă, insultă, imploră cu glas de muscă divinităţile sterpe. Furie de epuizare. Parcă umple cerul şi încape într-o mînă. Teribilul vulcan nu lasă să cadă 0 picătură din lava sa arzîndă. Stă nemişcată velatura visului, fără nici o briză care s-o încreţească. Destul ! Prizonierul schimbă subiectul, glasul, intenţiile. Are un repertoriu vast. Enciclopedie de siluiri, de obscenităţi iberbolice. Ştie pe de rost nu numai aceste inepuizabile ?l mincinoase poveşti profane cu gustul zădărniciei. Pune de obiceiuri rele şi de vicii, scrise de marchiz, ^om         dealtfel  cu  mai  multă  forţă  decît  Sfintele
 în  ceea  ce  priveşte  semnele,  deşi  slabe  şi
[127]
impunătoare in ceea ce priveşte obiectul lor ; astfel incît produc o şi mai mare lăcomie prin simulacrul ghif-iuielii. Ce caută sodomitul ăsta umflat, uranistul ăsta saturnal ? Un zeu-femelă cu care să-şi satisfacă disperarea lui sterilă ? A existat aici, în Paraguay, o mulatră numită Erotida Bianeo, din familia Blanco Encalada y Balmaceda de Ruy Dîaz de Guzmân. Era în stare să potolească o armată. Poate că Erotida Blanco ar fi poto- " lit chiar şi armata lui Napoleon, şi pe infernalul marchiz închis la Bastilia. Dar nu, cu neputinţă ! Erotida Blanco avea nevoie de o pădure virgină, de un lanţ de munţi, ca să copuleze cu o mie, cu o sută de mii de fauni păroşi deodată. Să punem .capăt acestui subiect profan ! în alveolele memoriei sale, din fericire, se păstrau şi alte glasuri, alte poveşti. Glasul palato-nâzal începea să fredoneze bocetele genevezului : Omule, Mare Om, Om Suprem, închide-ţi existenţa în tine însuţi î Rămîi în locul pe care ţi l-a arătat natura in lanţul fiinţelor, şi nimic nu te va putea sili să ieşi din el. Nu da cu copita în imboldul necesităţii. Puterea şi libertatea ta ajung . pînă acolo unde străbat forţele tale naturale. Nu mai departe. Orice-ai face, niciodată autoritatea ta reală nu va depăşi facultăţile tale reale. Glasul catalanului francez seamănă din ce în ce mai mult cu glasul genevezului. Sunetul r foarte graseiat în discursurile filosofice ale Contractului, în cele pedagogice din Emil. Nazale, gîfîitoare-confidenţiale, în impudicele Confesiuni. Prin glasul lui Andreu-Legard îl văd pe cumă-trul Rousseau ca pe un copil bătrîn, ca pe un bărbat efeminat. Nu vorbea chiar el de un pitic cu două gla~ suri ? Unul artificial, de bas-bătrîn : celălalt, subţiat, împuţinat ; de aceea piticul îşi primea oaspeţii întotdeauna stînd în pat, ca să nu i se descopere frauda dublă, şi aceiaşi lucru fac eu acum sub pămînt.
Am suferit mult, Excelenţă, înainte şi după 9 Termi-dor, care corespunde zilei de 27 iulie la voi ; sau. peut-etre, neconsolatului vostru 20 septembrie. în care totul se concentrează în jurul înălţimii Voastre. Totuşi, Ftan-
[128]
cia nu piere cu una cu două. Istoria nu se ter ruină iu 90 septembrie 1840. S-ar putea spune că abia începe în Franţa Directoratul se stabileşte la 27 octombrie 1795. In 1797 Napoleon iese biruitor la Rivoli începe Al Doilea Directorat. Expediţia lui Napoleon în Egipt. Ies, sau mai curînd sînt scos din închisoare. Mă înrolez ca simplu soldat in armata Marelui Corsican, Pai-' mierii se profilează pe cerul Egiptului. Şi aici, .pe cerul albastru şi incandescent al Paraguayului. Marele şarpe al Nilului se tîrăşte la picioarele piramidelor. Atei Riul-coroanelor, la picioarele odăilor voastre. Excelenţă. Nu reuşeşti să mă faci să dorm, Legard. Ce-aţi vrea să vă spun ? Te-aud spunînd mereu acelaşi lucru de zece ani. Glasul tău dogit de bătrîn nu te poate face mai tînăr. Ia să vedem, lucrează cu cornul abundenţei. Charles Legard vorbeşte răguşit, îşi drege glasul. în ritm de danzon. aşa cum se dansează în Bali, în Tan-ganika, în Insulele Mirodeniilor, se porneşte să fredoneze Calendarul Republican. Numai atunci încep să adorm niţel sub o ploaie de verdeţuri, de flori, de legume verzi, de fructe de toate felurile, portocale aurii, pepeni galbeni plini de melodii, pepeni roşi melodîqşî, seminţe de' bostan de-un ban, toate roadele pâmîntuluL Toate fazele anului, lunile, săptămânile, zilele, orele.. Natura întreagă cu forţele ei genezice .şi elementare. Umanitatea muncii şi munca umanităţii sans-culotteuse.. Animale, armăsari, substanţe minerale, asini şi iepe, ca: şi vaci, vînluri şi nori. catîri şi catlroe. focal şi apa, păsările, excrementele lor fertilizările, germinaţii, culesul viilor din florar, din fructidor. clin mesidor. din prairial, toate cad asupra mea, ca rouă dimineţii, din acest corn al abundenţei făurit de Fabre d'Eglantine. Sărbătoarea Virtuţii începea să mă moleşească pe 1? septembrie, cufundîndu-mă m!r-o uşoară picoteală, pe care Sărbătoarea Geniului o întrerupea brusc pe:8. ?Simţeam că sforăi niţel în timpul Sărbătorii Muncii, P"-J ÎS. Urma Sărbătoarea Opiniei, care coincidea cu jartea mea ori poale o provoca, pe 20 septembrie . mâ trt'zt'«mpe 21. pentru Sărbătoarea Recomwn.selor
 u. Supremul
Nu pot să te felicit, Charles Legard. Ai eîntat prost N-ai ştiut să scuturi cornul. Poate că rezonanţele solo-urilor tale l-au şters, l-au spart, l-au ros, l-au trădat Cînd sînt gata să adorm, vîrful cornului zgîrie membrana somnului.  Deschid ochii.  Te observ.  Figura ta gesticulează în sunetul unor ritmuri barbare de vînă-tori, nu de agricultori. Mă scol. Te dau afară. Vrei să pleci din ţară ? Ai douăzeci şi patru de ore la dispoziţie. .    Dacă întîrzii un singur minut, numai o parte din tine va călători : capul tău va fi pus într-un par în Piaţa lui Marte,  ca să le fie învăţătură de minte celor care-şi • îngăduie necuviinţe faţă de Supremul Guvern şi nu-şi fac bine meseria. Memoria ţi-a adus pierzania, Charles Andreu-Legard. Buna ta memorie. Memoria ta teribilă. Rămîi cu bine şi noroc !
A plecat cu Rengger şi Longchamp, împreună cu alţi cîţiva francezi obraznici pe care îi ţineam la zdup, ia regim de temniţă grea. Le-am dat drumul pentru că eram sătul de ei şi voiam să plece cu bîlciul lor in altă parte. în timpul meu fără timp, Calendarul Republican al Franţei nu era bun. L-am lăsat să plece fără păreri de rău pe catalanul-francez. Nimic sigur n-am ajuns să aflu despre acest migrant aventurier. Vagi rapoarte mi-au dat de ştire că a naufragiat în La Bajada : după alte informaţii, am aflat că predă limba guarani la o Universitate din Franţa.
Povestea libertinului marchiz de la Baslîlia, transportat apoi la Azilul din Charenton, povestea poveştilor spuse de Legard. imi aduce aminte de povestea altui degenerat de foarte trist renume : burlescul marchiz de Guarany, încă o dovadă a neruşinatei înşelăciuni, a tei/tipurilor şi a diabolicelor maşinaţiuni de care se slujesc europenii şi spaniolii pentru a înşela, pentru a-şi acoperi fraudele şi intenţiile de a micşora demnitatea acestor popoare, maiestatea acestei Republici. Aşa au pus la cale neobişnuita sau mai degrabă ridiculn braşoavă cu închipuitul marchiz de Guarany. E cunoscut de toată lumea în Europa şi America faptul că acest aventurier hispano-european  s-a dus în  Spania  cu  minciuna  că
1.130]
vine cu o misiune clin partea acestui Guvern către monarhul acelei ţâri. Imaginaţia e lipsită de instinctul imitaţiei- dar imitatorul e complet lipsit de instinctul imaginaţiei. Aşa se face că ficţiunea şi minciuna gogonată a impostorului au ieşit la iveală în scurt timp. Chiar Tribunalul Judecătorilor de la curtea Bourbonilor spanioli n-a avut încotro şi a trebuit să-i aplice acestui falsificator insolent pedeapsa ultimului supliciu, care pînă la urmă a fost rezervată pentru cazul în care ar fi călcat pedeapsa surghiunului  şi a  domiciliului forţat.
N-a fost totuşi neînsemnată paguba pe care vicleanul aventurier a produs-o, discreditînd numele acestei ţări şi prestigiul Guvernului său. Şmecherul de catalan, care stătuse în America şi care nici măcar nu cunoştea ţara asta. spunea că-l cheamă Jose Agustin Fort Yegros Cabot de Zuniga Saavedra. Împodobit cu aceste frumoase nume de familie (lista completă a stirpei lui de erou patrician !). şi-a făcut apariţia teatrală la curtea Bourbonilor. Susţinea că posedă o avere imensă şi că donase Guvernului Paraguayului peste două sute de mii de pesos în monede de aur. A sosit la începutul lui 1825, în epoca în care Simon Bolîvar mai plănuia încă să asalteze Paraguayul, cu credinţa că aventurierul ăstălait avea să-şi vadă şi el visul cu ochii. Amîndoi erau sortiţi eşecului de la începutul timpurilor. Ei n-aveau de unde şti asta.
De la Badajoz a luai legătura cu persoanele de la curte, anunţînd că era purtătorul de cuvînt al unei presupuse comisii a acestui Guvern, atît de importantă, încît. dacă i-ar fi pus la dispoziţie mijloacele trebuitoare, ar fi putut să aducă Metropolei recuperarea vechilor sale colonii. A cerut să trateze direct cu regele. Pretinsele puteri cu care era investit îi îngăduiau, după curn afirma impostorul, să stipuleze în numele meu următoarele condiţii : 1) Stabilirea unui guvern repre-zontativ al Spaniei în Paraguay ; 2) Aprobarea sistemului iezuit perfecţionat care guvernează (tîlhar blestemat !) în ţara asta secătuită destul, timp de mai bine de uft secol, de imperiul sutanelor ; 3) El, ca reprezentant Sl<prem.al Dictatorului Perpetuu, în calitatea sa de prim
9»                                                                                                 U31J
născut al Cosei Cuarany şi colonel  a!  Legiunii  ele Voluntari din Paraguay, să fie pus în fruntea guvernului monarhic al  Spaniei,  cu  titlul  de vicerege şi  4)  Dacă regele accepta  aceste condiţii,  să-i  încredinţeze douăsprezece milioane de duros din vistieria Paraguayului. Printre  documentele false  pe;  care  potlogarul  le-a prezentat se afla Deeretul-Declaraţie a Independentei Paraguayului,  numirea lui ca reprezentant suprem si ambasador în care mi-a falsificat semnătura sub stema cu o floare de crin, semnul distinctiv al Bourbonilor. ? in locul frunzei de palmier, măslinei si stelei, care sînt însemnele Republicii. în suita lui a îndrăznit vicleanul să facă sâ figureze  un Yegros  .şi  un  anume  călugăr Botelho, membru onorific al Academiei Regale de Profo-Medicmă a Paraguayului, pe care pungaşul l-a prezentat drept ataşat comercial. Erau o mulţime de minciuni .şi falsuri împreună. Nemulţumit totuşi de ele, a lansat zvonul că am fost răsturnat de la cîrma Guvernului de către  Legiunea  comandată  de  el  si   surghiunit  pe  o canoe, cu osi'nda de a vîsli pînă la moarte. în mlaştinile din Villa clei Pilar de Neembuku.
Cînd s-a descoperit toată potlogăria, preşedintele Tribunalului Judecătorilor din Madrid a decretat să i se dea două sute de bice şi să fie plimbat pe străzi călare pe un măgar. Regele. înşelat dar încă nutrind speranţa unei întorsături neaşteptate a lucrurilor, i-a comutat ped-eapsa la zece ani de temniţă. Pe urmă, un alt trădător american. Pazos Kanki. şi-a asumat misiunea de a răspîndi povestea despre nereuşita ispravă a spaniolului. Cu cît sini mai neghioabe1, cu atît sînt mai credibile poveştile. Legenda marchizului de Guarany a făcut ocolul întregii Europe. A trecut în America. Sînt ??ameni care mai cred si scriu despre ea. Neghiobia r.-are limite, mai ales cînd merge împlelieindu-se pe j n-gust de coridoare ale mintii umane.
(Circulura perpetuă)                                 .     : ?
AUTORII DE AFIŞE SATIRICE CONSIDERA SUB demnitatea mea ca eu să veghez neostenit la demnitatea Republicii impotriva celor care-i doresc ruina. State străine. Guverne hrăpăreţe, nesătui acaparatori ai. bunului străin. Perfidia şi reaua lor credinţă le cunosc eu de mult, Fie că se cheamă Imperiul Portugaliei ori al Braziliei ; hoardele lor prădalnice de mameluci, de bandiţi din Săo Paulo, pe care le-am oprit şi le-am împiedicat să prade mai departe ca-n codru pe teritoriul patriei. Cîţiva dintre voi aţi fost martori, vă mai, amintiţi, alţii veţi fi auzit cum năvăleau ca lăcustele şi dădeau foc satelor, ucideau oamenii, furau vitele. Luau cu ei în sclavie mii de băştinaşi. Asupra relaţiilor Republicii noastre cu Imperiul, asupra maşina-ţiunilor lui de înşelăciune, pîndelor, tîlhăriilor şi perfidiilor, înainte şi după Independenta noastră, vă voi instrui mai pe larg în fasciculele următoare ale acestei circulare.
Pantagruelicul imperiu al voracităţii nesăţioase visează să înghită Paraguayul ca pe un miel blînd, O să înghită într-o zi întreg Continentul, dacă nu deschide bine ochii. Ne-a furat pînă acum mii de leghe pătrate de teritoriu, izvoarele nurilor noastre, cascadele apelor noastre, vîrfurile munţilor noştri tăiaţi cu fierăs-trăul tratatelor de limită de frontieră. Aşa au fost înşelaţi regii şi viceregii Spaniei de către guvernatorii cei răi, traşi de brăcinare de nevestele lor şi de buzunare — de daravelile şi matrapazlîcurile lor. Imperiul stindardelor negoţului cu sclavi negri a inventat sistemul hotarelor care se deplasează cu mişcările unui uriaş Şarpe boa.
Alt ţap ispăşitor duşman ; Zona Orientală. Bandele e! de nelegiuiţi au ajutat la închiderea şi mai straşnică
•     ?                                     fi-'»!
a blocadei navigaţiei noastre. îl arn aici bine păstrat la răcoare pe unul din principalii ei caporali. Jose Ger-vasio Artigas, care se dădea drept Protectorul Popoarelor Libere şi ne ameninţa în fiecare zi că invadează Paraguayul. Că-l trece prin foc şi sabie. Că pe mine mă trage în ţeapă. Cînd la rîndul lui a fost trădat de locotenentul Ramirez, care s-a răzvrătit luînd cu el trupele şi banii, şi cînd şi-a pierdut pînă şi hainele de pe el, Artigas s-a refugiat în Paraguay. Duşmanul meu înverşunat, care mă prăda şi voia să-mi ia locul, promotorul conjuraţilor împotriva Guvernului meu, a venit la mine să-mi cerşească azil. Eu i-am acordat un tratament umanitar. într-o situaţie ca a mea. nici cel mai mărinimos dintre guvernanţi n-ar fi întins o mină de ajutor acestui ticălos, care nu era vrednic de milă, ci de pedeapsă. Pe mine m-a pocnit generozitatea. ? Nu numai că l-am primit pe el şi pe oamenii care-i rămăseseră credincioşi. Am cheltuit, pe deasupra, fără să mă uit la bani, sute de pesos ca să-l ajut, să-l hrănesc, să-l îmbrac, fiindcă a venit numai cu ce avea pe el, fără altă îmbrăcăminte ori uniformă decît o vestă roşie şi o traistă goală. Nici unul dintre mîrşavii şi zevzecii aceia cuprinşi de zavistie, care-şi puseseră în el mari speranţe de avantaje şi căpătuială, nu i-a dat o coajă de pîine. Eu i-am dat tot ce mi-a cerut în scrisoarea pe care mi-a trimis-o de la Tranquera de San. Miguel, dincoace de graniţa noastră.
Scrisoarea lui Artigas era sinceră. * Nu minţea în ceea ce priveşte războiul împotriva spaniolilor, portu-ghezo-brazilienilor şi argentinienilor. Am ţinut seama de asta de la bun început. Dacă pe mulţi rătăcirile în
* „Dezamăgit de trădările şi ingratitudinile v- căror victimă am fost, vu implor să-mi îngăduiţi să trăiesc undeva pe o coastă de munte. Aşa voi avea gloria de a fi ştiut să aleg ca loc de refugiu sigur pentru mine cea mai bună şi mai prielnică parte a acestui Continent, Prima Republică din Sud, Paraguayul. O ambiţie identică celei a Excelenţei Voastre, şi anume făurirea independenţei ţării mele, a fost cauza care m-a făcut să mă răzvrătesc, să port lupte crîncene cu puterea spaniolă ; apoi cu portughezii şi argentinienii care voiau să ne facă sclavi într-un mod şi mai nedrept ca înainte. O bătălie fără odihnă, care a
[134]
apărarea unei cauze drepte îi duc la pierzanie. în schimb principiile şi amploarea acestei cauze contribuie la răscumpărarea, chiar dacă numai în parte, a rătăciţilor care nu stăruie cu îndărătnicie în greşeala lor. Artigas, doborit de o asemenea angoasă şi fatalitate. era un exemplu în stare să-i facă să-şi bage minţile-n cap pe amăgiţii, rebelii şi depravaţii care nutreau ambiţia de a-i subjuga pe paraguayeni şi de a le impune legi, de a le fura bogăţiile şi pînă la urmă de a-i duce pe oamenii transformaţi in sclavi la muncile cele mai grele şi umilitoare, ca pe urmă să rîdă cu dispreţ de Paraguay şi să se umfle-n pene că-şi pot bate joc de paraguayeni.
Am trimis un detaşament de douăzeci de husari, sub comanda unui ofiţer, ca să-l aducă pe Artigas. î-am acordat un tratament umanitar, creştin, în adevăratul înţeles al cuvîntului. A fost un act nu numai de omenie, ci şi de mîndrie pentru Republică, să oferi adăpost unui conducător ocolit de noroc care se preda. Am pus să-i pregătească găzduire la mînăstirea Ordinului Iertării şi am dat poruncă să facă zilnic penitenţă şi să se spovedească. Eu respect convingerile altora, şi dacă preoţii tot nu fac mare lucru, atunci măcar să asculte mărturisirile conştiinţei păcătoase a străinilor. Am acordat deci şefului din Zona Orientală coasta de munte pe care mi-a cerut-o ca să-şi ducă mai departe zilele ; nu un munte de lauri, ci nişte acareturi vechi pe cele mai bune terenuri ale fiscului din Villa del Kuruguaty, ca să-şi dureze acolo o casă şi o gospodărie, departe de răzbunarea duşmanilor. Trădătorul şi vicleanul locotenent al lui Artigas mi-a cerut stăruitor să i-l predau ca să răspundă, într-un proces public, în faţa reprezentanţilor provinciilor federale, la acuzaţiile care pe bună dreptate i se aduc, mi-a scris tâlharul fără suflet.
însemnat atîţia şi atîţia ani do lipsuri şi sacrificii. Cu toate <*stoa, aş fi continuat să apăr planurile mele patriotice, dacă germenul anarhiei n-ar fi pătruns printre: oamenii care se at'lau sub ordinele mele. M-au trădat fiindcă n-am vrut să vînd bogatul patrimoniu al compatrioţilor mei la preţul necesităţii." (Scrisorile generalului Arligas către K! Siiprcmo, cerînd azil. Sept, 1820.)
f!35j
punîndu-i în circă toaie relele America de Suci. de parcă el le-ar fi slîrnit şi înteţit. Cum n-am răspuns 'a nici una din scrisorile lui, m-a somat să i-.l încredinţez pe i'ostul lui şef, sub ameninţarea ca invadează Paraguay ui. N-are decit să vină. mi-am zis, Supremul Sălbatic din Entre Ri'os. N-a mai apucat să vina. îi era ^eris sâ-şi piardă capul înainte de a ajunge.
La optzeci de leghe mai la nord de Asuneinn. fără măcar să aibă habar de primejdiile can-i păşteau, i'ostul Suprem Protector al Provinciilor Orientale lucrea-'.ă pă-rnîntul pe care a jurat să-l prefacă îmr-o grădină. de unde mai înainte era o paragină. Pule\\ să-l vedeţi cum :-! cultivă cu sudoarea frunţii, nu cu sînpHe băştinaşilor. Astăzi îmi jură recunoştinţă şi credinţă veşnică. Mă i-fogiază ca pe cel mai drept şi mai bun dintre oameni. Reversul celui mai pervers măm:nehi de conducători din Buenos Aires, cum au fost R'vudaviu, AJvear. Puigrredon.
Tocmai hidra din Rio de la Plata este singurul duşman care stăruie .şi acum în intenţiile sale de a înghiţi Paraguayul. Sau cel puţin să-l distrugă, să-l mutileze. sâ-l ştirbească, dacă n-a reuşit să-l anexeze la-ansamblul   bietelor   provincii   sufocate   între   tentaculele   ei.
Destul pentru azi. Luni de zile o să le ia ceapcinilor să citească fascicolele foiletonului circular, căci s-a adunat un vraf impresionant. Acum voi1 avea pretext >ă abandoneze complet sarcinile serviciului şi să se consacre în întregime trîndăviei.
LA FORTUL DIN BUENOS AIRES, "NOUL VICE-rege, Baltasar Hidalgo de Cisneros, pregăteşte în grabă-tunurile şi căngile de abordaj, erezîndu-se desigur încă viceamiral al Invincibilei Armada în drum spre de-. zastrul final de îa Trai'algar. După luarea vortului...' (lipsesc cîteva file).
Aici, la Asuncion, acoliţii regalişti. argentinienii deghizaţi în susţinători ai bourbonilor. spaniolii, adepţii celor din Buenos Aires, toţi pradă ca-n codru, profitînd de surzenia guvernatorului Velazco. Intră in cornelul pe care-l ţine la ureche. Ies prin cealaltă ureche, faeînd prevestiri de dezastru. Prima invazie engleză la Buenos Aires şi fuga viceregelui Sobremonte ii produc o scursură care-i astupă pe jumătate ochiul >tîtig. Cea de-a doua invazie, cu francezul Liniers ca vicerege interimar, face să-i înţepenească colţul gurii. Căpitanul gărzii civice, care se spune că mi-e lată: transportă pe afeturi de tun ulcioarele de lut cu miere de. viespe, butoaie de lăptişor de matcă la palatul guvernatorului pe jumătate surd şi mut. ca să-i lubril'ieze laringele. • Există o substanţă pe cave indigenii xexuenos o scot din cedru, răşina Copacului-sacru-ai-cuvîntuSui. Degeaba. Guvernatorul afon mestecă lot timpul, înghite aceste materii, pe care servitorii le privesc ".im ies din gura lui în laţe-maţe de toate culorile.
Viceregele cheamă de zor din Buenos Aiivs Ce se mtîmpiă acolo ? Aţi amuţit cu loţii ? Ori s-au întors comunarzii ? Copiştii aşteaptă în biroul guvernatorului, cu prohaburile umflate, cu tocurile pregătite. Taieă-tu, unul dintre aceşti copişti nevrednici-cl^-încivuere. îmi ? spunea toate bancurile care circulau in locui acela şi pe vremea aceea.
în acea dimineaţă guvernatorul Bcrnardn de Ve-'3zco y Huidobro. într-un atac de furie, i-a dat afară Pe toţi felcerii,  călugării   si  vracii   pe  care   nepotu-sâu
îi aducea cu grămada la palat. S-a repezit în curte. Acolo şi-a petrecut toată dimineaţa în patru labe păs-cînd iarbă laolaltă cu măgarul şi cu vaca din Staul, în locul unde guvernatorul poruncea să se organizeze reprezentaţia Naşterii Domnului în mărime naturală. împreună cu stăpînul său, cîinele Erou smulgea şi el buruieni, cosea pajiştea, smulgea cu dinţii florile din straturi, în acest "delir care pentru amîndoi era o bătălie cu spiritele răului. Pe furiş s-a întors gloata de rude, de servitori, de slujbaşi, ca să contemple cu lacrimi în ochi cum paşte guvernatorul. Umflat de iarbă, se ridică în sfîrşit. Se sprijină de'fîntînă. Se apleacă peste ghizd. Erou renunţă la războiul cu florile. Se lepede la guvernator, apucîndu-l de poalele redingotei pînă i-o rupe complet. Nu-l slăbeşte deloc. îl trage de turul pantalonilor. Bucile lui don Bernardo ies la lumină. Se apleacă din ce în ce mai tare peste ghizd. Tatăl meu credea, Stăpîne, că guvernatorul se roagă cerînd ajutor sufletului fratelui teatin căzut în fîntînă. în altă epocă, cînd casa aparţinea iezuiţilor şi era destinată Exerciţiilor Spirituale. Taică-tu nu era bine informat. Nu teatinit au ridicat clădirea asta. A fost construită de guvernatorul Morphi, cel fără o ureche, retezată de bărbier cu briciul. Iertaţi-mă. înălţimea Voastră, i-a spus bărbierul guvernatorului. Aveaţi o muscă în ureche, Excelenţă. Acum n-o mai aveţi.
Clădirea a rămas şi ea fără o ureche. în stăpînirea muştelor. Mîna bărbierului taie toarta falsă a unui cap de guvernator. Transformă o clădire neterminată într-o ruină strălucitoare. Ei, Patino, scoate musca asta care a căzut în călimară. Nu cu degetele, dobitocule ! Cu virful peniţei. Ca atunci cînd îţi cureţi fosele nazale. Uşurel, omule ! Fără să pătezi hîrtiile. Gata, Excelenţă ; îngăduiţi-mi totuşi să vă spun că în călimară nu era nici o muscă. Nu discuta adevărurile care nu-s de nasul tâu. întotdeauna există o muscă şi-mi bîzîie la ureche, Pe urmă apare înecată în călimară.
Construcţia clădirii, cu acoperiş de fortăreaţă, cu ferestre şi uşi înguste, cu brîu de piatră şi cu pereţii ia >apte coţi de la pămînt, a continuat în timpul guver-
[138]
natorului Pedro Melo al Portugaliei, care a inaugurat-o şi a denumit-o pompos Palatul Melodia, la fel cu celelalte aşezări melodioase întemeiate sub guvernarea lui pe malul stîng al rîului. Stavilă in faţa raidurilor indigenilor din Chaco.
De mic mă strecuram să observ în acele locuri cum se săpau gropile unde s-au ridicat parapete rambleiate contra viiturilor, contra năvălirilor prin surprindere ale indigenilor. încă nu ştiam că eu voi ajunge să locuiesc pentru totdeauna în Casa asta. In dovleacul meu necopt se amestecau ordine şi contraordine. Dădeam instrucţiuni lucrătorilor. Pînă şi meşterului. Să prelungească groapa asta pînă la rîpă. Să ridice peretele ăsta, sau zidul ăsta ceva mai încoace. Să adîncească şanţurile pentru fundaţii. Şi dacă în loc de nisip aţi umple gropile cu sare ? Păreau că-mi dau ascultare, fiindcă executau ordinele care-mi ieşeau din gură aproape fără voia mea. Fierul tîrnăcoapelor, sapelor, cazmalelor scotea la lumină vase, unelte, arcuri, resturi de armuri, bucăţi de oase. Meşterul cioplitor Cantalicio Cristaldo, tatăl tamburului nostru major, a dezgropat într-o dimineaţă un craniu, un fluier, cîteva archebuze ruginite. I-am cerut craniul. Vezi-ţi de treabă, cirac împieliţat ! M-am ţinut de capul lui. Cerînd fără să cer. Prezenţă mută. Braţe încrucişate. Nepăsător la loviturile cu pietre şi cu coada sapei primite de la săpătorii care mă îngro-pau. Pînă la urmă craniul a zburat pe deasupra grămezilor de pămînt. L-am prins din zbor şi l-am pus sub cămaşa mea de ministrant. Pată roşie zburînd spre întuneric. Craniul, ăsta care acum e aici. Tot pămîntul e înăuntrul lui. Imposibil să fi putut încăpea în pămînt. O lume în altă lume ! îl duceam subţioară alergînd cu suflarea tăiată. Fiecare bătaie de inimă se desfăcea în două. Opreşte-te puţin, nu mă strînge aşa tare ! s-a plîns craniul. Cum ai stat îngropat acolo ? împotriva voinţei mele, băiete, fii sigur de asta. Acolo, întreb, în şanţurile din Palatul Guvernului ? Undeva trebuie să te îngroape după ce mori. Te asigur că nici nu-ţi dai seama. De ce-a murit, cel care te purta pe umeri ? Pentru cu l-a adus maică-sa pe lume,  băiete.  De ce
moarte ''' te întreb. De moarte buna, de te alta s-ar putea să fi murii 7 Ştii tu alt fel de moarte ? Mi-au tăiat capul, fiindcă am încercat sâ-l împuşc cu flinta pe guvernator. Şi asta pentru că n-am ţinut seama de sfatul maică-mii. Nu trece marea, fiule. Nu te duce in Conchîstă. Răul de aur e primejdios. In ziua plecării, cu ochii în lacrimi, mi-a spus : Cînd o să fii în pat şi-o s-auzi cîinii latrinei în sat, ascunde-te sub pătură. Să nu crezi că-i de glumit cu ăia de-aeolo. Mamă, î-am spus la despărţire îmbrăţişînd-o. acolo nu sînt nici cîini. nici pături. O să fie. fiule, o să fie : dorinţa e în toate părţile, latră şi acoperă totul ; şi aşa se face că acum rnă duci subţioară spre resurecţie după insurecţie. Nu. ci doar spre o peşteră, i-am zis. Străbăteam cimitirul Catedralei. Ct.-i. ministrantule, vrei să mă îngrop; acurr. preot, după atîtea secole ? Nu-i nevoie ; să nu trişai: -inta Biserică. Sssst. I-am pus surdină vîrin-du-l ;; cămaşă. Doi gropari săpau o groapă. E pentru mine groapa asta 7 a început iar să pălăvrăgească, M-ai scos dintr-una ca să mă bagi într-alia ? Nu-i pentru tine, nu-ţi face griji ; e. pentru un om de vază pe care l-au spînzurat azi în zori. Vezi. băieţaş ? Partea tristă în toată povestea noastră e că cei puternici au pe lumea asta putinţa de a trimite la spînzurătoare ori de a fi spînzuraţi după bunul lor plac. Lasă-mă să văd puţ ir, cum lucrează oamenii ăştia, M-am oprit : am crăpat puţin cămaşa ca să-i fac pe plac. Şapă, a zis. Şă ştii de la mine că nu există domni de viţă mai veche decît grădinarii, săpătorii şi groparii, adică cei care exercită meseria lui Adam. Era Adam domn ? i-am zis în batjocură. A fost cel dintîi om care a folosit arme, a spun craniul cu glas de paiaţă. Ce toi spui ? N-a umblat niciodată înarmat, nici n-a moştenit arme, şi nici n-a cumpărat ! Ba bine că nu. Ministrant şi eretic ? N-ai citit Sfînta Scriptură ? într-un loc zice : Adam săpa. Cum putea să sape firâ să aibă braţul înarmat ? O să io pun să dezlegi <> altă ghicitoare : Cine construieşti mai trainic decît zidarul ? Cel care face spînzurători Pentru un băiat ca line, răspunsul nu-i rău. Dar dacă te-ntreabă altcineva pe tine, atunci să răspunzi : gro-
1140]
parul.   Casele   pe   care   le   construieşte   el   ţin   pînă   la Judecata de Apoi.
Nu copiezi ce-ţi dictez ? Mă bucuram Stăpine. ascul-lîndu-vă cum povestiţi această hazlie poveste cu hirca vorbitoare. în viaţa mea n-am auzit alta mai cu haz decît asta ! O să copiez pe urmă, Stăpîne, paragraful cu groparii care se află aproape în întregime în bucata aia de lectură pe care Juan Robertson o traducea la orele de engleză. Tu_să copiezi nu ce povestesc alţii, ci ce-mi povestesc eu mfe prîri Intermediul alTdraTTap-tele^riu pot i'i povestite ; cu atît mai puţin -pot fi de două ori. şi încă mai puţin de către persoane diferite. TDTS3f"te-am mai învăţat odată lecţia asta perfect. Dar văd c|lmemoria_ ta blestemată îşi aminteşte cuvintele şi uită ceea ce se află în spatele lor.
Timp de cîteva luni am ţinut craniul oxiînflorit într-o peşteră de pe malul rîului. Apa a devenit mai roşie. A depăşit nivelul atins în anul 1770 şi puţin a lipsit să nu ia melodiosul palat al lui don Melo. Cind am ocupat această casă la începutul Dictaturii Perpetue, am refăcut-o, i-am adus îmbunătăţiri. Am curăţat-o de lighioane. Am reconstruit-o, am înfrumuseţat-o, i-am dat demnitate, cum se cuvine sediului cart' trebuie să găzduiască pe mandatarul ales de popor pe viaţă. Am pus să se mărească dependinţele, am hotărîl noua lor distribuţie, în aşa fel îneît în Palatul Guvernului să se afle principalele departamente ale statului. Am poruncit să schimbe vechile furcoaie de unnidcy cu stîlpi de piatră. Să lărgească streşinile coridoarelor pe care am pus bănci de lemn incrustat ; loc şi bănci, care de atunci s-au umplut în fiecare dimineaţă cu o mulţime de funcţionari, ofiţeri, curieri, soldaţi, muzicanţi, rna-i'inari, zidari, cărăuşi, argaţi, ţărani liberi, meseriaşi, fierari, croitori, argintari, dulgheri de corăbii, vătafi ai moşiilor şi fermelor Patriei, indigeni judecători bâ-teşti purtînd în mină toiagul dreptăţii, negri sclavi-Hberţi, şefi ai celor douăsprezece triburi, spălătorese, cusătorese. Oricine ajunge pînă aici ca să stea de vorbă <-'u mine. Fiecare vine cu ele )a sine putere ocupindu-şi
locul în faţa Supremului, care nu recunoaşte privilegii nimănui.
Ultima dată am pus să repare Palatul Guvernamental cînd am adus meteoritul în biroul meu. N-a vrut să intre pe uşă. Nu poţi cere de la început maniere elegante unei pietre-hazard. Meteoriţii nu cunosc genuflexiunea. A trebuit să înlătur doi stîlpi, o bucată de perete. Pînă la urmă aerolitul a urcat şi a ocupat colţul în care stă şi acum. Nu de bună voie. învins, prizonier, înlănţuit de scaunul meu. Anul 1819. Se pregătea într-ascuns marea răscoală.
Am astupat fîntîna. Dacă teatmul, capelan al guvernului, ori cine-o fi fost, s-a aruncat într-adevăr în fîntînă, asta trebuie să se fi petrecut în 1767, în zilele alungării iezuiţilor, pentru a scăpa de decretul fulminant care căzuse pe capul părinţilor Companiei lui lisus, fără să le dea timp să zică amin.
Neînţelegerea cu privire la originea Palatului Guvernamental care a putut fi considerată Casa destinată Exerciţiilor Spirituale, a provenit din faptul că edificiul a fost construit cu materialele care figurau în inventarul general sau în registrul bunurilor aparţinind expulzaţilor la rubrica Sechestru Regal. Vezi, Patino, că pe vremea aia cei care puneau sechestru erau regii. Terorişti prin Drept Divin.
Guvernatorii Carlos Morphi, numit Irlandezul sau Cel fără o ureche din pricina muştei ; pe urmă Agustin de Pinedo ; pe urmă Pedro Melo din Portugalia ; toţi au ocupat-o cu credinţa asta, deşi nu s-au consacrat, cît au stat în ea, exclusiv exerciţiilor spirituale pentru a-şi salva sufletele.
Motivul confuziei : fîntîna. Cretinii ! Nimeni nu se aruncă într-o fîntînă ca să iasă pe partea cealaltă a pâmîntului. Am pus să transporte ghizdul la episcopie. Frumosul grilaj de fier forjat în formă de mitră, menit să susţină scripetele, l-a încîntat pe episcop. Dar în dimineaţa aceea guvernatorul Velazco mai era acolo. Aplecat peste ghizd. Capul vîrît în arcul în stil mudejar, în locul scripctclui.  Jeluiri,  rugăciuni  ale celor  care
am
contemplau scena dorind în adîncul sufletului ca guvernatorul să se arunce odată în fîntînă. Taică-tu mi-a povestit că l-a auzit murmurînd pe consilierul Pedro de Somollera y Alcântara : Hai, surd bătrîn ! Aruncă-te-n gol pînă nu-i prea tîrziu !
Ţinîndu-se cu mîinile de pîntec, guvernatorul şi-a făcut semnul crucii în aer cu capul. Labele lui Erou îl ţineau ca-ntr-o îmbrăţişare pe la spate. Don Ber-nardo a deschis gura cu dorinţa de a scoate un strigăt, care însă nu-i ieşea din gură. A ieşit doar gustarea pe care-o înghiţise puţin mai înainte. Au amuţit răguşitele frînturi de rugăciune şi şuşotelile. Curioşii s-au risipit care încotro. Potolit în sfîrşit, guvernatorul s-a întors în biroul său. A început să dicteze raportul către vicerege.
Circulă anumite zvonuri cu care unii încearcă să zăpăcească mulţimea neghioabă, pentru â-i cîştiga încrederea şi a o mîna la neascultare ; născociri atît ele iraţionale, îneît nu pot produce nici cea mai mică impresie asupra oamenilor cu scaun la cap, dar care aţîţă în mod funest plebea sălbatică, în aşa fel îneît e cu neputinţă deocamdată s-o facem să se dezmeticească. Patricienii şi vasalii credincioşi mă sprijină, susţin cauza noastră în totalitatea lor. Oricît m-am străduit şi mă voi strădui să cercetez tot ce poate conduce la depistarea promotorului sau promotorilor unor asemenea agitaţii, fie descoperind vreo scrisoare, fie prin oricare alt mijloc, căci subalternii mei sînt experţi în această materie, îndeosebi consilierul meu Pedro de So-mellera, originar din Buenos Aires. Pînă acum n-am reuşit decît să aud zvonuri răspîndite în mulţime, care nu-i în stare să explice de unde şi cum au apărut.
Taică-tu a trecut pe curat raportul care mai mai că nu zbiera sau mugea, căci glasul lui don Bernardo nu era în stare de altceva. După amiază a trimis să mă cheme. Cînd am rămas singuri în biroul lui, a pus cornetul la urechea mea. Suflarea cavernoasă mi-a vorbit de zvonurile acelea iraţionale răspîndite în gloată. Imensă, puternică dihanie, pe care trebuie s-o îmblîn-zeşti orice s-ar întîmpla, a spus Velazco, chiar dacă va
[143]
trebui să foloseşti puţintel pintenii. Unchiul dumilale. fray Mariano. îmi atrage atenţia pe bună dreptate că o primejdios să spui " poporului că legile nu-s dropie, fiindcă ascultă de eJe erezînd că-s drepte. Se cuvine să-i spui că' trebuie să se supună legilor, aşa cum Ircbu'u-sâ se supună superiorilor. Nu numai pentru că sînt drepţi, ci si pentru că sînt superiori. în felul ăsta orice răzmeriţă e înăbuşită. Dacă-i poţi face să înţeleagă asta. dihania cu multe capete se potoleşte, 5şi pleacă grumazul in jug. N-are importanţă că asta nu e drepi.; este definiţia.exactă a dreptăţii.
Puterea guvernanţilor, mă asigură cu înţelepciuni' unchiul dumitale. se întemeiază pe ignoranţă, pe blîn-deţea poporului domesticit. Puterea are la bază slăbiciunea. Această bază e 'sigură, fiindcă cea mai mare siguranţă se obţine atunci cînd poporul e slab. Are perfectă dreptate fray Mariano Ignacio. vrednicul meu Judecător de Rangul întîi. Să-ţi dau un exemplu, continuă să vorbească în cornet g-uvernatorul-intendent : obiceiul de a vedea un guvernant însoţit de oşteni din corpul de gardă, toboşari, ofiţeri, arme şi celelalte lucruri care trezesc respect şi teamă face ca faţa lui. chiar dacă uneori e văzut- singur, fără nici o suită, să inspire supuşilor teamă şi respect, fiindcă niciodată gindirea nu desparte chipul lui de suita care-l însoţeşte de ob'icei. Magistraţii noştri cunosc bine acest mister. Toi fastul cu care se înconjoară, veşmintele pe care le poartă se dovedesc foarte necesare pentru ei : fără_ ele autoritatea lor s-ar reduce la zero. Dacă medicii n-ar purta cu ei trusa cu unguente şi flacoane ; dacă preoţii nu s-ar îmbrăca in sutane, n-ar purta barele pătrate şi mantii lungi peste anteriu, n-ar fi 'reuşit să înşele lumea": la fel şi militarii, cu uniformele lor strălucitoare, eu galoane, săbii de ceremonie, pinteni şi catarame de aur. Numai oştenii de meserie nu se deghizează cînd merg cu adevărat la război cu puştile pe umăr. Artificiile nu slujesc la nimic pe câmpul de luptă. De aceea regii noştri n-au mai căutat alte găteli auguste, ci s-au mulţumit să se înconjoare de oşteni din corpul, de garda M de mult fast, Aceste fantome înar-
1.144]
mate. toboşarii care merg înainte, legiuni Le care-i înconjoară, îi fac să tremure pe eei mai hntăvîţi complotişti ascunşi în umbră. Ar fi nevoie de o minte foarl subtilă pentru a considera ca pe un om oarecare p-Sultanul păzit, în superbul său serai, de patruzeci d»> mii de ieniceri. Este neîndoielnic faptul că de îndată ee vedem un avocat cu baretă şi robă ca dumneata, ne formăm imediat o părere foarte înaltă despre persoana lui. Totuşi, cînd eu exercitam funcţia de guvernator în Misiones, umblam singur, fără pază. fără oşteni din corpul de gardă. E foarte adevărat că pe acolo umbla-seră fiii lui Loyola, care într-o sută de ani au reuşit să-i îmblînzească aproape perfect pe băştinaşi. Dintre ei n-avea să iasă nici un Jose Gabriel Condor Kanki. Şi dacă s-ar ridica în aceste locuri un nou Tupac Amara, ar fi iarăşi învins şi executat, aşa cum au fost la timpul lor răzvrătitul Jose de Antequera, incaşul răzvrătit, răzvrătiţii din toate timpurile şi locurile.
Aici, la Asuncion. mi-am impus ca regulă a dreptăţii să urmez obiceiurile cu cea mai maro moderaţie posibilă. De asta mă iubesc si mă respectă. Indulgenţa o la mine înnăscută. Dacă n-am găsit întotdeauna dreptatea, cel puţin mă adap la izvorul unei dreptăţi moderate. Dumneata nu crezi tot aşa ? Cornetul a luat forma i'iiui semn de întrebare în faţa ochilor mei. Am păstrat tăcere. Cornetul a început să bîzîie din nou în gura lut don Bernardo :
Dumneata. Judecător de Rangul întîi. descendent al celor mai vechi hidalgi şi conchistadori ai acestei Ame-rici Meridionale, după cum ne informează rapoartele sumare despre genealogia dumitale : cel mai ilustru dintre bărbaţii aos-tui oraş atît prin cultură, cil şi prin rîvnă, trebuie ^â ştii ceva despre promotorii, despre propagatorii acestor zvonuri iraţionale. Spune-mi, ro-gu-te, deschis, ce ştii despre aceste clevetiri. Prtvindu-l drept în ochi. i-am răspuns : Dacă n-aş şti. ţi-aş spune, bătrîn slugoi al Bourbonilor. Dar cum ştiu nu-ţî spun. Aşa păstrăm pacea. Nu se modifică lucrurile. Nici delaţiuni, nici aminări în această zi neînsemnata şi in aJunul multor evenimente însemnate, căci. deşi vurbi-
[145!
torul e nebun, cel care ascultă trebuie să fie cu scaun la cap. Cornetul trecu din nou la atac : Ca vrednic supus al Suveranului nostru, trebuie să contribui la menţinerea ordinii şi a bunei înţelegeri, a liniştii publice în această provincie. Viceregele Cisneros m-a prevenit asupra mulţimii de scrieri anonime potrivnice cauzei Regelui, care sînt trimise de la Buenos Aires la Asuncion. Un adevărat potop. Am încredinţat consilierului Somellera cercetarea acestor activităţi subversive. Ajută-ne şi dumneata în calitate de Sindic Procurist General.
Suflarea care îmi cerea stăruitor să fiu turnător îmi zgîria trompa lui Eustache. N-am mai putut suporta. Am luat cornetul. L-am vîrît iute în urechea păroasă a guvernatorului. Am strigat cît mă ţinea gura : Răgetul de măgar năpîrlit în veci la cer nu s-a suit ! Guvernatorul a rîs grozav de satisfăcut. Şi~a retras mina pe care şi-o sprijinise pe pîntecul meu, parcă pentru a mă incita la mărturisiri şi a stimula evacuarea lor. M-a bătut pe umăr cu familiaritate. Ştiam eu c-o să-nţelegi lucrurile. Nu m-am îndoit că ajutorul dumitale o să fie foarte important pentru mine, prea învăţatul meu prieten. Acor-dă-mi-l mai departe, spre cinstirea iubitului nostru Suveran. Cînd cu rîvnă iscodeşti, sigur fii c-o să găseşti, am spus ca să spun ceva. Şi el, nu atît pentru a răspunde la zicătoarea mea, cit pentru a deveni stăpîn pe situaţie, şi-a întins aripa de catifea : de sub pelerina mea lesne nu e a scăpa ! I-a căzut cornetul. A dispărut în labirintul palatului. O bună bucată de vreme am mers în patru labe amîndoi pe sub masă. încercînd să ne împungem cu coarnele, să dăm cu copitele, să ne doborîm lovindu-ne cu crupele, într-un soi de tauroma-hie de-a buşilea. Pînă la urmă, prietenos, bun la suflet, Erou a ridicat triumfal din scuipătoare cornetul din care se prelingea salivă. I l-a dus stăpînului cu o mişcare elegantă de toreador.
Aşa s-a terminat ultima mea întrevedere particulară cu guvernatorul Velazco, care nu mai avea mult pilă să fie arvincat în fîntîna destituirii.
1146]
Ce-i zgomotul ăsta de fanfară, Patino ? Excelenţa Voastră tocmai v-aţi întors de la plimbare. Dă-mi binoclul. Deschide larg obloanele. Trage toate draperiile. Cineva îşi agită braţele uite acolo. Strigă, cere ajutor. Nv poate fi decît ţintarul ăsta, Excelenţă, lipit de geam. Şterge geamul cu cîrpa asta.
O placă de mercur se ridică deodată. Golful, portul, corăbiile profilate pe cer. Arca Paraguayului, abia ieşită din reparaţii, e gata de lansare. Cine ţi-a spus că lemnăria a putrezit complet ? Aşa m-au asigurat calafagiii, dulgherii de corăbii, Stăpîne ; de douăzeci de ani stă părăsită sub cerul liber, în bătaia ploilor, sub soarele arzător pe timp de secetă. Minţi ! Vîntul din nord aduce din cînd în cînd miros de catran fierbinte. Aud bătaia ciocanelor. Răsună uneltele în pîntecul Arcei. Eu stau şi conduc lucrările, dînd ordine celor mai buni meseriaşi ai mei, Antonio Iturbide, Francisco Trujillo, italianul Antonio de Lorenzo, meşterul indigen Mateo Mboropi. Văd Arca toată roşie şi albastră. Mascaronul de proră atinge norii. Acum e în sfîrşit reală, definitivă ! A treia reconstrucţie a Arcei Paraguayului. De trei ori refăcută, renăscută. O vezi şi tu ca mine, Patino ? Cît se poate de complet, Stăpîne. Unde o vezi ? Unde o aşezaţi înălţimea Voastră. Poate că nu vrei decît să-mi faci plăcere şi mă linguşeşti. Dacă ar fi aşa, Excelenţă, ocheanul prin care Înălţimea Voastră vă uitaţi ar fi tot un linguşitor josnic care vă arată ceea ce nu există.
Cînd voi reuşi să restabilesc navigaţia liberă. Arca Paraguayului va duce pînă la marc; însemnele Republicii înălţate în vîrful catargului. Cămările pline de tot felul de bunătăţi. Uite! Alunecă pe şinele rampei de lansare ! Pluteşte ! Pluteşte. Stăpîne ! Repetă ce-ai spus cît poţi tu de tare.
Pluteeceşte Slapîuîne
Văd tunurile pe covertă. Cînd au fost instalate ? Tunurile sînt pe mal, Stăpîne, sînt bateriile care apără intrarea în port. Dar atunci, Patino, dacă tunurile nu sînt Pe puntea Arcei, înseamnă că nici Arca nu e unde e.
ti 47]
îvi!, Stăpîno. Arca e uncie o vedeţi înălţimea Voastră. De et'-a încetat brusc zgomotul lucrărilor ? Nu era docil i amara escortei, Stâpîne. Asta-i râu, stimatul meu secretar. Aud o tăcere foarte adîncă. Dă ordin comandanţilor de cazărmi ca, începînd de mîine. toate fanfarele militare să cînte iarăşi fără oprire de la răsăritul pînă la apusul soarelui. Ordinul vostru va fi executat. Excelenţă. Pe malul înalt, cit să întinzi mîna, portocalul execuţiilor. Uscat, cu crengile răsucite, cu trunchiul ca o crustă de chelbe. Cine-i santinela aia de pe mal care şi-a atîrnat flinta de o cracă ? Stăpâne, e flinta care-a rămas încrustată în pom de o groază de vreme. Dobitocul ăla şi-a pus acolo la uscat vestonul, cămaşa., eşarfa. Ce-i indisciplina asta ? Să fie băgat la arest. Spune ofiţerului ck-şerviciu să-i dea o lună de carceră numai cu pîine şi apă. Âr putea să aibă mai multă grijă de uniformă. Stăpine, nu reuşesc să văd santinela neglijentă. Nu-i zăresc'bine hainele. Asta nu înseamnă că nu sini nişte zdrenţe. S-ar putea, Stăpîne. ca santinela să fie în costumul lui A'dam. Transmite ordinul, oricum.
[în  Caietul personal)
De cealaltă parte a pinului Karâ-karâ, spălătoresele bat rufele pe mal. Cuiva băieţandri se scaldă goi. Unul din ei se uită încoace. Ridică mîna. Arată Palatul Guvernamental. Una dintre femei, făcîndu-şi cruce, ii aruncă în apă dîndu-i un brînci. Negrişorul se cufundă eu capul în apă. Femeile au rămas nemişcate. Ştiu ele ce fac. Mă văd călărind cerbul. Nu se înşeală. Ştiu că acest Eu nu este Supremul pentru care simt teamă-iubire. Această iubire-teamă ie permite s-o ştie. silindu-le totodată să ignoreze că ştiu. Frica lor este întreaga înţelepciune pe care-o au. Să nu fie nimic. Să nu ştie nimic. Ca nişte i'îoarea-soarclui întunecaţi', durerea lor ic proiectează umbra în apă. Ce şt Hi ele de femure încrucişate, de cuvinte- încrucişate, de cruciade crucificate ? Volume peste volume de ignoranţă şi de ştiinţă ies din gura lor ca fumul. Fumea/ă ţigări uriaşe în timp ce lovesc <-'^ băţul şi albesc mormane de rufe. Au ris luni întregi de
1WH]
mascaronul de prova al Arcei pe care Matto Mboropl t-a cioplit în formă de cap de viperă-eîine. Daca vîntui bate din fată şi—i intră în gură, monstrul pictat latră cu urlete întrerupte de accese, de tuse foarte guturăită. Au rîs ani de zile de acest animal pe care nu-l înţelegeau, de acest plînset pe care nu-l înţelegeau nici atît. Pînâ cînd din mascaron n-a rămas decît o bucată de falcă.
De mult nu mai rid. Ştiu mai puţin decît înainte. Teama lor e mai mare. De la un mal ia celălalt, spălătoresele îşi aruncă de la una la alta. ca pe o minge,, numele unui personaj fantastic. Apoi cîntă. Cîntecele lor ajung pînă aici. Ajung să facă spionaj, ca nişte porumbei mesageri pe care î-am trimis pentru dotarea armatei. O să mă duc, spun, să văd. O să mă duc. spun, să aud, într-o după-amiază m-am apropiat de pîrlu. Am întrebat pe o spălătoreasă de ce rîde. Rîsul ei s-a prefăcut într-o neîncredere uriaşă. S-a uitat în ochii mei clipind ca şi cum s-ar fi uitat la un necunoscut, ca şi cum eu. m-aş fi întors în copilărie. Din ce se naşte peştele ? o întreb Dintr-un os foarte mic care înoată în apă, zice femeia Din ce se naşte maimuţa ? o întreb. Dintr-o nucă de cocos care zboară prin văzduh, zice femeia. Şi cocoţ ierul ? Cocbtierul se naşte din peşte, din maimuţă şi din nuca de cocos. Atunci noi dm ce ne naştem ? Din bărbatul şi femeia care au scăpat suindu-se într-un cocotier foarte înalt în timpul Potopului, aşa zice părintele la biserică, Stăpîne. Dar maică-mea a fost o sfîriează, atît era de sprintenă, şi tata, sfoara acestei sfîrleze. Cînd s-au oprit amîndoi şi s-au liniştit, m-am născut eu. Aşa se zice. Dar de ştiut nu se ştie, fiindcă cine se naşte nu Ştie că se naşte şi cine moare nu ştie că moare. Bine-ai roai brodit-o, i-am zis şi-am plecat fără să-mi mai pese de rîsetele ei.
De-aş fi putut ajunge în după-amiaza asta pînă la Pîrîu, le-aş fi întrebat dacă n-au văzut şi ele lăsîndu-se la. pămînt stolul de păsări oarbe la cinci după-amiazâ acum o lună, la trei zile după furtună. Le-aş fi întrebat dacă n-au auzit ţipînd păsările alea venite dinspre nord. ^s ce bun ? Nu ştiu nimic, n-au văzut nimic, n-au aurit nimic,
[.1491
Nu mai aud fanfara. Peste douăzeci şi şapte de minute va intra El pe uşa asta. Atunci eu nu voi mai putea scrie pe ascuns.
Chipul ca o hîrcă mă observă cu atenţie. Imită mişcările mîhnirii mele. îmi înfig unghiile în ceafă, apuc traheea care explorează vidul. Spectrul cu chip de mumie face acelaşi lucru. Tuşeşte. Rîsul descompus mă izbeşte pe dinăuntru în cutia craniului. Va continua să mă observe chiar dacă mă voi obişnui să nu mă mai uit la el. Să-l ignorez. Să ridic din umeri. Să ridice şi el din umeri. închid ochii. închide ochii. îmi închipui că nu-i aici. Nu ; n-a plecat. Mă observă. Să-l distrug azvîrlind în el cu călimara. Apuc călimara. Apucă şi el călimara. Era mai rău dacă i-o luam înainte. Bătrînul scheletic ar rămîne ţintuit, multiplicat, dănţuind în fragmentele de lună, de cercuri de sticlă aburită de sudoare. O ia spre ferestre. îl pierd din vedere. Cu coada ochiului văd că mă vede. Monştri. Animale himerice. Fiinţe care nu sînt de pe lumea asta. Trăiesc clandestin în fiecare dintre noi. Uneori ies, se depărtează puţin pentru a ne pîndi mai bine. Pentru a ne fascina mai bine.
Ce vezi în oglinda asta ? Nimic deosebit, Excelenţă. Uită-te bine. Bine, Stăpîne, dacă vreţi să vă spun ce văd, apoi văd acelaşi lucru ca întotdeauna. Portretul lui Napoleon la stingă. Şi mai ce ? Portretul cumătrului vostru Franklin la dreapta. Şi mai ce ? Masa plină de hîrtii. Şi mai ce ? Vîrful tăiat al aerolitului cu sfeşnicul deasupra. Nu-mi vezi faţa ? Nu, Stăpîne, doar circa. Ce cîrcă ? Vreau să zic hîrca pe care înălţimea Voastră aţi ţinut-o din totdeauna pe birou, pe bucata aceea de flanelă roşie. întoarce-te. Uită-te la mine. Ridică-ţi fruntea, ridică-ţi ochii ăştia tîrîtori. N-o sâ-nveţi niciodată să te uiţi în ochii mei ? Cum mă vezi ? Pe Înălţimea Voastră eu mereu vă văd îmbrăcat în uniformă de gală, cu tunică albastră şi pantaloni albi de caşmir. Acum, pentru că tocmai v-aţi întors de la plimbare, purtaţi pantalonii de călărie de culoarea scorţişoarei, puţin încreţiţi între picioare de la sudoarea calului. Tricornul, Pantofii
1150]
de lac cu catarame de aur... Niciodată n-am purtat catarame de aur şi nici vreun alt obiect de aur. Să-mi fie cu iertare, Excelenţă, toţi v-au văzut şi v-au descris CU o asemenea îmbrăcăminte şi înfăţişare. Don Juan Robertson, de exemplu, v-a pictat aşa. De aceea ţi-am poruncit să arzi mîzgălitura pictată de englez, în care m-a făcut ,să apar sub o formă stranie, amestec confuz de maimuţă şi fetiţă supărată, sorbind dintr-o ţeava uriaşă ceai mate, care n-avea nimic de-a face cu matele paraguayan ; şi, colac peste pupăză, totul pe fondul unui peisaj din Hindustan sau Tibet, cu nimic asemănător cu cîmpia noastră întinsă. Am ars portretul ăsta, Excelenţă, cu mîna mea, şi în locul lui am pus clin nou, din porunca voastră, portretul domnului Napoleon, a cărui figură maiestuoasă seamănă atît de bine cu a voastră. Am ars portretul pictat de englez, dar au rămas hîrtiile astea pe care i le-am sechestrat. Apare şi în ele pictat chipul vostru. Ce chip ? Stampa Primului nostru Magistrat, pe care străinul a contemplat-o cînd a avut loc prima întîlnire cu înălţimea Voastră la ferma din Yby-ray. M~am întors, spune textual anglomanul, şi am văzut un cavaler îmbrăcat în negru cu o mantie stacojie aruncată pe umeri. Avea într-o mînă un vas pentru ceai mate de argint cu o ţeava de aur de dimensiuni neobişnuite, şi un trabuc în mîna cealaltă. Sub braţ purta o carte legată în piele de vacă şi cu ferecaturi din aceleaşi metale preţioase pomenite mai înainte. Un băieţandru negru cu braţele încrucişate aştepta alături de cavaler. Chipul necunoscutului... vedeţi, Excelenţă, neruşinarea străinului. Să vă numească pe Înălţimea Voastră Necunoscutul ! Continuă, potlogare, fără să faci comentarii din proprie iniţiativă. Chipul necunoscutului era sumbru, şi ochii lui negri foarte pătrunzători te ţintuiau cu o hotărîre neclintită. Părul negru ca pana corbului pieptănat pe spate descoperea o frunte mîndră şi, căzînd în bucle naturale pe umeri. îi dădea un aspect demn şi impresionant, amestec de cruzime şi bunătate ; un aer cave atrăgea atenţia şi impunea respect. Am văzut că Purta pantofi cu catarame mari de aur. Repet că niciodată n-am purtat catarame dte aur la pantofi şî 'nimic
[151]
care hă fie de aur în îmbrăcămintea mea. Un alt străin. Excelenţă, don Juan Rengo, v-a văzut şi el îmbrăcat în felul ăsta clnd, împreună cu tovarăşul şi colegul lui, don Marceli no Lonchăn, au venit în oraşul ăsta pe 30 iulie 1819, patru ani după exilarea anglomanilor. Stampă impunăloaie a Supremului Dictator ! scriu felcerii elveţieni in capitolul VI, pagina 56, a cărţii lor : Purta în ziua aceea costumul său reglementar, veston albastru cu galoane, mantie cafenie aruncată pe umeri, uniformă de general de brigadă spaniol... Niciodată n-am purtat uniformă de general de brigadă spaniol ! Aş fi preferat zdrenţele unui cerşetor. Eu însumi am desenai hainele pe care'se cuvine să le poarte un Dictator Suprem. Aveţi perfectă dreptate, Excelenţă. Slrăinaşii ăştia alviţeni ' şi englezi erau nişte ignoranţi. Nu şi-au dat seama că uniforma Supremului nostru era o uniformă supremă şi unică în lume. N-au văzut decît mantia cafenie, vestă, pantalon şi ciorapi albi de mătase, pantofi de lac cu catarame mari de aur... Neisprăviţii ! Văd însemnele puterii mele în cataramele pantofilor. Nu se pot uita mai sus. Văd în asemenea catarame lucruri miraculoase : caduceul de aur al lui Mercur, lampa lui Ala-din. La fel de bine ar putea să mă picteze cu penele Păsării-eare-nu-se-aşază-niciodată. înfăşurat în mantia 3ui Macabeu. atingînd podeaua cu pintenii de aur ai Marelui Vizir. întocmai. Excelenţă ! Asta au văzut strai-naşii ăştia. Cum mă vezi tu, te întreb. Eu, S.tăpine, văd prinsă de umărul vostru mantia neagră cu căptuşeală roşu-deschis... Nu, bădărane. De umăr mi-e prins halatul de noapte în care-o să-mi dorm somnul de veci, halatul .ajuns acum o zdreanţă, halatul peticit care nu mai reuşeşte să-mi acopere goliciunea scheletului.
\ln Caietul personal)
Negrişorul a ieşit iar la suprafaţă, stropind cu apa îuatâ în gură.   Dinţii lui.  albi strălucesc  în  soare.   Se
1  in sp  suciox (mui (hui) în loc de stiiais (elveţieni).
amestecă îndată cu ceilalţi copii. Cumetrele încep să bata iar rufele murdare pălăvrăgind. Negrişorui e ieit sclavul Jose Măria Pilar. Avea cam aceeaşi virstă cînd l-am cumpărat împreună cu două sclave bătrîne. Santa şi Ana. Pentru ele am plătit mult mai puţin, dată fiind vîrsta lor înaintată şi plăgile de care sufereau. Bătrî-nele s-au vindecat si trăiesc. îmi sînt credincioase pe viaţă. în schimb, negru i Pilar mi-a fost necredincios. A -trebuit să-l fac să se vindece de plăgile iui de tîlhar,' trimiţîndu-l sub portocal. Praful de puşcă e întotdeauna cel mai bun leac pentru bolnavii fără leac.
Eu. aici. ajuns un spectru. între negru si alb. Intre cenuşiu si nimic, vâzîndu-mă dublu în amăgirea oglinzii. Cei care s-au ocupat de aspectul exterior al persoanei mele pentru a mă ponegri sau pentru a mă ridica în slăvi n-au reuşit să se pună de acord in ceea ce priveşte descrierea veşmintelor mele. Cu atît mai puţin in ceea ce priveşte trăsăturile mele fizice. IM ici nu-i de mirare, cînd eu însumi nu mă recunosc în fantoma mulatră care se uită la mine ! Toţi îşi opresc privirile vrăjiţi la inexistentele catarame de aur. care n-au fost decît de argint. Ultima pereche pe care am mai ajuns s-o port. înainte ca guta să-mi umfle picioarele, am dă-ruil-o libertului Macario. copilul pe care l-am înfiat, Mul trădătorului fecior de casă Jose Măria Pilar. Pentru a nu rămîne împovărat cu moştenirea numelui purtat de pajul trădător, am poruncit sâ-i pună la botez numele Macario. L-am dat în grija sclavelor. Umbla de-a buşilea prin ţarină. I-am dat cataramele ca să se joace cu ele. Copilul Macario a dispărut. S-a estompat. Mai coirurei decît dacă l-ar fi înghiţit pămintul. A dispărut ca fiinţa V1^- ca fiinţă reală. A apărut mult mai tîrziu înlr-una c'<n scrierile acelea mîrşave pe care le publică în străinătate scribii migranţi. L-au răpit pe Macario din realiste, l-au despuiat de firea lui bună pentru a-l preface ln irealitatea scrierii. într-un nou trădător.
Soarele apune după o ultimă explozie care aprinde
Soitul. Crengile portocalului sînt   negre.   Continui   să-l
*ad cu mîna pusă streaşină !a ochi. Crengile lui se con-
ii ? -3
fundă cu falangele mele. Gîndurile triste l-au uscat mai repede decît oasele mele. Caricatură înţeleaptă. Mamă vitregă-natură, mai abil decît cei mai abili autori de afişe satirice. închipuirea ta n-are nevoie de instinctul imitaţiei ; pînă şi cînd imiţi creezi din nou. închis în iţaura asta, eu nu pot decît să te copiez. Sub cerul liber, portocalul imită mîna mea numai pielea şi osul. E mai puternic decît mine, nu pot să-l transport pe foile astea şi să-i ocup eu locul pe malul abrupt. Negrişorul face pipi pe trunchiul lui ; poate reuşeşte să-l readucă la viaţă. Eu pot numai să scriu ; adică să neg viaţa. Să omor şi mai tare ceea ce e moi't dinainte. EU, portocal-pe-vine. Zăcînd fără vlagă pe mindir. Muiat în propria mea sudoare-urină. Jumulit, cu penele căzute.
Drept în uşă, tot numai ochi, EL mă cercetează. Privirea lui se roteşte în toate părţile. Bate din palme. Una din sclave apare îndată ca din pămînt. Adu ceva de băut, ii aud pe EL poruncind. Ana mă priveşte cu ochi de (iarbă. EU n-am scos o vorbă. îl aud pe EL spunînd : Adu-i domnului o limonada rece. Glas batjocoritor. Puternic. Umple încăperea. Cade peste febra mea. Ploua "ui mine. Picături mari de plumb topit. Mă întorc în penumbra despicată de fulgere. îl văd îndepărtîndu-se drept. în mijlocul furtunii care se deschide în calea lui Afară, noaptea stinge din nou lumina amurgului.
Ana intră cu paharul de limonada.
(Circulara perpetuă)                        .                 ]
IN IULIE 1810 GUVERNATORUL VELAZCO hotărăşte să joace ultima lui carte. Nu va mai paşte de aici înainte, cîrmuirea nu mai are nici o pajişte, nici o lescaie. E secetă mare de ţechini. Rumegătorii din Consiliu îl sfătuiesc să convoace un congres cu scopul de a hotărî soarta provinciei. Viceregele Cisneros a fost răsturnat la Buenos Aires de o Junta Guvernamentală formată din patricieni creoli. Don Bernardo se şi vede hărăzit aceleiaşi soarte în mijlocul amarnicelor tulburări. Fuge să se refugieze pe o navă de război. Descoperă că sabordul n-are tunuri. Rîul n-are apă ca să poarte corabia. Se întoarce la palat şi convoacă atunci cîţiva reprezentanţi ai clerului, şefi, magistraţi, conducători ai breslelor, literaţi, vecini în-rădăcinaţi-dezrădăcinaţi. Bineînţeles, „imensa bestie" care este plebea nu-i admisă la consiliu. Conclavul se întruneşte, nu în Palatul Guvernamental, ci la episcopie, împrejurare grăitoare pentru pretenţiile clerului. Episcopul Pedro Garcîa Panes y Llorente tocmai a sosit de la curtea lui Joseph Napoleon. Se vede că e spe-.riat de „zvonurile iraţionale" pe care guvernatorul i le-a oferit în loc de salut. Prelatul a adus şi el zvonurile lui de pe celălalt ţărm al oceanului. Pe de altă parte, vulpoii din Prima Junta din Buenos Aires au trimis ca nunţiu al noului sistem pe bărbatul cel mai bătrîn şi hulit din toată provincia, colonelul de gardă civică paraguayan Espinola y Pena, care pretinde că are ordin să-l schimbe pe guvernatpr. Strălucită formă de a cîştiga adepţi, şi ce proastă afacere pentru para-guayeni este Revoluţia, dacă avea să constea în schimbarea lui Velazco cu Espinola. Prefigurare perfectă a ceea ce avea să se petreacă puţin mai tîrziu. A Sub aceste auspicii, cei două sute de notabili se strunesc în viespar. Fără voia lor, acele marionete a"  făcut  oricum  adunarea  inaugurală  a  Patriei ;   în
U55]

orice rău.e şi un bine.  Răzmeriţa făcea să dospească aluatul,  gata să  fie  pus la  cuptor,  nu însă şi  acolo, în Paraguay, bineînţeles. Aşadar, dacă sînteţi de acord, iubiţi concetăţeni, proclamă purtătorul de cuvînt spaniol al guvernatorului fără cuvînt şi peste puţin timp şi fără autoritate, să recunoaştem chiar aici prin aclamaţii Supremul Consiliu de Regenţă al Coroanei şi să menţinem   pînă   una   alta   relaţii   frăţeşti   cu   Buenos Aires şi cu celelalte provincii ale Vice-regatului. Dar cum Imperiul vecin. Brazilia-Portugalia. abia aşteaptă       . momentul să înghită această preţioasă şi rîvnită pro-       f vinete, adaugă consilierul sarazin, şi-şi ţine trupele pe malul rîului Uruguay, este cazul să facem o armată ca      { să ne apărăm. Să arătăm cine sîntem şi trebuie să fim,      [ evitînd să fim subjugaţi de altcineva în afară de Su-      j veranul nostru legitim. Acesta a fost argumentul lui ' Ahile al adepţilor cauzei spaniole în cadrul acelei mi::-      ^ cari. scrie Julio Cesar în Comentariile lui.
Nequaquam ! Am zis : Guvernul spaniol şi-a trai; traiul pe Continent. Cornetul guvernatorului-intendenl a protestat ; au protestat şi şoarecii speriaţi din congres. Episcopul şi-a exprimat în latineşte uimirea lui cu mitră. S-a sprijinit în cîrjă. Cu crucea de pe piept m-a   ţintuit   tremurînd   de   mînie :   Suveranul   Nostru Monarh continuă să fie Suveranul Spaniilor şi Indiilor. cuprinzînd toate Insulele şi Uscatul ! Mare tărăboi d< debarcare. Am bătut cu pumnul în masă ca să-l potolesc :  Pe fălosul monarh peste mare l-am trimis  frumuşel   la   plimbare!   am   strigat.   Aici,   în   Paraguay Uscatul este voinţa hotărîtă a poporului de a-şi elibera ţara   azi   şi   pentru   totdeauna !   Singura   chestiune   pe care o avem de hotârît este cum trebuie să ne apărau. noi.   paraguayenii,   suveranitatea  şi   independenţa  faţa de   Spania,   de   Lima.   de   Buenos   Aires,   de   Brazilia, de  orice  putere  străină  care-ar  avea  intenţia  să  ne subjuge. Pe ce se întemeiază Sindicul Procurist General pentru a profera aceste opinii rebele ? chiţcăi un şoricel simpatizant spaniol, Mi-am scos cele două pistoale. Iată   argumentele   mele :   Unul   pentru   Fernando   al
[136]
Vll-lea.   Altul   pentru   Buenos   Aires.   Cu   degetul   pe trăgaci l-am somat pe guvernator să pună la vot moţiunea   mea.   A   crezut   că   înnebunisem.   Cu   cornetul ]a  <>"urâ,  cu  glasul  hodorogit,   s-a.  bîlbîit :   Dumneata ai făgăduit că mă vei ajuta în  lupi a  nntisubversivă ! Asta şi fac. Izvoarele subversiunii sint  acum simpatizanţii spaniolilor .şi  ai  celor din Buenos Aires. Clipea într-una  fără să-.şi   revină.  Ochii  lui   ieşiţi  din  orbite se plimbau de la  cornet la  pistoalele  mele şi înapoi. Cer  să  se  voteze   neapărat  şi   cu   orice  preţ  moţiunea mea, l-am somat după ce-am bătut din nou cu pumnul în   masă.   Mulţi   au   crezut   că   am   tras   cu   unul   din pistoale. Cei mai speriaţi  s-au culcat la pâmînt. Episcopul  şi-a  îndesat  mitra  pe  cap  pînă  ia  bărbie.  Guvernatorul făcea gesturi de înecat. Maşinăria adepţilor lui a începui  să funcţioneze.   S-a  dezlănţuit   tumultul cu strigătul : Trăiască Consiliul de Regenţă ! Au adus urna-fîntînă   pentru   sufragiu.    .Sarazinii    au    aruncat acolo buletinele lor de vot. strigînd cit  ii  ţinea gura : Trăiască Restauraţia  Instituţională  a  Provinciei !  Guvernatorul şi-a" recăpătat glasul. în acel moment, după cum mi-a povestit mai tîrziu Jose Tomâs Isasi. venind de la o petrecere populară care avea loc în apropiere, au intrat în sală prin surprindere un negru, apoi alt negru, şi încă unul.  care alerga  după  o  mască  travestită  in paiaţă.  Strania mascaradă  a tulburat   adunarea   făcîn-du-i pe participanţi să creadă că e  vorba de o halucinaţie. Se pare că negrul  urmăritor a.  luai   unul  din pistoalele mele,  cel  destinat  regelui.  A tras  în  paiaţa care fugea punîndu-se la adăpost printre  peruci,  pînă ce a câzutdupă scaunul guvernatorului.
Eu n-am văzut nimic din toate astea.  Dacă ce po-' vesteşte  trădătorul   Isasi   e  adevărat,   atunci   ln.it»a  de actori ambulanţi n-a putut fi altceva clecit un vicleşug., spaniolii   din   consiliu   stabiliţi   de   curînd   în pentru a da peste cap adunarea.  Pantomimă pot   spune   numai   că   a   fost   o   reprezentaţie lieă de ceea ce s-a pus acolo la cale. puţin; mai   înainte,   eu   părăsisem   adunarea  de   cu-letre   din   palatul   episcopal,   croindu-mi   drum   prin
F1.V7]
i
zarva care tulbura sala. Am ieşit în stradă speriind grămada de cloşti, cocoşi, claponi, clerici, magistraţi, literaţi invertiţi-travestiţi, care au rămas să joace teatru mai departe în jurul celor două pistoale ale mels încărcate cu argumente.
Puţin avea să le ţină triumful. Eu am luat cu mina oul  Revoluţiei  ca  să facă  pui la  momentul  potrivit.
(Scris pe margine. Slovă necunoscută : Ai vrut să-l imiţi aici pe Descartes, care ura ouăle proaspete. La lăsa să clocească sub cenuşă şi bea substanţa embrionară. Ai vrut să faci acelaşi lucru fără să fii Descartes. Nu-ţi era sortit să ai parte de Revoluţie la micul dejun în fiecare dimineaţă, împreună cu ceaiul mate. Ai transformat ţara asta într-un ou lustral şi expiatoriu care va cloci cine ştie cînd, cine ştie cum, cine ştie ce. Embrion a ceea ce ar fi putut fi ţara cea mai prosperă din lume. Cocoşul cel mai năzdrăvan din toată legenda omenirii.)
Am încălecat. M-am îndepărtai  îh galop. Am tras cu putere în piept mirosul de pămînt, de crîng încins de   soare.   Noaptea   se  năştea  blînd   din   străfunduri. Dangătul marţial al păsării-clopot în  munţii Monorâ a adus puţină pace în sufletul meu. Am dat frîu liber calului, care a mărit pasul în drum spre casă, potri-vindu-l cu ritmul gîndurilor mele. Ideile le simţi venind la fel ca nefericirile. Pe drumul de -întoarcere la refugiul meu din Ybyray  cugetam la ceea ce se în-tîmplase puţin mai înainte ;  la faptul  că pînă şi în cele mai mărunte întîmplări intră în joc hazardul. Am înţeles atunci că numai smulgînd acest  soi de fir al hazardului din urzeala evenimentelor poţi face posibil imposibilul. Am aflat că a putea să faci înseamnă a face să poţi. în acea clipă un bolid trasa o dîră luminoasă pe  firmament.  Cine  ştie  cîte milioane  de  ani rătăcise   prin   cosmos   înainte  de   a   se   stinge   într-o fracţiune de secundă. Citisem undeva că stelele rătăcitoare, meteoriţii, aeroliţii, sînt reprezentaţia hazardului in univers. Forţa puterii constă atunci, m-am gîndît
1158]
în vînarea întîmplării ; să pui mîna pe ea şi s-o re-ţîi Să-i descoperi legile ; adică, legile uitării. Există hazard numai fiindcă există uitare. Să-l supui la legea contra-uitării. Să trasezi contra-hazardul. Să scoţi haosul din improbabilul constelaţiei probe. Un stat învîrtindu-se pe axa suveranităţii sale. Puterea suverană a poporului, nucleu de energie în organizarea Republicii. în universul politic, statele se confederează ori explodează. La fel ca galaxiile în universul cosmic.
Primul obiectiv : să organizezi ierarhia în mijlocul anarhiei. Paraguayul ca centru al Americii Meridionale. Nucleu geografic, istoric, social, al viitoarei integrări a statelor independente în această parte a Americii. Norocul Paraguayului este norocul destinului politic american. Pagul a nechezat uşurel, ciulind urechile la posibilitatea asta, pe care el, credinciosul animal, o accepta dinainte. Se poate întîmpla să ne subjuge, i-am zis, dar trebuie să încercăm să-i împiedicăm. A sforăit adînc. Nu te terne de umbra ta, Paganini al meu. Va veni ziua cînd vei putea s-alergi în galop scăldat în soare, fără umbră şi fără teamă pe acest pămînt al profeţiilor. Şi-a reluat pasul, mai liniştit, scuturînd capul afirmativ, doar puţin jenat de zăbada al cărei metal a scrîşnit între măselele lui.
Am ridicat încă o dată ochii spre cer. Am Încercat să citesc cartea Constelaţiilor în lumina propriilor ei făclii. în această carte-sferă, care-l îngrozea pe Pascal, cea mai mare spaim; este că, în pofida luminii atît de puternice, există hazardul obscur. în orice caz, cea niai inteligentă dintre trestiile gînditoare n-a putut să-l bănuiască, nici măcar cu naiva credinţă în Dumnezeu, acest cuvînt atît de lung şi atît de confuz care se interpunea între gîndirea lui şi univers ; între ce ştia ?! ce nu ştia. Spune-mi, cumetre Blaise, tu, cel dintîi care-ai curăţat Ordinul cîc spiritul iezuit, fără temeri Provinciale, spune-mi, răspunde-mi la următoarea în-rebare : ceea ce te înspăimânta cu adevărat în sfera nnnită al cărei centru este peste tot şi a cărei circum-ennţa nicăieri  n-a fost  cumva  infinita memorie  cu
.    [159]
8
eare-i  înzestrata ? Memorie alt1  cărei  legi  au  fost  p.-.-., mulgate de cosmos după ce-a ieşit din neant.
Memorie   fără  fisuri.   Fără  neglijente.   De  o   maiv exactitate. In văzduhul înmiresmat de mentă şi. paciuli răsună glasul cumătrului Blaise : Poate, poate.  Astfel' omul, întors spre el însuşi,  se întreabă ce este el in legătură cu ce există în afara lui. Tu, metis cu duuu suflete, te simţi  ca  rătăcit în  acest   depărtat   ţinut ai naturii. îmbătat cie aroma sălbatică a unei idei. Aeur călăreşti  în  drum  spre  ferma  la.  unde  te  retragi  c într-o mînăstire a Sfintei Treimi. Te crezi liber. Mei-călare pe o idee : să-ţi eliberezi ţara. Dar te vezi in. odată închis într-o -mică temniţă şi scriind la lumii-, unei luminări, lingă meteoritul pe  care l-ai captur şi acum e deţinut împreună cu line. Nu mă face K spun ce nu vreau să spun şi nu spun, cumetre p;sr;: guayan.  învaţă  să-ţi   apreciezi  ţara,  ţara  ta,  oavner. tăi, lumea ta, pe tine însuţi. La justa lor valoare. ('.<? este un om în perspectiva infinitului ? Nimic, un nimic  aflat  între  două planuri.  Ce  este  deci la  urma urmei omul în sinul naturii ? Nimic, comparat cu infinitul ;  tot.  comparat cu neantul:   un termen inU1;-mediar între nimic si tot. începutul şi sfîrşitul tutun lucrurilor rămân ascunse pentru el într-o taină de rr pătruns.  Haide,  cumetre Blaise. nu fi defetist ! Pa.s mă duce la fermă. Tu vrei să mă prinzi în capca ?. ?cuvîntului şi să mă duci la Dumnezeu. ACEL CEVA care, după cum tu însuţi spui. depăşeşte sfera şi prin urmare nu poate fi cuprins cu gindul. Nu fi mai puţin inteligent decît un cal. Doar nu erai aşa cînd vorbeai de  lucruri  concrete  cum  sînt   iezuiţii,   animalele.,  insectele, praful, pietrele. Tu însuţi ai rîs de Descartes ca filosof. Descartes e inutil şi incert, ai spus.  Există ceva mal absurd decît să afirmi că lucrurile neînsufleţite  au   umori,   temeri,  orori ?  Că  lucrurile  insensibile,   fără  viaţă  si  incapabile  de  viaţă,  au  pasiuni-care presupun un suflet ? Că obiectul ororilor lor este vidul ? Ce-ar putea să existe In vid ca să li se poată face frică ? Se poate închipui ceva mai ridicol ''.  ^u( cumetre, le-ai acoperit de acest ridicol, dar n-ai P^lu
[1601
să-l ierţi pe Descart.es că a vrui,, in filosofia lui, să se dispenseze de Dumnezeu, după ce acesta s-a învrednicit să dea lumii impulsul iniţial. Nu-l ierţi oâ după aceea îl dă lipsă la apel pe Dumnezeu pentru totdeauna. A fost inventat de teama oamenilor în faţa neantului, şi tu ai pretenţia ca această invenţie să rezolve totul ?   Nu  vrei  să-i treci  cu  vederea nimic,
aşa-i ?
Deocamdată nu mi-o gîndul la Dumnezeu. Mă gin-dese cum să stăpînese hazardul. Să pun degetul pe zar. zarul pe dedal. Sfi dau zor să scot ţara din labirintul ăsta. ?
(Pe margine. Sen., necunoscut : Ai excavat altui. Labirintul închisorilor subterane pentru pungaşii de patricieni. Dar ai construit pe acest labirint altul şi mai profund şi mai complicat : labirintul singurătăţii tale. Jucător cu zarurile cuvîntului : A ta singură-etate. A ta antichitate. Ai umplut, bătrîn mizantrop, acest labirint al oroarei tale de vid cu vidul absolutului. Spongia solia... Asta-i- bobîrnacul pe care l-ai dat zarului pentru a pune Revoluţia în mişcare ? Ai crezut că Revoluţia e opera unuia-singur-în-singurătate ? Unul singur se înşeală întotdeauna : adevărul începe de la doi în sus...)
Ah, corector circotaş şi impostor ! Ţara nu e totuna cu raţa ; nu e o simplă inversare de silabe. Ţara este constelaţia pe care trebuie s-o situez, s-o măsor, s-o cunosc cu tainele ci cele mai ascunse, pentru a o putea conduce. Fac parte din ea. Dar totodată trebuie să rămin afară. S-o observ de la distanţă. Să-i simt pulsul dinăuntru. Strîng în pumn blestematul de zar.
Cind. la începui ui Dictaturii Perpetue, am văzut că-zînd aerolitul la o suin de leghe' d-:> Asimcion. am poruncii să-l prindă. Nimeni n-a înţeles atunci şi ni~ yn?ni nu va hiu-lege vreodată sensul acestei capturi a ookcfului migrant. Dezertor-fugar a! cosmosului. Ani poruncii  să-i ia prizonier. Luni  de zile o mică  armata
U-Ku.s-.irau                                '?'.    ".            '       [lfil1
i-a căutat urma pe cîmpia netedă din Chaeo. A fost nevoie să sape aproape o sută de metri ca să-] g-j. sască. Cîmpui lui magnolie se" întindea pînă departe de jur împrejur. Barieră de netrecut pe singurul drum care oferea cit de cit o probabilitate de a ieşi pe ascuns din ţară, drumul prin Chaco Boreal. Pe acolo a încercat să fugă negustorul francez Escoffier, băgat la zdup de mai mulţi ani împreună cu alţi escroci străini. în tovărăşia unor negri liber ţi. a trecui rîul şi a ajuns în Gran Chaco. O negresă sclavă, care era gravidă, a vrut să-i urmeze, ca să nu se despartă de ibovnicul ei. Muşcaţi de vipere, urmăriţi de săgeţile indigenilor, bolnavi de friguri, negrii au murit unul după altul, pînă cînd n-au mai rămas deeît fugarul Escoffier şi sclava. Cîmpul de atracţie al meteoritului i-a supt pînă la groapa unde cei o sută de săpători excavau pămîn-tul. Francezul n-a avut încotro şi s-a apucat să muncească alături de ceilalţi, cît l-au ţinut puterile. Pe urmă a fost împuşcat şi aruncat în groapă. Sclava a adus la lumină pruncul şi a rămas să gătească pentru săpători. Aş fi putut lăsa meteoritul în locul unde căzuse ; ar fi avut paznici buni în pustietăţile alea. Am preferat să-l ţin la loc sigur. N-a fost deloc uşor, Mai mult de o sută de oameni m-a costat transportul lui în lupta cu triburile feroce, cu elementele naturii, cu fiarele sălbatice, cu bolile, împotriva misterului 'teribil al hazardului, care nu accepta să fie supus. Viclenie si ferocitate nemaiauzite. Numai cînd sclava şi copilul ei se puneau în capul caravanei, piatra parcă ceda si se lăsa purtată prin pustiuri şi mlaştini. Muşcată de o viperă, sclava a murit. Piatra s-a oprit din nou, pînă ce copilul sclavei, transformat în mascota oamenilor, a început să meargă de-a buşilea şi să înainteze iîrîş-grăpiş, pe jumătate frate de lapte cu piatra. L-au aeroporeclit Tito. Ar fi ajuns cel mai bun adulmecător, . dar a dispăru t şi el într-o noapte din tabără, poate răpit de indigenii payaguâes. Trecerea pietrei peste rîu a durat mai mult decît călătoria lui Ulise pe marea homerică. Mai mult decît i-a trebuit lui Perurimâ să iasă  din  mlaştină cînd s-a pus să-'
[162]
caute pe Carlos al IV-iea despre care Pedro Urdemaies -a dat de ştire că plutea pe smîrcuri. Mai mult decît toate legendele astea a durat trecerea. Nu s-a găsit nici o ambarcaţiune sau plută în stare să suporte cele o sută de mii de ocale de metal cosmic. A scufundat flotile întregi. Alţi o sută de oameni s-au înecat în timpul interminabilei traversări. Ştrengăriile şi vicleşugurile meteoritului ea să. nu înainteze s-au înteţit. Au fost trimise sute de sclave negre cu copii mici. dar mirosul cîinelui venit din cosmos era foarte fin : firea, indescifrabilă ; legile lui, aproape la fel de inflexibile ca ale mele. şi eu nu eram dispus ca pietroiul să-şi facă de cap, să ne facă să-i înghiţim toate nazurile. Pînă la urmă, cea mai mare revărsare a rîultii Paraguay din ultima sută de anî a îngăduit efectivelor de grăniceri să-l târască pe afeturi de tun de fabricaţie specială, trase de o mie de perechi de boi si de mai bine de o mie de soldaţi aleşi dintre cei mai buni înotători din armată, E aici. Meteorit-hazard pus în lanţuri, priponit de scaunul meu.
(Scris necunoscut : Ai crezut că în felul asia aboleai hazardul ? Poţi ţine prizonieri în temniţă cinci sute de oligarhi trădători ; pînă şi pe ultimul dintre antipatrioţi şi contrarevoluţionari. Aproape că ai puica afirma că Revoluţia e ferită de conspiraţii. Dar ni putea spune acelaşi lucru despre aceste infinite miriade de aeroliţi care brăzdează universul în toatx direcţiile ? Cu ele hazardul îşi dictează legile, anulînd verticalitatea Puterii tale Absolute. Scrii cele două cuvinte cu litere mari pentru mai multă siguranţă. Singurul lucru pe care-l dezvăluie este nesiguranţa l«- Teamă de om al cavernelor. Te-ai mulţumit cu Puţin. Oroarea ta de vid. agorafobia ta drapată în negru, ca să se confunde cu întunericul, ţi-a veştejii minţile-. Ţi-a ros spiritul pe dinăuntru. Ţi-a ruginit voinţa. Puterea ta cuprinde lotul, in afară de fierul vechi. Cu un singur aeroliî. nu se face un suveran. E aici: fără nici o îndoială. Dar tu eşti închis cu el. Prizonier. Şobolan  bolnav de fiutâ.  otrăvit cu propria  lui
otravă.   Te   sufoci.   Bătrîneţea.   iniirma-etate,   infirmitate;! de care nu mai scapă nici zeii. ii-a venit de h;u-)
Oricine ai l'i. impertinent corector al scrierii mele ai început să mă plictiseşti. Nu înţelegi ce scriu. .\u înţelegi că legea e simbolică. Minţile sucite nu pot pricepe asta. Interpretează simbolurile literalmente. Tu faci aceeaşi greşeală şi umpli marginile colii cu suficienta ta batjocoritoare. Cel puţin citeşte-mă bine. Există simboluri clare-'simboluri obscure. Eu Supremul îmi pun pasiunea in joc cu sînge rece...
cuvîntuî Supremul ar trebui să-l omiţi tel puţin pentru tine însuţi, măcar -atunci eînd vorbeşti, nu la suprafaţa, ci la subfata împuţinatei tale persoane ; mai ales cind joci zaruri în papuci.
...nu mă întrerupe, repet. Eu Supremul îmi pun pasiunea în joc cu sânge rece pe orice teren. Ornul-poper. lumea-rnulţime a înţeles limpede. în sufletul său unul/multiplu, epopeea de cinci ani pentru capturarea meteorului. Zavergiii. zgîrciţii. înfumuraţii. ira-j'ysii. ingraţii, calomniatorii- mînioşii, nemiloşii, no-eugetaţii. aroganţii, ignoranţii ?— unde găseşti dumneata conspiratori inteligenţi ? — m-au atacat ci', furie.. M-au făcut nebun fiin'dcă am porurn.it să fit adusă piatra-dementă căzută din cer. Unii axi mers pînă acolo îneît să afinrte că o purtam pe umeri în 1<« de cap. Exces de cuvinte îndrăzneţe ! Dar şi ei încercaţi să vîneze la noroc capul meu...
înainte   chemai   la   zavistie,   acum   eşti   contra   <'i,
...ii atacau pe Supremul ea pe o singură persoană, fără a-şi da osteneala să facă distincţia între Pe'rsoonă-eorporală / Figură-impersonală. Cea dinţii poate înv bătrîni şi muri. Cea de a douae perenă, fără sfîrşit. Emanaţie, captaţie a suveranităţii poporului, maestrul tulii! or vîrstelor...
neliniştea geniului tău. Prea e încurcai  tot ce spui ?
Am circumcis aerolitul. Tăierea împrejur în me':)' e .ijuiis pentru  a  fabrica  zece puşti in  armurăria sU«~
lui Cu e*e aLi ^Dsi: executate căpeteniile conspiraţiei din 1820. Nici un cartuş nu şi-a greşit ţinta. De atunci austile astea pun capăt convorbirilor eversoare. Lichidează dintr-un singur glonţ pe infamii trădători de Patrie şi de Guvern. Datorită preciziei lor, puştile astea continuă să fie cele mai bune din cîte am. Nu se strică si nici nu se încing. Pot trage o sută de cartuşe unul după altul. Materia cosmică nu se schimbă. Rămîne la fel de bună ca înainte, cînd se răceşte, după ce a avut de suportat cele mai înalte temperaturi din univers. Dacă eu aş putea culege aeroliţi aşa cum recoltez de două ori pe an porumb ori grîu, aş fi rezolvat problema armamentului. N-aş fi nevoit să umblu cu cerşeala pe la negustori şi contrabandişti, care-mi cer să le plătesc în aur, la greutate echivalentă, fiecare fir de pulbere. Acum nu se mai mulţumesc cu trocul armelor în schimbul lemnului preţios din ţară. Vor monede de aur. Idioţii !
Puştile meteoritice, arma mea secretă. Sînt cam grele. Trăgătorii slăbănogi nu pot trage cu ele. Fie-_care din puştile astea cîntăresc nu mai puţin de o sută de ocale de metal cosmic. E nevoie de trăgători zdraveni. Numai că după meteoritul ăsta n-am mai putut vina altul. Una din două : ori cerul devine mai zgîrcit decît contrabandiştii brazilieni de arme, ori captivitatea unui singur meteorit a abolit, prin intermediul unei reprezentaţii în acelaşi timp reală şi simbolică, irealitatea hazardului. Dacă e vorba de a doua pricină, atunci nu mai am a mă teme de ambuscadele întâmplării. Atunci tu, cel care-mi corectezi nevăzut scrierile, mină care te strecori pe marginea şi printre rîn-aunîe celor mai tainice gînduri destinate focului, n-ai dreptate. Te înşeli cu totul, şi Eu am avut dreptate ln totul. Stăpînirea hazardului va permite neamului meu să fio cu adevărat inexpugnabil în vecii vecilor.
Asta s-a întimplat fără să se întîmple. In momentul
a«"la.  călărind   pe  pagul  cu  pas   întins,   cu   faţa  spre
cerul ^nocturn, hotărirea mea era luată. în clipa aceea
fn^ văzut din r.cu tigrul. Pitulat în hăţişul clin malul
na>!\ se pregătea să sară ca prima dată asupra cabotie-
rului oprit la cotul împădurit al rîului. în umbra velelor, oamenii din echipaj dormeau adîne în zăpuşeala de după masă. Pagul galopa cu frîul slobod, purtat de mirosul locurilor dragi. Ferma, casa parca se apropiau în întîmpinarea noastră.
Nu aveam să mă "mai mişc de acolo, pînă cînd aveam să iau frînele puterii. Pîndă-observator. Capelă-tebaidă. Pustnic legat de soarta tării, in-am cantonat în coliba-ehilie în aşteptarea evenimentelor. Vor veni să mă caute acolo. Coliba mea era deschisă pentru iftrani, pantru gloată, pentru lumea-mulţime, pentru poporuî-popor constituit într-o adunare clandestină. Asta, nimic ele zis, s-a înlîmplat întîrnplîndu-se.
(Circulara perpetuă *)
Pe vremea aceea a venit Mannel Bclgrano, în fruntea unei armate. Avocat, intelectual, în ciuda profundelor sala convingeri în favoarea independenţei, a venit să îndeplinească ordinele Juntei din Buenos Aires. Să vîre cu forţa Paraguayul în ţarcul de vite al provinciilor sărace. A venit cu aceste intenţii, p.' care, într-o primă încleştare a luptei, pesemne că le-a crezut juste. A venit parcă îmbăiat de un vin făcut din gînduri imposibil de realizat. Ca de atîtea alte ori. a venit şi el însoţit de o legiune de migranţi blestemaţi; eternii adepţi ai anexiunii, care au slujit şi atunci şi mai tîrziu drept călăuze în invadările Patriei lor. Vin oţetit.
Cînd pătrunde pe teritoriul paraguayan. de pe culmea Dealului Fantomei, pe oare unii îl numesc Dealul Argentinienilor, scrie membrilor fantomatici ai Juntei lui din Buenos Aires : Am ajuns în acest punct cu ceva mai mult de cinci sute de oameni si mă aflu în faţa
* „Citiţi cu mare atenţie fascicolele anterioare ale aceste1 circulare-psrpetue, în aşa fel îneît să aflaţi un înţeles conţinu''1 de fiecare dată. Nu vă aşezaţi pe margine, deasupra roţile: căci acolo hurducăturile sînt mai mari, ci pe axa gîndirii mei? care e mereu fixă şi se învîrteşte în jurul ei înseşi." (N<~!li Supremului.)
1166J
nui duşman puternic, vreo" cinci mii de oameni, iar \' ă aiţii nouă mii. De cînd am trecut rîul Tebicuary. nu mi s-a oferit nici un paraguayan voluntar, şi nici nu i-am găsit în casele lor, cum ne asiguraseră rapoartele [de la renegatul comandant paraguayan Jose Espinola y Pena] ; toate acestea, la care se adaugă inexistenţa vreunei mişcări izbucnite pînă acum în favoarea noastră, ba dimpotrivă, ivirea în număr foarte mare a oştenilor gata să ni se împotrivească, obligă armata de sub comanda mea să considere că denumirea ei nu poate fi armată de ajutor, ci de cucerire a Paraguayului.
Comunicat scris cu mîna lui. cum consemnează Tacitul din La Plata. Pe înserat, căpetenia armatei de ajutor-cucerire se retrage în cortul lui şi, fiind singur cu secretarul lui, spaniolul Roca, îi încredinţează intenţiile sale :• Duşmanii, sînt ca muştele, dar cu poziţia pe care o ocupăm cred că ar t'i o mare eroare să întreprindem vreo retragere. Cei pe care i-am văzut după-amiază nu sînt în majoritatea lor decît nişte mogîldeţe ; cei mai mulţi n-au auzit în viaţa lor şuieratul unui glonţ, şi de aceea ou îmi pun mare nădejde în forţa morală care se află de partea noastră. Hotă-rîrea mea e luată, şi nu aştept decît să ne ajungă din urmă divizia rămasă în ariergardă, ca să ordon atacul. In ziua următoare s-a ridicat un altar portativ pe culmea acestui înşelător Horeb, Capelanul armatei sale a oficiat o slujbă militară şi, după Tacit din La Plata, atîţ de aproape ajunseseră fizic şi spiritual invadai Orii şi invadaţii, îneît soldaţii paraguayeni, cu pălăriile lor împodobite cu cruci şi luminări, au ascultat si ei slujba îngenuncheaţi pe cîmpie. Crezînd că aveau să lupte Jju ereticii, adaugă Tacitul citînd pe Deşteptătorul leo-Filantropic, i-a uimit marea minune că aveau să se lupte cu fraţii lor întru religie. Ar fi trebuit să adauge de asemenea că, atunci cînd a început hărmă-
aia şarjelor de cavalerie, mogilăcţclc dispăreau într-o su^ lare de pe -cai. Aceştia continuau să înaintezo ca un "•ay.net cu şeile goale, pînă ce mogîldeţele reapăreau
°"r" " cu  lăncile de  takuara.  seoiînd  strigăte salba-
lice, rupindu-le ) iniile şi asurzindu-i. tîrind toutl după ei.
Mogîldeţele catolice se luptă deci spălin-d patina în faţa mogîldeţelor diavoleşti. Trupele invadatoare au greşit socoteala şi. cum se spune, ati încureat-o. Şeful invadatorilor comunică atunci guvernului său nechibzuit : Dumneavoastră nu vă puteţi forma o idee destul de clară despre ce se intîmplă aici ; chiar pentru mine e greu să desluşesc lucrurile prin fumul dezastrului. După informaţiile dumneavoastră, ni s-nu dat asigurări că nu vom întilni în drumul nostru mei o piedică şi că, dimpotrivă, cea mai mare parte din populaţia acestei provincii se va alătura efectivelor noastre1. Am dat, în schimb, peste un popor care îşi apără cu un entuziasm de-a dreptul delirant patria, religfa si tot ce este mai sacru pentru el. Aşa se explică faptul că duşmanii s-au pregătit ea să mă poată alaca într-un mod incredibil, invingînd greutăţi care păreau imposibil de învins, îneît numai văzîndu-i puteai să crezi că-i adevărul. Mlaştini formidabile, nuri ieşite din matcă, păduri imense şi de netret:ut. tainurile artileriei noastre, toate au fost ea-nimic pentru ei. căci entuziasmul, fervoarea şi iubirea de ţară ;iu înlăturat şi au învins toate piedicile. Şi nici nu-i de mirare, dacă pînă şi femeile, copiii, bătrîvni şi toţi cei care se consideră copiii Paraguayului sînt gaia să suporte luat;1 nenorocirile. să-.şi dea Inute bunurile şi chiar viaţa pentru patrie.
Spune asta după două bătălii singeroast;. in care a fost complet. învins. Pînă şi legionarii anti-paraguayeni care-l însoţesc pe Belgrano. slujindu-i de călău/-»-de-alde Machain. Călcena. Eehevarria, progenitura parazită a bătrînului Espinola v Pena. de-aîde Bâe/. V alţi îmbuibaţi anexionist!, nu şl iu ce explicaţii ^ dea amăgitului-dezamăgitu 1 ui Ki\lgrai 1 o.
N-am venit să retez- drepiurile acestui provincii. ;1 declarat in timp ce călăreţii paraguayeni virau după oi ultimele tunuri părăsite de invadatori. <\T-am venit să vă invadez, concetăţeni ai mei : am venit să v;l ;>.jtJf-
protestat purtînd drapelul alb al capitulării, pe «vilul rîului Takuary. Şi-a luat obligaţia să părăsească imediat teritoriul provinciei şi a jurat pe Sl'înta Evan-obelie să nu mai ridice armele împotriva ei. jurămînt pe care l-a ţinut cu religiozitate. Trebuie s-o spun spre cinstea lui.
Soldăţoii paraguayeni s-au lăsat convinşi. Cuvintele au obţinut, după bătălia de la'Dealul Argentinienilor si Takuary. ce n-au putut obţine tunurile. Şeful învins, in realitate triumfător, s-a îndreptai din nou spre locul lui de baştină. Armata biruitoare i-a escortat pînă ia treeâtoarea Paraua, după lungi conciliabule. Nerozii şefi creoli au acceptat cu generozitate tot ce solicitase învinsul, fără sâ-i ceară nici o reparaţie pentru imensele daune pricinuite Paraguayului âv. pretinsa expediţie eliberatoare. Cavanas,, şeful din Takuary, ajuns mai tirziu un infam conspirator, n-avea pic de glagore ca . să-şi dea seama ce se-ntîmpla si ce se va-ntîmpla după aceea. Avea însă habar, cum să nu, de ceea ce convenea" intereselor lui. Principalul negustor de tutun din lavă nu aştepta privilegii acordate de regalişti. ci de unitaristii din Buenos Aires.
Moşierii care îmbrâcuseră uniforma militară aveau motivele lor să caute o înţelegere cu cei din Buenos Aires. Puterea regală nu mai era reală. Spaniolii au strălucit prin absenţă în aoea primă acţiune patriotică. Infanteria lor de ageamii s-a risipit, de Îndată ce s-a încins lupta. A fugit şi guvernatoul Velazeo, părăsind cartierul general din Paraguan. Ca nu cumva să fie recunoscut, şi-a schimbai uniforma de general de brigadă cu hainele zdrenţiroase ale unui ţâran. I-a dăruit pe deasupra ochelarii şi ţigarctu! de aur. Pe urmă s-a ascuns pe culmile din^CordHlera de Ins Muranjos. I-a lăsat pe paraguayeni să se descurce cum i-o tăia capul.
CU va timp uniforma iui strălucitoare- u fost vă-^Uta   in   locurile   cele   mai   primejdioase   ak   luptelor,
indu-se fără irică. apoi dispărind n vreme, ca să apară «»i nou în aît loc. pentru-a da curaj trupelor. O enigmă,
1   Pentru   duşman,   cit   şi   pentru   şefii   paraguayeni.
Pînă ia urmă au reuşit să-l faeă sa se adăpostească în spatele liniilor." S-au minunat văzînd viclenia şi curajul nebunesc, temeritatea cu totul neobişnuită a guvernatorului, fără cal, deghizat atît de bine sub înfăţişarea acestui om bărbos cu tenul întunecat, cu mîini bătătorite şi cu picioarele goale. Ochelarii şi ţigarelul de aur străluceau în soare. în primul moment Cavanas. Gracia şi Gamarra i-au cerut părerea ; aşteptau de la el să Ic dea ordine prin semne. Prezenţa lui mută le răspundea cu mişcaţi ale capului, arătîndu-le invariabil tertipurile izbînzii. Numai după victorie, cînd guvernatorul a reapărut pentru a prelua comanda, deghizat cu hainele ţăranului, şefii au bănuit motivele reale ale imposturii. Cine eşti dumneata ? îl întreabă Cavanas. Sînt guvernatorul-intendent, comandantul suprem al acestor trupe, spune cu trufie don Bernardo, scoţîndu-şi pălăria de paie cu boruri largi eare-i ascunde obrazul. Mai că nu-ţi vine să crezi ! E domnul Guvernator în persoană ! se miră zîmbind Gracia. Ce întâmplare nostimă ! Unde-aţi fost pînă acum, domnule Guvernator ? îi întreabă Cavanas. Pe înălţimi Le din Naranjos, observînd evoluţia bătăliei. Da' tu de unde-ai ieşit ? îl întreabă pe ţăranul gol puşcă şi pe jumătate mort de frică. Eu... bîiguie bietul om acoperindu-şi părţile ruşinoase eu mîinile. P2u venii... eu venii doai cu să privesc puţintel hărmălaia asia !
Fapt o că şefului din Buenos Aires nu i-a fost prea greu să cucerească .şleahta de soldăţoi-rnoşieri-negustori. Pe cînd trăncăneau ei ala bala. portocala, păcăleala, gargareala, pe teritoriul paraguayan înainte de-a trece dincolo de Paraua, le propune să înceapă tratative pentru a dovedi că n-a venit să cucerească provincia, nici s-o subjuge ca altădată Bruno Mauricie de Zăbala în înţelegere cu iezuiţii. Declară c-a venii cu un singur scop : să aducă fericirea provinciei. Puiu' ca momeală în ehiigul undiţei un somn prăjit ; arunca undiţa în pîr.îul Takuary. rămîne pe mal. aşteptînd cu trestia într-o mină şi cu cheia de aur a liberului schimb nUrnînd în cealaltă. Proprietatea cheii este că trezeşte pot'ta de eî.ştig,  proprietatea momelii  este că momeşU'-
11701
?Şefii paraguayeni, rămaşi cu gura căscată, s-au prins în undiţă.' Şeful tutungiu vede printre reflexe cum îi surîde soarta. A dat norocul peste noi, mai bine nici nu visam ! comentează cu acoliţii lui. De ce să mai stîrnim războaie, tind Sudul şi Nordul sînt totuna ? Fascinaţie generală. Scopul e atins : să stai !a taclale cu învingătorul biruit. Putea fi făcut prizonier cu toţi acoliţii lui. Aici nu există învingători şi învinşi ! proclamă Cavanas. Belgrano i-a tras în piept pe învingători. Se arată mărinimos : oferă paraguay enilor unire, libertate, egalitate, fraternitate ; comerţ liber, cu posibilitatea de a-şi vinde toate produsele în provinciile din Rio de la Plata. Nu vor mai fi porturi precise ori imprecise. S-a terminat cu monopolul celor clin Buenos Aires. A fost abolită regia tutunului. Ganiarra crede că l-a apucat pe Dumnezeu de picior. Toţi mâ-nîncă somnul transformat în peştişorul de aur. Toţi fumează pipa păcii. Soldăţoii paraguayeni .:e linr; pe buze şi-şi vîră mîna pînă la cot în tunica militară devenită surtuc negustoresc, glndindu-se c-o sa poată umbla cu ciupeli şi învîrteli în afacerile cu tutun şi yerba mate. Peste focuri]e de la Takuary, Fe'ornno profetizează unire şi libertate. Junta din Buenos Aires are grijă să-i dezmintă curând profeţiile. Paraguayenii Şi argentinienii fraternizează pe cîmpiile.de.la Takuary încă înroşite de sînge, scrie Ju-io Cesar al noslru. La Asuncion se răspîndesc ştiri alarmante ale rega-liştilor^: în primul moment, comunicatele despre debandada trupelor bourbonice, despre fuga guvernatorului. Acum ştirile despre armistiţiu aduse în goana calului. Ce se petrece aici ? Fără a aştepta răspunsul, spaniolii îşi părăsesc casele Jn miez de noapte, deghizaţi în negri, luîndu-şi cu ei averile. Umplu şaptesprezece corăbii gata să fugă la Montevideo, unde re-galiştn îşi păstrează încă intacte averile, la ordinele viceregelui Elio.
Bernardo de Velazco, care fugise numai cu ce-avoa ye ei, cmd s-a întors n-a putut să-mpiedice armistiţiul ^-cu atit mai puţin înţelegerea cu Beleraro n şefilor  uai seduşi Pe malul rîului Takn'arv
[171]
Sosirea guvernatorului în tabăra paraguayana, scrie Belgrano în Memoriile lui, n-a avut scopul de a potoli discordiile, ci de a împiedica propagarea germenului revoluţionar. De a-î devia pe Cavaiîas de la intenţiile lui sănătoase. Şi împreună cu el pe adepţii lui, Yegros şi cea mai mare parte a paraguayenilor. Belgrano a trebuit să precizeze : partidul negustorilor de tutun şi de yerba mate şi al moşierilor care îmbrăcaseră uniforma militară.
(în Caietul personal)                ?                          •
Semnarea acestui armistiţiu, atlt de contrar obiectivelor invaziei anexioniste şi intereselor din Buenos Aires, a echivalat cu punerea degetului pe rană, va spune mai tîrziu Tacit din Rio de la Plata. Chiar pe rana noastră, Tacit-General de armată. Şi tu ne vei invada patria ;pe urmă te vei apuca să traduci liniştit Divina Comedie, invadînd cercurile infernului imaginai de Alighieri.
Insişti cu încăpăţînare, lovind cu vîrful bastonului de generalisim în dalele slabe ale Istoriei, continui să crezi că Belgrano a fost adevăratul autor al Revoluţiei din Paraguay, azvîrlită ca o torţă in tabăra paraguayana. Sînt chiar cuvintele tale. Am fi putut să ardem cu toţii, "Tacit-General de Armată ! Incepînd de la 25 mai 1810, spui, de cînd tiparul ia o mare dezvoltare, mi-a fost mai uşor să urmăresc mersul evenimentelor, consultînd presa periodică şi mulţimea de foi volante si publicaţii care apăreau pe atunci şi ilustrînd aceste mărturii cu manuscrisele pe care mi le-am putut procura, privitoare la aceleaşi evenimente. Dar, foarte curînd, evenimentele se complică ; presa nU ajunge să reflecte mişcarea zilnică a revoluţiei, şi secretul începe să devină în mod necesar o regulă de guvernare ; dar, cum se întîmplă întotdeauna, pe măsură ce misterul devine indispensabil, e nevoie să scrii totul pentru a te putea înţelege cu ceilalţi, şi în felul acesta într-o bună zi posteritatea se află în posesia pînă şi a celor mai ascunse gînduri a!e oamenilor din
[172]
cut şi poa^e studia mai bine misterul decît dacă V ar avea în faţa ochilor. Aşa mi s-a întîmpl;.it mie din clipa în care. căutind o călăuză mai sigură decit presa
riodică, am pătruns în arhivele Ministerului de război şi ale Guvernului, euprinzînd perioada de după 1810 Primul fapt pe care trebuia să-l ilustrez era expediţia lui Bf?lgrano in Paraguay, despre care se publicaseră puţine lucruri vrednice de a fi consultate, si aproape toţi cei care vorbiseră despre ea eomiseseră erori grosolane. Vai, Taeit-General de armată i Consideri indispensabil misterul ca regulă de guvernare (Tratatul secret al Tripei Alianţe contra Paraguayului l-ai pregătit pe îndelete înîxe apusul soarelui şi miezul nopţii). îţi pui toată credinţa în foi volante. în euvînful scris. Eşti dintre cei care cred —? va spune mai tîrziu despre tine un om cinstit — că atunci cind găsesc o metaforă, o comparaţie, oricît ar fi de rea, cred că au găsit o idee, un adevăr. Vorbeşti — aşa cum te caracterizează just Idrebal — bizuindu-te pe comparaţii, acest procedeu pueril al celor care nu judecă cu mintea lor şi nu ştiu să deiirs-'aseă nedefinitul det'ît prin ? comparaţie cu ce a fost definit mai înainte. Arma ta ! este cuvîntul, nu spada. Dizertaţiile tale istorice despre Revoluţie sînt pălăvrăgeli, nu discursuri. Aste ţi-a adus credit, bani, titluri, putere, aşa le judecă acest bărbat învăţat. Eu pot fi chiar ceva mai blînd cu tine, căci eşti un băieţandru cind- eu scriu aceste rînduri. Nu-i cu putinţă să fi fost de faţă in momentul în care Belgrano a azvîrlit ..torţa Revoluţiei Eliberatoare'1 în tabăra paraguayană ; ai fi spus în oi-ice caz „torţa c°ntrarevoluţiei liberticide", de vreme ce a căzut în mîinile unor indivizi de teapa lui Cavanas, Gracia, Gamarra şi Yegros : atunci retorica ta de Arhivar-şef ar fi fost puţin mai aproape de realitatea ţii natura acelor fapte pe care ai pretenţia să le povesteşti cu Pălăria moale englezească trasă pe ochi. Asta îţi îngăduie să afirmi cu sînge-reee britanic, rcpetîndu-l pe Pungaşul de Somellera, că singura cauză adevărată şi "Mediata a revoluţiei paraguayene a fost inocularea P^  care paraguayenii  au  primit-o  la  Tukuary.   Orice
[173]
.s-ar spune, Tacit-General de armată, parcă eşti un veterinar de la regimentul de cavalerie, un furier de ia şcoala de călărie. Dacă admiţi că Dealul Argentinienilor şi Takuary au fost locurile unde s-a inoculat spiritul revoluţionar în Paraguay, atunci trebuie să admiţi, în calitate de mincinos sincer, că a fost vorba de o însămînţare artificială şi că adevăraţii însămîn-ţaţi au fost: invadatorii. De la mişcarea comunarzilor, armăsarii paraguayenl şi-au donat cu generozitate sperma, şi nu pentru fabricarea luminărilor. Aici, luminările sînt făcute de femei. Una-i una şi alta-i alta. Sămînţa o păstrăm pentru altceva.
(Circulara j>erpeluă)
înainte ele n se retrage dineoiu de Paranâ. Bt-lgrano i-a dăruit lui Cavanas ceasul lui. A donat şaizeci de uncii de aur, care în realitate au fost cincizeci şi opt. pentru a fi împărţite văduvelor ,şi orfanilor, celor care n-au fost în stare să suporte argumentele de plumb ale predicii arg'entiniene. Bineînţeles, pentru animalele moarte, pentru armele distruse, pentru bagajele pierdute nu s-au primit despăgubiri.
Dar nici bietul Belgrano n-a primit despăgubiri li* întoarcerea lui la Buenos Airas. Nu numai că nu i s-au recunoscut strădaniile. Dar nici măcar, ia urma urmei, succesele. Oare creiereloi fără materie cenujie din Junta li se părea puţin lucru că generalul expodiţionar putuse transforma o înfrângere militară într-o victorie diplomatică ? Răsplata lui., un tribunal de război. în aceeaşi epocă în care a fost împuşcat franţuzul Liniers. la puţin timj) după ce a recucerit oraşul Buenos Aira-din mîinile invadatorilor englezi. Dar asta-i altă giscă intr-altă traista. Nu-n burta noasti-ă o să-neapă. deşi m' lasă gura apă.
între timp tulburările de ia Takuary. notează din nou Julio Ce.sar. au  ajuns pînâ la" Asuncion. amplrfi" cînd ştirea ciudatului armistiţiu unei   arma le   invadatoare   să   s< mari onoruri.
H74J
prin care se îngăduie retragă  cu   cele   f'"
Eu am fost de la început cel mai înverşunat critic al acordului de la Takuary, unde, cu amabilitatea lui, Atanasio Cavanas aproape că face corp comun cu invadatorii învinşi. In urma stăruinţelor mele, în vremea aceea prietenul meu Antonio RecaMe dezlănţuie atacul împotriva lui Cavanas în Consiliu, arătînd cît de absurdă a fost comportarea lui. în unanimitate, membrii Consiliului îi cer o explicaţie asupra adevăratelor cauze ale capitulării. Comandantul tutungiu n-a dat şi nici nu putea da vreo explicaţie fără a se auto-cond'amna. Somaţia a rămas în aer. îţi aminteşti textul acela, Patifîo ? Da, Excelenţă ; e somaţia din 28 martie 1811. Copiaz-o în întregime ; e bine s-o cunoască satrapii mei de azi. Cei de ieri. Cei de mîine.
Consiliul era în acele zile bastionul cauzei spaniolilor, cum v-am arătat mai înainte ; aşa încît scopurile mele erau altele, avînd bătaie mai lungă. Oul Revoluţiei se incuba lent în spuza acelor bivuacuri. Destul pentru azi cu circulara perpetuă.
Dă-mi ceasornicul ăla cu repetiţie. Care clin cele şapte, Stăpîne ? Ãla pe care Belgrano i l-a dăruit lui Cavanas la Takuary ; ăla care în clipa asta bate ora douăsprezece.
•V
.    (în Caietul personal)                . ?   •'
.'•*'?                                                                                    a
AZI-NOAPTE M-A VIZITAT DIN NOU, MAI bine zis m-a atacat din nou negustorul de plante medicinale. De data asta fără tizane. Cu capul mai plecai decît de obicei. Tresărind cînd m-a văzut că scriu. A crezut, desigur, că fac socoteli în monumentalul registru comercial. Ce faceţi, Excelenţă ? Vezi bine, Estigarribia. Cînd nu poţi face nimic, te apuci de scris. A încercat să-mi ia pulsul. Mina i s-a oprit în aer. Ar trebui să vă odihniţi, Excelenţă. Odihnă completa, Stăpîne. Să dormiţi, să dormiţi. A continuat să-şi mişte gingiile fără dinţi, de parc-ar fi mestecat praf. După o lungă tăcere, şi-a luat inima-n dinţi şi mi-a spus cu glas şoptit : Guvernul e foarte bolnav. Cred că e de datoria mea să vă rog să vă pregătiţi sau să luaţi măsurile cuvenite, căci starea voastră e pe zi ce trece mai rea. Poate că a sosit momentul sâ fie ales un succesor, să fie desemnat cineva în loc.
A spus toate astea dintr-o suflare. Nu mă aşteptam la o asemenea neobrăzare din partea unui om atît de pipernicit şi de speriat. Gînd bărbătesc exprimat cu un firicel de glas. Ai stat de vorbă despre boala mea cu cineva ? Cu nimeni, Stăpîne. Atunci pune-ţi lacăt la gură. Păstrează bine secretul. Şi-a sprijinit umbra de meteorit. Unii, Stâpîne, au intrat la bănuieli şi spun că vă simţiţi foarte rău. Dar vă văd ieşind călare la plimbarea de după-amiază ca de obicei. Atunci cei care au îndoieli încep să se îndoiască mai puţin, iar cei care se îndoiesc vmai puţin îşi spulberă îndoielile. Prin grilajul de la poarta palatului lumea spionează pasul calului. înconjurat de escortă, înaintînd în sunet de surle şi răpăit de tobe. Lumea vrea să vă vadă pe Excelenţa Voastră ! Drept ca de obicei în şaua de catifea roşu-aprins. Cum ştii dumneata dacă sînt chiar
1.176]
tr cel care merge călare pe calul pag ? în după-amiaza t mi-a spus prietenul vostru Antonio Recalde că Fxcelenţa Voastră arată mai bine. Flecarul ăsta bătrin -si tine deloc gura ! Dar dumneata, dumneata, care eşti'*medicul meu, mă găseşti de fiecare dată mai rău. F^ircă ai venit să dai brînci în groapă timpului meu, care e pe jumătate un cadavru. Cum pot să ştiu eu ca nu eşti înţeles cu duşmanii care mă înconjoară din toate"părţile, aşteptînd să pescuiască în ape tulburi? Stăpîne, cunoaşteţi doar loialitatea mea, fidelitatea mea faţă de înălţimea Voastră. Nu-mi plec eu urechea la clevetirile astea ! Vezi, Estigarribia, dumneata eşti ori un ignorant, ori un potlogar, ori eşti şi una şi alta. Nu ştii să cinsteşti încrederea pe care ţi-am acordat-o toată viaţa. Şi dumneata îţi baţi joc de mine ? Şi dumneata îmi doreşti moartea ? Nu, Excelenţă, pentru numele lui Dumnezeu ! Şi nu-i o -mişelie fără seamăn ca dumneata, care eşti medicul meu, să-mi doreşti moartea şi să mă îndemni să-ţi fac .pe plac ? Ei bine, află că n-o- să-ţi fac pe plac. Dimpotrivă, Stăpîne, nutresc mai departe speranţa şi chiar credinţa că starea voastră se va îmbunătăţi cu voia lui Dumnezeu, care face minuni şi realizează imposibilul. Nu dau nici doi bani pe speranţele şi credinţa unor oameni ca dumneata, care-şi bat joc de cruce şi de agheazmă. M-am gîndit numai, Stăpîne, că cineva trebuie să vă uşureze ae povara grea a Guvernării. Nu mă mai supăra cu bazaconiile astea. După mine va veni cine va putea. Deocamdată Eu mai pot guverna. Nu numai că nu mă simt mai rău ;  mă simt grozav de bine.  cu mult mai
oine ca înainte. Dă-mi hainele. Io să-ti demonstrez că minţi.                                          \
Nu yezi ? Mă ţin pe picioare 'mai drept decît dum-eata şi decît toţi cei care vor să mă vadă ieşind de
C1 -cu picioarele înainte.  Faţă de morţi  recunoştinţă u mai p0rţi; nu_i aşa ? Agta vre. ? gă ^ re1ragi ? gă
aşa  C Pensie ? Nu> Excelenţă ! Ştiţi doar că nu e deloc
cît   ?*? aJ.tceva ne-am pute.a dori toţi paraguavenii de-
garrK-      ^ veşnic Pentru binele Patriei ? Vezi,'Esii-
noia, nu spun că într-o ?i n-o să mor şi Eu. Dar
12                                                                                                [177]
cînd va fi acea zi de la mine nu vei şti, iar cum va arăta nu de la mine vei afla. Moartea nu ne cere s-avem o zi liberă. O s-o aştept aici, aşezat la birou si lucrînd. O s-o fac să aştepte în spatele jilţului meu cit va fi nevoie. O s-o ţin de planton pînă cînd îmi voi spune ultimul cuvînt. N-o să poată nimeni lO\s cu ciomagul cadavrul meu, ca să vadă dac-am muri; sau  nu.  N-o  să-mi încărunţească  părul  în  mormînt
M-am îmbrăcat lipsindu-mă de ajutorul lui. Negustorul de plante medicinale a gesticulat : a dat din mîini, a îmbrăţişat aerul viind să susţină un spectru. în schimb, chiar el era gata-gata să se prăbuşească. Am trecut în birou. Am scris biletul pentru Bompland. Fă-l s-ajungă la San Borja, dacă mai e acolo. Trimit-.: un curier mai iute ca vîntul. Dacă se poate, să se-n-toarcă înainte de a fi plecat. Leacurile francezului ce! puţin mă calmau cu ani în urmă. în- schimb, ierburile dumitale îmi agravează boala. Ce-au putut face ca să-mi aline guta militară şi trînjii civili ? Ei, domnule protomedic, ce mai ai de spus ? Mă ţii cit e ziua de lungă cu piciorul legat de tavan, cu şezutul în sus. făcîndu~mă să caut poziţia imponderabilă a nălucirilor. Datorită   dumitale,   veşnicia   mă   va   găsi   într-o   rînă
Fierturile dumitale nu m-ar putea face să mâ simi mai rău decît acum. Nu-mi vor curăţa intestinele suspendate în aer, asemeni grădinilor din "Babilonia. Fiii-mînii mei fac să scîrţîie bătrînele lor i'oale zdruncinate de greutatea aerului pe care au fost nevoiţi să-l ii'" haleze / elimine.  Din locul lor dintre coaste  s-au ÎÎV tins pe mai mult de zece mii de leghe, pe sute de mi. de zile. Au dezlănţuit potopuri, furtuni, suflarea c&^li-a pustiurilor. în materiile lor naturale respiră un coif politic, statul. Ţara întreagă respiră prin plămînii aco' tui EL /EU. Iertare, Excelenţă, nu pricep prea bine cuvine asta cu plămînii acestui EL/EU. Dumneata. »?' Vicente, niciodată nu pricepi nimic, ca şi ceilalţi c altfel. N-ai putut împiedica plămînii noştri să se tra^ forme în două pungi membranoase.  Eşti un biet °'' neştiutor ! Cu atît mai rău cu cît dumneata vei fi stl
[173]
 unuia dintre cei mai mari generali ai ţării flstre Dacă mi-ai fi apărat sănătatea cu strategia H tarc'copiată după acest descendent al dumitale. care Tapârat-recuperat ţinutul El Chaco luptînd cu ghia-ele ?i cu dinţii şi smulgîndu-l de la descendenţii lui Bolxvar, m-ai fi făcut bine pînă acum. Ţi-ai fi cinstit profesia. Arta vindecării e şi ea o arta de război. Dar. In orice familie, unii sînt isteţi, alţii-s nătăfleţi.
Dumneata, erou al protomedicinii, n-ai reuşit să-mi lecuieşti nici unul din beteşuguri. Sint atit de rablagit şi plin de spărturi, că-mi ies maţele prin toate părţile. Intri şi mă anunţi : Guvernul e foarte bolnav ! Crezi că nu ştiu ? Protomedicul meu nu numai ca nu mă vindecă. Mă omoară, mă face să pier în fiecare zi. îmi aduce presimţiri, temeri ale unei protoboli de mult lecuite. Profetizează chinurile pricinuite de moarte înainte ca ea să vină, cînd a şi trecut. La fel face şi cu alţi pacienţi sau zăcători-m uri lori. Santinela postată la uşa mea şi-a îngropat azi-dimineaţă mania, nevasta, şi doi copii. Pe toţi i-ai îngrijit dumneata. Reţetefe dumitale au îngropat mai multă lume decit ciuma. La fol ca predecesorii dumilale, Rengger şi Longchamps.
Cît despre mine, invăţatule Esculap, nu mi-ai prescris, în fierturile dumitale, laba stingă a unei broaşte-îestoase, urină de şopîrlă, ficat de tatu, singele scurs dm aripa dreaptă a unui pui de porumbel alb ? Bazaconii ! Leacuri băbeşti ! Ca să mă faci să niănînc un melc îmi prescrii în chip misterios : Porunceşte să-i prindă pe acest copil al pămîntului care se tîrăşte prin tannă, lipsit de oase. de sînge. purtîndu-şi casa în ^Pmare. Pune să-l fiarbă. Bea supa pe stomacul gol. are "rmă P°ti să mănînci şi carnea. Dacă sănătatea mea ^F ti depins de aceşti bieţi melci yatytases. m-a.ş fj acut bine pîna acum. Colica e îndrăgostită mai de-jn.'( dc. măruntaiele mele. Ce-mi prescrii  dumneata
Praf rt a^a aSta ? N'Ci mai muU nici mai putin dedl pră't 1   cxcremenle de şoarece, de şopîrlă de munte,
 f°C de iemn de băcan-  Crezi  c'-° să  mjl las
cu   asemenea   amestecuri ?   Bănuiesc   că-i   de
UT9]
ajuns prezenţa dumitale ca să mă-mbolnâvesc. clomr,uv protomcdic : cînd văd apăiind deodată peruca dumi-tale buclată, favoriţii dumitale încărunţiţi. sclipirea ochelarilor dumitale în penumbră, craniul dumitale enorm purtat de nişte picioruşe de libelulă, sar din pat şi-o iau spre latrină. Ca să nu mai vorbesc du expresia asta de suficienţă nesociabilă a enormului dumitale cap de pitic : Ca-ron trăgînd la raim- in barca lui funebră, la nivelul podelei. în jurul mesei nieie în jurul patului meu, zi şi noapte.
Acelaşi lucru mi s-a întîmplat cu Rengger şi Lung-champs *. Am fost tratat de ei cu o neglijenţă ireme-
* Doctorii Juan Rengger şi Marcelino Longchamps, originari din Elveţia, au ajuns în UU8 la Buenos Aires, unde s-au împrietenit cu celebrul naturalist Aime Bompland. Fără a presimţi ce-i aştepta,pe el însuşi în Paraguay, avînd în vedete situaţia politică incertă care domnea în bazinul Rfo de la Plata, învăţatul francez i-a sfătuit pe tinerii săi prieteni elveţieni să-şi încerce norocul în Paraguay. Călătorii au constatat că „Regatul TeroareP, cur» fusese zugrăvit de ai ţii, era in realitate o oază de pace, în izolarea sa stricta şi sălbatică. Au fost primiţi cu amabilitate de Supremul, care le-a făcut tot telul de înlesniri pentru cercetările tor ştiinţifice şi exercitarea profesiei lor, in pofida experienţei dure pe care-o avusese cu cîţiva ani în urmă cu alţi doi europeni, fraţii Roberteon. cum se va vedea ceva mai încolo. Dictatorul Perpetuu i-a numit pe elveţieni medici militari ai cazartnelor .şi închisorilor, unde au îndeplinit şi rolul de medici legişti. Juan Rengger, căruia Supremul îi spunea „Juan Rengo (Şchiopul) :\ din pricina foneticii nuineiul său de familie şî fiindcă în realitate era şchiop, a ajuns pînă îa urmă medicul său personal. Dar. din. pricina bănuielii că elveţienii păstrată relaţii ascunse cu duşmanii luţ din _ cele „douăzeci de familii aurite", prietenia Diciatorulul faţă de fi o-a transformat într-o surdă şi erescînriâ anirno-citate. Au fost nevoiţi să părăsească ţara in 1825. Doi ani m»1 rîrziu au publicat Eseu istorie despre Revoluţia din PtnaguQf prima carte din cîte s-au scris despre Dictatura PerpeW* Tradusă   în   mai   multe  limbi,   a   obţinut   un   mare   succes 1
 ţ
«trăinătate, dar a fost interzisă în ţară sub ameninţarea d                                                                                 d
 e
te, dar a   ot     teă î    ţ           b ameţ            0
pedepse foarte aspre de către Supremul, care-a considerat"0 diatriba   insidioasă   împotriva   guvernării   lui   şi   un   "saC jif minciuni".   Scrisă   în   franceză   (prima   parte)   şi   în   gcrrnP (partea a doua), se poate spune despre cartea  lui  Ren?Ser ^ Longchamps  că  este  cartea „clasică"   prin     excelenţă    e
această perioadă istorică ă vieţii paraguayene : .,Cheie şi indispensabile pentru a pătrunde in .mi.sterin.'tsa militai e
făclie
..bilă    îmi   examinau   beteşugurile   cum   ai   cerceta
7eala unui  covor.  Nu  ştiu  de  ce  te-am  numit  pe
H rnneata medicul  meu  personal,   don  Juan  Rengo ?
m-am răţoit  odată la  el.  Ce păcat  să nu  poţi  avea
l-Huri de tine, ca Napoleon, pe un Corvisart ! Poţiu-nile lui magice îi îngăduiau Marelui Bărbat să-şi păstreze dimineaţa intestinele curate. Nu aştept de la dumneata să-mi deschizi canalul coledoc şi să-mi faci intestinele de catifea, cum îşi dorea Voltaire. Şi nici nu pot să beau mari cantităţi de aur potabil, aşa cum făceau regii din antichitate pentru a-şi întîrzia clipa sfîrşitului, cum am citit undeva. Nu pot să mănînc piatra filosofală. Nu aştept de la alchimia dumitale de negustor de plante medicinale secretul tizanei imperiale. Dar cel puţin ar fi trebuit să încerci o mai modestă băutură dictatorială. Ti-am cerut oare să-mi redai tinereţea ? Ţi-am cerut oare să mă faci iarăşi bun de vînă, să dai mădularului meu vigoarea de altădată ? Nu le-ar cere altceva tuturor zeităţilor universului hodorogii cu un picior în groapă, zdrenţăroşi, murdari, gîrboviţi, cinici, ştirbi şi impotenţi. Nu asta aştept de la dumneata, stimatul meu Galenus. Virilitatea mea, şi dumneata ştii asta, e de alt soi. Nu se sfârşeşte cît ai zice peşte. Nu asfinţeşte. Nu îmbătrî-neşte. îmi păstrez energia cheltuind-o. Jivina încolţită ^f ^înători ştie o buruiană de leac ; după ce-o mă-nmcă, săgeata care-a rănit-o iese din trupul ei de parcă nici n-ar fi existat. Cîinele pornit pe urma vîna-
u ui ştie şi ei 0 buruiană care-l lecuieşte de zgîrie-turile şi de muşcătura colţilor de tigru. Dumneata, don tu>" • en§°' Ştii mai Putine lucruri decît jivina hăi-car Ş1 dedt cîinele de vînătoare. Medic adevărat e cel sifih\aitre-°Ut Prin toate bolile- Dacâ are de vindecat mai -t-'- "m> lepra de toate feluriîe- trînjii, e nevoie 'intu sa fi suferit de aceste boli.
eni§matica      man In lumea americană : şi. totodată. în şi mai guayană t  persollalitate a celui  care a  făurit  naţiunea para-p»terii Ahc/Voin*ă de fier în exercitarea aproape mistică a ?      Absolute. (Nota Compilatorului)
[181]
Dumneata şi tovarăşul dumitale Longchamps m-ati transformat într-un ciur. Voi doi aţi omorît cu poţiu'_ nile voastre mortale jumătate din soldaţii avmatei mele N-aţi mărturisit asta chiar voi în pamfletul pe care l-aţi scornit şi l-aţi publicat doi ani după ce eu v-am expulzat din ţară ? Aţi vrut să mă defăimaţi ca plată pentru ospitalitatea şi toate hatîrurile pe care vi le-am făcut de prost ce-am fost. Aţi scris în procletul ' ăsta că temperatura are o mare influenţă asupra stării mtlc de spirit. Cînd începe să sufle vîntul din nord, citesc, accesele lui devin mult mai frecvente. Vîntul ăst, foarte umed şi de o căldură, sufocantă îi afectează p<-cei care au o sensibilitate excesivă sau suferă de blocarea ficatului ori a intestinului gros. Cînd vîntul ăsta suflă fără întrerupere, uneori mai multe zile la rînd. la ceasul siestei peste sate şi pe cîmp domneşte o tăcere mai profundă chiar decît tăcerea de la miezul nopţii. Animalele caută, umbra copacilor, răcoarea izvoarelor. Păsările se ascund în frunziş ; pot fi văzui: bătînd din aripi şi zburlindu-şi penele. Pînă şi insectei îşi caută adăpost printre frunze. Omul devine rnolîu. îşi pierde pofta de mîncare. Transpiră şi cînd stă p> loc, şi pielea i se usucă şi se face ca pergamentul. Adăugaţi la toate astea durerile de cap şi faptul că în cazi-; persoanelor nervoase pot surveni crize de ipohondri'*-Cînd e stăpînit de astfel de crize, Supremul se închid zile întregi fără să stea de vorbă cu nimeni şi fără s;> mănînce nimic, ori îşi descarcă mînia asupra celor care-; ies în cale, indiferent ce sînt : funcţionari civili, of iţei" ori soldaţi. Atunci îi împroaşcă pe toţi cu vorbe ck' ocară şi ameninţări la adresa duşmanilor lui reali sau imaginari. Porunceşte să se facă arestări. Dă pedeps*-' grele. în clipe atît de furtunoase, ar fi pentru el ^ nimica toată să pronunţe o sentinţă de condamnare ^ moarte. Ah, bacalaureaţi helvetici ! Ce bufonerie pli113 de răutate ! Mai întîi îmi atribuiţi o sensibilitate ex<> sivă. Pe urmă, o perversitate extremă, care fac^ ;,' vîntul de nord instigatorul şi complicele meu. în sfîi>
1 în loc de pamflet. în sp., libelula în loc de libelo-
[132]
cotiţi etica profesiunii voastre dezvâluindu-mi fCrle M-aţi văzut voi trăznind oamenii cu sentinţe \, 'condamnare la moarte într-o asemenea stare ori plicind pedepse grele, cum spuneţi ? Pentru că sin-teti niste mincinoşi, falşi şi cinici, ar fi trebuit să fi ti executaţi. O meritaţi tu vîrf şi îndesat. Aţi avut parte in schimb de o primire amabilă şi călduroasă, chiar in bătaia cea mai năpraznicâ a vîntului din nord. Şi la fel în bătaia vîntuJui uscat şi plăcut din sud, atunci cînd. după cum spuneţi voi, cînt, dansez, rid singur si vorbesc fără încetare cu nălucile melc personale, într-o limbă care nu-i de pe lumea asta.
Ah, nevrednici compatrioţi ai lui Wilhelm Teii ! Nu m-aţi sfătuit voi să-mi expun tricornul pe un par în Piaţa Republicii, ca să primesc zilnic salutul colectiv ? Dacă m-aş fi pretat la o asemenea bufonerie, de neconceput în ţara asta de cetăţeni demni şi mîndri, voi aţi fi fost cei dinţii care-aţi fi acceptat de bună voie o asemenea ceremonie de supunere, pe care eu am respins-o cu minie din capul locului. în cazul foarte puţm probabil că aţi fi refuzat, precum Wilhelm Teii « asemenea umilinţă, n-aţi fi putut niciodată să nimeriţi mărul aşezat pe creştetul meu. Dar capetele voastre ar fi căzut ipso j'aeto sub securea călăului.
Ah, ipocriţilor ! Sînteţi în stare să vă puneţi ouăle m cuib străin. Păsări prăpădite, nu puteţi ieşi să bateţi «fele pe cadranul de sub pin tecul meu. Las deoparte numărul fără soţ de pilule pe care trebuie să le-nghit lr> momentele cu soţ ; prescrierea unor zile ale anului Pentru puncţii şi luări de sînge cu lipitori şi lilieci «•esaţi ; fazele  lunei  pentru  dizme  şi  emelieuri.  Ca
L.CUm Iuna ar Putea regla fluxul si  refluxul intestinelor mele !
 exa8'erăm' iluştri încornoraţi. Eu aş spune mai  ? Un  Penta§on de forţe guvernează corpul
 tUÎ   al  cărui  corp mat('riaî  sfnt  eu '?  CaP-omnlptVoinîâ-   Memorie.   Asia  e  magistratura cru    ^f ? org«nismului meu. Dar se Intîmplă un lu- eu 1":°ţdeaunt*   Pentagonul  funcţionează  în  ar-stările alternative de flux-eonstipatie. ploaie-
k:
seceta, care periclitează sau sporesc recoltele. Nici ip(J. hondru. nici mizantrop, stimaţii mei meteorologi. \p orice caz. ar fi trebuit să spuneţi slăbiciune, fiere ne^' gră. Cuvinte medievale. Desemnează mai bine medievalele melc boale. N-o să-mi pierd timpul în discuţii sterile. Să revenim la fapte. Ştiţi voi de ce pasările şi toate speciile de animale nu se îmbolnăvesc şi trăiesc normal cit le e dat să trăiască ? Galenii elveţieni s-au lansat umîndoi deodată într-o dispută nesfîrşiiă în franceză şi în germană.. Nu, stimaţii mei Esculapi. Nu ştiţi. Luaţi aminte şi ascultaţi ce vă spun. în primul rînd. pentru că animalele trăiesc în sinul naturii, care nu ştie ee-i aceea mila ori compasiunea, izvorul tuturor relelor. în ai doilea rînd, . pentru că nu vorbesc şi nici nu scriu ca oamenii ; mai ales. pentru că nu scriu calomnii ca voi. în al treilea rînd. pentru că păsările şi toate speciile de animale şi toate vieţuitoarele îşi fac nevoile atunci cînd e nevoie. Un graur care trecea în clipa aceea la mică înălţime lăsă să cadă un găinaţ fumegînd, care i se lipi lui Juan Eengger pe creştetul capului. Ei. vezi că am dreptate, i-am spus- elveţianului. Ai. văzut că graurul ăsta n-a «minat clipa M n-a ales locul cel mai potrivit pentru a-şi deşerta in lest inele şi s-a mtîmplat ce trebuia *â ^ î*1" tîmpie. Omul, în schimb, trebuie s-a.ştepte mii de ocupaţii neghioabe nu-i tulbură, cum bură mie în clipa asia funcţionarea regulată taielor.  Amîndoi  s-au  bîtbîit din  nou.   intr-un
 pină te  îmi tul mărun duo ;R
cele două limbi ale lor, pentru a-si cere scuze. Mi-«lU cerut stăruitor prin gesturi să nu mai pierd timp' dacă aveam nevoie să mă duc la latrină. Nu, domn1' lor ; fiţi fără grijă. Guvernul Suprem îşi exercita pu' terea şi asupra intestinelor. EU EL avem înăuflt>l_ timpul nostru bun şi timpul nostru rău. Nu depinoeI^ de schimbarea vmturilor. de anotimpuri sau de tat<^', lunei. Puţin a lipsit, iluştri smintiţi, să transform»1': vîntul de Nord in adevăratul Dictator Suprem al acel'J ţări. Ca asta şi multe altele, aţi născocit minciuni <-'> l aţi avut chef despre sistemul, meu de guvernare. ^ care  voi   l-aţi  calificat:  ..cel mai generos  si   irvi.U11'1'
i
cite există pe fata civilizată a pămîniulur', cit d.)n v_aţi bucurat de protecţia mea. Cînd v-ara ex-tirt?°at m' sfîrşit, pentru voi care eraţi de-acum departe ?U nărnîntul ăsta care v-a adăpostit cu bunăvoinţă şi ilt mai bine âecit ar fi cerut-o buna cuviinţă, acest "•steni s-a transformat' in sumbrul Regat al Teroarei, făurit pe urmă de fraţii Robertson după calapodul pe care voi l-aţi construit cu diatribele voastre. Din drojdia asta se hrănesc poveştile, romanele foileton de tot felul, pe care le scriu in^r-un tîrziu graurii-stxibi. Hîr-tii murdăx-ite de infamii pvust digerate.
Dumneata. Juan Rengo, ai fost cel mac mincinos şi josnic dintre toţi. Ai descris închisori şi -.-hinuri de nedescris. Ocne care ajung cu labirintul lor -.ie temniţe pînă în pragul cabinetului meu. labirint copiat după acela pe eare~a pus să-l sape in piatra Dionysos din Siracuza. Ţi-a fost milă de condamnaţii ia muncă silnică pe viaţă, ale căror suspine chipurile le ascult cu delectare in timpanul labirintului care dâ ia căpătîiul patului meu, ţi-a fost milă de condamnaţii la singurătate pe viaţă din îndepărtata închisoare dr- Ja Tevego, aşezată în mijlocul pustiului, care-i mai greu de trecut decît zidurile închisorilor subterane.
„Principala clasă socială vizată de regimul sau despotic era clasa avută, fără a-i răsfaţă însă din pricina şjsfca pe cei de jos. Spiritul lui suspicios a căutat victime pinii ?>! In păturile Populare. Pentru a-i izola mai bine pe indivizii iirt iiera asta care-i stîrneau bănuieli, a întemeiat <> colonie pe :natal stîng al ''"U1 Pa»'agu»y. la o su»4 douăzeci de leghe spre nord de j sutlu<>n- pe- care a populatVo în mare parte eu omiati-t şi cu cai- ' moi'avm-i umoare. Aceasta colonie i^riitunciarâ. pe (i>„_ a Dotei;at"0 Teveg6, este cea mai nordici .jir» iară.-' Şi L.<mgcha.mps, op. rit-)
Asuncion  există  doua  tipuri   de  închisuri     inehiM.>aiea
cîţh". H ^? 1l UIea ^e htat. Cea dinhi. ciosi cuprinde ţii ea Pentru e'mUU poliîici. slujeşte în prinuil rîntl ca ioc de detenţie *re Iun'6''1110 Condamnati *' tf>t«ciată ca loc de arest E o clâ-cu o °m^- dP " SUtă dC pirinule- cu iicpenşul ^cund şi /.iduri *.    sime de aproape doi  coli. Ca  mai   î.oute casoip din  Pa-
ii
i'aguay, n-are decît parter, împărţit în opt încăperi şi (l cu interioară de vreo patru mii de metri pătraţi. în fiecare încăn.^ sînt îngrămădiţi treizeci sau patruzeci de deţinuţi, care, llon e tînd să doarmă pe scînduri, atîrnă hamacuri pe mai multe fn duri, unele peste altele. închipuiţi-vă vreo patruzeci de persoan închise într-o cameră mică fără ferestre sau luminatoare • »? asta într-o ţară unde trei sferturi din an căldura nu coboară sub 40° şi sub un acoperiş pe care soarele îl încălzeşte în timpu) zilei la peste 50°. Aşa se face că sudoarea deţinuţilor curge din hamac în hamac pînă jos. Dacă la toate astea se adaugă mîn-carea proastă, lipsa de curăţenie şi inactivitatea acestor nefericiţi, se va înţelege că numai datorită climei sănătoase de cart se bucură Paraguayul nu se declară boli mortale în acele temniţe. Curtea interioară a închisorii e plină de mici colibe, care slujesc pentru a-i adăposti pe indivizii in stare de aros preventiv, pe condamnaţii pentru delicte eorecţionale şi pe deţinuţii politiei. Li s-a îngăduit să construiască aceste colibe. fiindcă încăperile nu-i pot cuprinde pe toţi. Aici măcar respira aerul răcoros al nopţii, deşi lipsa de curăţenie este la fel de mare ca în încăperile din interior. Condamnaţii ta muncă silnici pe viaţă ies în fiecare zi !a muncă pe diferite şantiere. îs acest scop, sîm puşi în lanţuri doi cile doi, sau poartă numu. cătuşele, pe cînd cea mai mare parte u celorlalţi deţinuţi tîrite alt fel de lanţuri numite fiare, a căror greutate, uneori ds douăzeci şi cinci de livre, abia le îngăduie să umble. Stătu furnizează o cantitate mică de alimente şi îmbrăcăminte <M nutilor care sînt folosit) la lucrările publice ; cît despre ceil;1.1. is/i asigură subsistenţa fiecare cum poate, precum şi mulţui"1" pomenilor pe care doi sau trei dintre ei merg în fiecare a H' ridice din oraş. păziţi de un soldat, sau care Ic sînt trio11" fie din milă, fio pentru a îndeplini cine ştie ce juruite oblifi8-"
Am viziiai  rie multe ori  aceste închisori  îngrozitoare. pentru   cazuri   de   medicină  legală,   ca   şi  pentru   o  ajuta  ? cîte-un bolnav. Acolo pot fi văzuţi laolaltă indigenii şi mu'-'1' albii şi negrii, stăptnii şi sclavii ; acolo se amestecă roate gurile, toate vîrstele, delincventul şi nevinovatul, condanv? şi acuzatul, hoţul si datornicul, în sOrşit ucigaşul şt t'"'"'. Foarte adesea sînt  legaţi de acelaşi lanţ. Dar ceea ce ollt culme acest  tablou înspăimântător este demoralizări'»  lV'e'
L majorităţii  deţinuţilor  şi  bucuria feroce pe care o soseşte o nouă victimă. "'" Femeile deţinute,  care   din   fericire sînt foarte puţine, lo-?   c într-o sală şi într-un loc îngrădit cu palisade ;  închise ? "t- o vastă curte interioară, unde pot stabili legături mai mult 01    mai puţin frecvente cu deţinuţii. Unele femei de viţă no-.   care şi_au atras ura  Dictatorului, stau acolo de-a valma
u prostituatele şi criminalele şi sînt expuse la toate insultele bărbaţilor. Sînt puse în fiare ca şi bărbaţii, şi nici graviditatea nu le uşurează aceste condiţii de detenţiune.
Deţinuţii din închisoarea publică, fiindcă pot să comunice cu familiile lor şi să primească ajutoare, se socotesc foarte fericiţi cînd îşi compară soarta cu a nefericiţilor care zac în închisorile statului. Acestea se află în diferite cazărmi şi constau în mici celule fără ferestre, în subterane umede, unde nu poţi sta în picioare decît la mijlocul bolţii. Acolo deţinuţii au de suportat o recluziune solitară, îndeosebi cei desemnaţi ca ţintă a răzbunării Dictatorului ; ceilalţi sînt închişi cîte doi, cîte trei sau cîte patru într-o celulă. Toţi sînt izolaţi şi puşi în fiare, şi o santinelă stă tot timpul cu ochii pe ei. Nu li se permite să ţină vreo lumină aprinsă şi n-au voie să facă nimic. Cînd un deţinut pe care-l cunoşteam a domesticit şoarecii care intrau în celula lui, santinela i-a prins şi i-a omorît. Le creşte barba, părul şi unghiile, fără să poată obţine niciodată permisiunea de a şi le tăia. Nu li se îngăduie membrilor familiei să le trimită de-ale mincării decît de două ori pe zi ; iar mîncarea asta nu trebuie sa se compună decît din alimentele considerate cele mai proaste, mîncarea săracilor : carne şi rădăcini de manioc. Sol-
s,n, care le primesc la intrarea cazărmii, le controlează înfi-gindu-şi baioneta în pachete, ca să vadă dacă nu  cumva au
os puse înăuntru hîrtii sau cine ştie ce instrumente, şi de . "; 0Tl le Păstrează pentru ei sau le aruncă la gunoi. Cînd se !m olnăveşte vreun deţinut, nu i se acordă nici un ajutor, sau niS(e acordă doar uneori, foarte rar, în ultimele clipe ale vieţii, şi ţn , . e ' v'izitat decît în timpul zilei. In timpul nopţii se de d', 6 ^oarta- Muribundul rămîne singur, să moară chinuit vâ2utJleri- Nici în timpul agoniei nu i se scot lanţurile. L-am al i>- Pe octorul Zăbala, pe care printr-un hatîr neobişnuit U1"i l-am putut vizita în ultimele zile ale bolii lui, fiarele prinse la picioare şi  fără a  i  se îngădui să
primească sfîntuî ma.->lu. Comandanţii ie cazărmi au făcut c acest tratament ai deţinuţilor să fie şi mai inuman, oăutînd pj-jr aceasta să-i facă pe plac Şefului lor." (Ibiâ.)
Din aceleaşi motive de josnicie şi rea-voinţă, n-au scris nimic despre pedeapsa care defineşte cel mai bint esenţa justiţiară a regimului penal din ţara asta : condamnarea pe viaţă de a trage la rame. Laşitate, furţ trădare, crime capitale, toate piiniesc această pedeapsă Vinovatul nu e trimis la moarte. Pur şi simplu e îndepărtat de viaţă. îşi atinge scopul pentru că-l izoleaz, pe vinovat de societatea faţă de care a săvîrşit un delic: N-are nimic contrai' naturii ; nu face altceva decît să i-i înapoieze. Descrierea criminalului este trimisă în toat* localităţile, în sate, cătune, în locurile cele mai depărtate unde ai' putea exista cit de cît viaţă omenească. Se interzice cu stricteţe tuturor să-l primească. E pus în lanţuri într-o canoe in care sînt lăsate alimente pentru o lună. I se indică locurile unde va putea găsi hrană cit va mai putea vîsli. I se dă ordin să se îndepărteze, să nu mai calce vreodată pe uscat. începînd din clipa aceea, soarta lui depinde numai de el. Scap societatea de e! şi nu-mi încarc conştiinţa cu moartea lui. Tot ee-i sub linia de plutire a acestei canoe nu merită vărsarea de sînge a unui cetăţean. Am grijă deci să nu vărs acest sînge. Vinovatul va vîsli de la un mal la altul, mergînd . in susul sau în josul rîului larg al Patriei, după ce l-am încredinţat deplinei sale voinţe-libertăţi. Prefer să corectez şi nu să impun o pedeapsă nepilduitoare, fc felul ăsta omul rămîne în viaţă şi, dacă vrea să sf îndrepte, se îndreaptă. Dacă-l pedepseşti prea aspru îl eliniiini fără ca pedeapsa să slujească drept învăţătura de minte nici pentru el, nici pentru ceilalţi. Amcru^P1"0^ priu este sentimentul cel mai viu şi activ în sulte'11' omului. Vinovat ori nevinovat.
Un autor din z.llele noastre a ţesut o legendă d"SP-^ această pedeapsă a condamnatului care e pus să v>-lească la nesfîrşit şi găseşte pînă la urmă cel de al 'reJ;~' mal al rîului. Eu însumi, pentru a o împămînteni *-m-am inspirat după o poveste istorisită de un li!je
rum
- his la BastiLia, pe care mi-o tot spunea un deţinut T-ncez in dupâ-amiezele toridei veri paraguayene. Eu tot ce-i bun de oriunde găsesc. Uneori, cei mai Agravaţi libertini îndeplinesc fără voia !o.r o funcţie d ,-crienă publică. Acest nobil degenerat. închis la Ba=:titia. a reflectat în utopia lui — insula imaginară rr,,ir,fK' — insula revoluţionară a Paraguayului, rea-litate.exemplara pe care voi o calomniaţi.
Fă!''"! îndoia!;!. Supremul se referă ia naraţiunea îuarchizului de Sade Insula Tavioe, cunoscută in Paraguay eu un secol înainte de a fi publicată în Franţa şi in restul lumii, prin intermediul versiunii orale a lui Charles Andreu-Legard, care avea o memorie fenomenaiă şi fusese tovarăş de temniţă al marchizului la Bastilia şi la Secţia de suliţaşi ; pe urmă a fost deţinut a! Dictatorului Perpetuu, in timpul primilor ani ai Dictaturii, aşa cum se poate vedea şi din începutul acestor însemnări.
Alterarea numelui insulei imaginare Tamoe Je venit Ta-morae, este o .iţrfeşeală de-a Supremului, inconştientă, ori poate deliberai.'» Cuvîntul tamorae înseamnă. în guarani, aproximativ : să dec .???m'nezeu să fie a/ţa. In sens iiaurat: Tnnula sau Pă-mîntu;       .ădulnţei. (Nota Com.pHato-rv.lvi.)
în z.ihile acelea, cu puţin înainte de expulzarea lor. cucii elveţieni au adoptat o atiUidin-s de umilinţă şi s-au cufundat intrai tăcere totală. Am pus să-l cheme pe^Rengger. Trebuie să-fi spun. don luan Elengo, c-ai ;acut âm mine un ku ierbivor. tot itidopîndu-mâ cu ^erburiJe dumitale. Ce sa fac cu dumneata ? Trebuie *a^ e î^ăsplâtesc cu destituirea. De azi înainte nu mac ^ medicul meu curant: Fii bun şi nu-mi mai otrăvi din ^ detinu1ii. leii au murit mcă n-eiztvi de husari la,si f"^na PurŞat*ivelor durnitel^. în ritmul ăsta. mă in* rJ^'a ai'rtiată- Ti-am cărui vn in autojxsir să cauţi v«-au JU"ea, Xtei vreun '?» ascuns m .matximîa lor. «*P\il   r^         de ce ('omP^ltrioţii  mti nu-si  pot înălţa
e*istă :ai reU§it să afli "' DuI"ntMta imi spui că nu Vref> a, Un °S' Atuncd trebuit- .să fie ceva şi mai rău ; M-eut^te care le propteşte capul iii pk-pf.  Cauîă,
găseşte, domnul meu ! Cel puţin cu aceeaşi grijă c, care cauţi cele mai ciudate specii de plante şi de insectă Cit priveşte fluturaţii sclipitor care ţi-a luat minţile fiica lui Antonio Reealde. las-o în pace. Ştii; foarte biiK că aici străinilor europeni, nu numai spanioli, le-a^ interzis cu desăvârşire să se însoare cu orice femeie albj din ţară. Nu se admit cereri în căsătorie, nici chiar dacă e vorba de o siluire. Legea este una singură pentru toţi, şi nu se admite niej o excepţie. îmi spui că vrei să părăseşti ţara, ca si tovarăşul dumitale Longeharnps îmi ceri mai intri autorizaţie pentru nuntă şi apo. pentru plecare. Cu neputinţă, don Juan ! Prea <,'şti nerăbdător. Graba nu-i im sfetnic bun. O .ştiu din proprie experienţă. Chiar în cazul cînd n-ar exista această interdicţii', n-ar fi bine s-o mărci pe copii;, asta numită întînnata cur doctorul Nerâbdai'e. Dumneata invoci făptui că această interdicţie e absurdă si înseamnă moartea civilă a europenilor. Nu te sinucide, însă, scumpul, meu don Juan Rengo. fiindcă n-o să re ui vii sub raport oiv.il, oricît ai fi dumneata de medic Caută-ţi una din frumoasele mulatre sau indigene cave foiesc peste tot şi sînt mîndria tării. Ia-o de nevastă O să ieşi de doua ori cistigat, aseultâ-mâ pe mine că .ştiu ce-ţi spun. Uite. o să fiu indiscret. Te întreb: De cîtc ori as": fost in vizită la fata lui don Antonio Reealde ? Nu trebuie să-mi răspunzi. Ştiu. De multe ori. Aproape în fiecare seară, timp de trei ani. Logodna «sta prelungită, idila, curtea sau cum vrei să-i spii'-dovedeşte trămio'.a .sentimentelor dumitale. Arată * asemenea că, dacă într-adevăr cavalerul Juan Rengo c nerăbdător, această nerăbdare n-a pierdut timpul & galanterii deşarte, presupun. îmi voi permite, t să-ţi mai pun o întrebare. Ai ajuns cumva să cea mai faimoasă particularitate a acestei f fete ? Nu ; sigur că nu. Sau poate că da, dacă dumitale e într-adevăr atît de mare, incit să treacă amănuntul ăsta. Şi dacă-i aşa. eu aş fi înclinat acord dispensa. Îmi imaginez întîlnirih> voistrc. *n toarea fiică a lui Antonio Reealde le-a primit înto una iusezată de partea cealaltă a mesei, cu faţa c'e n
119O|
,   -    acoperindu-i    extremităţile,    nu-i   aşa ?   Ai
Iliur   ar afli __poate că ţi-a şoptit cineva la ureche —
ajuns ^oi,*^la frumoasei Recaîde ? Nu, n-ai aflat, îmi ^'a de asta. O să-ţi spun eu : a fost poreclită  Are nişts picioare imense. Lungi de aproape
ot &i late de jumătate. Probabil că sînt picioarele î^/mai mani pe care le-a avut .şi le are vreo fată din l mea realităţii şi a închipuirii. Şi partsa frumoasă e că sînt în continuă creştere. Nu se mai opresc. Dacă dumneata, don Juan, eşti dispus să achiziţionezi pentru colecţia dumita.le tălpile astea în neobosită creştere, o să-ţi semnez dispensa. Acum du-ts. Gîndeşte-te la ce ţi-am spus. Vino pe urmă să-mi comunici ce hotărîre ai luat. Nu s-a mai întors. După cîteva zile cei doi elveţieni se îmbarcau pe o corabie care mergea la Buenos Aires. Fiica lui Recalde n-a mai ajuns să se vadă mireasă ;. ţara a ieşit în cîştig, căci a scăpat de doi derbeded.
Protomedicul nu-i un om rău. Are o inimă de aur. N-are gură spurcată. E incapabil să spună o minciună, nici măcar pe jumătate ; dar nici un adevăr, măcar pe jumătate, la momentul potrivit. Incapabil de făţărnicie, se încovoa:e pentru că e prea moale şi oricine poate să-l ducă de nas ca pe-un copil, cumpărîndu-l prin viclenie, nu cu aur. Pricăjit cum e. omuleţul ăsta asudă prin toţi porii apa nemăsuratei lui prostii. Departe de a-mi potoli setea, mi-o sporeşte. Cînd mă aflu într-o ^semenea stare, nu-l suport nici pe acest copil bătrîn. tru 1?Verşunez împotriva propriei mele boli. îmi las prov ?radă nenumăratelor suferinţe pe care mi le cea daCa" ndca> ^acă durerea suportată este egală  t T16      t
cea
 cu
 p                    g
°mul t T,16- -e t€mi c"° vei avea de 'suP°rtat> cu cît de ea "s *f1Să în V°ia durerii> cu atît mai mult € chinuit P°t s'o i 6^f^a fialca nu mă chinuie. Pot s-o stăpînesc, petre-ut-Pa+ mai U?Or decît camasa- Mă chinuie ce &-a tăiat în"dn ^lmpul acelei furtuni. Durere de alt soi. M-a ^ducîndi,0115l-0^ ° Sabie ; m"a desPicat Şi m"a micşorat
tot micşor      u   mal Puţin de Jumătate, şi de atunci mă "??    ez. peste putiji timp nQ să m^ rămină din
mine decît mina asta tiranozaurâ, care va conţinu scrie, să scrie, să scrie, chiar şi cind va fi o fosii^ ^ scriitură fosilă. Se desprind solzii. Se jupoaie. Contuv? să scrie.                                                                                 aă
Asud pînă -şi sub unghii. îmi simt limba L1Sr.ar între dinţi. Un du-te-vino vagabond, atacul. Mă spţ0. nează, mă pîndeşte.
Negustorul de plante medicinale  mă ţintuîtţit cu privirea. Cu capul plecat din pricina acelui os clandestin din ceafă, care-i împiedică pe paraguayeni să ţină capu] sus. Socoteşte că procesul de demolare a intrat într-o fază avansată.  Repaus complet ! încercaţi să dormiţi : Trebuie să dormiţi, Stăpîne ! Dumneata ştii că nu dorm, j Esligarribia.  Somnul este  concentrarea  căldurii inte-! rioare.  A  mea nu  mai  produce  evaporare.  Gîndirea mea visează trează o materie păroasă, corporală. Viziuni mai reale decît însăşi realitatea. Poate c-a sosit momentul să fie ales un succesor, să fie desemnat cineva în loc !  Altceva n-ai  găsdt să-mi spui ?   Ãsta-i ultimul omagiu  pe  care-l  aduci  tînărului  dumitale  pacient ? Căci n-am decît douăzeci şi şase de ani de infirm-etate. Nu pot alege un succesor, cum spui dumneata. Nu m-am ales eu. M-a ales majoritatea concetăţenilor noştri. Eu singur nu m-aş fi putut alege. Ar putea oare oineva să-mi ia locul în moarte ? Tot aşa nimeni n-ai putea să-mi ia locul în viaţă. Chiar de-aş avea un fiu. n-ar   putea  să   mă   înlocuiască,   să   mă   moştenească. Dinastia mea începe şi se termină cu mine, cu EU-El-Suveranitatea, puterea cu care sîntem investiţi, se y°i întoarce la poporul căruia îi aparţin în mod nepieritor. Cit priveşte  piiţinele  mele  bunuri  personale,  vol.y împărţite după cum urmează : ferma de la Ibyray, ce -două  fete  nelegitime   care  trăiesc   în  Casa  de^ ^of» lepădaţi şi de orfani ;; din leafa mea neîncasată, ^ atinge suma de 36.564 de pesos vechi şi doi reali, se plăti solda pe o lună militarilor din cazărm^ I01 ^ postuni şi pichete de grăniceri, atît din El ^'na.c?^t şi din Regiunea Orientală. Celor două servitoare bf   ^ *-.    —1_   /înn j„ „„„„„   iQ r,,^ <,,, ariana servicil-'1
Santa- &
şi din Regiunea Oriental
ale mele, 400 de pesos, la care se adaugă
mate,  cu  ţeava  de  argint  cu  tot.   pentru
[132]
Juana. care e mai cocîrjată decît o toartă de că* ţucalul, care-i aparţine de fapt şi de drept, pen-U1C1 $ i-a transportat zî şi noapte, eu un spirit de. sacri-lf^ j 0 abnegaţie fără seamăn, tot timpul cît a fost ?^serviciul meu. Doamnei Petronela Regalada, despre in gg spun€ că e sora mea, 400 de pesos, dimpreună Cu îmbrăcămintea păstrată în cufăr. Restul lefii mele °eîncasate va fi distribuit învăţătorilor de şcoală, dascălilor de muzică şi învăţăceilor într-ale muzicii, suma echivalentă salariului pe o lună pentru fiecare, fără a-i omite pe copiii indigenilor care cîntă în toate fanfarele de carFier, atît în capitală, cît şi în oraşele de provincie. Vreau ca aceşti pui de indigeni să fie bine îmbrăcaţi şi hrăniţi ; dealtfel, ei sînt cei mai buni şi mai disciplinaţi dintre toţi copiii, căci au un talent înnăscut pentru muzică. Vreau ca instrumentele lor să fie noi-nouţe, la fel cu acelea de care dispun albii şi metişii. Celor care-au făcut parte din escorta mea de cînd erau nişte băieţandri trebuie să le asigur în dotare tobe şi surle noi, sau, dacă mai rămîn cîţiva reali, să fie împărţiţi celor care trebuie să fie acum bătrîni şi fără posibilităţi de a-şi acoperi nevoile prin propriile lor mijloace. Chitara mea, maestrului Modesto Serviri, organist si director al corului din Jaguaron. dimpreună cu expresia deplinei mele afecţiuni.
Toate instrumentele mele optice, mecanice şi cele-ialte unelte de laborator le las prin testament Şcolii i olitehnice de stat, iar toate cărţile mele, Bibliotecii Publice. Restul hîrtiilor mele particulare, care au scă-pat de la incendiu, vor fi neapărat distruse.
™?f-r a^.' ?on Vicente,' că In pofida zvonurilor care pe aici şi în pofida prevestirilor şi dorinţelor du-s a" ' În-Ca nU W"am făcut pe plac. Ştii cel puţin unde-o -djung cînd voi muri ? Nu. Nu ştii. în locul unde sînt lucrurile ce stau să se nască.
duholte-adentul (T^spedes Xeria a vrut vi el să cheme un vorbă ^ ca5e,sa ro-ajute să mor împăcat. I-am trimis tines^ff1^ îrnPărtăşesc singur. Cine-şi ţine gura îşi SriiăV U*' Tine-ţi şi dumneata gura şi sufletul. Ai fca nu cumva să sufli o vorbă despre'ce-am vorbit
13 - Eu, Supremul                                                             flflî]
aici. Nu lăsa să circule zvonuri despre boala mea c tace ca un peşte, aceia mult timp trăieşte. Fă si d """' neata la fel şi-o să trăieşti mult ca el. Aminteşte'-ti ^''~ Vicente, că şi dumneata la început ai fost ca uri 'st.•',"' lete de porumb mîncat de gărgăriţe şi că, dac-ai scân-'"-e pentru că te-am adus eu aici şi te-am angajat ca s>-:' ţer al Guvernului. Nu mă pot plînge, ce-i drept, de pu, tarea dumitale, căci de atunci încoace duci o viată foarn corectă. Dar să nu faci cu viaţa mea ce-ai făcut cu-dumitale, povestind la toată lumea, pe stradă şi in vizii"0 rătăcirile dumitale din tinereţe şi mai ales ialnica întim-plare care a făcut să-ţi moară-n braţe fata aceea vesel' care-ţi sucise complet minţile. Excesele nebuniilor ei d nimfomană ar fi dus-o oricum în mormînt, şi poalt chiar mai curînd decît i-a fost dat, în braţele altui flăcău mai înzestrat pentru aşa ceva. Dumneata afirmi că ai făcut această spovedanie publică pentru a sluji drept pildă celorlalţi. Nimeni nu învaţă din experienţa altuia. Nebuniile fiecăruia dintre noi sînt altfel decît ale celorlalţi. Nu mai deschide, cînd remuşcarea îţi bate la uşă.
Şi bagă de seamă, să nu sufli o vorbă despre boala mea ; ai auzit ? Nici o vorbă, căci e o treabă care mă priveşte numai pe mine. E în joc viaţa dumitale. Acum ieşi ; să nu te mai prind pe-aici pînă cînd nu te-oi chema.
A DOUA ZI DUPÃ INSTALAREA JUNTEI DE ruvernămînt, dinele fostului guvernator Velazco a pă-
" t palatul guvernamental înaintea stăpînului său. Acest cîine regalist a înţeles ceea ce nu intra în capetele spaniolilor. Mai inteligent decît răzvrătiţii noii mişcări pro-argentiniene. A binevoit să se mute cu demnitatea unui şambelan regal, destituit de cîinele meu Sultan, un soi de sans-culotte iacobin cu părul lung şi minte 'scurtă. Afară ! a lătrat grăbind retragerea lui Erou. Glas gros de poruncă. O să ne întoarcem noi, a mîrîitîn grabă Erou. Pastele şi grijania mă-ti ! l-a atacat Sultan. Cu sabia între dinţi, păzea intrarea palatului. O să te spînzur, cîine spaniol ! N-o să fie nevoie, stimatul şi plebeul meu coleg. Am devenit eu însumi un eşafod. De trei ori ghilotina mi-a retezat capul. Nici eu nu-mi aduc aminte prea bine cum s-au petrecut lucrurile. Să dea Dumnezeu, cetăţene Sultan, să nu te-mbolnăveşti de spaimă. Primul lucru pe care-l pierzi este memoria. Vezi bucata asta de spadă care mi-a rămas infiptă în rinichi ? Nu ştiu de cînd e acolo. Poate mi-au înfipt-o englezii, cînd am luptat alături de stăpînul meu pentru recucerirea oraşului Buenos Aires. Sau la asediul de la Montevideo. Nu ştiu unde. Afară, şarlatane ! Afară ! &rou s-a uitat la el fără resentimente. Ai dreptate. Sultan. Poate că totul nu-i decît un vis. Şi-a smuls din ""up spada ruginită. I-a fixat umbra pe pămînt. după ce
inlipt-o de două ori. A plecat şchiopătînd. Afară îl Ştii"tVmensitatea nec"noscutului. Bietul Sultan. Nu acum de bine te simţi cînd descoperi că eşti altul. Abia acest ^ S^sit în sfîrşit pe cineva care-mi seamănă, şi din sufl^r3 SÎnt Chiar eu' MuHumese, îţi mulţumesc altii-i n'  '- Doamne> care pe mine mă ocroteşti şi pe
Iucru si m    U~eŞU ! S'ar fi putut să mi se-ntîmPle un
mă spovpriai raU' Să mor necreştineşte, fără să apuc să
eaesc şi Să primesc sfîntul maslu. Ce ţi s-a-n-
lî*                                                                                   [195]
tîmplat e o nimica toată în comparaţie cu ce nu ţi s_„ tîmplat. Dar degeaba eşti creştin, Erou, dacă nu şt^ ' te descurci în viaţă. Hai, spală putina ! Vezi-ţi de dr--* şi nu mai face atîtea prevestiri.                                    liT'
Bătrîn, rîios, stăpînit de o ciudată senzaţie de fe •• cire, s-a acomodat cu noua viaţă egalitară. Fără pâre" de rău şi fără să devină un profitor. Azi eşti sus. mim" te-ai dus. Azi eşti împărat, mîine scăpătat, dar A foame n-ai crăpat, şi-a spus în sinea lui. Nu s-a dus J plîngă pe mormîntul regaliştilor spînzuraţi după conspiraţia înscenată pentru a-i pune cu botul pe labe. A pornit în hoinăreală pe străzi şi prin pieţe. Povestea întâmplări închipuite şi se mulţumea cu ce-i dădea lumea. Ba chiar primea prea mult. Curajul nu-i lipsea. Şj asta pentru un rapsod popular ca el era un izvor nesecat de născociri. Pînă la urmă a ajuns călăuza lui Pai Mbatu orbul, un fost preot care fusese un om chibzuit deşi oleacă potlogar, şi care trăia şi el tot din mila oamenilor, umblând prin pieţe.
Fascinaţi de dibăcia fostului cîine regalist, fraţii Robertson * l-au cumpărat plătind cinci uncii de aur, Pe mai puţin Pai Mbatu n-a vrut să încheie tîrgul cu zgîrciţii de englezi. A fost poate primul caz. pe pămîntul
* Parish Robertson a sosit la Rio de la Pluta în 1809, cu grupul de negustori britanici care au debarcat la Buenos Ai.'« puţin după invaziile în urma cărora portul a ?ost deschis pentru comerţul liber. Avea pe atunci şaptesprezece ani. A primit &-l' duire în casa unei familii cunoscute. Madame O'Gormanai» una din principalele lui protectoare. întreprinzătorul tînăr ir-ţian a început să frecventeze de îndată cercurile cele mai Pres^ gioase,   ajuiigînd   să   devină   prieten   cu   viceregele  Liniers; • asistat la Revoluţia din Mai ,.ca la o pitoresc* reprezentaţie aspiraţiilor de libertate ale patrioţilor din Buenos Aires • c declara într-o scrisoare. Trei  ani mai tîrziu a venit şi "^t
 u n
„marea aventură din Paraguay". Fraţii Robertson şi^au ree e succesele la Asuncion, pe toate fronturile, cu un si mai ja noroc decît la Buenos Aires. Aici s-au bucurat deP"^ Supremului, care i-a înălţat foarte sus, pentru ca Pîna.|f!;îe io' să-i expulzeze în 1815. Fraţii Robertson se laudă în ca'l par*' că au fost cei dinţii supuşi britanici care au cun.0S?V » sal6 guayul, după ce au traversat ..zidul chinezesc" al rzoia C()i despre care au elaborat o interpretare originală. (.\"'a latorului.)
nmn
ai
meii noastre, cînd un creol pe jumătate nebun şi-a ^ s condiţiile faţă de doi supuşi ai celui mai mare  de pe faţa pămîntului. Mi-au cerut permisiunea aducă la orele de engleză. Un cîine mai mult sau ai puţin e totuna, n-o să facă el prea mare deranj. Pu-fti să-l aduceţi. Aşa se face că Erou s-a întors în Palatul Guvernamental, ţinîndu-şi făgăduiala. Ceea ce nu i-n orea plăcut lui Sultan, care şi-a simţit drepturile uzurpate de acest intrus la sindrofiile de la palat. Poveştik-din O mie şi una de nopţi, povestirile lui Chaucer, născocirile decanilor englezi îl purtau pe tărîmuri.fantastice. Ori de cîte ori auzea cuvinte ca rege, împărat or; ghilotină, Erou scotea un mîrîit înfiorat. Analfabet, mitocan, Sultan îi întorcea spatele cu dispreţ. Obişnuinţa, mai mult decît memoria, îl făcea să latre cu gîndul hăt departe, la cazărmile pe care le lua la rînd, una cîte una, pînă ajungea la ultimul post de pază din oraş.
Nu-i totul o chestiune de memorie. Mai multe ştii din instinct, cînd e vorba de indistinct.
CEI DOI BÃRBAŢI VERZI CU PÂRUL R0Şv ajung la ora obişnuită. Cîinele Erou îi însoţeşte. Sultan' iese înainte. Poftiţi în birou, domnilor. Vădit dispr,' faţă de măscăriciul străzii. Parcă îl înfioară o spaimă ^ vederea cerberului sans-culotte. Luaţi loc unde poftii-domnilor. Le arată jilţurile. Peste umăr îi spune prinţi, dinţi lui Erou : Dumneata, la colţ. De cînd nu te-ai rn; spălat ? Ehe, să fii sănătos, m-am spălat în apă de trandafiri, domnule Sultan ! Purici ai ? O, nu, Domnult Cîine, pot s-o asigur pe Excelenţa Voastră ! Nu ies niciodată cu ei. Suferă de bronşită, sărmanii. Mă tem să vx răcească. Ar putea să ia un guturai cîinesc, să facă o anghina. Ce ştiu eu ! Clima din Asuncion e nesănătoasă. Peste tot foiesc microbii. îi spăl în aceeaşi apă pe care-c folosesc pentru abluţiuni. îi închid într-o cutioară de lac chinezesc, făcută special pentru aceste vieţuitoare. pe care mi-a adus-o de la Buenos Aires don Robertson, Şi acum la culcare, puricii mei drăgălaşi, că eu sînt invitat la o petrecere acasă la Supremul ! Sînt foarte ascultători. Au învăţat bunele maniere. Nu-i aşa, don Juan ? Am de gînd să fac din ei puricii iluzionişti cei mai bine dresaţi din oraş. Treci la colţ şi altădată să nu mai vorbeşti neîntrebat. Erou se ghemuieşte lipit de promontoriul aerolitului. Bătrîn de zile, tînăr de-un veat începe să miroasă piatra cu iz de cosmos, încreţind11** puţintel botul.
într-o căldăruşă fierb pe foc zece livre de racW_ Negrul Pilar parfumează sala cu fum de tămîie. Ar"nc. sulimanuri peste aburi. Sultan îmi deschide uşa ape ^ tului. Intru cu o placă de cupru încălzită la roşu, şi lîl^r perea străluceşte cu sclipiri cereşti. Scîntei de toa lorile. Obiectele se înalţă cu o palmă, înconjurate
1198]
I
f arte fin- Bună seara, domnilor. Nu vă ridicaţi. n ? ^ i bărbaţi se fac roşii la faţă ; părul lor devine Cel ^ afundă încet în jilţuri pînă la pămînt. Le tre-ver „ 'buzele în relief. Bună seara, Excelenţă ! Timpul "-U "ne împietrit o bucată de vreme în coada dinilor. p-Tr aduce bere. Iese din pivniţă cu damigeana. Toarnă vVidul spumos în pahare. Aşa că pînă la urmă, tot încercând eu să conjug verbe englezeşti şi tot bîlbîindu-mă traduceri din Chaucer, Swift sau Donne, fraţii Ro-bertson au băut în cinci ani berea mea spumoasă. Doar nu era să destup o damigeana în fiecare săptămînă în cinstea acestor trădători green-go-home. Scrisoarea lui Alvear, pe atunci şeful guvernului de la Buenos Aires, a fost picătura care a făcut să se verse lichidul putred. Pînă în clipa aceea l-au băut. Chiar Juan Robertson a adus transportul de bere într-una din călătoriile lui. M-a costat bani grei. Eu nu primesc daruri de la nimeni. Beau berea fără s-o poată termina, fiindcă volumul ei creşte odată cu spuma fermentaţiei. Nu-i chip să ţinem astupate cel puţin garafele pînă la următoarea lecţie, Excelenţă ? rîgîia, prăpădindu-se de rîs şi scui-pînd cîte-o muscă vie, Guillermo, cel mai mic şi mai pişicher dintre ei. Nu, Mister William, aici sînt preţioase pentru noi pînă şi resturile cele mai mici. Sîntem foarte saraci,^aşa încît nu putem renunţa nici măcar la mîndria noastră. But, sir, să bei asta înseamnă to snatch up Ha-Ţs ilself a?id drink it to someone ' health, se prăpădea e rî^ cel mai mic dintre fraţii Robertson. Pe kuaru ă ara-kaiiymbapeve, pee pytaguă, rîdeam şi eu la  -meUi Ce-nseamnă, Excelenţă ? Ca să vedeţi că 11 nostru nu~i Prea deocheat. E simplu, domni- ^^      berea pînă la sfîr.şitul lumii, nerozi şi
 Ah> ah- ho' h0- houuu- y°ur Ex~
 f  ri-        me^ ?i  ingenios  ca  întotdeauna...  După tiin- ta         rus 'iadul 91 i-a1' fi b&ut în sănătatea unuia
să-mi ^ l°V> °ei doi neSLlstori ar ^ Putut cu adevărat meze berea pînă-n ziua Judecăţii de Apoi. Cu
1991
garafa-n  mină,  Juan  RobtT*>on   fredona  printre   ; rel renul lui preferat :
There, a Divinity thai .sfiapcs our eniîs, Rough-heic thevi hoic ice will ! *
Intre două sorbituri cu băşici pestilenţiale. Juan : bertson dădea dinamul la gîlgîitul cantilenei sale. B acide de profeţie. Glasul visează oare posibilul şi Iul ? Visează, deşi cântăreţul nu visează ? Mi s-au îrr: plat unele lucruri, mult timp după ce le-am cîntat, ; să-mi dau seama că fusesem prevenit. Taina le asci învăţătura. Fără să ştie, Juan Robertson fredona ce-; ? să i se-ntîmple la Bajada. Dar ceva real în vizib : audibil pot să surprind întotdeauna la un individ ..... stă „la tribord1', cu o jumătate de şezut în aer, aşa CUE stătea uneori pe atunci englezul. La fel ca mine in clips asta, fără să-mi pot schimba poziţia. Dus parcă pe aht lume, absent, Juan Robertson behăia pentru sine preludiul acela idiot, aparent cufundat în socotelile lui t>. cîştiguri şi pierderi. Nu asta făcea el. Dar, dacă stăm a ne gîndim mai bine, vedem că tocmai asta făcea, Socoteli de cîştiguri şi pierderi în Catastiful Destinului sâa E mai bine aşa. Contrasocotelile la Activ sînt mai bipezi decît socotelile la Pasiv.
Imaginaţie prodigioasă, Excellency .' in gura descind a celui mai mic dintre fraţii Robertson s-a format imensă băşică de spumă, care nu se hotărăşte ce sâ feca. să urce ori să coboare. A spart-o cu unghia de la degetl mic. Dregîndu-şi glasul, continuă să-şi fredoneze erţ1" ziasmul pentru câinele măscărici. Memoria lui ?*'°u .^ uimitoare ! Aseară a zis : O să compun o nuvela c^ treizeci de pagini. Nu-i nevoie de mai mult ca să   ^ scrii episoadele unei implacabile utilităţi, de vverne ce> nasc din sufletul unui renegat al clasei lui, mai bine\ al unui convertit... Trebuie să reflectez puţin ^a ace
* Acolo, o Divinitate care ne modelează destinul ,' neîndestulător, aşa cum vrem noi.
1200]
aferentă, care mă condamnă ori mă salvează, după cum orivesti lucrurile...
Erou a băut restul garafei, uitîndu-se la mine chio-., pramatia. I-am poruncit negrului Pilar să umple ^qrăsi paharele. Erou ataca din nou incredulitatea mea în iargonul lui gutural. Ca la un congres de poligloţi habelici. anglomanul traducea din cînd în cînd frînturi din ce mîrîia Erou. Mustăţile roşii pline de spumă marcau la tanc bătăile ritmului : Vorbeşte de Nit... Mama Mamelor, care este în acelaşi timp parte bărbătească si parte femeiască. Scarabeu., vultur, în partea femeiască. Femeia cu sferă neagră, al cărei revers este bărbatul cu cap de pelican... Mîrîi'tul cîinelui hispanic tradus de negustorul scoţian m-a făcut să mă gîndesc la bestiarul lui Da Vinci : Pelicanul îşi iubeşte copiii. Dacă-i găseşte in cuib muşcaţi de şarpe, îşi sfîşie pieptul cu ciocul. Ii scaldă în sângele lui. îi readuce la viaţă. Nu sînt Eu în Paraguay Supremul Pelican ? Erou îşi întrerupe miratul, mă priveşte batjocoritor de după cataractele lui : Înălţimea Voastră vă iubiţi la fel de mult copiii ca peli-canul-mamă ; îi mîngîiaţi cu atîta dragoste, incit ii omorîţi. Să sperăm că sîngele vostru de pelican-tată ii va învia în a treia zi după Scripturi. Dacă va fi asa,
Tî      1                                          ii                                            '
•Prealuminate Stăpîne, imaginea voastră de pelican va fi proslăvită în analele patriei. Claponii o vor grava în artofoarele liturgice. Bătrînii o vor închide în oglinzi. N-am considerat potrivit momentul pentru a răspunde la această ocară a cîineîui. Am avut impresia că ceilalţi nu-l auziseră. Juan Parish a continuat, să traducă... Fe- cu sfera neagră îşi are reversul în cer. un vultur mieilor care este in acelaşi timp parte bărbătească ^I femeias<-'ă- De unde-âi scos asta ? N-are impor- de unde-am scos-o ! Poate din Cintecele lui Al-er învâ-at> reSe al Castiliei şi Leonului. care. în
mo   s    ZiS" ne dă in opera sa Las Siete Partidail °  car    -dffmiţie a tiranului : 5i anume zice ca tiran e
^lU    ?te mai mult dedt orice să lacâ tolul in a
olOQUi dreapt-Sau cu orice preţ, făcînd astfel ca domnia lui. din
 ^ Să a;*un§ă la strimbâtate. Tiran, spune" mvăţat, este cel care. sub prelextul  progre-
[2011
sului, bunăstării şi prosperităţii supuşilor săi, înlocui cultul poporului prin cultul propriei sale persoane A t fel devine un înşelător şi primejdios pelican. Prin inf nalele lui viclenii transformă în sclavi oamenii pe CJT susţine că-i eliberează. îi preface în peşti. îi vîrâ"-6 punga roşcată care-i atîrnă de ciocul nesăţios. Nu arunci decît oasele din care răsar mărăcinii, ciulinii, toate sp/ ciile de plante cu spini. Dar lucrul cel mai rău la tirani e că sînt sătui de poporul lor şi-şi ascund cinismul în ruşinea de propria lor naţiune. în faţa inocenţei vasalilor se simt vinovaţi şi încearcă să-i facă pe toţi să se molipsească de lepra lor... Se vede că strada te-a învăţat multe, Erou, dar nu te-ntreb acum nimic despre aceste mici fabule tiranicide. Să nu-mi faci aici pe Tupac Amaru. O să sfîrşeşti cu trupul sfîrtecat ca şi el. Te-ntreb doar despre fabula cu vulturul mieilor, care e în acelaşi timp parte bărbătească şi parte femeiască. Te-ntreb de unde-ai mai scos-o. Ce importanţă are asta ? Poate c-am scos-o din Cabală, din Coran, din Biblie, din Gentilocviul marchizului de Santillana, din vintul care se strecoară prin crăpăturile uşilor. Limbajul e acelaşi în toate părţile. La fel şi fabulele. Nu există un punct fix pentru a judeca. Am impresia că n-au ieşit din literele oamenilor, ci din cuvintele lor. anterioare literelor. Ce importanţă are asta, cînd nu atît originea lucrurilor ne interesează, cît rezultatele. Totul stă in simboluri. Nu faci altceva decît să schimbi mereu născocirile imaginaţiei. Amîndoi ochii realizează aceeaşi vedere. O singură carte zămisleşte toate cărţile. Dar dm fiecare lucru se desprinde un anumit fluviu asemănătoi şi totodată diferit de toate celelalte. O emanaţie, o răsuflare proprie. Cei care ştiu mai mult, cei care văd rna bine sînt întotdeauna orbii. Cei cu glasul mai dulce sînt muţii. Cei cu auzul mai fin sînt surzii. H O. meriţi toată ]auda noastră tu, care n-ai făeut decît să-i repeţi pe alţi orbi şi surdomuţi ! P boală a omului este curiozitatea Iui nesăţioasă lucrurile care nu se pot cunoaşte.
E limpede, le-am spus bărbaţilor verzi. Cîinele îşi permite să se poarte ca scribul meu Patirîo. adică

[202|
a aureascâ metale, să arginteze oglinzi, să le înce- cu aburii răsuflării lui. Pe Erou l-am strivit cu  astea.  Să uităm incidentul ăsta,  gentlemen,  e  lt      tţi        itifiăil           i    li      !
?bele aste
V d să daţi atlta atenţie mistificărilor unui cline ! 7, jfjai punem că e fostul cîine al ultimului guver-^"tor spaniol ! Sultan mîrîie, dezvelindu-şi maxilarul n? -ţ să-l scot de-aici cu lovituri de cizmă sau de sabie r" dinele ăsta neobrăzat, Excelenţă ? Nu, lasă-l unde e f"ră să fie, şi tu rămîi liniştit unde trebuie să fii şi nu ^ Te-aş consulta în van, incult Sultan. Fraţii Robert-con'si Erou, profitînd de această întrerupere, şi-au dus la gură paharele cu un zâmbet batjocoritor.
Gentlemen, dinele ăsta relatează o poveste veche. Din cărţile vechi, printre care aşezăm şi Cartea Facerii, ştim ca omul primitiv a fost la început deopotrivă parte bărbătească şi parte femeiască. Nici o progenitură nu-i cu totul pură. La fiecare o sută de ani şi o zi, mai bine zis la fiecare zi lungă cît o sută de ani, partea bărbătească şi partea femeiască se întrupează într-o singură fiinţă care face să se nască fiinţele, faptele, lucrurile*. Le face sa se ivească dintr-un pact teribil şi dintr-un principiu de amestec. Bătrînii din triburile de indigeni  ştiu  şi   ei,   fără  să  fi   citit  Simpozionul  lui
* Jorge Luis Borges, în volumul Istoria eternităţii, citîndu-l Pe Leopoldo Lugones (Imperiul iezuitic, 1904), notează că în cosmogonia triburilor guarani se considera că luna e parte bărbătească şi soarele e parte femeiască. în aceeaşi notă spune : .•in limbile germanice, care au gen gramatical, s-ar spune s°area  şi lunul."
sch Ir\ altâ operă a sa> Borges ne informează : „Pentru Nietz-stele -Un+a eSte un cotoi (Kater> care umblă pe un covor de s ar "?1> otodată; e un călugăr.'- O minte limitată şi simetrică N-ef-v '"îl         îndată:    Dar   Soarele?    Cum    va    fi    considerat
fel d soarele ? O soare-pisică ? O soare călugăriţă ? Pe ce mului co.voare ar fi făcut-o să umble ? însemnările Supre-Pi'onus-!? Să se întrezărească faptul că a rezolvat ghicitoarea altă sh>-te Niet.zsche- A mers drept la ţintă şi ne-a propus o 5i moliilo -°.are în invectiva lui adresată istoricilor, scriitorilor rea2ă f ? l ' "^ ^nsectă a mîncat cuvinte. A crezut că devo-învăţat o^l08^1 cînt al omului şi temelia lui solidă. Nimic n-a torului)     petele hoţoman devorînd  cuvinte."   (Nota  Compila-
L
[203]
Plciton, că fiecare dintre noi este la origine dual. Sînt. tipuri complete de oameni duali. Indivizi dintr-o bucal/" întregi. Specii fixe. Multe. Moştenire asigurată la no stirşit de topirea a ce-i mai bun în ce-i mai bun. pjn» ce gîndirea i-a desprins din natură. I-a despărţit. \-' tăiat în două. Au continuat să creadă că erau unul singur., fără să ştie că o jumătate o căuta pe cealaltă. Duşmani de neîmpăcat, stăpîniţi de impulsul pe care Omuî-de-astăzi îl numeşte dragoste. Gemenii n-au avut mamă ? aşa-numita Mamă-a-Mamelor, afirmă payes-ii indigeni cunoscători ai cosmogoniilor. a fost devorată de Tigrul-albastru  care  doarme sub  hamacul lui  Nanderuvasu. Marele-Tată-Dintîi. Gemenii s-au născut de la sine ş: au zămislit-o pe mama lor. Au răsturnat ideea de ma ternitate, considerată în mod greşit ca un dar exclusiv al femeii. Au anulat deosebirea dintre sexe. atît de dragă şi indispensabilă gîndirii occidentale, care nu ştie să mî-nuiască decît conceptele  perechi.  Au  conceput ori au recuperat posibilitatea existenţei, nu numai pentru două. ci pentru multe, nenumărate sexe. Deşi bărbatul este sexul  chibzuit.  Numai  el poate  exercita gîndirea. De aceea tot numai el este chematul, hărăzitul. condamnatul să dea seama de neehibzuinţele lumii. Cum e cu putinţă să avem un singur progenitor şi o singură mamă ? Nu poate oare cineva să se nască clin el însuşi ?
Singura  maternitate serioasă  este aceea  a  bărbatului. Singura maiernitale reală, şi posibilă. Eu am putut să fiu concepi-fără  femeie, numai  prin forţa gîndirii  mele. Nu mi  se atribui' oare două   mame.   un   iată  fals.  patru  fraţi   falşi,  doua  date 0-naştere ? Şi toate astea nu dovedesc oare cu siguranţă falsivaiea presupunerilor?   Eu   n-am   fnmilie :    dacă   în1r-udevf;r • m-&n născut,  ceea   ce rămîne  de  demonstrat,  fiindcă   nu  poate niu>' decît   ceea   ce   .s-a   născut, 'atunci   Eu   m-am   născut   din   nV ' însumi. Eu singur m-am făcui  Dublu. (\'o'a Supror.uJui.)

Ycs, ceriainly. ExceUency,  but...  eu   aş spun  că  e  la mijloc  aici  principiul  plăcerii.   "?>-- - , principiu al conservării speciei ! Suprema fericire : A Oh !  Ouuu !  îs ii   not so ?  Very  veri/  nici' '.   De a(-
L
lUster Robertson. Dar o specie stabilită la nesfirşit nu • eamnă că toate speciile sînt neschimbătoare. AU right, lvxcellency, but... Dă-mi voie, don Juan. Nu există o şîrMiwă specie de oameni. Cunoşti dumneata sau ai auzit vorbindu-se de celelalte specii posibile ? Cele care-au fost Cele care sînt. Cele care vor fi. Fiinţele provin din rădăcini vii ; nu se nasc decît atunci cînd se-ntîlnesc la o răscruce de drumuri. Ceea ce nu e pură întîmplare. Numai înţelegerea noastră greoaie crede că hazardul stăpîneşte peste tot. Natura nu oboseşte niciodată repe-tîndu-şi încercările. Nu e nimic totuşi care să semene cu o loterie divină sau panteistă. Dacă Unul creşte şi se dezvoltă atît de mult din el însuşi, cei Mulţi vor dispărea. Va rămîne Unul singur. Pe urmă acest Unu. va fi iarăşi Mulţi. Domnia Ta sugerezi cumva, Excellency, că fiecare trebuie să se descurce singur... cum poate ? Bărbaţii verzi cu părul roşu se uitau la mine cu viclenie. Ce puteau ei şti despre dubla mea naştere, ori desnaştere, ori întoarcere spre naştere ? I-am străpuns cu privire-a pînă-n ceafă : N-am spus decît că pretutindeni stăpîneşte nevoia unei naşteri cumplite şi a unui principiu de ames-tec.^ Omul e netot. Nu ştie să facă nimic fără să copieze, fără să imite, fără să plagieze, fără să maimuţărească. S-ar putea chiar ca omul să fi inventat zămislirea prin coit după ce a văzut împreunîndu-se greierii. Ah, Excellency, să admitem atunci că greierele este un animal chibzuit ! Ştie ce-i bun şi face ce-i bun. Dac-aş fi eu Primul om, n-aş fi ultimul care să-l imit. Ba chiar aş mvaţa să cînt ca e>. Profită cît mai eşti în putere, don uaix îl şi^ vedeam din nou la moşia dofiei Juana Esqui-ei, vecină cu moşia mea, la Ybyray. îl vedeam pe Juan  ^ nu ca Şre*ere biruitor, ci mai curînd ca  a bătrînei nimfomane. Femeia cu sfera neagră. eu, vultur în partea sa femeiască, avîndu-l pe  ca revers pe mielul cel verde din Scoţia. m • S Shsss I be9 y°ur Vardon, Excellency! Erou eu ai P°vesteşte ceva despre asta. în timp ce vorbeam aşa înc"tcre.scutul f°st cîine regalist nu tăcuse o clipă, cjjn . .cuvintele mele ieşiseră tivite cu surde armonice P icma  mîrîiturilor  cîinelui.   Asta  numai   pentru
1205]
a-mi face în ciudă, pînă şi în domeniul limbilor şi rilor necunoscute şi dispărute. Mi-am pus căştile 1 urechi. Glasul ieroglific al cîinelui. Glasul pe jurnăta^ beat al interpretului englez : Erou povesteşte o legend" celtică. Două personaje formează unul singur. Olt haa bătrîna vrăjitoare, propune o ghicitoare tînărului erou ? dacă el o dezleagă, adică dacă răspunde avansurilor respingătoarei bătrîne, va găsi în patul său, cînd se va trezi, o femeie tînără şi radioasă care-l va ajuta să obţină coroana... Dear Erou, nu te auzim prea bine. Puţin mai tare. Şi nu poţi vorbi puţin mai rar ? Clinele scutură dispreţuitor din cap şi continuă fără să se întrerupă, acum în spaniolă, isprăvindu-şi gluma : Bătrîna respingătoare, sau frumoasa fată, a fost părăsită de ai săi în cursul unei dificile migraţii, pe cînd se pregătea să nască... încă puţină bere, please, De atunci femeia rătăceşte prin pustiu. Este Mama-Animalelor, cars refuză să le mîne în calea vînătorilor. Cine o întîlneşte cu veşmintele ei însîngerate e atît de înspăirnîntat, încît e cuprins de un impuls erotic irezistibil. O dorinţă fără margini de împreunare... De a se ascunde într-o imensă pădure a desfrînării... De a se cufunda într-o mare a procreării. Stare de care bătrîna profită pentru a-l silui şi—1 răsplăteşte apoi scoţîndu-i în cale vînat din belşug. în cazul ăsta... Am rîs cu mare poftă întrerupîndu-l pe fabulist. Ah, în sfîrşit, vă vedem bine dispus, Excellency '. Noaptea a devenit într-adevăr răcoroasă şi plăcută, de cînd a început să bată vîntul dinspre sud. Ciudat că a început să bată la miezul nopţii. Poate că vîntul din nord a încetat să bată la ceasul cînd se arată fantomele. O, capricii ale vînturilor ! Şi ale fantomelor, am adăugat pentru a-mi ascunde hohotele nestăpînite. De ce cîdeţi cu atîta poftă. Sire ? O, de o prostie, don Juan • Mi-am adus minte deodată de prima noastră întîlnue, în după-amiaza aceea de la Ybyray.
în Scrisorile lui, Juan Parish Robertson descrie în după cum urmează :
„într-una din după-amiezile acelea paraguayene ce vîntul din sud-est s limpezit şi împrospătat atmosfera
după
1206]
vânătoare într-o vale liniştită, nu departe de casa donei ieŞlt a Deodată am dat peste o cabană curată şi fără pretenţii, "^"tîrniche s-a înălţat în zbor. Am tras, şi pasărea a căzut. 0 P° -cg ]0Vitură ! a exclamat un glas în spatele meu. M-am ?        si am văzut un bărbat de vreo cincizeci de ani, îmbrăcat
în negru.                                      w      u
jyjj.am  cerut  scuze  pentru   ca  trasesem   un  foc   de  arma
tît de aproape de casa lui ; dar cu o mare bunătate şi politeţe, jypă  cum   cerea   ospitalitatea   veche   şi   simplă   a   ţării,   m-a oftit să iau loc pe  verandă,  ca să fumez  o  ţigară,  şi  mi-a servit un ceai mate adus de un băieţaş negru.
Proprietarul m-a asigurat că nu aveam de ce să cer nici cea mai mică scuză şi că terenurile lui erau la dispoziţia mea dnd aveam chef să mă distrez cu puşca în acele locuri.
Privind în lungul pridvorului, am descoperit un glob terestru uriaş, un telescop foarte mare, un teodolit şi alte cîteva instrumente optice şi mecanice, de unde am tras îndată concluzia că personajul pe care-l aveam în faţa mea nu era altul decît însăşi eminenţa cenuşie a Guvernului.
Instrumentele confirmau tot ce auzisem în legătură cu reputaţia lui în ceea ce priveşte cunoştinţele de astronomie şi ştiinţe oculte. Nu m-a lăsat să ezit mult timp asupra acestui lucru. Ai în faţa ochilor, mi-a spus cu un zîmbet ironic, în-tinzînd mîna spre întunecatul birou-laborator, un mic templu al Minervei, care a făcut să se nască multe legende.
Presupun, a continuat, că dumneata eşti tînărul englez care stă în casa dofiei Juana Esquivel, vecina mea. Am răspuns ca aşa e. A adăugat că avusese mai de mult intenţia să mă viziteze, dar că situaţia politică din Paraguay era de aşa ura, îndeosebi în ceea ce priveşte persoana lui, încît socotea necesar să trăiască într-o mare recluziune. Nu putea altfel, a prat^Sat'.pentru a evita să se atribuie cele mai sinistre inter-^ M1 Pmă Şi Celor mai nesemnificative acte ale lui.
 ă intm în bibliotecă> ° încăpere cu o singură  -    mkă' atît de tare umbrită de acoperişul scund  rUlui> încît abia lăsa să pătrundă lumina împuţinată a
 0? 6ra compusă din trei rînduri de rafturi întinse mcăperii şi să tot fi avut vreo trei sute de volume.
[207]
Erau citeva cărţi voluminoase de drept. Alte eîteva de mat matică, de ştiinţe experimentale şi aplicate, dintre care " în franceză şi în latină, Elementele lui Euclid şi eîteva vo de fizică şi chimie stăteau întredeschise pe birou, cu mrj între pagini. Colecţia de cărţi de astronomie şi literaturi ocupa un rînd complet, Von Quijote, deschis şi el, într-un fru. mos volum cu un semn purpuriu cu fireturi aurii, se afla ne un pupitru. Voltaire, Rousseau, Montesquieu, Volney, Raynal Rollin, Diderot, Julius Caesar, Machiavelir, stăteau laolaltă ceva mai în spate, în penumbra care începea să se îndesească.
Pe un birou mare, mai asemănătoare cu un galion t}e transport decît cu o masă de scris, se vedeau grămezile de dosare, cu tot felul de hîrtii, probabil legi şi documente juridice. Cîteva volume legate în pergament erau împrăştiate pe birou.
Dictatorul şi-a scos pelerina şi a aprins o luminare, care n-a fost de prea mare ajutor pentru a lumina încăperea, părînd mai degrabă menită să slujească la prinderea greierilor. Un serviciu de ceai mate şi o călimară de argint împodobeau cealaltă latură a biroului. Nu existau covoare, nici rogojini pe pardoseala de cărămizi. Scaunele erau de un stil atît de vechi, îneît păreau nişte mobile preistorice, scoase în urma unor săpături arheologice. Erau acoperite cu piele sau incrustaţii vechi dintr-un material necunoscut, aproape fosforescent, peste care fuseseră imprimate hieroglife ciudate, asemănătoare inscripţiilor rupestre. Am vrut să ridic unul din scaunele acelea. dar,_cu tot efortul depus, n-am reuşit să-l mişc din loc nici un milimetru. Atunci mi-a venit în ajutor Dictatorul şi, cu zîm-betul lui afabil, a făcut să se desprindă îndată de la pămînţ acel jilţ greu, cu o mişcare uşoară a mîinii. Pe urmă l-a Pu> jos exact în locul pe care-l alesesem în gînd fără să scot un cuvînt.
Pe pardoseala încăperii erau împrăştiate plicuri deschid şi scrisori împăturite, dar nu se putea vorbi de neorinduialţj ci mai curind toate se aflau într-o anumită ordine prestabili care dădea interiorului, de jos, un aer uşor neînţeles şi sinistr
Un chiup pentru apă şi o carafă îşi înălţau siluetele Pe ^ grosolan trepied de lemn aşezat într-un colţ. în alt colţ, 5e" de  călărie  şi   harnaşamentul   Dictatorului,   care  străluceau penumbră.
I
timp ce noi s^team de vorbă, micul negru a început să ă biniŞ°r> cu ° înoetineală studiată şi parcă pătFun» de stf rtanta sarcinii sale, ghetele, papucii, pantofii împrăştiaţi ^ ^ şj care, cu toate astea, nu reuşeau să strice ordinea, P^ oroiundă şi inalterabilă a unui sistem prestabilit în am-It-a ta umilei locuinţe atît  de prolix  curată  şi  aşezată  între
aci într-un mod atît de idilic, încît dădea impresia că e tocuitâ de o fiinţă iubitoare de frumuseţe şi de pace.
De afară, probabil dinspre curţile interioare şi dinspre o«rada din spatele casei, a început să se audă un zgomot din ce în ce rnai  puternic,  ca  un  ronţăit  de  rozătoare  flămînde.
Am ciulit urechile, deoarece ronţăitul ăsta, dat fiind că era înfundat şi îngrozitor de bine armonizat, mi se părea că vine dintr-o peşteră subterană, ca să nu spun de pe lumea cealaltă.
Abia atunci s-a oprit şi Dictatorul, care nu contenise să se plimbe dintr-un capăt la altul al camerei în timp ce stăteam de vorbă.
A ridicat cu o mişcare uşoară un alt scaun din acelea cumplit de grele şi s-a aşezat dinaintea mea. Observînd gestu! meu de surprindere faţă de concertul de ronţăituri care ,SP auzeau din ce în ce mai puternic, m-a liniştit cu zîmbeiul său special : E ora mesei pentru şoarecii pe care-i cresc. Apoi a poruncit micului negru să se ocupe de ei."
Ah ! Dumneata te-ai purtat ca un cavaler pe aceste Meleaguri ospitaliere. Ai plătit cum ai putut interesata YsPitalitate   a   octogenarei   domnişoare   de   la   moşia
yray  . Cind m-am retras din Junta, din cauza răz-
fftrea c.onacului donei Juana Esquivel era de o Iru-ineonimi1la seaman > nu mai puţin încîntăior era şi peisajul cuPrtnzînd 1 e vedea" Păduri magnifice cu frunzişul bogat, c'mPia net H- - mai variate nuanţe de verde ; într-o parte, '?line si n- ?' în ceala]tă, desişul de nepătruns ; izvoare cris-livezi de e care susură pe prund. împrospătînd văzduhul : •^^Tib ;r,;°r'ocali' Plantaţii de trestie-de-zahăr şi lanuri de Dofta   T°njurau alba clădire a conacului.
raordina-   na   Esc*uirel   era   una   dintre   femeile   cele   ma: ^eiie ît ug Pe care le-am cunoscut. în  Paraguay^ de obicei avea opteec°   rinesc   la   Patruzeci   de   ani.   Totuşi,   dona   Juana *l patru şi.  cu  toate că  aven  bineînţeles riduri şi
11                                                                            (209}
L
boiului meu împotriva militarilor, am fost fără mea martor al celuilalt război mai puţin surd mai intim, care avea drept scenă Troia mp a vecinei mele Juana Esquivel. Auzeam tot tim vuietul lascivităţii ei aproape seculare. O vedeam u rnărindu-te pe dumneata pe coridoare, prin crîng [." rîu. Trompa lui Fallope răsuna ca o trîmbiţă de W^ la soare şi Ia umbră, cu o energie suficientă pentr' a anihila o armată. Strigătele de plăcere ale bătrîn
părul cărunt, îşi păstra încă vioiciunea privirii, voioşia nV cristalin şi o supleţe a trupului şi a spiritului, parcă peni a dovedi adevărul zicalei care spune că excepţia confirc regula.
Mă găzduia ca pe  un  prinţ.  Există în  caracterul spânii îndeosebi aşa cum era pe atunci amplificat de abundenţa su-: americană,  o  concepţie  atît  de  magnifică  despre  cuvîntul os pitalitate, încît mi-am îngăduit, cu deosebite dovezi de curtoazie şi servicii reciproce din partea mea, să mă port pe cît se poate la fel ca dona Juana. In primul rînd, tot ce era în casa ei, slujitori,  cai,  provizii,  produsele moşiei,  se  aflau  la dispoziţii; mea. Apoi, dacă eu admiram vreun lucru de-al ei — poneii favorit,  un  filigran  deosebit,  exemplarele  selecte    de nandu:, fructele zaharisite sau o frumoasă pereche de eatîri —, mi i. dăruia în aşa fel încît nu puteam să nu le accept. O tabache.. de aur, fiindcă spusesem că e foarte frumoasă, mi-a fost adu: într-o dimineaţă în cameră de un sclav, şi un inel cu briliar.* fiindcă într-o zi îmi aruncasem din întîmplare privirea asup. lui,  a  fos't  aşezat  pe mesuţa  mea  împreună  cu  un bilet camă silea să-l primesc. Nu se gătea nimic în casa aceea în afa' de mîncârurile care se ştia că-mi plac, deşi eu încercam, pr toate  mijloacele  cu  putinţă,  să  mă  revanşez  pentru împov. vâtoarea ei amabilitate şi totodată să-i demonstrez că mă stf ţeam copleşit de atîtea atenţii, dar îmi dădeam seama că toa ostenelile mele erau zadarnice.
Eram. prin urmare, dispus să părăsesc sălaşul acela_P=^ măsură de ospitalier, cînd s-a petrecut un incident. Deşi in dibil, foarte real. A schimbat şi   îndreptat pe alt făgaş re.ai " mele ulterioare cu această femeie ciudată.                           . jaU
îmi plăceau ariile de o tristeţe sfîşietoare pe care le c ^;_ paraguayenii acompaniindu-se la chitară. Dona Juana ' a,r această slăbiciune şi, spre marea mea surprindere, cmd re întors din oraş într-o după-amiază, am găsit-o, sub >ndr" e t' unui chitarist, încereînd, cu glasul ei spart, să „m0<: neg! asemenea cîntec de jale şi, cu degetele ei descărnate. tu. cioase şi zbîrcite, să se acompanieze la chitară. S-Şr ^eni'5 altfel ? Cum aş fi putut să reacţionez în faţa unui n= ^ spectacol de senilitate, deşi îmi dădeam seama că stiae ^-c mult firea sensibilă a femeii, decît schiţînd  un zitaoei
[210]
I
"rgeau timpanul. Făceau să se infioare copacii, iş1' .s^. ^ pîrîul cînd amîndoi vă aruncaţi goi în apele să a^r(joarea dofiei Juana prelungea ardoarea sieste-s^e- „ « noaptea tîrziu. Punea aerul acela umed al l°r ?. jn stare de ebuliţie. O pîclă cu gust acrişor ""tindea sub lună. Pătrundea în casa mea ermetic
"~^PŢ~PenirvL numele lui Dumnezeu, am zis, cum poţi, la C°rfezece an; după ce, conform legilor naturii, ar trebui să r în mormînt, să te transformi într-o ţintă a batjocurii pentru duşmanii dumitale sau în obiect de milă pentru prieteni ?
Exclamaţia mea, mărturisesc, deşi adresată unei femei de optzeci şi patru de ani, nu era prea galantă, căci, în ceea ce priveşte vîrsta, care femeie poate suporta un reproş de această natură ?
S-a vădit indată că dona Juana dădea dovadă în privinţa asia de toată slăbiciunea sexului său. A dat cu chitara de pămînt. A poruncit brusc maestrului de canto să plece imediat, pe servitori i-a gonit din cameră şi, îndată după aceea, luînd o înfăţişare de cruzime de care n-o credeam în stare, m-a făcut să rămîn năucit adresîndu-mi. următoarele cuvinte : Stimate domnule don Juan, nu mă aşteptam la o asemenea insultă din partea bărbatului pe care-l iubesc. Şi a pronunţat ultimul cuvînt cu o enfază extrordinară. Da — a continuat —, eram gata şi mai sînt şi acuma gata să-ţi ofer mîna şi a\7erea mea. Dac-am vrut să-nvăţ să cînt şi să mă acompaniez la chitară, de ce altceva crezi c-am făcut-o decît ca să-ţi fac plăcere ? De ce-am învăţat, la ce m-am gîndit, pentru ce-am trăit în ultimele trei luni, dacă nu pentru dumneata ? Şi asta-i răsplata pe care o aflu ?
Aici bătrîna doamnă a arătat o îmbinare ciudată de pasionat patetism şi de ridicol cînd, izbucnind în lacrimi, a dat frîu sur -serltimentelor clocotind de indignare. Spectacolul era de o pen* nzaţ°are noutate şi nu lipsit de motive de îngrijorare răsit I?'ne' d'n Pricina bietei bătrîne. în consecinţă, am pă-pjn *ncaPerea ; am trimis servitorii la ea spunîndu-le că stă-m-am ,e j=l'av bolnavă ; după ce am auzit că totul trecuse, sau sgs. *n Pat, neştiind dacă se cuvenea s-o compătimesc de două2' 6SC °U g*ndul ^a Şinga?a pasiune pe care un tînăr şi patrn R1 *^e an* ° trezise în sufletul unei femei de optzeci aventuri ' că nu va a atribuită vanităţii relatarea acestei exempiu arrJ°r°ase. Am pov-estit toate astea pur şi simplu ca ?i caprit>- necunoscutelor aberaţii ale celui mai neastimpăral te Pună ]     -,1?11'6 toti zeii- Cupidbn. Nu există vîrstă care să
ăcău] }? .adaP°st de săgeţile lui. Octogenarul, deopotrivă cu J^gante LSint.viŞtime ; şi voltele lui sînt de obicei mai extra-
rile dpn -l CÎnd îmPi"ejurările exterioare — vîrsta, tabie-51 absurris •?* inea ~~ s"au unit Pentru a face incredibilă Qa ldeea accesului lor la inimă."
 [211]
închisă.   Mă  împiedica să  mă  concentrez durilor mele, asupra problemelor pe care ie îmi  tulbura  reculegerea  solitară.  Am  fost nev renunţ la pasiunea mea favorită : să scot teleseon f observ constelaţiile.  Vedeam greierele scheletic J*'' old   hag  cum  se  tîrăşte  gemînd  pe  pajişte,  îm,? într-o   coadă  lungă   de   fum.   Dumneata.' don j*' tînărul erou al legendei  celtice,  nu  erai  în st?r'J' descifrezi   enigma   pe   care   respingătoarea  vrVjito ţi-o punea în faţă cu de-a sila, schimbînd-o dupâ v ei. Şi ai rămas nu o dată în aşteptarea următoarei \ lari, ştiind dinainte că răsplata nu va fi s-o vezi bătrînă prefăcută într-o preafrumoasă fată. Nu te V plînge totuşi că, în pofida tuturor acestor lucruri, te-a răsplătit făcîndu-te să ai un noroc nemaipom't la vînătoarea de galbeni, dacă nu de porumbei.
Am memorie slabă, don Juan. Nu ştiu în ce au antic se vorbeşte despre o Bătrînă-Demon. înzestr cu o dantură dublă, una în gură, cealaltă mai jos pîntece. Şi aici, în Paraguay, unde demonul este fem pentru   băştinaşi,   unele   triburi   întreţin   un  cult i.. , cinstea acestui  diavol  desfrînat.  Ce  înseamnă vulva-) cu-dinţi dacă nu principiul devorator nezămislitor, ai femelei ?. Juan   Robertson   a   tresărit   într-un spasm uşor. Dinţii ăştia nu cad, Excelenţă, cînd femela fr-bătrîneşte ?   Nu,  stimatul  meu  don  Juan.  Devin' ce în ce mai ascuţiţi şi tari.  Ţi-e frică de ceva ! ? s-a-ntîmplat ceva neplăcut ? Cred că nu, Excellen-Oricum,   don  Juan,   nu-ţi  strică  să  afli  şi  durans cum alungă aceste riscuri indigenii. Zi şi noapte ai ţuiesc  în  jurul  femelei-demon.   Dănţuiesc  nebuna făcînd-o şi pe ea să dănţuiască, să sară şi sa se breze. La răsăritul soarelui. în cea de a treia zi_-"e. petrece  două  lucruri :  Colţii  cad  şi  albesc     f1ln în   Casa  Ceremoniilor.   Atunci   bărbaţii   aleargă^ dinţii  ăştia,   care  sar dintr-o  parte într-alta c'^ de   spaimă.   atiYnaţi   de   cordonul   urnbivaginaL P, cînd se liniştesc, prefăcuţi în spini uscaţi de co de  ciulini,   de  scaieţi.   îi  strîng  şi-i   ard   intr-uî ^ mare., undo-i nevoie de trei zile pînă st       ^uie
1
 esi-v-- de un fum acru, gros, vîseos. cum se şt  originii şi condiţiei sale. Se mai poate întimpla ntii de niai jos de pîntec ai femelei să nu cadă.  uîsionaţi şi cu minţile rătăcite, dănţuitorii-bărbaţi n ,efac< spre nefericirea lor, în ceea ce aici numim rtlăi sau sodomiţi. Incepînd de la acest eşec al lor,
•t osîndiţi la muncile cele mai umilitoare. E bine s?te păzeşti de asemenea eventualităţi. Dintr-o,dată, fâră să bănuieşti nimic, oriclt ai fi de isteţ, poţi fi luat în coarne de taur. Ehei ! Ţi-a venit de hac ie-meiuşca-drac !
Juan Robertson şi-a pus miinile m<re picioare. Şi-a arcuit arcada. Mirosul greu de berc a umplut odaia. Pînă şi cîinii au strimbat din nas. Erou şi-a întors de jur împrejur privirea scrutătoare. A mirosit în toate direcţiile. S-ar spune că ne-au invadat mai mult de o sută de femeîe-demon, judecind după duhoarea asta lascivă, Excelenţă ! Tot ce se poate, Erou, tot ce se poate. Mie nu-mi miroase deloc. Am guturai. Clinele se lipi de picioarele englezului, care încerca sâ-şi potolească durerile abdominale arcuindu-se cît putea de tare. proptindu-şi capul în piept şi petreeîn-du-şi mîinile printre picioare. în chip de mîngîiere, Erou mîrîi uşor, fără prea multă convingere. în curînd o să-ţi treacă, don Juan. Nu-i decît o colică morală ; Şi; parcă vrînd ca eu să nu-l înţeleg, adăugă : Fucking owful business this, no yes, sir ? Dreamt all night of o, Wpody old hag Quin again... L-am trimis pe negrul Pilar să arunce boabe de tămîie şi ambră lichidă t lnca Un strop de rachiu pe plita de cupru înroşită.
imoasele culori au stins urîteîe duhori. Du-te, Pi jar, flori j r*€- Cere-i Sântei să pregătească o tizană din mul a mărar> vîsc> nalbe albe -?1 yatei-ka'â. Prin fu-trii m.atic ?i licăririle focului se întrezăreau, aîbăs-tăind •Ule fratilor Robertson. Erou şi Sultan, mu-num'i ŞI~au întors  cu  dispreţ  spatele.   S-au  înfuriat
Cacamb    ,?Ci °înd Candide ?i slujitorul lui, mulatrul
a ]Upta ° din Tucumân.  au sosit în Paraguay pentru
a eXclam        ih& iezuiţilor. Imperiul ăsta e o minune !
"««  incîntat  Cacambo  încercînd  să-şi  mfiăcâ-
reze  stăpînul.  Eu  ştiu  drumul  şi-o  să  te duc   • dumneata acolo : părinţii iezuiţi stăpînesc totul      n rănii n-au nimic. Este capodopera raţiunii şi a ius'+* /'" Bucurie   fără  margini.   Optimism   cosmic.   Sultan mai  înţelegea  nimic.   Credea  că  e  într-un  Parag '' din care iezuiţii fuseseră izgoniţi pentru totdeauna uite că doi străini suspecţi călăreau în drum spre ' gatul   dispărut   cu   care   unii  îndrăznesc   să  conin .regatul meu.  Zgomotul făcut de copitele dobitoacei răsuna în penumbra odăii.  Şi  odată cu el întreg gatul.   Renăscut,   intact,   prezent.   Stup  uriaş,  furnic cu diametrul de trei sute de leghe şi cu o sută cine:. zeci  de mii de  indigeni.  Pintenii părintelui protopor s-au  ivit  pe  neaşteptate,   făcînd  să  scînteieze pardoseala.   L-a   recunoscut   de   îndată   pe   Candide.   S-av îmbrăţişat cu duioşie.  Sultan şi Erou,  amîndoi oda1," înnebuniţi,   mînioşi,   s-au   năpustit   orbeşte   lovindu— de pereţi, de uşi, de ferestre, urlînd mai tare decît sută de balauri şi de vipere-cîini. Neputincioşi în fa'. acestei imense băşici de săpun, care strălucea in m de  culori.  Intre  coloane  de  marmură  verde şi aur. colivii  pline  cu  papagali,   pasărea-muscă,   sticleţi, c libri,   toate   zburătoarele   universului.   Candide  şi părintele protopop au mîncat în tihnă în veselă de au: şi argint. Cîntările acelea îi ţineau cu sufletul la gura Păsări,   ţitere,   harfe,   surle   se   înălţau   în   văzduh în duhul  muzicii.   Cacambo,   resemnat,   mînca  boabe de porumb într-un blid de lemn cu paraguayenii, sub ui. soare arzător, aşezat pe vine, între vaci, dini şi sta' jeneii de pe cîmp. Candide, ce-i optimismul ? a striga-mulatrul   din   Tucumân,   de   departe,   la   o   bătaie O' puşcă distanţă de glorieta de marmură verde. Din ci ştiu,   i-a  răspuns   Candide,   să  susţii   că  totul  merg bine tind se vede limpede că totul merge foarte r ^ Printre aburii vinului, faţa spilcuită a părintelui    ^ dat semne că ar fi luat cunoştinţă de ceva. tx°   ' Sultan s-au repezit asupra generalului teatin cu sură.   Să  isprăvim   odată   cu  harababura  asta,   e ^ spus  fraţilor  Robertson,   care  se   distrau  groza    ^ mărind de zor un colibri pe filele cărţii. Daţ
[214J
- citiţi povestea ca să vă omorîţi timpul, închi-c^- vă că a murit de mult sub greutatea unor P nea fantasmagorii, căci altfel cîinii o să ne sfîr-&ern                                                 l   lăîd           d       j
 fg
 0 să ne mănînce şezutul, lăsîndu-ne doar ju-t6-tatea lui credulă, jumătatea incredulă a vieţii. f-a"rul Robertson a aşezat penele păsării colibri între n si a închis cartea. S-au ridicat amîndoi deodată, păindu-şi fesele cuprinşi de presimţiri, şi noapte bună, Sfinte Părinte Protopop, pardon, vreau să spun Excelenţă.
în legătură cu „crescătoria de şoareci" pe care Supremul ar fi putut cu adevărat s-o întreţină cu scopuri experimentale la ferma lui din Ybyray, vom mai da un exemplu pentru metoda folosită de avocatul Dias de Ventura şi fray Bel-Asco pentru a-l face de ocară şi a-l defăima, distorsionînd faptele. Fragmentele care urmează au fost extrase din corespondenţa particulară pomenită mai înainte, dintre aceşti doi puternici duşmani ai Dictatorului Perpetuu :
„Reverend părinte şi prieten,
Au început să mă emoţioneze de pe acum viitoarele du-mitale Proclamaţii ale unui Paraguayan către Concetăţenii săi, in care, cu admirabila dumitale artă a persuasiunii, îi vei convinge că trebuie să se ridice şi să pună capăt acestei epoci de ruşine şi doliu, mai înainte de a fi prea tîrziu.
Poate că ţi se pare utilă, în această colecţie monstruoasă
e fapte,  ultima  idee  năstruşnică  şi   chiar  smintită  a  Dicta-
U1> ţinută în cea mai  mare taină. Imitîndu-i pe deţinuţii
d re drei>ează  rozătoare  în  temniţe,   am  fost  informat  coni'i-
căt       °a ?i"a *nstalat *a conacul de la Trinidad o uriaşă cres-
car   *       soareci. A adunat acolo toate speciile de rozătoare
Vreo ^e cun°sc în ţară. A pus de pază la poarta  crescătoriei
fecim. °1"trei sclavi surdomuţi. Micul  negru Jose Măria Pilar,
v*urij|   său   A            y
pe car          ae casa, ii  supraveghează  pe  paznici.  încrederea
dl>Pă n- are '" el şi nevin°văţia micului negru sînt pesemne, Creţia. ţf6rea Dictatorului, suficiente pentru a garanta dis-selavi, s Pnn gura coP»lor nevinovaţi, chiar dacă sînt simh^i S recoarâ totuşi adevărurile, care uneori iau formă b0lui        de parabole.
1215]
b0luri
fe;
Din  înălţimea unui  foişor, micul  negru —  după c fost informat din s-urse vrednice de încredere — a
de a observa şi de a nota cu exactitate toate mişcările    ??? de rozătoare. Dictatorul în persoană vine adesea Ia conac11" tru a verifica datele. După zvonurile care circulă, bazate   H pe spusele micului negru, Marele Bărbat a transformat   '-' niera într-un laborator ciudat. Face acolo experimente dp*"•' crucişare şi, mai ales, observaţii despre comportamentul la această impresionantă masă de colţoase mamifere, la clinchet de clopoţel ; evoluţii, de parcă ar fi vorba de efe" tive militare ; împreunări, ba chiar şi lungi perioade de în metare, în timpul cărora clopoţelul sună alarma pînă scoate < minţi turma, asta   de   şobolani   şi   şoareci.   Toate  astea, sp; Reverend  Părinte,  ne  face  să   bănuim  că  diabolicul  Dicta încearcă acolo, în  acel soi de ciornă pe viu,  metodele lui de guvernare cu care îi abrutizează pe concetăţenii noştri.
Ultima  experienţă   depăşeşte   toate   limitele   pe   care  o persoană cinstită şi cu scaun la cap şi le poate imagina. ' chipuie-ţi  şi   dumneata,   Reverend   Părinte.   Ceva  cu  adevă diabolic !   Dictatorul a poruncit să fie închis în cea mai co pletă obscuritate un pui de pisică,  chiar de cum s'-a nasc Timp de trei ani, exact în perioada care începe în momen cînd Dictatorul şi-a asumat puterea absolută, pisoiaşul a f ţinut într-o totală singurătate şi izolare, departe de contat'-ru oricare altă specie vie. Cînd a ajuns la vâsla adultă, pis a fost scoasă într-un sac de piele din ermetica ei închisoare dusă la pepinieră.  Aeolo, sub scarele  arzător,  a fost pusa libertate şi azvîrlită în mijlocul miilor de rozătoare lihnite foame, şi în acelaşi timp micul negru a stîşiat văzduhul inc -menit al amiezii cu alarma clopoţelului.  închipuie-ţi şi ou neata,   prietene,   vîlvătaia   soarelui   arzînd   dintr-o   data o< ? ? pisoiului obişnuit să stea în întunericul cel  rnai comple* de  la   naştere.   Lumina  îl  orbeşte  chiar   în   clipa  cînd o noaste ! Bine hrănit în pivniţa lui nocturnă,  nu cunoaş»*^ * specia ancestral duşmană care-l înconjoară şi-l atacă cu  ^ citate pînă  ce-l  preface  în  cîteva secunde  în   aşchii  "e "_, care sînt azvîrlite în toate direcţiile în acest sabnt tător.  Nu  crezi şi  dumneata, Reverend  Părinte, ca adevărat satanic ?
1216}
ceva •-
Cea mai mare putere a unui guvernant constă în perfecta noaştere a celor pe care-i guvernează, a spus Dictatorul în decursul  său   inaugural.   Sîntem  oare  condamnaţi  noi,  para-._,ayenii, cel puţin aceia care n-au putut scăpa din ţarcul ăsta, ă împărtăşim soarta  acestei biete pisici, născută într-o temniţă subterană ? în Proclamaţiile    lui poţi găsi  avertismente foarte  folositoare.   Devotatul   dumitale  prieten,   care-ţi   sărută mîinile, Buenaventura Dias de Ventura." (Nota Compilatorului}
ÎNCHIS ÎN CAMERA-MEA-LUNA-ÎN-DESCREŞ.
t«re, toată noaptea ştergeam craniul cu bucata de flanelă. Abia după aceea, mult după aceea, a început să strălucească slab. Cîteva picături de sudoare trandafirie au apărut ca urmare a căldurii produsă de frecare. Eu frec, i-am spus, iar tu asuzi. Nu mai conteneam să frec în intunericul acela complet. Noapte de noapte, timp de nouă schimbări ale lunii. Abia atunci au prins să sară scîntei foarte mărunte. Uite câ a început să gîndească ! Lumină-căldură. Totul ştiut. Totul alb. Inima palpitînd în gură. Totul alb / totul negru. Enormă tremurătoare bucurie ! Lucruri de copil zburînd de la o singurătate la alta. Sau, şi mai bine : lucruri de copil ne-născut incubîndu-se în cubul unui craniu. Orice recipient poate sluji, chiar şi capul mort al celui ce s-a strecurat pînă la cubul sicriului, victimă a neprevăzutei boli sau a aşteptatei bătrîneţi. Şi mai bine e de acela care-a fost îngropat pur şi simplu în pă-mînt. Dar eu eram un ne-născut, ascuns de bună voie între cei şase pereţi ai unui craniu. Amintirile omului adult care fusese apăsau asupra copilului care încă nu era, umplîndu-l de nelinişti. Nu-ţi fie frică! i| spuneam ca să-i dau curaj. Oamenii culţi sînt cei mai oculţi. Doresc să se-ntoarcă la natura pe care-au tra-dat-o. Să se-ntoarcă, de frică de moarte, la starea care seamănă cel mai mult cu moartea. Ceva asemănător cu recluziunea obligatorie într-o închisoare. într-o temniţă,   la   un   comisariat,   într-o   colonie   penitenciara,
astea, inat
într-un  lagăr.  Nu  m-am gîndit  atunci  la toate în penumbra lipsită de aer a podului. Mi-am totul mai tirziu.
Gîndul meu de acum e să mă nasc... (restul ilizibil)
12181
 o ••
I
Cît timp poate sta îngropat un om fără să se des-mpună ? Depinde, dacă nu e putrezit dinainte de-a °°uri ar putea să se păstreze cel mult opt sau nouă "L Numai dacă e bun creştin şi moare sănătos şi "ntreg în ziua morţii lui, s-ar putea să se păstreze aşa nînă-n ziua Judecăţii de apoi, pe cinstea mea. Tot ce se poate. Să se scoale dintre morţi la glasul lui Dumnezeu. Toate le ştie micul Iosua. Pe mine nu mă cheamă Iosua. Ba da, copile. De la tătucul Adam pînă la Domnul nostru Iisus Hristos, mereu a fost aşa. Iosua. Ori Adam. Ori Hristos. Omul poate să-şi prelungească viaţa, machu Hermogena Encarnacion ? Dacă nu-i vinovat de moartea lui, atunci nu-şi scurtează viaţa. începi să-mbătrîneşti de cum te naşti, micuţule Iosua. Bătrîneţea omului dă înapoi mereu. Dar unde-ai văzut om viu care să nu vrea să-şi scurteze viaţa ? Nimeni nu ştie să dezerteze din nefericirea lui.
Dădaca mi-a întors spatele ca să-şi ungă părul foarte creţ, ceafa, şalele, sînii, cu untură de broască-ţestoasă. Nu-ţi mai bate capul cu atîtea întrebări, dom-nişorule Iosua, şi vino să mă tragi pe spate. Sînt bă-trînă şi nu mai ajung cu mîna pînă acolo, nici putere nu mai am. S-a culcat pe jos. Am început să masez distrat balotul acela cu pielea zbîrcită gîndindu-mă la craniu, în timp ce dădaca fredona cu gura lipită de Pămînt :
Nicicînd eu n-oi rnuri Pricina fără-a şti A şti, a şti, A şti, a şti...
Cit timp ţi se pare c-a stat în pămînt tigva asta ?
x> dragă Doamne ! De ce vrei să păstrezi asta ? Toate
^ gvele sînt nebune. De ce, machu Encarna ? Ei, pen-
înv"°r Şi~aU pierdut mmtea, de aia ! Tigva asta, a spus
irtind-o  cu  mîinile  ei   cenuşiu-cafenii,   a  fost  în-
Schimb- ^CUm nouă  mii cinci  sute  douăzeci  şi  şapte ari ale lunii. Luna acuma vine,  acum se duce
[219]
şi moare iarăşi. Hi. Mai bine, domnişorule, ascult:-sfatul meu cel prost, du-o la cimitir tir tir. Spune-mi* machu Encarna, a fost cap de bărbat ori de femeie'? De bărbat, de bărbat. Uite-aici creasta de cocoş, A fost un domn mare de tot. După miros se simte ce fej de os a fost. Cu cît e de os mai domnesc, cu-atît e mirosul mai cîmesc, după ce domnul e mort ort ort. Altădată avea glas, putea să cînte :
Cînd tînăr eram La chitară cintam Uite-aşa petreceam Petreceam aşa Petreceam avă * Avă avatisokâ *"
Limba care-i modela domnului glasul e acum în puterea domnului vierme. Hi, hi, hi. Aşa, lipsit de judecată, n-o s-ajungi nicicînd la Judecată ! Hi. hi, hi Osemintele astea, domnişorule, n-o să-ţi slujească de-cît ca să joci popice ice ice. Ba nici măcar pentru atît. Acum, că mă uit mai bine, văd c-a fost un cap de indigen. Cîntecul mi-a spus asta. Nimic nu-i mai bun decît cîntecul atunci cînd vrei să ştii rostul lucrurilor, Uită-te niţeluş aici. Urma cercului pe os. Şanţul l-a croit vîrtos. Aruncă tigva în rîul Payaguâ guâ guâ. Arunc-o, domnişorule, că nu poate să-ţi aducă decit nenorociri ! Vai, vai, vai ! Glasul dădacei răsună între cei  şase  pereţi.   Asta  nu-i  jucărie  pentru  un  copil !
Eu nu eram un copii. încă nu eram. N-aveam să mai fiu niciodată. Dădaca rîdca. Cînd mai sugeai te ţîţa mea nu-ţi simţeam guriţa. Dumitale, conaşule, îU lipseşte un luciu : să fii aşa cum ţi-e firea.
Ce soartă tristă, ce soartă rea. Cind vrea căţeaua, cîinele nu vrea
* Avă : în guarani, indigen. ** Avatiţoka : pisălog de pisat
R5sete. Alb ptr negru. Destul ca mama dumitale te-a rt rău, domnişorule Iosua. Dar e şi mai rău cînd ^fdouă mame. Taci. Hermogena. Eu n-am avut mamă ! am spus, dar dădaca zburase pe fereastră, ]ăsînd numai hohotul ei de rîs de pasăre rău prevestitoare.
Mă văd explorînd la lumina unei luminări carcasa de os. Primul glob cu harta unei lumi care mi-a căzut in mînă. Mica temniţă unde a stat închisă gîndirea unui om. N-are importanţă dacă a fost indigen sau mare senior. Mai mare decît globul pământesc. Acuma e gol. Cine ştie. Aş, da' de unde ! Ştiu că am aici de furcă. 0 imaginaţie vie imaginînd o imaginaţie moartă. Nu există gol nicăieri. In orice caz, cu ce-ar putea să te sperie golul ? Cine se sperie de imaginea pe care tot el a făcut-o e un copil. Bag luminarea in interiorul craniului. Transparenţa spongioasă lasă să se bănuiască risipitul labirint al materiei acum absente. Pete. Numai urme pe albeaţa rotondei. Măsor, marchez semne, încerc să-i simt pulsul. Raze, diametre, fisuri, unghiuri, alveole, nebuloase orbitale, circumvoluţii temporale, zone occipitale, echinocţiale, solstiţiale, regiuni parietale. Locurile marilor furtuni ale gîndirii. Prăpăstii fără fund. Cratere. Glob lunar. Bătrin craniu. Craniu de bătrîn sau de tînăr. Fără vîrstă. Sutura metopică îl împarte în două jumătăţi. Copilărie / Bă-trîneţe. Acum, cînd zac în bătrâneţea mea, fără să fi >eşit din copilăria pe care n-am avut-o, ştiu că trebuie ^a am un început, fără să încetez de a fi un sfîrşit. ^-aş fi avut trei sau patru vieţi, ori poale o sută de vieţi pe pămîntul ăsta ingrat, aş fi putut ajunge cineva. ^a Ştiu ce-am făcut prea mult ori prea puţin. Să ştiu e-am făcut rău. Să ştiu, să ştiu, să ştiu ! Cu toate ? ştim din Sfintele Scripturi că ştiinţa sporeşte d*Jrerea.                                                  "
noi"* cripta-eimitir  a  pagodei   gotice  din  MonUsenat bert   •«      *"*  citeam pe ascuns  cărţile  autorilor „li-"11'-  aşeza?   Pe   cranii   lipsite   de   autoritate   cie  intregi- La lumina luminărilor de pe morminte,
1221]
printre zborul liliecilor şi miasmele morţii, aceste că ale  „anticriştilor"   aveau pentru noi  un straniu eu ! de viaţă nouă.
Fray Mariano Bel-Asco îi încredinţează prietenului să avocatul Ventura Dias de Ventura, mult timp după aceea următorul  raport   asupra   nepotului   său,  pe   atunci  student •
„Băiatul ăsta cîrn devine în scurt timp unul dintre cei mai buni din clasă. Datorită silinţei la învăţătură, face progrese mai rapide decît colegii lui. în doi ani urmează două specialităţi şi-şi ia bacalaureatul la secţia artistică, după care a dat un examen de Logică şi a urmat trei cursuri complete de Filosofie, ajungînd să-şi ia licenţa în Arte şi să devină profesor. A înghiţit un volum de Estetică şi a devenit vizionar. Latina e specialitatea lui. O vorbeşte la perfecţie, şi în latină îşi scrie eseurile şi studiile, scrisorile de dragoste, precum şi pamfletele clandestine cu care bombardează Cancelaria si clădirea Rectoratului.
Cînd s-a făcut primirea noului elev în Internat, încă nu bănuiam că acel adolescent de cincisprezece ani avea să fie cu trecerea timpului protagonistul uneia dintre cele mai îngrozitoare drame politice din America de Sud.
Rectoratul Colegiului i-a dat acolada în Sala Secretă a Comunităţii iezuite. Elevii l-au îmbrăţişat pe colegul lor din Asuncion în semn de carftate şi bun venit. Toţi l-am sărutat pe obscurul şi taciturnul Iuda pe amîndoi obrajii plini de bube. I-am sărutat mîinile cu care pe urmă avea să-i pălmuiască pe toţi cei care l-am ajutat şi i-am făcut cîte un bine în cele temporale şi în cele eterne.
Temperament nervos şi irascibil. închis în el. Deloc comunicativ.  Trufaş,  rebel,  şi  cu  profesorii  şi  cu  colegii.  Nu tece
nimic pentru a le cîştiga simpatia, dar se impune prin
inteli-
*     genţă  şi  tenacitate.   La  ore  şi  în   afara  orelor,  puternica   ui
personalitate  produce  o  impresie  vie.  Amintirea  ştrengati şi  isprăvilor lui  se păstrează  mult timp în  analele Senat universitar. Cit priveşte purtarea faţă de colegi, îi place gl°tarj de tare să-i domine, şi reuşeşte fiindcă e îndrăzneţ, voluf J
 b      s
 , ş         şş
curajos în proiectele lui, pe care ştie să le ducă la bun
 mn
Se ia foarte des la bătaie cu ei şi-i ameninţă cu un p care nu se desparte niciodată. Dar în primul rînd Pv'n
[222!
•   pune colegilor respect. Cîteva întîmplări dovedesc din plin  u
acest lu
în interiorul bisericii Companiei (căreia el îi zicea «Pagoda
tică») se deschidea o subterană săpată adînc, care străbătea nă parte din oraş şi se termina în subsolul clădirii numite M viciatul Vechi. Grota aceea, în care se păstrau numeroase morminte de sfinţi şi de oameni iluştri, avea şi nişte temniţe centru aplicarea pedepselor corporale. Studenţii făceau de multe ori escapade, organizînd petreceri şi zaiafeturi nocturne în aceste catacombe. Bursierul din Asuncion făcea pe călăuza în aceste escapade, mergînd în frunte cu un felinar în mînă. lntr-o noapte l-a convins pe unul dintre colegii lui să-l însoţească. Mort de frică, dar mînat de amorul lui propriu, după cum a mărturisit mai tîrziu, acesta a traversat lugubra galerie. Dintre morminte s-a desprins un craniu, care s-a oprit chiar în faţa lor, aţinîndu-le calea. Elevul care-l însoţea s-a împiedicat de el şi a căzut pe jumătate mort de frică. Atunci impetuosul aventurier a scos din teacă pumnalul şi l-a înfipt de cîteva ori în orbitele tigvei. Un urlet de animal rănit a făcut să vibreze subterana. De pe lama pumnalului se scurgeau picături de sînge, în faţa ochilor holbaţi de spaimă ai celuilalt, care asista la scena aceea macabră ca şi cum ar fi trăit un coşmar, cum singur a spus. Derbedeul a azvîrlit craniul cît colo cu piciorul, făcîndu-l să se izbească de peretele catacombei, şi atunci un şobolan a ieşit dintre fărîmele de oase ?mpraştiate pe jos. Episodul ăsta i-a adus elevului paraguayun 0 feiroă întrucîtva sinistră şi i-a sporit influenţa asupra celorlalţi.
*n timpul uneia dintre plimbările studenţeşti in împrejurimile oraşului, la vila de odihnă de la Caroyas, şi-a săpat ^urnele în piatra inaccesibilă din vîrful unei coline. Mult mai ^rziu un fulger a despicat stînca şi a distrus inscripţia, dar îl s"6 6 1"a rămas ne?ters pe pupitrul băncii în care-a stat, căci travapase cu vîr?ul stiletului cu litere atît de adînci, încît au
6rsat lemnul dintr-o parte în cealaltă.
EiersiU. altă ocazie l-a obligat să înghită mai mulţi sîmburi de la CoCja pe un c°leg care-i fura fructele. încă de pe atunci Care ^^   era   suPranumit   Dictatorul,   poreclă   prevestitoare,
înS?eii                      i
s-a   adeverit,   trecînd   dincolo   de  zidurile Regal din acea etapă a formaţiei sale tinereşti. în
[223]
Cartea   Particuiavă   despre   elevii   Colegiului,   Părmţjj Parras şi Guittian confirmă că era foarte ataşat de diaboh* '^ doctrine  ale   acestor   anticrişti   care-au  început  să  răsară*** ciupercile  în   Franţa,  în  Ţările  de  Jos   şi  în   ţările  nord '-" Cititor neobosit al acestor noi Cărţi de Cavalerie, nu num de Romances, ori de Istorii Deşarte sau Nelegiuite cam s" t cărţile  despre  Amadis  şi  altele  de  acelaşi soi,  s-a   moliosit profund d_e ideile" machiavelice care au pretenţia să construiască o societate atee, întemeiată   pe   ideea   îngrozitoare   a   omului fără Dumnezeu.
Derbedeul rebel a fost dat afară din Colegiul Regal şi a fost nevoit să-şî continue studiile la Universitate ca extern sau student liber (mai bine zis libertin, căci ar fi mai corect în cazul lui) pînă ce le-a terminat şi a primit o bonetă cu ciucure in utroque juris de Doctor In Teologie Sacra şi Filosof-e. chiar din mîinile lui San Alberto.
S-a săvîrşit o nouă nedreptate, în care eu sini de două ori vinovat, ca profesor şi ca radă. Expulzarea rătăcitului discipol ar' fi trebuit să fie completă, iar pedepsirea lui, exemplară. Citi tirani, cîte sinistre personaje care-au dezlănţuit torente de sînge şi lacrimi ar fi putut fi opriţi să facă atîtea rele, de-ar fi fost striviţi la timp, cînd puiul de viperă abia începe să-şi ridice capul înveninat ! Aceste ofidiene infernale au un semn întipărit din naştere pe capul lor triunghiular. Am avut slăbiciunea de a interveni pentru nepotul meu. Nu numai că i-ain ţinut partea, punîndu-mă chezaş pentru comportarea moderată de care credeam c-avea să dea dovadă. Am plătit pînă şi o datorie bănească pe care-o avea faţă de Colegiu. în sfirşit, ca să mă fac şi mai tare de rîs şi să am parte de o pedeapsa şt mai grea pentru păcatele mele, am acceptat să-i fiu martor ceremonia de conferire a gradelor.
Dacă ar  mai lipsi ceva pentru  a modela imaginea caracterului său îngrozitor, ar fi de ajuns să adaug un fapt ^ dezvăluie urzeala sufletului său întortocheat. în perioada ci fusese dat afară din  Colegiu  a primit vestea tristă a i«° maîcă-si.   Fapt  care  îndurerează  pe  orice  om   normal  ? sentimente  alese.   Asupra  lui   n-a   lăsat  nici   o   urmă.    __ ^ prietene Ventura, că Dictatorul a dat dovadă măcar o cilţ,..n(j ar fi afectat cîtuşi de puţin ? Nici vorbă de aşa ceva •    ^g complet lipsit de dragostea filială pe care pînă Ş' c*0"'
el n-a dat semne nici măcar că ar fi luat cunoştinţă de ° a' 'osul eveniment. în loc de frămîntare şi mîhnire, a arătat ^   otrivă o insensibilitate totală, sporindu-şi duritatea şi aro-ta sarcastică   în   comportamentul   faţă  de   profesori   şi   de legi   In st'1"?^' a? Pu*ea sa"U povestesc o mulţime de lucruri mănătoare, dar despre lepădătura asta, stimatul  meu prieten n« se poate vorbi decît cu asprime şi păstrînd distanţa cu-? n'ită   Şi  mă  tem  să  nu  te  obosesc  silindu-te  să   citeşti   tot p-ti scriu, aşa cum am ostenit eu scormonind într-o materia stit de  dură  şi  infamantă",   îşi  încheie  fray   Mariano   lunga scrisoare adresată lui Dias  de Ventura.  (Nota  Compilatorului.)
Rectorul mă cheamă la el. Aşteaptă să mă prosternez în faţa jilţului său şi, punîndu-mi o mină pe umăr, îmi vorbeşte părinteşte la ureche in confessiane, mîn-gîindu-mi lobul celeilalte urechi cu buricul degetelor lui • mătăsoase : Mă apasă şi mă tulbură foarte tare otrava răzvrătirii şi a ateismului pe care le strecoară în sufletul vostru cărţile şi ideile acestor libertini impostori pe care-i citiţi pe ascuns. Diavolul, fiul meu, otrăveşte cu suflarea lui paginile acestor cărţi deicide si regicide. Scuipă asupra Cărţilor Sfinte balele lui spurcate de doctrine exotice. Numai că vedeţi, părinte, tot exotic e şi Dumnezeul pe care l-aţi adus în America noastră punîndu-i în slujba lui pe zeii mi-tayos şi yanaconas ai indigenilor. Cazi in păcatul ere-Zlei, fiul meu ! Nu, reverend părinte. Pur şi simplu rem Să ştim ce-i nou, nu să repetăm papagaliceşte rugăciunile, Summa sfîntului Toma d'Aquino şi sen-^nţele lui Pedro Lombardo. Vreţi să-l distrugeţi pe ^ev/ton cu vechile şi răsuflatele voastre silogisme şi dec"t ^ C^'?i bastionul vostru teologic căzut în ruină gînd °-U petice ?J zdrenţe. Noi, în schimb, avem de ţjarj sa coristruim totul din nou cu ajutorul unor zi-alţij i^f i*ousseau. Montesquieu, Diderot, Voîtaire şi rend T>"- ^e ^uni ca Şi ei. Omvda mec im porto, reve-Pannte,  şi  dacă port  tot ce-i  al   meu  cu  mine,
l5~Eu.S,pIVrmu                           .        •                    [225]   '
aceste idei fac parte din noua noastră natură. Nu veţi putea confisca decît dacă ne spălaţi creierul acid  clorhidric.   Porc  răzvrătit !   Scuipatul  rotund ^ rectorului mi s-a lipit de ochi, clătindu-mi-l. Am băe de seamă că vedeam acum mai bine ca înainte. Par doxuri   ale   spălaturilor  prost  făcute.   Cînd  plouă găleata, oamenii.se murdăresc de noroi ; porcii însă s spală şi rămîn curaţi.
*JJ
ŢIN IN MÎNA UN CRANIU VECHI. CAUT TAINA dirii- într-un anumit punct cele mai mari taine "nt în contact cu cele mai mici. 'Acesta este punctul 'n care unghia mea zgîrie osul. Lustravit lampade terras. După ce-am mers mult timp pe bîjbîite. cred c-am reuşit să aflu sediul central al voinţei. Locul limbajului sub această ciupercă de afazie. Aici. uitatul ecran al memoriei. Nemişcate, fostele uzine ale mişcării. Simţurile acum dispărute ; raţiunea care ne fnr* ticăloşi ; conştiinţa care ne transformă în laşi fiindcă ne face să aflăm că sintem laşi şi ticăloşi.
Fac să se învârtească în manile mele mingea de calcar. Văi. depresiuni întunecoase unde zburdă Ca- ? pricornul. Cornuri în flăcări. Munţi. Un munte. Umbra unui munte. Culmea încă nedesluşit fosforescentă. Se stinge. Retrag vîrful luminării fumegînde. Intru eu. Nu există altă zare decît osul pe care păşesc. Mă tîrăsc anevoie pînă la punctul exact care nu aiurează. întuneric beznă. Tăcere absolută. Nici ecoul nu răspunde la strigătele mele în temniţa concavă. Zgomot de paşi. Ies repede.
Delaţiunea jdâdacei. Ambuscadă. Cizmele căpitanului de artilerie din garda regelui. Srîrţîitui uşii. Cel despre care unii zic că-i tatăl meu. un mameluc din ,ao Paulo, stă locului încremenit, o namilă impunătoare pîrlită de soare. Un glas înalt, foarte înalt, auzit e Jos. Ajunge într-un tîrziu pînâ la mine. Tunător ca iu ?   i        ^e tun " Nemernicule ! Pe cine-ai mai văzut
deiT H Se CU un craniu de om ? N~ai Pic de ™şine, de i ?ule ; Du-te imediat şi îngroapă-l în paraclisul Prp ? .blsorica Encarnacion ! Pe urmă să mărturiseşti nu!?         Profanarea  asta !  Dădaca,  domnule,  zice că
rîu ! cr? -de creşt.in> ci de indigen, Atunci aruncă-l în Trînti ^,pitanul din gai"da regală iese negru ele mînie. uşa  de  perete  mai-mai  să-mi  spargă  capul.
[2271
Craniul s-a rostogolit pînă în colţul cel mai întunec al odăii. A rămas acolo clătinîndu-se la o distantă rfS cîţiva  paşi.  Rugîndu-se.  Rugîndu-se şi  el  să  fie p„e din nou în pămînt. Alb. nenăscut, neterminat. Complet alb  în  mica  umbră  lăptoasă  pe  care-o  împrăştie jn întuneric.   Rugîndu-se  întruna.   Penitent  uitat  al obicei ui uj celor vii. Devenit pâmînt, se roagă să fie pus din nou în pămînt. Se tîrăşte spre mine. Du-mă, îngroapă-mă  iarăşi !  Se  clatină ca  beat.  Nu  sini  decît tigva  care-a  fost   un  descreierat  şi-un   pui  de  lele! Plînge. şi lacrimile-i şiroiesc din orbitele goale. Haide haide, potlogar nerecunoscător ! Acum nu mai plînge.' Nu mă trage pe sfoară. Doar eşti o ţeastă, nu o mască. Nu eşti un pui de lele libertin, cum e cel care pretinde că mi-e tată. Tu, băiete, nu ştii nimic, fiindcă nu te-ai născut  încă.   Dădaca   mi-a  spus   că  eşti   craniul   unui indigen.  Nu,  băiete,  nu !  Cum  aş  putea  vorbi  atunci . spaniola  veche,   aşa  cum   se  vorbeşte   chiar   în  inima Spaniei ?   Dacă   vrei   .şi   alte   dovezi,   pot   vorbi   chiar cu   accent  din   La  Mancha.   Sigur,   încă  nu   osii  prea priceput în arta sunetelor limbii. Altfel ai şti un lucru învederat, şi anume că sînt un potlogar patentat*. Mi-am eîştigat faima de mincinos ca să pot spune nepedepsit adevărul.   Dădacele   mint   mai   mult   decît   potroacele, care nu-s bune decît ca să-ţi umple maţele. Fie—îi milă şi   îngroapă-mă,   aruncă-mă   în  rîu !   într-un   !'«'  întunecos,    unde   să-mi    pot    ascunde    ruşinea.    Stînd   in picioare   în   faţa   iui.   simt   cum   îmi   vîjîie   capul  greu, aud   vag   tăcerea   lui   rugîndu-mă,   rugîndu-mă.   rugm-du-mă. Mă aplec să ridic ţeasta cenuşie. Toate cenuşiu-rile  ajung  la acelaşi   nivel  al   începutului.   Acolo unde M început  cîidrveit. Cenuşiu! de mercur se situează in-tre alb şi   negru,  albul  redus  hi  stadiul   de  intuneru'. Zumzetul  îmi  umple craniul ieşind  prin  urechile. p!in gura.   prin   orbitele  acestei   întunecoase   sfere  albe p care-o   \<.n   în   braţe.   Totul   ştiut:   Alb.   Toiul   trecut-Cenuşiu.   Totul   sl'îrşit :   Negru.   Cîntecul dădacei îmi răsare pe buze. îl las să ţiuie u.-?<"   '"".. i. dinţii   Firînşi.   cu   gura   lipită   de   craniu!   penitenţi'1^ pestili nţial.   Ce   simţi   acum?   Sufăr   cumphT:   baie6:
!)?( uşor
mat   al printre
1/28J
t'mentui de vinovăţie rr>-a distrus. Maică-mea mi-a ^tn într-o bună zi cu ochii sticloşi : Cînd o să stai sP"sat si_0 s-auzi cîinii lătrînd pe cîmp. ascunde-te sub Uvertură. Să nu crezi că ce fac ei e un lucru de glumă, qfera albă începu iarăşi să tremure. Haide.. craniule, itâ acum amănuntele astea ! Uit-o şi pe maică-ta. Gîndeşte-te la ceva serios ; am nevoie ca tu să te gîn-deşti ia ceva serios. Ai început să mă plictiseşti cu firea ta melancolică. Erai mult mai amuzant cînd mă puneai să dezleg ghicitori sau îţi băteai joc de gropari. L-am închis într-o cutie de fidea, pe care apoi am ascuns-o în pod printre vechiturile păstrate acolo de căpitanul din garda regală.
O bucată de vreme pezevenghiul din Săo Paulo avea să mă lase în pace. A plecat curînd după aceea într-una din călătoriile lui de inspecţie pe la posturile din Costa Abajo şi Costa Arriba, pînă la îndepărtatul fort Bourbon. Dispuneam acum de un timp preţios şi de absenţa timpului. M-am stabilit în pod. Am dus cutia la locul cel mai întunecos. Aşezat în faţa ei, începeam să pîndesc tigva albicioasă prin vizorul de sticlă, fără să-mi dau seama cînd treceau orele şi cînd apunea soarele. Simţeam că era noapte, cînd întunericul se îngrămădea în sufletul meu. Atunci scoteam craniul şi-l luam cu mine în pat. Cînd prindeau să latre cîinii, îl viram sub cuvertură ; maxilarele îi tremurau de frică, parietalele se umezeau de o sudoare "igheţată. Totul era alb sub pătură, distilînd în întunecime această lividitate şi umezeală care nu erau ^n lumea de aici. 11 încolţeam cu întrebările. Spune-mi, nu eşti craniul unui libertin pui de căţea, nu-i *env SPune-mi că nu-i adevărat ! Tu eşti craniul unui îl 'p?r. ^oarte sus-pus ! Răspunde ! El căsca. Memoria ^părăsea din ce în ce mai mult. Avea din ce în ce
parte    r1 Che? de vorbă- Cmd tiv§a se apleca într-o era a^f am ca din nou doimea ca şi moartă. Craniul ?"?'"?"î mut, surd, alb, arzînd în albeaţa lui. Umed. Visîndu-mă.  Visîndu-mă atît  de intens,  incit 1 să mă simt în interiorul visului său. Lîngâ simţeam că se întinde trupul lui cu mem-
[229]
L
bre gânditoare. Obosit să tot caut atîta cu mîinile cu picioarele, trupul acela lipit de al meu fără să'mi atingă, obosit să tot sondez zadarnic adincurile acelea adormeam pînă la urmă şi eu sub giulgiul cearceafurilor. Efortul de a nu adormi mă făcea să adorm Mă dobcra somnul, dar numai pentru o clipă. în mai puţin de o secundă mă trezeam din nou. Poate că n-am dormit niciodată, nici în timpul acela şi nici mai tîr-ziu. La fel ca acum, mă prefăceam că dormitez. îi pîn-deam somnul. îl spionam să văd cînd se trezeşte, ca să-i surprind cea mai mică mişcare pe care-o făcea în somn, nu numai cînd deschidea ochii, ci şi cînd se mişca ori plescăia din limbă de amăreala salivei fermentate de miasmele proto-nopţii. Atîrnînd de acest fir tremurător, eu ajungeam totuşi întotdeauna tîrziu. Era nevoie să reiau totul de la capăt, să încep de la sfîrşit. Să potrivesc între noi doi această fracţiune infinitezimală de timp, care ne despărţea mai mult decît mileniile. Ascultă-mă ! Glasul meu cobora pînă se împerechea cu tăcerea lui. Nu crezi că dac-am mai pune o apă la acoperişul nostru arn putea să ne-nţe-legem ? S-ar putea ca, avînd două versante pe căpriori; gîndirea noastră să zboare mai sus. Nu s-ar putea să se-ntîlnească şi să plouă în două ape moartea ta şi viaţa mea ? Acum îl rugam eu : Vreau să mă nasc în tine ! Nu-nţelegi ? Fă un mic efort ! La urma urmei, ce te costă ? Lacrimile mele de copil se amestecau cu tăcerea lui, sudoare care ieşea din el uşurel, îngheţat. Dar chiar de-ar fi cu putinţă aşa ceva, clănţăni el în sfîrşit, te-ai naşte atît de bătrîn, îneît înainte de a te naşte ai fi din nOu mort, fără a putea în realitate sa ieşi niciodată din moarte. Nu-nţelegi ! Nu-nţelegi, ba-trîne craniu ! Ai un cap de zurbagiu din Castilia la Vieja. Biată Spanie ! Cînd o să poată ieşi din Evuj Mediu cu soiul ăsta de neghiobi ca tine ? Singur lucru pe care ţi-l cer e să-mi îngădui să mă inC în cubul tău incub. Nu vreau să fiu zămislit în P1 de femeie. Vreau să mă nasc din cuget de bar Restul lasă-l în seama mea. Bine, băiete, dacă nu , decît asta, de ce mă tot sîcîi atîta ? Ei, drăcia dracu
[2301
iesi prin gaura care-ţi place şi nu-mi mai pune i-ăb-darea la-ncereare ! N-o să fie mare diferenţă, poţi fi sigur de asta, ţi-o spun eu care mă pricep la găuri. De atunci craniul a fost pentru mine o casă-ma-trice. Cit timp am stat acolo zămislindu-mă din propria mea voinţă ? Dinainte de început. Căldură cumplită. Suprafeţe'arzătoare. Contracţii. Circumvoruţn de materie în' combustie cad peste mine fără să mă ardă. îmi inundă ne-fiinţa. Mă cufundă într-un aer-fără-aer. Foc originar. Oare nu aşa gătesc băştinaşii alimentele ? Nu în felul ăsta sînt zămisliţi copiii sălbaticilor. fără să fie nevoie de o mamă ? Şi cu atît mai puţin de tată ?
Tăcere nesfîrşită. Mai deplină decît în cosmos. Intră, bate cu putere, răsună în os. Osul îăsună în imaginaţie. Atunci vibrează podeaua, bolta, cupola. Vibrează pînă şi umbra. Gri-albă. afumată-neagrâ. Oscilează între noi doi, cînd într-o parte, cînd în cealaltă. Nu sîntem unul. Nu sîntem doi. El a fost, şi-a trăit traiul. Eu încă nu sînt Eu. Simt că universul se comprimă asupra mea. îmbătrînindu-mâ înlâuntrul craniului. Hai, grăbeşte-te ! se bîlbîie craniul de împrumut. Ori vrei să cloceşti aici o veşnicie şi puţintel din a doua veşnicie ? Sînt gata îndată, linişteşte-te ! îmi trec mîinile peste calota umedă. O mingii, lac de . sudoare. Materie embrionară. Poate ţi-ar sta bine dacă ţi-ar creşte părul. Cel puţin atît a. un semn. un indiciu. Părul creşte, in sfîrşit ! Creşte, creşte pînă umple ™*eg pătrarul crescător. Mă înfăşoară. Mă înăbuşă. Uudurâ. întuneric. Materie vîseoasâ. Un cordon ar-«nd în gură. Legat la gură. Legat la ochi. Un glas nator : Lâzaro, ieşi afară ! Nu ţi-am spus să-ngropi amul   ăsta ?   Duhoarea   lui   a   prefăcut   casa   întro
 ţ       p        gp
l ăsta ? Duhoarea lui a prefăcut casa într-o grămadă de gunoi. Cap putrezit de indigen ! Aruncă-l cu fUl '  "^^   te-arunc   pe  tine   chiar  eu.   cu   craniu
dj   es înc& o dată. Mă dau înapoi. .Micuţa construcţie cUpoj   ' Ridicâ-te. fugi. Mai iute ! Albă în albeaţa ei. J^ S,e înaltâ. Lumina se împuţinează. Totul se în-a deodată. Pardoseala. Zidul. Bolta. Temperatura
1
materiei în stare de ardere-ebuliţie e în scădere. Coboară iute la minimum. In jurul lui zero. Clipa m care apare din nou negrul. Punctul negru. Creşte. Sini eu, umblînd de-a buşilea. Nălucire. Umbra mulatrului din Sâo Paulo, ori din Marianăo, ori din Rio de Ja-neiro, silueta întunecată a căpitanului din garda regală stînd călare pe tigva care palpită cu tremurul alb al ultimelor ei contracţii. In ce belea m-ai virît, drac de băiat ce eşti ! Căpitanul din garda regală suit călare pe spinarea unui băiat de doisprezece ani, care a îmbătrînit cu treizeci de ani sau cu trei sute de ani în interiorul unui craniu, fără să se fi putut naşte. Ceea ce poate părea ciudat, dacă ne gîndim că lucrurile încep / se termină ; dacă ne gîndim că moartea e singurul leac pentru dorinţa de nemurire, pe care cripta mormîntului o împiedică să se realizeze. Cum a mea a şi fost aşezată deasupra, ar trebui acum dată la o parte din nou pentru ca visul să poată fi explicat. De cine ? Explicat numai de mine şi pentru mine. Dar nu ; poate nu-i aşa. Viaţa unui om nu se sfirşeşte. Nu : ba poate că da. Ce-i gîndirea unui om, fie el pui de domn ori pui de lele ? Fiu de ceva trebuie să fie.' Se naşte oare ceva din nimic ? Nimic. Ce este viaţa / moartea ? Ce-i o taină desfăcută în nenumărate taine ? stau şi mă întreb. Atîrnată de o creangă, dădaca-tîrfâ nu mai poate să mă sfătuiască / pîrască. Raţiunea tainei este taina însăşi. Ştiu că nu există nimic asemănător cu găsirea din nou a acestui punct alb pierdut în albeaţă, în profunzimea negrului. Marea Albeaţa rste neschimbătoare / schimbătoare. Nu se sfîrşeşte. Se zămisleşte din nou din negru.
Am pus craniul în cutia do fidea. Am dus-o în a<-"e loc al viitorului care pentru mine a devenit trecu, unde alţii vor duce cutia cu craniul meu. Casa. strada, oraşul întreg erau năpădite de o duhoare de inorrni • Cu pas rar. m-am îndreptat spre rîpe. M-am oui cîteva clipe, stînd pe vine sub portocal si lasînd _ cutia rezemată de trunchi. Vizorul de sticla flăcări,   rănit  do   lumina  soarelui.  Nu   lasă  s;-i  -
cotea vadă
'mic înăuntru. Mi-am continuat coborîţul :  mai bine -,is   am continuat să merg fără să ştiu dacă  urc sau
cobor.
Repaus complet.   Să dormi...   Să  dormi.   Să  dormi.
Glasul protomedicului ajunge pînâ la mine de depai-te, de la o distanţă greu de precizat. De data asta îl iau în seamă. Mă prefac că dorm. Simt că cineva mă spionează. Fac pe mortul. întredeschid cripta mormîn-tului meu. Dau la o parte lespedea, care se urneşte cu vuiet de granit. Deschid ochii. Execut simulacrul învierii mele. ridicîndu-mă în capul oaselor. în'faţa mea, Cel-fără-somn. Cel-fără-bătrîneţe, Cel-fără-moarte. Veghind. Veghind.
(Circula ra perpetuă)
M-AM CANTONAT ÎN OBSERVATORUL MEU din Ybyray. Am văzut cum şefii din Takuaiy, nuli din punct de vedere politic, organizaţi într-o adevărată bandă chiar în Palatul Guvernamental din Asuncion. sub conducerea argentinianului Somellera. se pregăteau să definitiveze capitularea şi să predea întreg Paraguayul. legat de mîini şi de picioare. Juntei din Buenos Aires. Atunci am hotărît sa le aţin calea. Don Pedro Alcântara. bun pompier al celor din Buenos Aires. radios de fericire, acţiona cu febrilitate. Amă-gindu-se cu impresia exti'avagantâ că eu aveam de gînd să-i ajut, au trimis cu toţii să mă cheme. Rugăminţi de extrema urgenţă. Cînd, spre nenorocirea lor. tn-am înfăţişat la cartierul general în acea dimineaţă de 15 mai. Pedro Juan Cavaliere m-a întimpinat la intrare : Află. stimate prietene, că am pus şaua pe cal şi l-am tmblînzit complet. De aci înainte, dumneata eşti singurul om în stare să ne conducă în această acţiune, în timp ce străbăteam curtea interioară, l-am întrebat : Ce s-a hotărît. ce s-a făcut ? S-a hotărît să fie trimis in mod oficial armatorul Jose de Măria cu o canoe, pentru a înştiinţa Junta din Buenos Aire? despre cele întîmplate. a răspuns căpitanul.
La postul de pază se afla Somellera. l'âcînd ultimele corecturi ale acelui comunicat. I l-am smuls din mină. Circulara asta nu circulă, am spus. Dacă iaeem asta. ar însemna să le aducem cea mai mare bucuru orgolioşilor argentinieni. Nici vorbă de aşa ceva. am scăpat de un despotism şi trebuie să avem să nu cădem pradă altui despotism. N-o să tacita   noastră   recunoştinţă  Juntei   din   Buenos
pe tonul   pe  care-l  adoptă un  subordonat  faţa
ajute!
de un
superior.  Paraguayul n-are nevoie
să  cerşească
je la nimeni. îşi ajunge sieşi pentru a respinge orice agresiune. M-am întors apoi spre Somellera, care mă nfndea, cameleon iritat. Cu multă blîndeţe i-*am sugerat :' De dumneata nu mai e nevoie aici. Aş spune chiar că ne împiedici. Deranjezi. Se cade ca fiecare sâ-si slujească ţara stînd în ţara lui. Aceeaşi canoe care urma să ducă depeşa te va duce pe dumneata fără nici o întârziere. Domnule, trebuie să-mi iau familia, rîul cu apa scăzută nu îngăduie navigaţia. Pleacă dumneata întîi. Familia dumitale o să vină mai pe urmă, cînd o creşte rîul. Profundă deziluzie şi nelinişte în grupul anexioniştilor. S-au schimbat la faţă. şi pe chipul lor se vedeau acum doar măştile. Eu tocmai asta voiam.
Numai pentru a vedea ce face, l-am convocat să se prezinte pe capitulantul Cavanas, care stătea la moşia lui de la Cordillera. Vino, î s-a spus, să aderi la cauza Patriei. Vino să te alături patrioţilor adunaţi la cartierul general, împreună cu trupele. A avut neobrăzarea să răspundă că vine numai dacă-l cheamă guvernatorul Velazco. Dar Velazco nu mai era guvernator şi nici nu mai avea luminări pentru propria lui ttnmormîntare. Puţin mai tîrziu avea să ajungă la inchisoare, împreună cu episcopul Panes şi cu spaniolii cei mai înverşunaţi, care se ţineau numai de conspiraţii. Ceilalţi şefi ai capitulării de la Takuary se împrăştie şi ei ca fumul : Gracia fuge în nord în căutarea unui sprijin de la portughezi, făcînd graţii in faţa lor. Gamarra răspunde că nu va adera la cauză decît cu condiţia de a nu merge niciodată împotriva Suveranului. Şi mai scrie şi cu majusculă, neobrăzatul, fdiot suveran ! Voia să facă Revoluţia fără să se ridic împotriva suveranului : să facă turtă de mălai fără mălai.
_ Restul militarilor, aparent credincioşi, nu erau nk'-i ^ prea siguri. De la statornicirea Primei Junte de Gu-
ernamînt  au  căutat  fără  întrerupere   să  facă  să  so
bin=fe ?uvernu1' Pentru a obţine prin ameninţări, nu
să "" e ^r"' " satisfacerea unor interese egoiste. în loc
se ocupe de treburile publice, îşi petreceau timpul
Mandatarul ti stăpînirii aportul său i,;at ca mo-jportate   de
judnd cărţi, organizînd parade, serbări, ţinîndu-se numai de zaiafeturi, ..Romanii" şi -cartaginezii" din Junta se împiedicau in pinteni, în incapacitatea lor. Filfizoni..Nici nu ştiu pe ce lume se află aceşti domni cărora le arde de joacă. Fanfaroni, asta sînt. Puişori abia ieşiţi din găoace. încorsetaţi în uniforme strălucitoare. Proto-eroi lac de sudoare se contemplau ca figuri ilustre în ceea ce ei credeau că era oglinda Istoriei. îşi distribuiau grade militare, ale căror însemne le luau, deghî-zîndu-se astfel după pilda fostului guvernator, baJ de la generali de brigadă, ba de la colonei de dragoni spa-rioîi. încă de pe vremea dominaţiei coloniale," se distingeau prin asemenea virtuţi militai M-,:rco de Geaba-Venit, inveterat adei de îa Buenos Aires, a spus despre ei î către Lâzaro de Ribera : Faptele ne-a nv.ment etern intolerabilele maltratări Patrioţi, care plătesc întreţinerea ostaşilor din garda civică, deveniţi un adevărat flagel pentru întreaga Provincie.
învîrteau tot felul de afaceri pentru a face faţă cheltuielilor pe care le cerea pasiunea lor nemăsurată pentru fast ostentativ, acuma cînd, pe lîngă sol-dăţoi, erau membri ai guvernului. Aşadar, pentru a-şi satisface această ridicolă manie, îi eliberau pe deţinuţii din închisorile de stat, punîndu-i să plătească sume frumuşele pentru aceste prevaricaţiuni. Cum ei abia ştiau ce-i Independenţa naţională, Libertatea civilă sau politică, îngăduiau subalternilor să comită peste tot o mulţime de acte arbitrare. îndeosebi la ţară, principalul teatru al violenţelor.
La Ykuamandiju, un căpitan din garda civică care se remarcase prin zelul său revoluţionar, a vrut să explice ţăranilor ce-i Libertatea. Le-a ţinut un discurs de şase ore, îndrugînd verzi şi uscate, fără să spună nimic cu miez. Preotul a încheiat această cuvintare spunînd că Libertatea nu-i altceva decît Credinţa, Speranţă şi Iubire. Au coborît apoi amîndoi şi, braţ la braţ, s-au dus să se îmbete la comandament, <; unde au emis mandate de arestare, ordine de vexaţiu
[2381
si vandalisme dintre cele mai strigătoare la cer, în numele virtuţilor supranaturale pe care le proclamaseră puţin mai înainte.
Să administrezi însemna pentru ei să arestezi, să sechestrezi tot ce poţi, făcînd uneori să cadă asupra altora bănuiala acestei prădăciuni, • să condamni sau să eliberezi după cum cereau, evaluate la un preţ mîrşav, ura sau interesul. Se vorbea de patriotism ; sub acest scut totul era îngăduit ; putea satisface toate pasiunile, toate crimele, toate sălbăticiile.
Pe vremea aceea a începuturilor aşa se petreceau lucrurile. Trupele, aproape în totalitate, erau compuse din oamenii cei mai ignoranţi şi mai ticăloşi din ţară. Ucigaşi, delincvenţi notorii scoşi din închisori. Ne-avînd a se teme de pedeapsă, atotputernici în uniforma lor ; se credeau autorizaţi să insulte, să umilească în fel şi chip pe cetăţenii cei mai paşnici. Dacă un civil uita să-şi scoată pălăria cînd trecea pe lingă un soldat, era croit cu latul săbiei. Pe urmă mi s-a pus mie în seamă acest obicei mîrşav al salutului prin scoaterea pălăriei, care în sine însuşi nu e atît un semn de respect faţă de superior, cît o mutilare. Decapitate simbolică a celui care salută. In această ţară, a celor douăzeci şi patru de sori, pălăria de paie cu boruri largi face parte din organismul persoanei. N-a fost chip să stîrpesc acest obicei umilitor al concetăţenilor noştri turtiţi de imensele lor pălării.
Şi mai rău decît comportamentul trupelor ora acela al ofiţerilor. Fără cel mai mic respect pentru funcţiile !°r, pentru grad, se .amestecau în discuţiile civililor, tranşîndu-le cu focuri de arma cind li se terminau argumentele sau îşi pierdeau răbdarea. Cum aproape «>ţi ofiţerii şi subofiţerii erau iude cu şefii din Junta sau din principalele cazărmi, aceştia închideau ochii a °*le f^ai scandaloase nedreptăţi.
in zadar am încercat, ca membru ui Juntei, să pun
dpat acestor nelegiuiri. M-am mai retras de două ori
le f-Slnul ei> demoralizat de eforturile inutile pe care
Guv         - pentru a-i determina pe tovarăşii  mei  din
ern   să-şi   modereze   comportamentul.   Am   hotârît
sâ mă mut. rămînînd să-i supraveghez de la distanţă. Treburile statului au fost complet paralizate. Lacheii se aşezau în jilţuri. în absenţa stăpînilor beţi. Şterge jilţuri. Şterge lachei. Scrie : Aşezaţi în scaunele din sala de consiliu a Juntei, grâjdarii acelor proto-eroi nu se descurcau mai prost decît ei în treburile statului. Mai rău decît aşa nici nu s-ar fi putut să meargă. Circularele nu circulau. Părţile despiinse din prada tîlharilor părtaşi se împărţeau cinstit. La fel cum faceţi voi acum. Şterge ultima frază. Nu vreau să-şi dea seama atît de limpede că se află pe banca acuzaţilor.
De cîte ori i-am lăsat în plata Domnului pe nătărăii din Junta, chiar ei m-au rugat să mă-ntorc. Vărul meu, ,,romanul" Fulgencio, care tuna şi fulgera ca preşedinte, consilierul „cartaginez" Cavallero, fariseul-scrib Fer-nando-zăbavă mi-au scris. Ce dată are însemnarea asta, Patino ? 6 august 1811, Stăpîne : Pe deplin satisfăcuţi de bunătatea inimii Domniei Tale, nu vrem sâ părem nişte temerari adresîndu-ţi această rugăminte, şi deoarece cunoştinţele noastre sînt cu mult mai prejos decît zelul, n-am găsit alt mijloc decît acela de a te implora să te întorci ca să iei din nou în mînă cîima corăbiei, pe care furtuna ignoranţei noastre de acum o face să plutească în derivă. Altfel totul se duce de ripâ. şi Patria se risipeşte. Tovarăşii Domniei Tale. oare te aşteaptă cu nesfîrşită afecţiune.
Descâlecînd pentru o clipă din turneele lui festive, preşedintele Juntei îmi propune, cu scrisul lui analfabet, bătîndu-mă pe umăr : Haide, dragul meu compatriot şi rudă. sâ ne împăcăm, şi dumneata sâ conduci din nou corabia statului în bătaia acestor vinturi. care ameninţă sâ ne zădărnicească toate eforturile.
Cealaltă rudă a mea. Antonio Thomas Yegros. comandant al forţelor armate, ca şi cum eu aş fi fost un pre-lat, mi se adresează cu formula Venerat Părinte : Capelanul care-ţi aduce prezenta scrisoare şi-a asumat obligaţia să treacă pe la dumneata, pentru a-ţi aduce la cunoştinţă ce s-a hotărît astăzi asupra reîntoarcem dumitale printre ofiţerii Juntei. Treci peste acest obstacol  nu prea serios, care stă în calea posibilităţii şi a
datoriei dumitale de a te întoarce în sînul Juntei pen-t u a ne conduce. Dacă într-adevăr îţi iubeşti patria, 'lustra mea rudă, vei fi mîine în oraşul acesta, şi noi toţi îţi vom ^ace ° Primire triumfală, spre bucuria generală. Pe urmă vei avea timp destul să-ţi repari acoperişul casei, dacă asta te ţine departe de noi, pe cheltuiala Guvernului. Ruda ta care te iubeşte mai mult decît toţi şi te îmbrăţişează.
Nici'măcar nu le-am răspuns.
„Cartaginezul"' Cavallero insistă în biletul din..." Patru zile mai tîrziu, Stăpîne, pe data de 10 august : Retragerea dumitale la fermă sub motivul că trebuie să-ţi re'pari casa m-a umplut de regret, atît din pricina afecţiunii deosebite pe care-o am pentru dumneata, cît şi pentru că marile opere începute din iniţiativa şi sub conducerea dumitale directă s-ar putea să nu ajungă la încheierea şi forma perfectă pe care cu toţii le dorim.
Potlogari ce sînteţi ! Şi toate astea după atîtea ameninţări severe,  după atîtea  admonestări şi  invective !
Rugămintea Consiliului : Cartierul General şi Poporul te imploră să te întorci în sînul Juntei Superioare Guvernamentale. Acest corp de guvernămînt te roagă şi el cu cele mai sincere asigurări de afecţiune, admiraţie şi respect pentru înaltele calităţi şi talentul extraordinar de Conducător. Fiindcă este ferm convins că în momentul de faţă, de nelinişte şi de furtună ameninţătoare, apărînd dumneata aici, în locul pe care se cuvine să-l ocupi, vei fi asemeni unui curcubeu care înseninează şi linişteşte totul.
Centru gloata aceea care se zbătea minată de inte-
ese, de teamă, de incapacitate,- de neîncredere în cei
ln JUr> reîntoarcerea mea în sînul Juntei devenise o
Prob]emă de meteoroiOgie şi nagivaţie. Ceea ce s-aade-
r\   um'  16 noiembrie,  cînd mi-am făcut reintrarea t'1^1 Juntei> Pe ° furtună cumplită şi o ploaie to-aia'      îregul  Consiliu  mi-a  ieşit  în  întîmpinare sun/    a m^ ^e^ic^a' aclamîndu-mă în unanimitate cu wanumele de Cîrmaci-Salvator, pe care mulţimea l-a
[239]
reluat în coi' cu o bucurie neconsolată, căci şi fericire-cea mai mare poate fi uneori o nefericire.
Prima mea retragere din Junta, ia o lună şi zece zile după constituirea ei, a avut drept cauză incidentul în care m-au amestecat militarii ; mai bine zis, ameninţarea de extorcare din partea unor bărbaţi înarmaţi care credeau că au toate drepturile, nu în virtutea cauzei pe care trebuiau s-o apere, ci în virtutea voinţei şi bunului lor plac. Soldăţoii ăştia şi-au pus felinare roşii, cum se spune acum, în vîrful baionetei ; şi nu numai soldăţoii. ci şi slugoii lor civili. în forfota de la palat, gleznele tîrfelor îşi etalau cu cinism ciorapii stacojii.
M-au acuzat că sînt un răufăcător periculos pentru societate. Promotor subversiv de noutăţi, de .:            ;?!,
de conflicte. Staţi puţin, domnilor militari şi a .         .ţi, că nu-i de ajuns să puneţi lucrurilor numel>.             e
vreţi voi să le puneţi. Autoritatea şi forţa nu tiiw fie folosite pentru a face imputări calomnioase, spus de la obraz acestor mandarini-suiţi-pe-pem Junta, prin intermediul Consiliului, care a încec mijlocească în acest conflict,    .
De ce se grăbesc să-l califice autor de dezbinări şi de noutăţi pe cel care propune ca această Junta provizorie şi neputincioasă să fie înlocuită cu un adevărat Guvern, ales în urma unui Congres General, în care să fie reprezentaţi toţi cetăţenii ? De ce să-l acuze că-i subversiv pe cel care propune ca autorităţile să fie alese   de adunări   populare cu o   participare   ?
Dimpotrivă, domnilor consilieri, aşa cum eh niile voastre aţi proclamat, este un lucru * cunoscut că toată povara treburilor publice a: tat-o numai eu pe umerii mei de consilîer-dec: sor-secretar, nu numai de la înfiinţarea Juntei, de la începutul Revoluţiei. Eu întotdeauna voi privi cu indiferenţă o asemenea numire, căci singura mea aspi~ raţie a fost aceea de a contribui după puterile mele la slujirea Patriei, acceptînd să mă încarc eu singur cu aceste funcţii şi poveri. Aţi văzut foarte bine că ceiiaîţi membri ai Juntei n-au purtat nici măcar povara unui toc de scris.
[240J
iplă ? dom-?obşte upor-i ase-chiar
Nu-i nevoie să ne aducem aminte de mijloacele vio-te  reprobabile şi viclene de care s-au slujit pentru
mă'sili să mă retrag, scoţînd apoi din funcţie pe încă a membru plin, presbiten.il Xavier Bogarin. Rămasă u aj cu trei membri, Junta nu mai era nici legitimă, nici competentă. Şi, judecind sănătos lucrurile, nimeni care cunoaşte cit de cit persoanele şi împrejurările nu si-ar putea' imagina că membrii Congresului, care sînt oameni cu scaun la cap. ar fi desemnat pentru o asemenea misiune pe trei indivizi complet nepricepuţi, lipsiţi de cunoştinţele cele mai elementare ; într-un cuvînt, total ignoranţi şi inapţi. Dacă au obţinut acele posturi e pentru că a intervenit pentru ei consilierul-decan, a cărui retragere au provocat-o ei mai tîrziu. dat fiind că scopurile şi interesele lor nu erau deloc şi acelea ale Revoluţiei şi Independenţei ţării.
Numai autorităţile îndoielnice şi incerte pot pricinui dezbinare şi nu pot să potolească disensiunile care survin. Numai cei care se tem să nu fie judecaţi se tem de Congres. Noutăţile ca atare n-au nimic în ele însele care să le împiedice să fie canalizate de cetăţenii cinstiţi spre binele ţării. Dacă printre ele unele sînt rele, asta nu înseamnă că nu există şi altele bune, ba chiar foarte bune. Oare însăşi Revoluţia noastră n-a fost o mare noutate, chiar cea mai mare dintre toate ? Şi totodată cea mai strălucită. Cea mai justă. Cea mai necesară dintre toate noutăţile.
Libertatea şi nici un alt lucru nu se pot menţine fără ordine, fără reguli, fără o unitate şi o armonie care se concentrează în nucleul supremului interes al Statului,
fi'a^um^' al Republicii, căci pînă şi lucrurile neîn-
ca    'ite n.e învată exactitatea. Altfel libertatea, pentru
are am făcut, facem şi vom continua să facem cele mai
ari sacrificii, va degenera într-o destrăbălare fără mar-B ni. care ar preface totul într-o neorînduiaîă de nede-f       Un Cîmp de discordii Şi de tulburări. Teatru al crim^^or'   al  Pensetelor,   al   celor  mai  îngrozitoare asa ?; aPrn„ s"au petrecut şi se mai petrec şi acum, în jos D     mc?t violenta celor de sus împotriva  celor de Pare să fie singurul  scop al celor  puternici.  Nu-i
16                                                                                                (241}
putem sili pe concetăţenii noştri să doarmă pe albia unui rîu. Voi singuri, ca ofiţeri ai Cartierului General, numiţi de Junta Guvernamentală, plătiţi de ea cu banii ţârii nu sînteţi poporul. Sînteţi mai curînd duşmanii poporului, dacă vă purtaţi aşa cum vă purtaţi. Prin însăşi profesia voastră de militari trebuie să fiţi cei dinţii care să daţi exemplu de fidelitate în îndeplinirea datoriei ; de respect al demnităţii Juntei ; de bună-credinţă faţă de cetăţeni ; de protecţie a celor lipsiţi de apărare, neştiutori şi umiliţi, care au fost învăţaţi să primească samavolniciile ca pe o binecuvîntare a Domnului.
Nălucilor ăstora deşirate din Consiliu le-am răspuns limpede. Nu se poate trece cu vederea tonul ameninţător, poruncitor al ofiţerilor, care se constituie în mod arbitrar într-o putere opusă Juntei. Mă puteţi asigura că de aci înainte nu vor mai ridica mîna asupra nimănui şi nu vor mai comite fărădelegi ? Că vor ţine armele în mină doar ca pe o podoabă, aşa cum îşi ţin capul pe umeri ?
Eu sînt cu trup şi suflet gata să slujesc Guvernul, ţara, cauza suveranităţii şi independenţei sale, cu condiţia ca forţele armate să păstreze o disciplină strictă, aşa cum cer liniştea, unitatea, buna rînduială şi apărarea Naţiunii noastre.
Sînt de părere să se procedeze fără menajamente şi amînări. Să se invoce principiul autorităţii, impunhid militarilor o ascultare strictă faţă de voinţa exprimată de Congrese. Orice slăbiciune a Guvernului pune în pericol Independenţa Patriei, care încă nu s-a cimentat prea bine.
Revoluţia nu  poate  aştepta  nici  un  sprijin  de la o  armată contrarevoluţionară.  Nu  există înţelegere Şi nici pact posibil cu această armată de moşieri-grena-dieri, de mercenari în uniformă, mereu gata să-şi impuţi numai şi numai interesele lor. Nu putem cere şi nlC?j cerşi de la asemenea militari să se pună în servicii Revoluţiei. Mai devreme sau mai tîrziu o vor distruge; Orice  adevărată  Revoluţie  îşi  creează  armata  ei,  "3 fiindcă ea însăşi este poporul înarmat. Cu creasta pleo? tită  şi   fără   de  pinteni,   clapon   e   acuma  cocoşul  ce
[2421
Si asa cum se ştie : din cocoşul cel mai mîndru sprinte .9 cl,;pon & faci, dar dintr-un clapon cocoşul leSn-usor la loc să-l faci, decît dacă ne mulţumim cu un
°0C Au fost ultimele cuvinte pe care le-am spus, dar nu şi ltimul meu cuvînt, căci am trecut îndată la fapte.
Figurile de carton-pictat ale Juntei decădeau din ce în ce mai tai~e. în casa clanului Yegros, noapte de noapte, taraf, orchestră, serai luxos, zaiafeturi, serbări, *
Cetăţeni cinstiţi din oraş şi de la ţară vin la mine acasă cu plîngeri în care-şi spun durerile. Deschideţi ochii şi luaţi aminte, le spun. Cine-i don Fulgencio Yegros ? Un gaucho ignorant. Şi cu ce-i mai breaz don Pedro Juan Cavallero ? Cu nimic. Cu toate astea, cei doi şefi investiţi cu autoritatea supremă, la fel ca ceilalţi soldăţoi, vă insultă cu afişarea unei străluciri vane, care-ar fi ridicolă dacă n-ar fi vrednică de dispreţ CR putem face, Stăpîne, într-o asemenea situaţie ? O să vă spun eu la momentul potrivit ce trebuie să faceţi pentru a izgoni aceste rele. Plecau încrezători.
Aseară, după şedinţa Juntei, ne-au vizitat cîţiva străini. Juan Robertson a povestit că primise scrisori de la fratele său din Anglia. După ştirile lui, împăratul Alexandru al Rusiei a intrat în alianţa împotriva lui Napoleon. Imperiul britanic a trimis multe corăbii cu arme şi muniţii aliatului său. imperiul moscovit. O. ae-ar da Dumnezeu! a strigat Fulgencio Yegros cu acelaşi entuziasm al lui Arhimede cînd a ieşit "gol din die strigînd Evrika ! după ce descoperise modul de ;i da r>mma greutatea «Pacifica a corpurilor. O, de-ar Junt'^rfZeU ! a mormail arhiidiotul de preşedinte al r-lncju' • de~ar sufla un vînt din sud cîteva zile la susul - ?ute!e şi de~ar "duce toate corăbiile astaa în poate            Paraguay, pină în portul Asuncion ! Cum ------.^asemenea  dobitoc  să  guverneze  Republica ?
mai  Pra?urHmi™a aceasta e  urmărită cu  dezgust din  ce în ce '""""-  "     7^--,!      p°PWui.^ill'e   a   început   sa   chtească",   scrie
 PS          in a! său Jurnal al ErenimenMor
 d<> Juiio Cesctr.)
„Cartaginezul" Cavallero pune să-l aresteze pe Dr-mar fiindcă nu i-a pus un covoraş roşu în jilţul d'~ catedrală, mai întîi la slujba din Sîmbâta Morţilor   ?? a doua oară de Lăsata Secului, de cap sec ce e !             *
Ca in proverbe, scursurile astea în uniformă continuă să azvîrle arginţi la gunoi. Scopul : să provoace tulburări. Să calce totul în picioare. înflăcăraţi de sărbătoarea violenţei, a senzualităţii de a porunci, de beţia puterii care-i zăpăceşte pe cei slabi de înger. Se clatină şi fac să se clatine Guvernul cu fanfaronadele lor. N-o să mă complic cu aceşti domni care nu dau doi bani pe cauza Patriei. Mi-am cheltuit forţele şi răbdarea, totuşi, încercând să-i instruiesc şi să-i recuperez pe cei mai puţin răi dintre ei pentru slujirea cauzei noastre. Le-am vorbit pe toate tonurile ; am încercat să-i fac să citească cel puţin cîteva paragrafe din Spiritul Legilor. Citeşte asta. stimate don Pedro Juan. Nu-mi place să citesc, a spus şeful Cartierului General. O să ţi-o citesc eu. Hei, ascultă ideea asta a lui Montesquieu despre conceptul de republică federativă : Dacă ar trebui să oferim modelul unei republici frumoase, aş da exemplul Ligiei. Nu ştiu unde-i ţara asta, vrea să scape bădăranul ..cartaginez'". N-are importanţă unde se află, don Pedro Juan. Important e regimul ei de guvernare, bazat pe o asociaţie de cetăţeni sau de state care se bucură de egalitate în ceea ce priveşte suveranitatea şi drepturile. Aici avem un singur oraş, se încăpăţînează el. Da, îi spun. dar exista alte oraşe care vor să ne supună şi să ne transforme m sclavi. Nu, domnule, asta nu, răspunde el. Mai bine murim decîi să trăim în sclavie. Bine. don Pedro Juan. mă bucur să te aud că spui asta. Dar partea cea nW frumoasă e că, aşa cum spune şi Montesquieu. se Poa_ trăi în libertate dacă facem ordine în Republica noasti»; Poate mai bine decît in Ligia. Vezi, dumneata (*• pricep^
 cârti  şi-i   poţi   înţelege   pe  oamenii   învăţaţi-   LK   .  te  ocupi  chiar dumneata  de   aceste   treburi-  j-"" ^
la nu
 aceste  .-,crie-i
dumneata   găseşti    de   cuviinţă.   .-,crie-i   acesiui      ^ Montesquieu. I-am putea da aici un post de sCCreUUp,.a cheltuiala Juntei, ca să ne pună hîrtiile in ordine-^' imposibil să ne înţelegem. Însemna să fi cerut p'°P
dom11 :• p° Era
Am trîntit din nou uşa şi m-am întors la  ferma
inejj_a întîrziat să plouă pentru a doua oară în refu-?11] meu din Ybyray cu rugăminţi să mă întorc. De la ouenos Aires, însuşi generalul Belgrano îmi scrie_ eu inceritatea care ie lipseşte colegilor mei din Junta. îmi soune dragă prietene : Nu pot decît sa-ţi aduc la cunoştinţă că-mi pare nespus de rău că dumneata te gîndeşti la viaţa particulară în împrejurări atît de grele ca cele de faţă. Intoarce-te Domnia ta la ocupaţia dumitale ; viaţa nu înseamnă nimic, dacă se pierde libertatea. Vezi şi dumneata că-i în mare primejdie şi că are nevoie de multe sacrificii ca să nu piară cu totul.
Iată vorbele unui om cinstit.
Nu pot spune că am urmat sfatul lui Belgrano, ci mai curînd acela al propriei mele conştiinţe, ale cărei porunci sînt singurele de care ascult, atunci cînd, în acea dimineaţă de 16 noiembrie, la aproape un an de la retragerea mea din Junta, m-am întors la Asuneion pe o furtună care s-a dezlănţuit încă din timpul nopţii.
In ajun, după ce m-am sculat din somnul de după masă, s-a petrecut .ceva care m-a făcut să iau această hotărîre. Treaz, am văzut această viziune de vis : pepiniera mea de şoareci se transformase într-o caravană de oameni. Eu mergeam înaintea acestei mulţimi viermuitoare. Am ajuns la o coloană de piatră neagră, în care un om era îngropat pînă la subţiori. Pe imaginea omului s-a suprapus aceea a puştii îngropate pînă la jumătatea ţevii sub portocalul execuţiilor. Apoi şi-a făcut m nou apariţia omul îngropat pînă la subţiori în piatra. Tot negru şi de mărimea unui trunchi de palmier braf111' ^Vea două aripi uriaşe şi patru braţe. Două din lab l eraU °a kraţe*e unui om- Celelalte două semănau cu
IeiagUarului- ° chică zbîrlită de coame, asemănă-_coada cailor, flutura sălbatic pe craniul său. faţă   viziunea   lui   Iezechiel   despre' cele
 mii/- confirmă că s-a retras de două ori din  dfn i din august 18U Pînă în primele zile ale lui  (m J30?.,^1 an- A doua oară. din decembrie pînă în  (JVofa Compilatorului.)
1245]
patru fiare sau îngeri ; toate patru aveau cîte o faţă de leu la dreapta, toate patru aveau cîte o faţă de bou la stînga, toate patru aveau cîte o faţă de om înainte si toate patru aveau cîte o faţă de vultur la spate. Fiecare fiară creştea şi mergea drept înainte şi mergea încotro îi dădea duhul să meargă şi în mersul său nu se întorcea Omul îngropat în piatră, totuşi, nu semăna cu nimic din toate astea. încremenit locului, parcă striga să fie scos din piatră.  Caravana împingea şi urla în spatele lui.
Acum eu treceam înot pe pagul meu torentele şi rîU-riîe ieşite din matcă, înfruntînd ploaia şi vîntul. Stropit de noroi din cap pînă-n picioare, am intrat în sala de consiliu. Ca o stafie udă leoarcă, am înaintat urmărit de privirile uimite ale cîtorva consilieri şi grefieri. Mai înainte de a-mi relua postul în Junta, le-am spus celor rămaşi cu gurile căscate că am venit ca să le aduc la cunoştinţă în Consiliu că o fac numai pentru a apăra integritatea Guvernului.
Cu paşi mici şi uşori, în pofida pîntecului umflat pe care atîrnau lanţuri de aur, a înaintat Cerda, cel mai viclean intrigant din Cntregul Asuncion. în timpul absenţei mele a profitat ca să-mi ia locul în funcţia de asesor-secretar. Mi-a întins mîna. L-am lăsat cu mîna întinsă. Ce bucurie, domnule consilier-decan, să te vedem din nou printre noi după atîta vreme ! L-am ţintuit cu privirea pe ticălosul ăsta ; nu numai că încercase să-mi sufle postul, dar se străduia să imite detaliile îmbrăeă-minţii mele. Şi-a înclinat tricornul şi a lăsat să^ cada pliurile pelerinei sale grena. S-a simţit obligat să facă una din obişnuitele lui glume ştrengăreşti : Se vede de la o poştă, domnule consilier-decan, că Marea Roşie a puhoaielor noastre nu s-a deschis în calea dumita.e • Nu-ţi face griji, i-am replicat tâios, că se va închi curînd în calea dumitale. Dă-mi voie să te însoţesc pin^ la tronul Juntei, a insistat impasibil, desfăcîndu-şi Pu»1 tel pelerina şi făcînd să strălucească cataramele de a de la pantaloni şi de la pantofi. Nu, Cerda, prefer să me ^ singur. Dumneata du-te să-ţi iei rămas-bun de ^ cumetrele dumitale şi pregăteşte-ţi bagajul, trebui  să-ţi iei tălpăşiţa în cel  mai  scurt tini
[24G]
i
-avem nevoie de străini intriganţi şi hoţi *. Tricornul "" căzut din mînă. Cerda s-a aplecat să-l ridice. L-am -"tors spatele şi m-am îndreptat spre Palatul Guverna-'"ental. Din hainele mele ieşeau aburi roşii, sub soarele are a apărut dintr-o dată din spatele norilor. Câcînd ă stea ploaia şi vijelia ca prin minune. Am străbătui Piaţa Palatului, urmat de mulţimea care se adunase toi mai strîns în jurul meu seandîndu-mi numele. Eram acum, la întoarcere, alt om. La ferma-forlâreaţă din Ybyray învăţasem multe. Retragerea mă apropiase de ceea ce căutam. De aici înainte n-aveam sa mai îngădui ca nimic şi nimeni să se opună cauzei sacre a Patriei. Toate condiţiile mele au fost acceptate şi sta-
* Comentariile lui Julio Cesar : Cerda n-a fost nici măcar o clipă secretar al Juntei. După cit'se pare. era omul de încredere al tui Fernando de la Mora [alt membru plin al Juntei] ; cum nici acesta, nici Yegros, nici Cavalleio nu arătau un ataşament prea puternic faţă de munca lor în guvern, s-a transformat [CerdaJ în factotum. Era un cordobez piioiesc. faimos prin faptul că era naşut unei .jumătăţi din omenire. Ceea ce conferă o mare respectabilitate în Paraguay. Va trebui cîndva studiată influenţa cumetriei asupra desfăşurării vieţii noastre politice.
Avea [Supremul! faţă de colegul său Mora o profundă antipatie, deoarece îl considera responsabil pentru anumite demersuri făcute, in timpul absenţei sale, în vederea alipii ii Paraguayului la Buenos Aires şi îndeosebi pentru eliminarea articolului adiţionai din tratatul de la 12 octombiie, împrejurare ae care s-a folosit Triumviratul (din Buenos Aires] pentru 10^reYa.într"0 formă intolerabilă tutunul paraguayan. Mora a zar P'na la urmă expulzat din Junta pentru capetele de ueu-î'n 6 c^ncrete de care consilierul-decan l-a declarat răspunzător : doeun eosebit Pentru „sustragerea si pierderea susnumitului sesem Jr ex'rem de important. în timpul în care eu mă retrăim e3t Juntă, în complicitate cu individul numit Cei da. care intim n -ce,a*ean al tării, nici nu s-a născut în ţară, vechi şi ziţia at!g te . n şi confident al suspomenitului Mora. La dispo-de ia g„ Ja- Cerda a luat acasă mai multe dosare voluminoase âd»ţional| T;ariat- Printre care trebuie să fi fost amintitul articol de total-i ,n.tinerei beţivan, de cele mai multe ori în stare temenea - "letale chiar la şedinţele Juntei, este implicat de Triumvirat i r~un delict de spionaj, ca agent informator al Chidana           'din  Buenos  Aires.  prin  intermediul  doctorului
Guvernuiu?e care"1 Unea la cuient cu activităţile şi hoţărîrite 'ntr-M,, „,l nostru- Mora şi Cerda au fost ptin urmare devorau ndeV;ir<" "snăt de fiare sălbalice.
12471
bilite in documente care urmau să i'ie aplicate eu stricteţe. Autonomie, suveranitate absolută pentru deciziile mele. Formarea, sub conducerea mea, a forţe]or necesare pentru a asigura îndeplinirea dispoziţiilor precedente. Am cerut să fie puse sub ordinele mele jumătate din armamentul şi muniţiile existente în depozite. Din mulţimea adunată la Palat am recrutat oamenii care au format prima pepinieră a armatei populare. Sprijin mai de nădejde decît tunurile şi puştile pentru apărarea Republicii şi a Revoluţiei.
(In Caietul personal)           ^       ^
PARODIA FUNERALIILOR DECRETATE DE IN-tendent şi lugubra profeţie a negustorului de plante medicinale au dus la paroxism insurecţia pamfletarilor. Ştiam eu că bîrfitorii ăştia n-o să-şi mai ţină gura. Mereu alte şi alte diatribe,, caricaturi şi ameninţări murdăresc faţadele caselor, Ar fi trebuit să poruncesc să ie dea cu catran, nu cu varul patriei, pe care aceşti intriganţi şi agenţi ai subversiunii o spurcă mişeleşte. Ne-am întors la vremea bufoneriilor.
Alaltăieri, obscena figură de ceară de viespe s-a ivit în zori în faţa ferestrelor Palatului Guvernamental, imitînd trupul meu decapitat. Cu capul aşezat, pe pîn-tece. Cu un imens Trabuc în chip de falus. viril în gură. Am reuşit să văd ofensatorul simulacru înainte de a se topi in vîlvatăile focului aprins de gardienii mei zăpăciţi. Erau afit de înspăimântaţi, incit unul dintre ei a căzut în foc. îmbrâţişînd momiia in flăcări care-l mistuia, s-a transformat într-un tăciune fumegmd. Focul a făcut să explodeze cartuşul din puşca pe care o purta in bandulieră : proiectilul s-a incrustai în pervazul ferestrei de ia care eu asistam la parodia înhumării mele. Vor să mă intimideze cu tot felul de vicleşuguri care se folosesc în te părţi. încearcă marea cu degetul şi vor să orbească Poporul ignorant cu asemenea acte de violenţă. Să pro-^°ace spaimă. Dar spaima nu se naşte din aceste cabale
haf     at>e'-în alte tări-  undt' anarnia-  oligarhia, sinar- T ap„atri/iior i-uti întronat  pe despoti. aceste metode C         I       eficiente- Aici întreg poporul este întru- AiCi POt afirnla eu deplină îndr-eptâţire : Premr         ăci poPomI m"a tăcut împuternicitul său
 nef    fDd.ne"am identificat  cu el. de eino-ar putea € mcă. cine-ar puiea să ne facă să ne pierdem
cu firea ori sa ne pierdem judecata din pricina acestor bufonerozii.
Eu iert unele erori. Nu acelea care pot deveni primejdioase pentru ordinea în care trăiesc cei ce vor să trăiască demn. Nu-i tolerez pe cei care comit atentate împotriva invulnerabilului, inatacabilului sistem pe care se întemeiază ordinea, societăţii, liniştea publică, siguranţa Guvernului. Nu mă pot purta cu menajamente cu cei care mă hărţuiesc şi mâ sapă. Ticăloşii ăştia sînt cei mai primejdioşi. Ura îi face să li se ridice părul măciucă. Să li se stingă glasul. Le rămîne doar laşul, tristul curaj de a se năpusti Ia mine din umbră, cu pana în cumpănire în chip de lance, cu cărbunele de desen în mînă. Perversul nu poate trăi dccît in perversitate şi e spurcat la gură. Nu se poate uita la soare. Umblă mereu în umbră. Nu merită mîndria de a aparţine celei mai prospere, independente şi suverane ţări de pe pămîntul Amcricii. Mîndrie pe care-o simte pînă şi cel din urmă, cel mai ignorant dintre ţăranii liberi ai acestei Naţiuni. Cel din urmă mulatru. Cel din urmă libert.
Cu toate astea, odată am încercat să-i ajut. Să le întind o mînâ. Să-i scot la suprafaţă. Să-i trag la malul unor sentimente omeneşti. N-au vrut. Le-a intrat-frica-n oase. Frica-i face să se îngrozească de orice, pînâ şi de ce-ar putea să-i ajute.
Sînt nebuni de legat, şi-au pierdut complet minţile. Din pricina delirului lor de ură, din pricina ambiţiei lor neputincioase, aceşti copii ai Marii Tăceri şi meşteri în ascunzişuri şi-au pierdut pînâ şi ultimul dram cU> materie cenuşie.  Mă ameninţă că vor pune  capul  meu  la frigare  lîngă   stindardul   Republicii.   Acest   Serulinium Chymicum al cremaţîunii este cel mai neînsemnat lucru pe care-l cer. Nimic nu-i mulţumeşte. Şi cum nu nul po arde în realitate, mâ ard in efjigie, punîndu-mă sa-n"1 fumez propriul falus. Repetiţie generală încă o dată. L* ? Ah. Au început să mă plictisească bufoneriile astea a fc. lor, N-am de gînd să le răspund. Nimic nu sporeşte ma mult   autoritatea   decît   tăcerea.   Răbdarea   mea   ^L margini. Trebuie să vă oploşesc şi pe voi.  zurbagii   ^ două parale. Castraţi de suflete-ouă.  Demoni desti-l1'-
I •:•--
• hărţuielilor pamfletare. Gloată dezmăţată de eunuci ^ortoni. Rod căpăstrul Guvernului şi lasă pe zăbală urma dinţişorilor de lapte cariaţi. Năluciri muiereşti. Se depilează în părţile ruşinoase ca să-şi facă pensule. Tulburători ai liniştii publice, ai păcii sociale. N-o să-mi dau osteneala de a porunci să vă dea drumul pe rîu cu plută, cum se făcea pe vremea romanilor, împreună cu o maimuţă, un cocoş şi o viperă. Agenţi secreţi ai celor care ne blochează navigaţia, voi n-aveţi nevoie de permis de liberă-trecere ca să căutaţi în josul rîului zări mai senine. Pui de lele, vă-nvăţ eu să nu mai umblaţi teleleu, vă pun în butuci, care sînt sfetnici buni pentru a linişti capetele înfierbîntate ale celor ce vor să tulbure capetele oamenilor cu scaun la cap. Cu cît mă detestă mai mult, cu atît mai vîrtos îmi întăresc cauza. Şi-mi justifică puterea. Sint cei mai buni propagandişti ai mei. Celor cu serenada pamfletară o să pun să le spargă chitara-n cap. Muzica e doar pentru cei care ştiu s-o asculte. N-o să-i tratez cu apă rece şi rahat, cum zice-se că face fratele Scuipat. Cine credeţi voi că sînteţi, pungaşilor ? Credeţi că realitatea acestei Naţiuni pe care am zămislit-o şi care m-a zămislit se potriveşte fantasmagoriilor şi nălucilor voastre ? Să respectaţi legea, derbedei şi dezmăţaţi ce sînteţi ! Lumea aşa cum ar trebui să fie. Legea : primul pol. Celălalt pol : anarhia, ruina, pustiul care este non-casa, non-istoria. Alegeţi. dacă puteţi. Dincolo nu există a treia lume. Nu există al treilea pol. Nu există pămîntul făgăduinţei. Cu atît ftiai puţin, ba chiar de loc nu există pentru voi, zur-
agu care umblaţi cu zvonuri şi scormoniţi prin gunoaie ca sa întinaţi Patria. Să vă intre odată-n cap ca pentru ie şi să luaţi bine aminte, incapabililor, că ştiu cît de  Ceva în  caPu* vostru  sec>  capsomani  ce
lasă U Sr cru^ de l°c- Nu mă cruţă nici pe mine şi nu-mi dinaf° °- de odihnă- Boala mă încolţeşte dinăuntru şi Lip-ari*" întinde în tot oraşul. Molipseşte. Infectează. ne-som ?°mn îmPrăStie în aer virusul salamandrin al ralâ 7. Ul- Mai rău decît dalacul la vite. Ciumă gene-^iua, nici musca nu se-aude zburînd. Tăcere în-
[251]
!
:asele
aleile si vă-
toarsă pe dos. Cei ce "stau la pîndă îşi ţin respiraţia din, zori pînă-n seară. Abia atunci se stîrraeşte zumzetul lor de cărăbuşi. Foşnet de mers de scarabeu. Fîşîit de aripi de liliac. Scrîşnet- de solzi de peşte. Noaptea se umple de sunete-fantome. îmi îndrept telescopul ca pe un tun spre ţară, prin fereastra deschisă. Nimic. Nici o umbră. Casele pun pete albe în întuneric. Cale lactee ridicată de mine între copaci. Mai albă decît norul galaxiei noastre printre nori. Strigătele santinelelor ajung pînă aici de pe lumea cealaltă. Deodată răsună o împuşcătură. Urlete. Se propagă. Umplu noaptea. Toţi cîinii din Paraguay latră la coşmarul din întuneric. Apoi tăcerea se lasă din nou, Se ivesc siluetele cu poneho-uri negre. Picioarele păroase înfă te în piei de oaie. Dau tîrcoale, se strecoară pe lin duşmanilor. Caută prin coridoarele templelor, pieţe. în fundături, pe ulicioarele întortocheat găuni. Ştiu că nu vor vedea şi nu vor afla nimic, în pofida instinctului şi mirosului lor de prepelicari. Nu vor auzi nimic ascultînd printre gratiile de la uşi şi ferestre. Noaptea e mai mare. mai monotonă decît ziua. îi face să se simtă într-o altă viaţă. Li se pare că văd ceva. O emanaţie sulfuroasă înaintează în zig-zag prin iarbă. Fac cale întoarsă. S-a făcut tîrziu. Ceva mai departe, muzică de serenadă pe un trotuar. Dau fuga întn-acolo. Obloanele sînt trase. Nu mai e decît amintirea sunetului sub streşini. Picioarele-păroase nu aud şi nu văd nimic. împroaşcă lumea cu sudalme. îşi sug măselele cariate. Scuipă. Rămîn cu ochii lipiţi de scuipatul lor. Nu-s buni decît pentru asta
Aici, în camera mea, tic-tacul stins al ceasornicelor ? între ele, cel pe care i l-a dăruit Belgrano lui Cavanas la Tacuary. Foşnetul uşor al moliilor rozînd cărţile. Minu-tarul încăpăţînat al rosăturilor în lemnărie. Din cînd in cînd răsună dangătul spart al Ropotului de la catedrala-mareînd nu  orele,  ci veacurile.  O,  de cîtâ vreme dorm ! Totul se repetă după chipul şi asemănarea ee.o ce-au fost şi vor fi. Şi cele mari. şi cele mărunte  J- a^ de limpede că nu există nimic nou sub soare,
[2521
eje ăsta este repetiţia nenumăraţilor sori care-au 'xistat şi vor exista. Bâtrînii. pe vremuri, ştiau că soarele se află la două mii de leghe şi se mirau că poate fi văzut de la două sute de paşi. Ştiau că ochiul n-ar putea să vadă soarele, dacă n-ar fi şi el într-un anumit fel un soare. E neapărat necesar să ştii să nu fii bolnav, să devii invulnerabil la toate. Şeful de trib Avaporu, după cum relatează iezuitul Montoya. mesteca iarba magică a lui Yayeupâ-Guasu ; strănuta de trei ori şi se făcea nevăzut. Aşa că eu, chiar de-aş fi mort. n-aş fi cu adevărat mort, fiindcă aş fi o repetiţie a mea. Numai coaja primului meu suflet ar fi spartă sau moartă, după ce fuseseră clocite celelalte.
Vorbeşte-mi despre asta. îi poruncesc şefului nivakle. Povesteşte-mi tot ce ştii în legătură cu asta. Chipul vrăjitorului indigen se întunecă şi mai tare. Cărbunii ochilor lui plutesc o clipă printre zbîrciturile vopsite cu chinovar. Hai, vorbeşte odată. Pisică Sălbatică se sprijină în toiagul cu însemnele şefului de trib. şi din gura lui închisă începe să se audă murmurul care, străbă-tîndu-i trupul, pare să vină de foarte departe. Chasejk, tălmaciul, traduce : Toate fiinţele au o dublură. Hainele, ustensilele, armele. Plantele, animalele, oamenii. Această dublură apare în faţa ochilor oamenilor ca umbră, reflex sau imagine. Umbra pe care orice corp o proiectează, reflexul lucrurilor în apă, imaginea văzuta îjtitr-o oglindă. Putem s-o numim umbră, chiar dacă-i alcătuită dintr-o materie mai subtilă. Cea mai bună dovadă e că umbra soarelui .acoperă obiectele, dar nu le ascunde. Reflexul T?ei nu îngăduie totuşi ca peştii să se ascundă total. Sjbr* sînt identice cu fiinţele pe cart» le dublează, jj"  a'rt de subţiri, mai mult decît transparente. Nu poi
ochii ^ ^a' nu "ltotdeauna cu ocn" feţei, numai cu gi^ ul interior care gîndeşte. De aceea umbra este ima-. dubi , Cârei fiirHe- Toafe fiinţele au o dublura. Dur mai "^,oraului e una şi triplă în acelaşi timp. Uneori deose^'t deC?t atît Fiecare dintre aceste suflete este forme»1 - ce*eJa*te- dar în pofida diferenţelor dintre ele tpebe nT Un sin?ur suflet. îi spun tâlmaciului să-l în-P« nivakle dacă e. ca taina creştinismului. Un sin-
gur  Dumnezeu  în  trei  Persoane   distincte.   Vrăjitorul i'ide cu un rîs sec, fără să-şi dezlipească buzele zbîrcite do tatuaje. Nu, nu ! Asta nu-i pentru noi. oamenii-pă-ciurii ! Sufletul dintîi se numeşte ou. Apoi vine suîle-tul-cel-mic, situat în mijloc. Oul e înconjurat din toatp părţile de coajă sau piele : vatjeche. Scoarţă tare care protejează sufletuî-moale sau măduva. Aşa cum oul este sufletul corpului, coaja este sufletul oului. Nici unul. nici cealaltă nu pot fi atinse ori văzute. Sini alcătuite din ceva care-i mai puţin decît vîntul, căci vîntul se simte, pe cînd aceste două suflete n-au nimic care poate fi atins,  ori  văzut. Pot străbate lucrurile  cele mai  tari. Niciodată nu se izbesc de nimic.  Cînd  cineva respiră foarte aproape de tino, ii simţi răsuflarea pe obraz. Oul şi coaja sînt mai uşoare ca răsuflarea. Cel de-al treilea suflet este vatajpikl :   umbra. Suflet al cojii cate ..ave ceva".   Mulţi   văd  în   apropierea   mormmtului   umbra fiinţei moarte nu de mult. Asemănarea e atît de perfectă cu trupul „caro nu mai este acolo'", cu mişcările lui care au fost, cu i'elul lui de a fi care nu mai este. îneît se pare că trupul continuă să fie acolo. Dar acesi suflet  rătăcitor  e  complet,  gol,  n-are  nimic înăuntru. Pentru noi trupul are mai multă importanţă decît sufletele, fiindcă acestea îşi trag obîrşia din el. Fără trup nu există suflete, chiar dacă acestea supravieţuiesc după distrugerea lui. Aceasta e credinţa Bătrînilor. Nu exist;1 cuvinte pentru a explica asta. dar ei. Bâtrmii. ştiu c& există mai multe suflete într-unui singur : sufletul-ou. fiu-al-sufletului,  sau suîletul-cel-mic ;  umbra produsă de soare, reflexul în apă, imaginea în oglindă ; umbra produsă de soare în miezul dimineţii sau in miezul dup<|" amiezii, umbra soarelui cînd cade în spatele corpului caie merge înainte, umbra corpului cînd soarele e în pune cel mai înalt  al  cerului,  umbra proiectată de !um1"" soarelui filtrată de nori ; umbra pe care o produce mina  lunii :   luna  însăşi  printre  nori.   Dar  din  tCK ^ acestea, cele mai importante sînt cele trei suflftt1. ce alcătuiesc suportul sănătăţii şi vieţii omului. Misiunea -^ e să-î menţină sănătos, fără dureri şi fără sUP''u'all'cră. avînl si energic. Asta e menirea lor : menirea lor sa
(254|
care numai toate trei împreună o pot împlini. Dac-ar f6si unul dintre ele, bunăoară sufletul-ou, omul incom-let ar continua să umble, îndeplinindu-şi obligaţiile, dar P permanente dureri de cap şi dureri ale trupului. Semn că sufletul-cel-mic nu mai este. S-a dus. Bolnavul poate continua să trăiască. Dacă nu se îngrijeşte, partea din fiinţa lui care lipseşte face mai uşoară răpirea celorlalte de' către spiritele cele rele. Acestea sînt chivosis, sau fiinţe pitice care trăiesc sub pămînt ; suflete diforme ale noilor-născuţi şi ale copiilor născuţi morţi. Acolo, sub pămînt, spiritele acestea schingiuiesc umbrele răpite. Beau bere de porumb şi se distrează chinuindu-le, la fel ca indigenii ăia denaturaţi care chinuie oamenii în beciurile Marelui-Stăpîn-Alb. Cîţiva chivosis răsucesc şi încovoaie fără milă sufletele răpite. Atunci trupul e încercat de tremurăturile celui mort-viu-fără-întreru-pere. Intreabă-l, Chasejk, dacă mă poate vindeca. Zice că nu, Excelenţă. N-au mai rămas decît oasele, zice. Cele trei suflete s-au dus de mult. A rămas doar cel de-aî patrulea suflet, dar el nu-l vede. Spune-i să se uite mai bine, să vadă. Umbra e mai greu de strunit decît oul. Zice că n-are putere asupra ei ; că n-o poate vedea. Zice, Excelenţă, că şi dac-ar sufla pîn-ar rămîn-e fără suflare, spiritele ajutătoare ale lecuirii tot n-ar mai putea pătrunde acum în golul-fără-suflet al trupului. Să sufle şi să scuipe pînă i s-o usca gura şi i s-or crăpa bojocii. Piatra cea mare a morţii a căzut înăuntru, şi acum nu mai e chip s-o scoată cineva. Asa zice nivakle, Excelenţă.
b-ţt a»°^ §* eu' după diagnosticul acestui agnostic săl-decît' Smt C-U °Uăle sufîetului făcute praf. Nu vede totul f1 ^ *n*re oase- Dar golul înseamnă totuşi ceva ; Fetu, Pmd^ de mod Şi de acomodare. Nu-i aşa? Aşa-i. udă a \*>iUn*ie/-ari care ?-înt aceste chivosis răsucesc cîrpa Cont;n ryp^ui„m5u sub pămînt. Beau bere de porumb. calorrm" rf rna^rasucească ; buzunarele lor sînt pline de meu fu l- ?a„u într-una bere. Mă pun pe jeratic. Trupul mega în trrmurăturiîe celui mort-viu-fără-între-
pe ai n~° Să mă dea ei gata pe mine> Eu nu sînt ce-aşi calapod cu ceilalţi, asta c ştie orice copil
[2551
•^ a rămîi în picioare ! Sînt spe> de şcoala. Să tu mort J* ;?*? pentru mine totul e o cialist în aşa ceva, ş _w          întotdeauna înainte, iuîn-
câlătorie de Stoarcere  merg in  ^ ^ ^ fe ^^ du-mi rămas-bun de la to              ^ din  drum> nu_(
potrivit,  fără sa ma lf°^         în jos ? Oare păsărik
PaŞa?   ^-^^^f poate retrage  cuvîntul odaf. zboară mapoi ?  be mai  P             nU       ^ sa vedeţl ln
pronunţat ? Puteţi voi sa^aţ 1         Dac.aţi auzi num&1
^H^ jtettTtoSe^Tdou& ori ma, mult. Ea n, pe jumătate, ?i mţei b          r_
simt ca un ou abia pus
CE MAI E DE REZOLVAT PRINTRE HlRTIILE astea ? Văduva santinelei Jose Custodio del Rfo, care-a ars ieri, a făcut o cerere adresată Excelenţei Voastre. Ce mai vrea văduva asta ? Să-i înviem bărbatul ca răsplată pentru grava greşeală pe care-a săvîrşit-o dormind în post ?
Cu tot respectul şi veneraţia pentru Supremul Guvern declar — spune văduva — că-I ţin pe mort în casă, închis în sicriu, fără să-l pot îngropa, şi că, din pricina căldurii toride, duhoarea s-a-ntins în tot cartierul Merced. Motiv pentru care vecinii au început să facă scandal şi să protesteze. Să-l îngroape odată. Părintele paroh de la Encar-nacion, Stăpîne Suprem, nu vrea în ruptul capului să-i facă sfînta liturghie şi să îngăduie ca răposatul meu, care-a fost servitorul vostru credincios, să fie îngropat creştineşte, nu zic chiar în biserică, cum i s-ar cuveni, dar măcar în sacristie, unde sînt înmormîntaţi bunii creştini. Să spună preotul de ce refuză să-i facă slujba de înmormîntare. Părintele paroh invocă faptul că răposatul bărbatu-meu Jose Custodio era un ateu înrăit şi un mason. Şi mai susţine că tocmai de aceea nu-i întîmplător că a fost văzut în mijlocul liotei de demoni dănţuind ca un sălbatic ori un împieliţat în jurul focului care l-a mistuit pe Supremul, ba ce zic. să-mi fie cu iertare, am vrut să zic în jurul focului pe care răposatul meu Jose Uistodio l-a aprins ca să' ardă momîia nelegiuită închi-Pumdu-l pe Supremul nostru Karaî Guasu, şi în îmbrăţişarea pe care i-a dat-o, vreau să spun nu Supremului
urJ^-SOan^' c* ^oar momîii de  ceară,  s-a pîrjolit   pe ma ln foc, căzînd peste momîie.
binJ°Cmai asta invocă Părintele paroh, cînd eu ştiu mai numa-ar-'1ŞlCine că răP°satul meu Jose Custodio a făcut-o figură *,Undcă a dorit din tot sufletul să salveze această china Cuară care Pentru noi e sfîntâ. căci îl intru-f» Pe iubitul nostru Karai, făcută cu gînd rău de cei
17 ~ Eu, Supremul
cure vor să-l batjocorească pe Şeful Suprem al Guvp-nului, fie în veci blestemaţi, cu voia Domnului şi a Mai *" Preacurate.
Dm toate acestea mi s-a tras un pocinog ; din vin părintelui  vecinii  mă  acuză   că   aş   fi  vrăjitoare.   Fac mereu procesiuni,  scoţînd din biserică statuia Mîntui torului nostru, lucru interzis, şi însoţind-o cu jeluiri si rugăciuni. Apoi scot şi statuia Sfintei Fecioare din Asun-cion, care e în puterea dofiei Petronita Zavala de Ma-chain, ca supraveghetoare perpetuă a Maicii Domnului lucru de asemenea interzis.
Au adus din toate părţile bocitoare pricepute în căinări şi rugăciuni şi s-au strîns mai mult de o mie. In faţa casei mele şi pe multe străzi au aprins focuri din lemn de palmier sfînt şi de dafin, chipurile ca să pună pe fugă duhurile rele care, zice lumea, ies din trupul lui Jose Custodio al meu. Strigă după mine şi mă rănesc cu vorbe de ocară de cum mă văd, fără cruţare.
Aseară, un grup de indivizi, printre care erau şi cîteva femei pe care le-am recunoscut şi le pot da în vileag, îmbrăcaţi cu toţii cu veşmintele Ordinului Dominican, mi-au răscolit toată casa. M-au legat şi mi-au acoperit faţa cu mătăniile celor Cincisprezece Taine. M-au tîrît pînă la malul unuia din pîraiele de foc care se revarsă pe stradă şi prin şanţurile de scurgere, asemenea puhoaielor din timpul furtunilor cu ploi şi fulgere. Au tîrît după mine şi sicriul cu răposatul înăuntru şi m-au legat cu funii de copac. M-ar fi aruncat în şanţul de unde ieşeau flăcările, şi Jose Custodio al meu — ferească-ne Dumnezeu ! — ar fi ars a doua oară, după moarte, iar eu pentru prima dată, înainte de a muri. Faptul acesta s-ar fi petrecut cu adevărat, dacă n-ar fi sosit gardienii cai ne-au salvat trăgînd cîteva focuri în aer.
Pentru răposatul meu, care nu mai poate fi înviat din morţi, pentru mine, care mai sînt în viaţă, nu ma si chisesc prea mult, şi n-aş fi cerut nimic Supi'c1*1"^ nostru Dictator. Dar am doisprezece copii, şi ce ^ măricel abia a împlinit cincisprezece ani. Bate^'[° g_ fanfara de la Cazarma Spitalului. Eu sînt spălatore
cîstig cu rufele murdare ale oamenilor de sus n-o d-ane-aiungă să trăim eu şi copilaşii mei. Sft Dar nici de asta nu mă sinchisesc prea mult. Stăpîne nrem   Mă sinchisesc însă cu adevărat şi al naibii de lt de faptul că, din pricina calomniei şi răutăţii oamenilor haini, nu-l  pot îngropa creştineşte  pe răposatul pentru care vărs lacrimi amare,  căci nimeni nu "tie cît era de bun, de săritor, pîinea lui Dumnezeu nu alta  bietul meu Jose Custodio. Nu-i acelaşi lucru să-l îngropi în curtea casei noastre ori să-l arunci în rîu, chiar dacă aşa îl chema pe Jose al meu. care l-a slujit pe Supremul nostru cu toată credinţa şi a murit pentru el şi în slujba Patriei şi a Guvernului.
Ridică-te, doamnă. Cum te cheamă ? Gaspara Can-ruaria del Rio, la dispoziţia dumneavoastră. Excelenţă. Ridică-te. Nu pot îngădui ca un paraguayan. bărbat ori femeie, să îngenunchieze în faţa nimănui, nici măcar in faţa mea. Du-te şi primeşte condoleanţele mele, Dorinţa îţi va fi împlinită,
S-a dus, Patmo ? Cine, Stăpîne ? Văduva, neciopli-tuţe. Dar n-a fost aici, Excelenţă. înălţimea voastră a interzis orice audienţă. Am citit cererea văduvei şi atîta tot, Stăpîne. Prost cum eşti, nu ştii că persoanele şi lucrurile nu există cu adevărat. Trezeşte-te odată din această beţie-vrajă care te face să fii mereu în afara evenimentelor. Nu. simţi toată sărăcia asta generală ? Lumea ajunsă în strîmtoarea dificultăţilor, în amploarea deznădejdilor ? Săracii sînt singurii care simt o tristă iubire pentru cinste. Copaci care adună praful. Dacă "-ar putea cel puţin să suspine s-ar înăbuşi. Am desco-pre t • elen^a' că e la mijloc o veche duşmănie între j.      „?x faniilia Rio, din pricină că ei n-au vrut să-i plă-
sca taxele de botez pentru cei doisprezece copii.
cion         ordinul Pentru preotul din  parohia  Encarna-a snims   unde  a     juns   sufletl,i   c|t.fUnctu!ui   Jose
 a'uns s<-iiletul defunctului Jose  - Dacă"1 află în iad^ să-J lase acuk)- Dacfl nu  S a^e' să treaca imediat la îngropat ea ca- aşa cum cere datina creştină, dupâ ce-i  face
11*
mai intîi slujba de cuviinţă. Fără bani. Iiîrtia să '<"•,> vizată de vicar. Iar vicarului îi ordon sa-l transfere n" preotul  de la Encarnacion   la  închisoarea din Teve-6
Hoiârîre Suvremă
Să se plătească 30 de uncii de argint văduvei Gaspara Canturia del Rio ca reparaţie pentru daunele morale şi prejudiciile materiale. Pe lîngă aceasta, să i se plătească o pensie de şase pesos şi cîte doi reali de copil pînă cînd cel mai mare împlineşte vîrsta majoratului. Atunci va intra în Fanfara de la Cazarma Spitalului, cu gradul de caporal-muzicant.
Cu această ocazie şi pentru ca fanfarele din toată ţara să facă din nou să răsune văzduhul de sonorităţile lor marţiale, aşa cum am ordonat, ia cunoştinţă de următoarea comandă pentru negustorii brazilieni din Itapua -. 300 de goarne de al&mă şi tot atîtea suflate cu bronz ; 200 de cornete cu piston, 100 de oboluri ; 100 de trompete ; 100 de viori ; 200 de clarinete ; 50 de triunghiuri; 100 de surle : 100 de dairele ; 50 de timpane ; 50 de tromboane : două duzini de partituri muzicale ;. 1 000 de duzini de corzi de chitară de toate felurile, pentru a reface lotul anterior, care a căzut în apă la traversarea fluviului Paranâ, din neglijenţa şi lenea cărăuşilor.
Din aceste instrumente se va asigura o dotare completă pentru indigenii muzicanţi care alcătuiesc l ani ara Batalionului de Infanterie nr. 2. sub bagheta maestrului Felipe Santiago Gonzâlex, care va fi pusă din nou pe picioare şi lărgită cu va efectiv de o sută de loeun. Soliştii Gregorio Aguai ia oboi. Jacinto Tupaverâ |a trompetă, Crisanto Araveve la vioară : Lucas Araka ia clarinet. Olegario Yesâ la surlă. Jose Gaspar Kuaratâ la dairea. Jose Gaspar J ah ari la triunghi, componenţi al orchestrei care au einlat la funeralii, vor fi ştei'.şi efectiv şi li se va da pensia cuvenită.
 t
 ai
Ce-ai aflat despre furtul celor 1 tt 1   de tuburi orga care se afla în corul bisericii de la Merced ' Excelenţă.  înştiinţarea  Sfinţiei  sule   Intendentul
1260]
 Ş1
I
] General Don Roque Antonio Cespedes Xeria : CaI-"U d în vedere gravitatea nelegiuitului furt, am hotărît ^T                          ii hţi    i        lii        ît
 g
Tameninţ pe presupuşii hoţi şi complici cu întreg ~ râtul de stat, ceea ce pînă în momentul de faţă n-a f, n;cj un rezultat pe care să-Z pot aduce la cunoştinţa Excelenţei Voastre. în pofida acestor ameninţări şi a f ap-t luTcă am hotărît să-i lovesc ca trăznetul cu excomunicarea post mortem, singurul lucru pe care l-am putut afla-'este că, după cît se pare, muzicantul Felix Şase-d°Wte (numit astfel fiindcă într-adevăr avea cîte şase degete şi la mîini şi la picioare, organist al desfiinţatei mînăstiri a ordinului Carităţii, servitor şi sclav al răposatului presbiter O'Higgins) a vîndut tuburile argintarului Agustin Pokovi ca fier vechi. Dar nici asta n-a fost cu putinţă să verificăm, Excelenţă, fiindcă argintarul Pokovi a murit la scurt timp după furt, de un atac de apoplexie, iar susnumitul sclav şi organist Şasedegete, a murit şi el înecat într-un torent, în aceeaşi zi de furtună cînd Excelenţa voastră a suferit accidentul. Pede paeria claudo! Cercetările noastre se îndreaptă acum spre şcolile publice, căci am primit rapoarte din care reiese că s-au format mici orchestre secrete de fluieraşi printre elevii susnumitelor aşezăminte. Aduc aceste ştiri la cunoştinţa Excelenţei Voastre, fără a mă opri înst pentru a mai culege altele, considerînd că e mai bine să aflaţi ceva cît mai repede ca să puteţi lua măsurile de cuviinţă pentru stăvilirea răului.
Ordonă, Patino,  să fie lăsată baltă cercetarea fur-.. Ul- Adaugă la lista de instrumente muzicale pe caro )"ara/ictat-o cantitatea de 5.000 de flaute mici. pen-j,« a fi distribuite elevilor din şcolile publice. Ordon, pe farv? aceas^a-  ca în fiecare  dintre  ele  să  se  formeze drf        J1"^1'8?1 cu elevii cei mai înzestraţi. înce-
Pîndrf        J1"^18?1 cu elevii cei mai înzestraţi. înce-oblip t   ?stazi> teoria Şi solfegiul va figura ca materie gatone în programa şcolară de învăţămînt.
Cristal?131 e de rezolvat ? Caporalul muzicant Efigenio retrage H-areSează Excelentei Voastre cererea de a se P&iit n r nctia de tambur major, pe care a înde-?i sănăt i P de treizeci de ani. Invocă faptul că vîrsta atea lui Şubredă nu-i mai permit să se achite
de obligaţii cu capacitatea cerută de acest servii Ce:;- în schimb permisiunea de a se întoanV i* munca lui de fermier, fiindcă ar vrea foarte niMit ?? poată cultiva porumb-de-apă pe lacul Ypoâ. Vezi pP tino, cum boala zăpăceşte mai rău decît moartea şi_-îndepărtează pe oameni de la rosturile lor ? în mometi-
1nl   în   rarp  p>n   arnnr1  «amînffl   rvpnfrn   a  xrarîon   j-m*™   ..-
tul în care eu arunc sămînţa pentru a vedea cum răsar mii de muzicanţi în ţara asta a muzicii şi profeţiei, tamburul major, cel mai bun dintre toboşarii mei, care făcea din acest instrument cutia de rezonanţă a ordinelor mele, vrea să se condamne singur la tăcere. De ce ? Ca să cultive victoria-regia pe apa glodoasă a lacului ' Ce victorii există fără tobe ? Cheamă-l la mine. Asta-i o problemă pe care trebuie s-o discut cu el între patru ochi.
Şi mai ce ? Cererea Josefei Hurtado de Mendoza. care vrea să i se restituie pămînturile ce i se cuvin din împărţirea moştenirii rămase de la bărbatul ei. Asta-i o zi plină de văduve, de muzicanţi, de fluieraşi, de toboşari, de toţi dracii din lume care-şi vîră coada în viaţa mea într-un moment atît de nepotrivit ! Ai verificat antecedentele procesului ? Da, Excelenţă. Văduva a obţinut casarea de la Judecătorul Curţii de Apel. Nu-ţi picură ceară din această lumînare-văduvă; Pa-tino ? Vă jur pe ce am mai sfînt, Stăpîne. Cererea văduvei Hurtado e îndreptăţită. Atunci Providenţa ne-a luminat : Dacă domeniul Mendoza nu-i de furat, atunci să-i rămînă ei.
Şi mai ce ? Văduva lui Noseda cere Excelenţei Voastre îngăduinţa de a trimite un transport de yerba mate pînă la Itapua. Iar văduve ! Unde-s certificatele de plata birului, a redevenţelor în aur, a taxelor _de război, de regie, a tuturor impozitelor legale ? Nu sin toate, Excelenţă. Mai are de făcut nişte demersuri. Spune-mi, pungaş fără pereche ce eşti ! Ridică ocrin-Nu te preface că strănuţi. Văduva asta a lui Noseda, cu faţa mai tare decît talpa şi decît piatra, a făcutr,^n,j1ăsic mult demersuri ca să se-ncuscrească cu tine. Cira ^ veche ! Nu, vă jur că nu, Excelenţă ! Fie cum zici . Să-i dăm fiecăruia ce i se cuvine. Scrie : Văduvei
[262]
k
da care face negoţ, să i se dea ce cere : să încurce A   " n-are încărcătură, iar dacă are încărcătură să nu
Ivce Pentru această încercare de contrabandă soliei-t nta va fi pusă să plătească o amendă de trei mii de pesos bani peşin, care vor intra în Vistierie.
N-o să se poată plînge protejata ta, Patino. Acum dţiva ani am dat o amendă de 9. 539 pesos vechi mulatrului Jose Fortunato Roa, agent secret al Argentinei, pentru o escrocherie asemănătoare la care voia să mă facă să închid ochii, ca tine acum. în complicitate cu asociatul său la hoţie Parga. Eu, Excelenţă... Tu. pînâ una alta, expediază hotărîrile astea, căci eu vreau să termin de însemnat ce mai am de însemnat. Nici un drum. nu-i rău. cu condiţia să ducă undeva.
Ce-i cu cercurile astea pentru canoe ? Ah, da, Excelenţă. Cărăuşul care însoţea convoiul cu cercuri s-a înecat în Pirapo încercînd să treacă rîul ieşit din matcă, cînd au fost ultimele ploi torenţiale. Cercurile de fier, te întreb. Au ajuns la destinaţie, Stăpîne. Jandarmul din satul Yuty. de lingă locul unde s-a răsturnat carul şi s-a-necat cărăuşul şi s-a pierdut toată încărcătura, i-a adunat la sfat pe toţi locuitorii, şi cu toţii au hotărît să schimbe cursul pîrîului, transformat într-un rîu năvalnic. Au murit pînă şi leproşii de la leprozerie. în trei zile şi trei nopţi, cercurile au fost scoase la lumină O sută de călăreţi au transportat cercurile în goana cailor şi le-au predat Delegatului din Itapua.
Trimite o depeşă acestui neisprăvit.
Către delegatul din Itapua. Casimiro Roxas :
La primirea prezentei, să se execute imediat următoarele ordine :
sal l- Este absolut necesar să se urgenteze construcţia de i?i" V Fţotila trebuie să fie gata în mai puţin El ct-             trirnit pe Trujillo ca să conducă lucrările
unde Unde S-6 aşază tunu*! în ce loc anume din Plan-asa     se leagă  frînghiile  pentru  atenuarea  reculului,
•     um l-am învăţat chiar eu. pentru ca reculul focului nu scufunde ambarcaţia.     "
12631
fe.
2.  Trimit,  de asemenea,  afeturi de tunuri marină reşti.  în cantitate de o sută.  Şi  alte o sută de uscat Pe urmă voi avea grijă să trimit ce mai lipseşte. Desore toate astea, vor mai veni alte detalii în plicul cu in. strueţiuni Secrete, pe care-l voi trimite tuturor comandanţilor militari.  Gîndul meu  e ca această  flotilă de război să contribuie, cînd va sosi momentul, la străpungerea blocadei rîului şi la deschiderea liberă a navigaţiei, în scurt timp voi fi acolo pentru a coordona pre-, gătirile de apărare. Eu însumi mă voi pune in fruntea trupelor şi voi conduce operaţiunile, pe baza unai plan pe care l-am trasat mai de mult. Voi controla e« axistă şi ce se cheltuieşte ; iar in ce priveşte utilajek- nu voi plăti nesăţioşilor traficanţi brazilieni preţurile exorbitante pe care voi le faceţi să figureze pe liste. Nici un fir de pulbere nu va îi plătit cu mai mult decli. face.
3.  Să  i se  spună  comandantului de garnizoană că pentru a nu omori pînâ la urmii caii, clacă vrea -sâ-i lase să mai prindă carne în timpul verii, este nevoie sâ se pună mai multe paturi sub samare, cînd sint scoşi la muncile din garnizoană. Sa i se mai spună că poate continua  tăierea pădurii  pînă  la  pătratul  crescător,  .'are începe vineri. Sâ împartă copacii  tăiaţi în  două  sectoare ; într-unui să-i pună pe cei buni pentru construcţia de ambarcaţiuni ; într-altul, cei care vor fi schimbaţi pe armele aduse de contrabandiştii brazilieni şi din Provinciile Orientale. în circularele şi depeşele taie renunţă la titulatura don, care nu se mai foloseşte.
4.  Ce  mai  face  doamna  Pureza ?  A  ajuns acolo . I-ai  dat  adăpost şi  i-ai  făcut  primirea  cuvenita,  a?a cum  ţi-am   ordonat  în   depeşa   anterioară ?   Trateaz-o cu respectul cuvenit unei doamne de rangul A, -căreia ţara îi datorează o mulţime de servicii, de care eu a luat mai de mult cunoştinţă.  Nu-i nevoie sâ *    P01 cu   ea  cu   trufie,   prins   in   beţia  de   cuvinte
în prostia ta. crezi câ-ţi sporeşti puterea şi aui Putere pe care n-o ai deeît prin delegaţie de la Putu Supremă.
5.  Am   primit   multe   plîngeri   împotriva   ta negustorii brazilieni. Chiar mînia, oricît ar fi d
[264]
 eu  u  cai >
 di?
 ]"
t" nu poate fi tolerată. Fiindcă atunci cînd cultivi ^ a împotriva cuiva e ca si cum ai autoriza ca per-m:I! în cauză să-şi petreacă tot timpul rumegind ea şi simţirea noastră. Clipă de clipă.' Asta-i Psă de suveranitate din partea unui om. De fapt e o are nerozie. Bagă bine la cap sfatul ăsta, sub chica aia "Jeaţă. Să rodească şi să se transforme in gînduri bune, în acţiuni utile. Dragul meu Roxas, fă-ţi datoria.
6.  Să trimiţi gazetele din Buenos Aires.  Ultima pe care mi-ai trimis-o e veche de acum şase luni. Cum-pără-le la suprapreţ, chiar numerele mai vechi. Broşuri, orice fel de publicaţii care apar acolo. Am citit că Rosas începe să se ocupe în mod favorabil de mine, ceea ce ar putea să însemne ceva, dacă nu cumva sint doar viclene complimente ale Restauratorului pentru a ciştiga 'timp şi a.mă cîştiga pe mine, acum cînd Lavalle .îşi 'arunca ostile asupra lui. Calicul de Ferre e din nou guvernator al provinciei Corrientes,   Aşa le  trebuie.   Verifică dacă-i  adevărat   că   a   oferit   mincinosului   'ele   Rivera comanda armatei trimise împotriva lui 'Rosas şi l-a pus pe ciungul Paz şef militar al forţelor sale.
7.  Să ceri englezului Spalding. de pe celălalt mal al rîului,  să  trimită,   aşa   cum  a  promis,   cartea  fraţilor Robertson despre Regatul Teroarei mele, împreuna cu Scrisorile lor despre Paraguay. Vreau să văd cu ce noi perfidii mai vin pungaşii ăştia, după un sfert de secol. Poţi plăti pentru  braşoavele   astea  broşate  pină la   o sarcină de yerha  viate.   Şi  încă  una.   dacă  sînt  două volume. Tîrguieşte-te.  Nu cred că ticăloşiile  astea  ti-pante valorează mai mult decît o pereche de espadriU-, ^ncum, nu depăşi două legături de yerba în total. Daca
Vrea, ducă-se dracului englezul Spalding, cei doi şco-™ Robertson,   Imperiul   Britanic   cu   ticăloşii  lui   de suPuşi cu tot.
n         ePtorului Leon să i se spună să'comande din
in                                 să i se spună săcande d
conin      n°U tra"sP°rt de jucării, pentru a fi împărţite tite       u     Crăciun- °e data asta. jucăriile vor Ci pla-^         ' Pe;?in d'n Vistierie' din malariile mele ne- Caravana de căruţe care duce afeturile şi tu-
nurile poate aduce la întoarcere baloturile şi cutiile cu jucării, după indicaţiile din anexă.
9.  încearcă să faci tot ce poţi pentru a îmbunătăţi serviciul nostru secret în zona din exterior care-ţi revine ţie. Fă-o cît poţi mai repede, mai eficient, mai discret Aşa cum funcţionează în momentul de faţă, eu sînt cei' din urmă care iau cunoştinţă ele ce se întîmplă. Mai ales acum,  cînd m-am lansat într-un proiect de proporţii vaste. Despre chestiunea asta vei primi instrucţiuni suplimentare în Plicul Secret.
10.  Descoase-o pe doamna Pureza cu privire la relaţiile ei în Rio Grande, în Provinciile Orientale. în Entre Rios. Nu-i spune încă" nimic.  Ai încurca lucrurile ca de obicei. Mai bine invit-o în numele meu să facă un drum pînă la Asuncion, ca să stea de vorbă cu mine. Nu-i spune motivele. Dacă-i face plăcere să vină pînă aici, pune-i la dispoziţie mijloacele şi escorta cuvenită. Cred că trebuie să mai fie pe-acolo pe undeva vechea trăsură a guvernatorilor, de cînd au părăsit-o, după călătoria lor în provincia Misiones, pungaşii de Robertson. Recondiţioneaz-o pentru nevoile Doamnei Pureza. Dacă e cazul, anunţă-mă din timp de sosirea ei.
11.   Măreşte la trei  numărul staţiilor  de poştă pe linia  Asuncion-Itapua.   Una  în  satul  Acahay.   alta la rîul Tebikuary-mi, a treia la confluenţa rîurilor Tebi-kuary şi Pirapo. Să se facă plute pentru trecerea încărcăturilor grele peste aceste rîuri. cele mai mari clin ţară. Să  fio  opriţi   în  aceste  puncte  cei  mai  buni  vîslaşi-pluta.şi  pe  care-i  poţi  recruta.   Să  fie  trimişi  oameni din leprozeria de la Yuti pentru îngrijirea utilajului şi instalaţiilor. Să ai grijă să le trimiţi cile o vită pe ^ başca   celelalte  alimente,  uniforma  pentru  trupă,  ati plutaşilor,   cît  şi   patrulelor  fluviale.   Şi  la  fel  pentru echipele însărcinate cu paza. reparaţiile şi întreţine5-e materialului.
12.  Nu înţeleg, stimatul meu Roxas, cum se face ca riintr-o dată afirmi într-un raport că ai nevoie de i brăcăminte pentru batalion. Aici n-am putut corap _ îmbrăcămintea pentru mai mult de o mie de reci Am numai trei ateliere, cu trei croitori şi douăzeci
12061
ătoare, care muncesc în trei ture şi nu dovedesc, n aceea recruţii mai sus pomeniţi n-au putut fi tre-f în revistă, deşi au fost instruiţi cum se cuvine, r^d gata de încorporare în efectivele de front. Să mai aştepte ceilalţi pînă cînd om avea uniforme destule; i dacă au atîta nevoie de îmbrăcăminte, facă ce-or vrea, fiindcă în momentul ăsta sînt ocupat cu treburi foarte importante şi nu-mi stă gîndul să fac rost de boarfe pentru trupe. Şi ce-i povestea asta cu amestecul hainelor ? Tu ştii foarte bine sau ar trebui să ştii, după douăzeci de ani, că uniforma pentru toată lumea se compune dintr-un veston albastru cu garnitură de diferite culori, în funcţie de armă. Pantaloni albi. Eghi-leţii galbeni la cusăturile de la spate disting cavaleria de infanterie. Pălărie rotundă de piele, cu cocardă tricoloră şi inscripţia Independenţa ori Moartea în vîrf. Alta şi mai mare pe pieptul tunicii. Dacă nu ai grijă de aceste detalii, în prima învălmăşeală a unei bătălii adevărate, unităţile n-ar şti să menţină ordinea. S-ar amesteca batalioanele, escadroanele, companiile. Ar ataca, ar trage fiecare în legea lui. Cum i s-a întîmplat lui Rolon în hărţuiala cu cei din Corrientes.
în carele care transportă afeturile voi pune ce-o putea fi gata pînă atunci din articolele de îmbrăcăminte. Poate chiar tot, în afară de cravate, care vor fi făcute mai tîrziu.
Lista de comandă de jucării :
2 figurine generali în uniformă călări, fiecare pe cîte un cărucior cu 4 rotiţe, figurile avînd înălţimea de 10 degete.
6 ofiţeri în uniformă, tot călări şi tot pe cîte un cărucior cu 4 rotiţe fiecare, avînd 7 degete înăl-
 5me
77n 5
"" figurine   grenadieri   în   uniformă,   de   6   degete
 ţ™    10 dit       i
 f             gieri   în   unifor
10 i.    ţ™e, 10 dintre ei cu goarne. u "gurine tamburi  în uniforme  cu  cutiile lor şi resorturi pentru  bătut tobele,  de  diferite mărimi,   incepînd  de  la  5  şi   72   degete  înălţime, "ecare pe o cutie în care se află resortul.
[267]
I Uuli figurine înfâlişînd o santinelă in ghereta lui, care iese şi apoi inlră la loc, cu ajuiorul resort, de 3 degete înălţime fiecare. 600 turnuleţe de la 3 la  !,2 degete lungime. a.>eza*a
pe afeturi. 12.000 puşti cu ţeava de 12 [2 degete lungime, vopsite
în diferite culori.
100 gornişti vopsiţi, in diferite culori, de 13 degete lungime.
20 figurine femei de 8 şi V2 degete înălţime, îmbrăcate în alb, cîniînd la chitară şi stind fiecare pe o cutie în care se află resortul.
20 actori, cu actriţele lor, valsînd pe un ring aşezat pe o cutie în care se află resortul, de 5 degete înălţime.
20 figurine de femei aşezate pe scaune, cîniînd la pian. de 9 degete înălţime şi puse pe cutii în care se află resortul.
40 fete aşezate pe vine, pe cutii de 3 degete înălţime, dind fiecare de mîncare la două păsărele.
30 fete de 3 degete înălţime pe cutii cu resort, dresînd fiecare cîte un ciine.
30 fete de 3 degete înălţime pe cutii cu resort, dînd de mîncare unei păsărele.
50 fete de 2 degete înălţime aşezate pe burdufuri,
cu o păsărică în poală.
400 figurine de femei de 4 degete înălţime. îmbrăcate în culori vii, cu copii în braţe, aşezate pe cutu în care se află resortul pentru mers.
50 fete aşezate pe burdufuri, cu păsări în poală, de
la 2 la ţ'-i degete înălţime. 120 femei de 6 degete înălţime cu copiii lor de rruna.
cu resort. 200 ţărănoi, de 9 şi *;?> degete înălţime.
călugări  de  3  şi   V-j   degete  înălţime,   stind V-
burdufuri (desculţi).
bătrîni de 3 şi V2 degete înălţime fiecare. c:a u^
măgar  înainte,  încărcat de fructe,  pe  cuta
resort.
J268!
80 copii stînd in hamacuri.
"7 quaikurues călări, fiecare cu o lance de 2 şi ' -degete înălţime.
90 tigri coîorati: de 3 şi ' 2 degete înălţime şi de 7\si   ' ?>   degete   lungime,   aşezaţi   pe  burdufuri.
•70 pisici de 2 şi Va degete înălţime, pe burdufuri.
20 iepuraşi pe burdufuri.
20 vulpi cu un cocoş deasupra fiecare, a.şezate pe cutii cu resorturi, de 9 degete lungime.
60 huruitoare de 3 degete îungime, şi de 1 şi V2 degete lăţime. .
(In Caietul personal)
IAU ÎNCÃ O DATA DINTRE HÎRTII FLOAREA-mumie de ştir. O iVec de piept. Din nou i<>sa din adîncuri duhoarea aceea slabă ; un miros care-i mai curînd zgomot decît miros. Iradiere magnetică ce-şi comunică undele direct creierului. Curent uşor care se află acolo DINAINTE. Numai în aparenţă aromă-fosilă. Nebuloasă în afara timpului, a spaţiului, pro-pagîndu-se cu o iuţeală fantastică, în acelaşi timp în diferite timpuri şi spaţii simultane, paralele. Conver-gente-divergente. Obiectele n-au aspectul pe care-l vedem noi. Aud cu tot corpul ceea ce undele susură electric. Radiaţii acumulate vibrează în timpanul-ştir. Pe ecranul memoriei imaginile se întorc înapoi, pro-iectînd invers nenumărate clipe. Scene, lucruri, fapte care se suprapun fără a se amesteca. Se disting net. Momentum. Undă luminoasă. Continuă. Constantă. E de ajuns deci să te ascunzi în spatele unei oglinzi, ca să poţi contempla fără să fii distrus. Chiar dacă şocul acestei raze infinitezimale de energie, mai cumplită decît energia a zece mii de sori, ar putea face ţăndări lumea oglinzii. Oglinda lumii.
Razele soarelui cad perpendicular pe cabotierul cu două catarge cu care navigam spre Cordoba. Rîul iş1 umflă apele. Nu adie nici o briză. Vela de mizenă cade moale pe vergă. Apa miroase a mîl de plaje încinse o<-soare. Străluceşte în reverberaţii. Pot distinge fiec dintre aceste reverberaţii. Văd ce se va întîmpla în următoare sau peste un veac. Ambarcaţiunea tr^ sează un cîmp pe care plutesc flori de victoria-reg1 ^ Bobocii rotunzi de mătase neagră absorb lumina. |a^ pîndind un fum uşor cu miros de coroane ^une,js Culeg unul din bobocii ăştia. Deschid mingea lui ca
1270]
 interiorul   sferei   lucioase,   de   fildeş,   descopăr   ce  lidă      tundă  de puncte  reci   de  un gri  al-
?„   interior
111 t Oglindă rotundă de puncte reci, de un gri hMrui, clipind din genele mătăsoase mai negre decît a corbului. Pe înserat mugurii se cufundă pentru a Pa j sub apă. Ies din nou la suprafaţă in zori, dar &hiar şi în lumina amiezii, ca în clipa asia, penajul lor nare nocturn. Inocenţă absoluta. Pot supune timpul, «ot s-o iau din nou de la început. Aleg una dintre clipele astea, indiferent care, ale copilăriei mele ce se desfăşoară în faţa ochilor mei închişi. Sînţ încă foarte profund legat de natură. După ce a şters ultimul cuvînt de pe tablă, mîna mea n-a ajuns încă la scris. Mintea mea de copil ia forma lucrurilor. îmi caut oracolele în semnele fumului, ale focului, ale apei, ale vîntului. Vîrtejurile de pămînt îmi aruncă în ochi praful lor matematic. Toiagul umblă singur, lunecînd agale. Ejacularea vine prin aer, mai iute ca săgeata. Vîslesc în canoea mea. Consult clin cînd în cînd aceste cuiburi naturale unde se cloceşte ceea-ce-nu-este. Pronosticuri. Prorociri. Las dîre de apă pe apa miloasă. Tremurul micilor valuri e o nouă sursă de presimţiri care s-au şi împlinit. Cînd evenimentele, cînd cele mai mici fapte nu se petrec aşa cum ai văzut că se vor petrece, nu înseamnă că lucrurile-profeţi au greşit. Greşită e interpretarea acestor profeţii făcută de fiecare dintre noi. Trebuie să reciteşti, să corectezi fiecare dram de eroare. Numai aşa, cu osteneală, cînd nici nu ^ai^ragi vreo nădejde, apare firul pe care se iveşte, după ultima picătură de sudoare, primul strop de ade-var- Singurul care-ar putea spune asta fără să mintă ar ii _ ultimul om de pe lume. Dar cine-ar putea şti 0^1 uJ^mu* omi cînd omenirea însăşi n-are un si'îrşit.  aşa stau lucrurile, nu înseamnă oare că încă
-°menire ? ° să existe vreodată ? N-o să mai e niciodată ? Ce omenire inumană e trista noastră «nenire, dacă încă n-a început !
[271]
DE CE VREI SA SPÎNZURI TOBA-N CUI, EFI-genio Cristal do ? Sînt bâtrîn acum, Excelenţă, Nu mai am putere ca să scot din piele sunetul de caro o nevoie pentru un răpăit pe cinste la un Comunicat, la un Decret, la un. Ordin, la un Edict. Mai ales în escorta Excelenţei Voastre. Ştii doar că eu nu mai ies la plimbare. Poate şi din pricina asta, Stăpîne Suprem, nu-mi iese sunetul. Eu sînt mai bătrîn ca tine şi-o să bat mai * departe toba Guvernului, fără să ţin seama dacă-mi iese ori nu sunetul. Ce-i mai.audibil nu-i şi ce-i mai auzit, Efigenio. Eu voi continua să bat toba pînă la ultima suflare de viaţă. O s-aveţi o viaţă lungă cum n-a mai fost alta, Excelenţă. Pe înălţimea Voastră nu vă poate înlocui nimeni ; pe mine, oricare din toboşarii ăştia tineri pe care chiar eu i-am învăţat să bată toba. îmi îngădui să vă recomand în mod special pe gornistul Sixto Britez, originar din ţinutul dealurilor Nanduâ de Jaguaron. E cel mai bun gornist al batalionului de escortă, dar nu pentru goarnă, ci pentru tobă e făcut; are-n sînge ăimonul tobei. S-a născut să fie toboşar, Stăpîne Suprem, şi la tobă nu-l întrece nimeni. Ştie să umple de vînt pîntecul, pieptul şi cu lovituri de pumn să scoată orice sunet, care se aude pînă la o leghe şi mai bine, cind nu-i vînt. Mai ales după ce se stabileşte tabăra' şi-şi umple burdihanul cu fasole jupika şi mănîncă singur un cap întreg de vacă. Nu-mi veni nu cu recomandaţii, Efigenio, şi cu atît mai puţin în a voarea acestui mîncău fără pereche, care mai are -^ urîtul obicei de a-şi vîrî mina în nădragi în timpul marşurilor şi de a se desfăta cu mirosul cules pe degeţe-Cum de-şi permite să-şi miroasă pe ascuns efluvii prcpuţiale ? Cum de-şi permite să-şi ţină o mînă nu trebuie cînd cîntă la goarnă ? A încasat pînă ac cîteva ciomege bune pentru obiceiul ăsta unt. I s ^ făcut nişte pantaloni speciali, fără prohab. Acum utn
[2721
 ^
buzunarele descusute pe dinăuntru. Din fericire, a ţi trinîis în războiul contra Triplei Alianţe, unde va f un bun sublocotenent. Unui erou viitor i se pot ierta unele vicii prezente.
Policarpo Patifio a lucrat aici printre hîrtiile astea oină m ultima zi, copiindu-.şi propria sentinţă de condamnare la moarte. Taică-tu, meşter pietrar, a spart piatră pînă-n ultima zi a bătrîneţelor lui. Era meseria lui Excelenţa, aşa cum a voastră e să fiţi Conducător Suprem. Fiecare se naşte pentru o anumită meserie, Stăpâne. Ce spui ? A ta nu e să baţi toba ? Nimeni nu ştie niciodată care-i e meseria, Excelenţă. Prin urmare, acuma vrei să-ţi părăseşti slujba ? Poate că şi tu gândeşti ca eu sînt Răposat. Niciodată n-am gîndit aşa ceva, Excelenţă ! N-am făcut decît să-mi îngădui să cer înălţimii Voastre să mă scoată din slujba asta, pentru care nu mai sînt vrednic, fiindcă sînt bătrîn şi fiiivJcâ toba mă ascultă din ce în ce mai puţin. în scurta, noastră legătură cu existenţa, totul constă în faptul ca am întreţinut puţin ritmul, Efigenio. Uitaţi-vă la asta, Stăpîne Suprem. Ce-i asta? Bătătura pe care mi-a făcut-o toba tot sprijinind-o de piept. Mare cît o cocoaşă de zebu şi tare ca piatra. Am nevoie de beţe Iun ."ţi, Stăpîne, şi sunetul pe care-i scot n-are putere, în cocoaşa asta pesemne că-s îngropate toate sunetele care n-au ieşit afară. Te-ai cocoşat, Efigenio. îţi cari şi tu piatra, nu-i aşa ? Şi ce slujbă ţi-ar plăcea să ai acum ?" Eu-_ Stăpîne. mi-am dorit mult încă din copilărie să «u învăţător. Şi-ai aşteptat treizeci de ani ca să-mi spui ^ta ? Aş fi aşteptat şi mai mult, Excelenţă, de-aş fi Putut continua să vă slujesc ca toboşar, dar nu mă lasă caC°aşa asta care mi-a ieşit în piept, pe lîngă cea pe le ° Pwt mai demult în spale. în cererea pe care-ai fe^nta1;"0 sPui că vrei să te întorci la munca ta de Axa^.6^ ţa plantator de porumb-de-apă pe lacul Ypoâ. carp"1' Pifie- e adevărat şi asta. Dar meseria pentru ta nmram născut e să fiu învăţător de şcoală. în cererea pr "ai SPU3 asta. N-am îndrăznit, Excelenţă, să mă de învăţă msumi Pentt>u un post atît de înalt ca po;,î ii ţator. chiar -dacă amîndouă ocupaţiile astea sint
18
pentru mine singura raţiune pentru care am venit lume. Asta fără să vreau să ştirbesc cîtuşi de puţin cinstea de a fi slujit sub ordinele directe ale Excelenţei Voastre. Aici i-am învăţat pe băieţandrii ăştia indigeni să bată toba ; dar singurul lucru pe care ei au nevoie să-l înveţe sînt beţigaşele de la primele litere Tot restul, care e partea cea mai importantă, îl ştiu dinainte, din munţii unde s-au născut. Destul ! Eşti eliberat din funcţia în care ţi-ai ispăşit pedeapsa în mod provizoriu cu toba, timp de treizeci de ani. în orice zi, cît trăieşti, pedeapsa ţi-o ispăşeşti, şi cu fiecare an chinul e tot mai avan. Du-te la florile tale acvatice. Transmite-le din partea mea un salut drăgăstos bobocilor care se ridică la suprafaţa apei de cum se crapă de ziuă, cu un sunet atît de dulce cum nu poate încăpea pe scara cu şapte note. Priveşte florile astea cu ochii mei, dacă poţi. Atinge-le cu mîinile mele, dacă poţi. Vei vedea că în sita acestor catifelate roţi plutitoare se opresc mulţi nori. Moise ar fi vrut să se nască în asemenea scutece. Ia tricornul ăsta atârnat în cuier. Pu-ne-ţi-l pe cap. Hai. Pune-ţi--l ! Ia floarea asta pietrificată de pe masă, de lîngă craniu. Pune-ţi-o sub tricorn. Mai sus. Lipită de pielea capului. Acolo, acolo, Apas-o mai tare. Ca o antenă, cum au insectele oarbe. La ea vei asculta glasul care vorbeşte mai departe. Cărbunele din fiecare dintre noi devine jeratic pentru ceilalţi. Uuuu. Ah. Cît timp a trecut ! Ori n-a trecut deloc . Unde eşti, Efigenio ? Mă auzi ? Nu prea bine, %xce' lentă ! Vă aud de parcă glasul vostru ar veni de suD
pămînt ! Nu de sub pămînt, ci dintr-o cutie de naea . Uuuunde eeeeşti tuuuu ? Aici in lac, printre sitex__ verzi cu mugurii lor de mătase neagră ! Nici tu nu e,
zdravăn, Efigenio. Ai avut necazuri în ultimul timp^ Mi-am trăit viaţa, cu toate năpastele şi greutăţile c mi-au fost hărăzite, Stăpîne !  Nu mă pot plînge ! y°V îmbătrînesc foarte repede ! La fel şi florile ! N-ai » ^ să-ţi dai seama de nimic ! închizi ochii şi mergi departe !
Transmisia cu  fostul  toboşar se   întrerupe.  AI<» nu-i un bun conducător. Tu eşti bătrîn. Eu sînt
[274J
trînii au fost. Băti'înii sînt. Sunetele nu mai sînt. Bătrînii vor fi. Nu în spaţiile şi nici în timpul pe care le "•noaştem, ci în timpul şi în spaţiile necunoscute care ^culă între cele cunoscute. Mîinile lor se strîng în C'urU\ gîturilor celor vii. Dar ei nu se văd. Nu pot fi văzuţi. Nu pot fi văzuţi încă (scris necunoscut) ; Numai tu poţi să-i spionezi pe întuneric... (rupt, ars).
...aşteaptă răbdători, fiindcă vor domni din nou aici. Sînt Bătrîni, fiindcă sînt înţelepţi. Nu trebuie să-ntrebi, îţi spune Glasul-Dinainte. Nu trebuie să-ntrebi, fiindcă nu există răspuns. Nu căuta esenţa lucrurilor. Nu vei găsi adevărul pe care l-ai trădat. Te-ai osîndit tu însuţi după ce-ai dus de rîpă însăşi Revoluţia pe care-ai vrut s-o faci. Nu încerca să-ţi curaţi sufletul de minciuni. E zadarnică toată vorbăria asta. Multe alte lucruri la care nu te-ai gîndit se vor preface-n fum. Puterea ta n-are nici o putere asupra lor. Tu nu eşti tu, ci ceilalţi (lipseşte fila următoare).
(Circulara perpetuă)
UN CUTER ÎNCÃRCAT CU LEGÃTURI DE YERBÂ mate, din nenumăratele care putrezesc Ia soarele Revoluţiei (şi de la Revoluţie încoace), a primit autorizaţie să plece. Condiţia era să-l ducă pe expulzatul Pedro de Somellera. S-a îmbarcat cu toată familia lui, cu  mobilele   lui  europene *,   cu   nişte   cuiere   enorme.
* în 1538. în lupta cu furtunile din strimtoarea Mugeilan, pilotul genovez Leon Pancaldo a fost nevoit să se întoarcă din strimtoarea celor Unsprezece mii de Fecioare. Corabia lui, Santa Măria, avea cala plină cu o fabuloasă încărcătură de mărfuri destinate îmbogăţiţilor conchistadori din Peru. Ceasul rău o urmărea peste tot. Â ajuns la Buenos Aires cînd suflau vînturi foarte rele. Foametea se abătuse asupra expediţionarilor Primului Guvernator, care pînă la urmă s-au mîncat unii pe alţii. Sub guvernarea lui Domingo Martinez de Irala în Paraguay, resturile depopulatului oraş Buenos Aires au fost transportate la Asuncion ; au transformat oraşul în ..scut şi protecţie a Conchistei". Opulentele comori ale lui Pancaldo au fost şi ele transportate în acest oraş. Ceea ce a permis conchistadorilor şă-şi mobileze şi să-şi împodobească seraiurile lor rustice cu lucruri fine, vrednice de califii de odinioară. Din 1541 pînă la Revoluţie (şi chiar mult mai tîrziu) mărfurile lui Leon Pfin-caldo au fost materie de vînzare-cumpărare la Asuncion ; astfel, spaniolii care abia aveau corzi de arbaletă, posedau în'schimb pumnale cu minere artistice, sumane frumos lucrate, pieptare şi pantaloni de catifea. Nu era lucru de mirare să găseşti m colibele de paie, spune un cronicar., alături de no-poi indige™ (ţesături de bumbac toarte primitive), ţesături de preţ, uţ " perii de satin, perne mari de Granada, din acelea de pus sU . picioare, cufere şi birouri cu marchetărie în culori, toalete c oglinzi ovale de cristal, paturi cu baldachin şi cu polog of"0 cu fir de aur, scăunele pentru rugăciune, taburete şi canapele? tapiserii fine, alternînd cu scaune grosolane şi banchete luci? de băştinaşi pentru stăpînul lor. Această situaţie s-a Prelu?jje pentru creoli şi metişi, copiii pămvntului. încărcătura de m?,el.a Şi catrafuse pe care le-a luat din Asuncion Pedro de SotTţe .,n, ţî-a avut originea, fără îndoială, în traficul  comorilor Im
1276]
 gyte de maimuţe, animale din toate speciile,  dihănii ciudate. Alţi cîtiva, căpetenii mai mâ- Buenos Aires, care nu. făcuseră altceva decîî ^conspire pentru, a atrage o nouă intervenţie argen-ra iană împotriva Paraguayului, au fost aduşi şi ei, ca use la niîinî, şi îmbrînciţi între sarcinile de yerha te şi cuşti. La fel şi cordobezul Gregorio de Ia Cerda Cuterul a plecat foarte încărcat şi cătinindu-se gata-<?ata să se scufunde. Grădina zoologică, grădină botanică, cu supraîncărcătură de animale. Pe malul înalt din'port se înghesuiau o mulţime de doamne din lumea bună şi de oameni de rînd. Veniseră să-şi ia rămas-bun de la omni compadrz aducînd toată liota de neamuri. Chivăre şi umbreluţe de toate culorile se agî-4au pe mal. Cînd cuterul a ridicat ancora, cumetrele au izbucnit în plîns. Scene de disperare. Şi-au sfîşiat rochiile de mătase. îşi ridicau fustele ca să-şi şteargă nasul şi lacrimile, luîndu-ss ia întrecere cu maimuţele şi papagalii în strigăte şi ţipete jalnice.
Pe la Cerda l-am expulzat ceva mai tîrziu, cînd m-am întors a doua oară în sînul Juntei. Dar la urma urmei n-are importanţă, şi e totuna dacă-l trimitem acum cu titlu provizoriu cu cuterul, împreună cu So-mellera şi ceilalţi acoliţi ancxionişti. ?
N-au încetat cu toate acestea acţiunile clandestine pentru a lua' din nou puterea printr-o contrarevoluţie. In dimineaţa zilei de 29 septembrie 1811. o companie de la cazarma centrală, sub comanda locotenentului Ma-^                   a ieşit tîrînd două tunuri, bă tind tobele
 Caie se referă Circulara-perpetuă. Unul dintre acei in -\^ a* istoriei care roiesc ca muştele in Paraguay, unde cina?I istoria e obiect de arhivă şi de muzeu, şi-a asumat sarde^ p reconstitui inventarul lucrurilor luate din Paraguay fi ni^t ? ^ro" ^ un inventai' impresionant. încărcătura n-ar nu d mcăpea decît dac-ar fi fost transportată de o flotă. ^ Un.mic «uter care a plecat cu linia de plutire sub apă. în
a    ?a        '
 .               care a plecat cu linia de plutire sub apă. în
câ seca ?a C'11C' aPele erau atît de scăzute încît rîul păi ea de a ^e' In acest inventar se mai afirmă că dor, Pedro. înainte să in^va> a pus ma™uţele, dinii, porcii şi celelalte animale de Pe ata monezi de aur şi de argint, a cărei evaziune era încâ ului)     Cî str"ct interzisă şi aspru pedepsită. (Nota Compila-
şi stîrnind rnare larmă pe străzi su strigătele : Trăia * regele ! Trăiască guvernatorul nostru Velazco ! ŢVlOa *? trădătorilor revoluţionari ! Era capcana întinsă de idiotă din Junta. Simulacrul unei răzmeriţe a forţelor resta raţiei. Mulţi spanioli au muşcat din momeală ; cîţiv" s-au prins în undiţă. în momentul acela au ieşit din cazarmă efectivele de rezervă şi i-au arestat pe răzvrătiţi.
Din pricina modului stupid în care a fost concepută şi executată manevra acestei false insurecţii, la urma urmei se poate spune că a stîrnit mult zgomot pentru nimic. Anunţat de urgenţă, am plecat de la fermă şi am venit în oraş. în piaţă începea reprezentaţia. Ara ajuns cînd îl împuşcau şi-l atîrnau în ştreang pe un servitor al lui Velazco, Diaz de Bivar, şi pe un cîrciumar catalan numit Martini Lexia. Daţi jos cadavrele astea, şi destul cu vărsarea de sînge ! am strigat cu glas de tunet. Soldăţimea, aţîţată de mirosul sîngelui, s-a mai potolit. în mijlocul pieţei, înălţat în scări pe calul meu scăldat în sudoare, am reuşit să impun respect. * Am pus capăt pe loc neroadei farse, a cărei maşinaţie unii gazetăraşi s-au grăbit pe urmă să mi-o atribuie mie. Eu aş fi făcut-o în stil mare. Am făcut-o în stil mare mai tîrziu. Fără să stîrnesc o asemenea mascaradă ridicolă a unei armate întregi pusă în mişcare pentru a ucide un cîrciumar şi un grăjdar al fostului guvernator.
I-au dat jos pe spînzuraţi, sub privirile îngrozite a^ celor adunaţi în piaţă. Deodată, mulţimea de spanioli-înarmaţi cu ciomege şi cu vechi archebuze, a stîrnu un nou tărăboi, de data asta de entuziasm. Bucurii-fără seamăn. Toţi se întreceau care de care să mă laude mai călduros, şi să mă recunoască drept eliberatorul j°: Femeile şi bătrînii plîngeau şi mă binecuvîntau. . dintre ei au îngenunchiat şi au vrut să-mi sărute ci
* „Aspectul lui era impunător. înfăşurat în mantia   ^e cu căptuşeală stacojie, aruncînd flăcări din ochi şi j:uh;.nghel profilată   pe   cerul   înnorat,   avea   o   înfăţişare   de   Ar"    g$ răzbunător ;  glasul  lui  a  răsunat  mai  puternic  declt: °.anj al trompetei", scrie un martor al vremii, colonelul simpati6j Spaniei, Jose Antonio Zavala y Delgadillo. în al sau ."• Evenimentelor Memorabile.
1278]
i Frumos triumf al neghiobilor din. Junta, n-am me*zice ! Să pună la cale aceasta comedie grotescă în 06 -e eu apăream ca salvator şi aliat al spaniolilor ! Oare nti urmăriseră asta de la bun început 7
Parodia Restauraţiei a favorizat pînă la urmă cauza Revoluţiei, ascunzînd-o la început într-un nor de fum. Deocamdată nu era rău deloc ca Eu, călăuzitorul şi şeful ei civil, să apar ca arbitrul concilierii, faţă de forţele care luptau pentru instituţionaiizarea ţării. Voi face acest lucru, am proclamat, pe baza unor coincidenţe minime, în aşa fel îneît nici un partid sau grup sa nu-şi piardă identitatea şi individualitatea. Pe margine : asta era, într-adevăr, pe jumătate adevărat ; cit despre „coincidenţele minime" nu era nimic adevărat ; adevărul întreg ar fi fost dacă ar ii spus „complicităţi minime".) Aveam să mă folosesc de ele pe tabla de şah, de acord cu strategia bine chibzuită şi inflexibilă pe care mi-o impusesem. Hazardul începea să colaboreze cu mine. Eu scosesem din joc nebunul So-mellera, calul de la Cerda şi cîţiva pioni argentinieni, care în trecerea lor curăţaseră sipetele din vistieria statului. N-aveam să mă mai opresc pînă la şah mate, cu sau fără ţeava de sorbit. Sigur, voi nu cunoaşteţi regescul joc de şah, dar cunoaşteţi la perfecţie plebeul joc de cărţi. închipuiţi-vă că am spus : Pînâ nu ai în mînă asul de pică,  nu poţi fi  sigur că ai  cîştigat.
Cea mai mare parte dintre spaniolii bogaţi au în-tundat puşcăriile. Om al ordinii, nu Eu dădusem acest ordm al dezordinii. Răscumpărarea deţinuţilor trebuia sa contribuie cel puţin cu o sumă frumuşică de dobloni j*    "U fisc ; başca alte confiscări, exproprieri şi amenzi,
iiL-^re îmPreJurările le cereau pentru resi abili rea justiţiei.
Juntă t-imP Ce căll'Sarii n dojeneau pe ofiţerii din ierul P^ri 'a cazarmă- aşa cum a recunoscui conde-lal* scrib de Pe"a în "^semnările lui trimise celui-Cuvîntă ' ^r^ M°las, pe mine mă copleşeau cu bine-Sării ÎI1"]' eram mărinimosul Avocat pe care călu-Vefsitate dSUra'Seră ŞW  alăPtaseră în  Evlavioasa Uni-
(27!)!
Mai întîi în oraş, apoi m toată provinţia, se corner» public că Eu mă opusesem proiectului expus de rnem8 brii Juntei ca deţinuţii luaţi ostatici să fie împuşcaţiV masă, inclusiv episcopul şi fostul guvernator. Familii]! deţinuţilor veneau la mine să-mi ceară dreptate si protecţie. *
Au plecat Someiiera şi Cerda. Au venit Belgrano si Echevarria. Au venit uşurel, fără să dea buzna. De • dala asta nu ca invadatori, ci cu o misiune de pace Această misiune era meticulos calculată, relatează Tacitul din Buenos Aires, pentru a trata cu un popor inocent şi suspicios ca cel paraguayan, atît de înclinat spre neîncredere şi în acelaşi timp atît de uşor de dus de
* „Acţionează în acele zile în spiritul concilierii. Vrea să impună o atmosferă de încredere generală, să fie emul ordinii, să-şi atragă bunăvoinţa simpatizanţilor cauzei spaniole. îşi schimbă pînă şi purtările. Devine amabil, gentil, ti vizitează în biroul lui, între multe alte femei din aristocraţie, doamnele Clara Machain de Iturburu şi Petronela Zavala de Machain, ai căror bărbaţi erau şi ei închişi, ca să-i ceară să grăbească procesul. Le primeşte cu amabilitate, se declară de acord cu cererea şi la despărţire le spune că e alături de ele în deznădejdea lor. după cum ne povesteşte părintele Petronita în al său Jurnal al Evenimentelor Memorabile. A devenit foarte politicos ursuzul avocat. Ce mult îi schimbă puterea pe oameni ! Nici nu şi-a dat seama că cea mai tînără dintre femeile care l-au vizitat e vechea lui dragoste. A uitat ? A iertat .' (Comentariul lui Julio Ccsar.)
.,După o iubire nefericită pentru Clara Petrona.  copila colonelului Zavala y Delgadillo, care l-a făcut să-şi piardă on« nădejde, nu se mai ştie nimic despre alte iubite sau logodna ? Sentimentele  ocupau   un   loc  neînsemnat  în  sufletul  frigid acestui bărbat, absorbit de un ţel fundamental. Penlrua P _ trunde  în   acest  suflet  e  nevoie  de  scări   şi   de   felinar     f mentariul lui Justo Pastor Benitez.)                                             ,flj
..Ciudat univers mai e şi universul unui asein-enea '„^ despre care se şuşoteşte că avea o inimă împietrită, asl~m juj, toare inimii lui Quintus Fixlein. trecută prin proba toc • dat fiind că singurele seducţii în faţa cărora ceda erau oc y]g ţiile lui. Alţii susţin  totuşi  că uneori i se aprindeau cai   -.
era sensibil la ochii  andaluzi  care încă  str?''"'es( zecea ori a douăsprezecea generaţie. Ne închipuim menea cazuri, se că-i străluceau ochii pe chipul nuri în legătură cu asta.
ţ.j.Jie  iui.  .mm  susţin   IOIUŞI   ca   uueuu  1  ac  a^uuut»..           a
şi că era sensibil la ochii  andaluzi  care încă  strălucesc   ^g,
zecea ori a douăsprezecea generaţie. Ne închipuim ca, 1     une
-------     -????•   - - va fi aprins ca antracitul, după CU)T1,    ,-  /Vo-
:hii pe chipul ele vultur. Mai circul:"' nKVt
î 280]
grano reprezenta in această misiune candoarea,  edinţă.   tăria   de   caracter.   Vicente   Anastasio ^varria reprezenta abilitatea, cunoaşterea oamenilor lucrurilor,  verbul  fluid  şi  convingător.  Eu  n-am ?l- \ la"secătura asta decLt o limbă buboasă, viperină, Vă7'rn auzit de la el decît harababura ideilor extrava-n"a,e care se iveau în ochii lui de reptilă.  Belgrano. ^^                                                               d
-^
e care
^ drept, era mult mai înzestrat cu virtuţi decît apare ^"descrierea acelui Tacit General de Brigadă. Omul ăsta care nu ştia ce-i răutatea, avea un suflet transparent ce i se citea în pupilele luminoase. Un om al păcii, osîndit să fie altfel decît era în adîncul fiinţei lui.
Cei doi emisari mi numai că nu se potriveau şi nu se completau unul pe altul, cum afirmă Generalul ăla de Briganzi, ci în realitate se stînjeneau şi se anulau reciproc. Situaţia ţârii lor le impunea o supremă restabilire a concordiei cu ţara noastră, măr al discordiei în viceregatul acum defunct. Totuşi guvernele din Bue-nos Aires nu urmăreau pacea şi înţelegerea ioială. Adevărul e ca bieţii argentinieni treceau prir, clipe grele. Guvernele se perindau la putere unul după altul, prinse în vîrtejul anarhiei. Cel de dimineaţă nu ştia dacă avea să apuce seara. Pentru orice eventualitate, ? ţineau valizele pregătite la uşă. Nici în exterior lucrurile nu stăteau mai bine. După dezastrul de la Huaquî, veneticii puseseră din nou mîna pe Alto Peru. Portu-giiezh-brazilieni au ocupat cu trupele lor Provincia orientală.   Escadra   regalistă   domina   rîurile.   Bucnos
"jes a cunoscut, înaintea Asuncion-ului, deliciile bio-şxizolării                                                     •
ăştiaac?1a(?3 fuprem !   Ce păcat că  n-au existat doi ochi  din Prins ~m jat          lnteligenţă.   profunzime   şi   suflet   ca   să-l   fi
t      cie fami"    irtrU  totdeauna-  transformîndu-l  intr-un   virtuos  Suoremîfi   -rstB- Pe de a^ă parte, vreo certitudine că ar fi  ^t'  /       a ace      Săiă         hă       ăă
 cie fami       ir                                    mîndu1  intrun   virtuos
^ Suoremîfi -rstB- Pe de a^ă parte, vreo certitudine că ar fi v'aţă de^ortin' /- a aceea Spăsită, oacheşă, zvăpăiată cu o 9e străzile n.-^". Care dou;«e«i de ani mai tîrziu vindea flori iim^e. umb. d*uiw Asuncidn? Nimic altceva decît umbre, Spicui  nri^f    ,V1^te' cuvinte,  cuvinte!  a  spus  Hamlet.  me-
Î381I
In acest moment nu-mi amintesc dacă prostănacu1 de Rivadavia sau lui Saavedra cel cu chipul de piatU-i-a venit ideea să-i trimită pe generalul Belgrano şi «a chiţibuşarul de Echevarria. cu ordinul de a încerc iarăşi să s-upună Paraguayul faţă de guvernul de ^ Buenos Aires. Dacă asta nu era cu putinţă, să obţin" cel puţin unirea celor două guverne printr-un sistem de alianţă. Mereu „unirea", sub orice pretext ! Anexarea cu orice preţ ! Revoluţia din Paraguay nu se născuse pentru a fi cîrpită şi peticită. Eu îi croiam un costum nou-nouţ pe măsura ei.
Belgrano şi Echevarria au avut de suportat o lungă aşteptare în purgatoriul din provincia Corrientes, înainte de venirea lor, Junta trimisese guvernului de atunci de la Buenos Aires, pe 20 iulie 1811, o notă care exprima cu hotărîre scopurile şi obiectivele Revoluţiei noastre. Eu am declarat că nici un argentinian nu va mai pune piciorul în Paraguay pînă cînd Buenos Aires-ul nu-i va recunoaşte în mod deplin şi expres independenţa şi suveranitatea, Sfîrşitul lui august. Răspunsul întîrzia înadins. Înadins am prelungit şi eu aşteptarea emisarilor la Puerta del Sur. Le-am repetat celor de la Buenos Aires partitura : Odată abolită dominaţia colonială, le cînta tenorul, reprezentarea puterii supreme se întoarce la Naţiune în deplinătatea ei. Fiecare popor se consideră atunci liber şi are dreptul să se guverneze singur în deplină libertate. Din toate acestea se poate conchide că toate popoarele, reasumin-du-şi drepturile străvechi, se bucură de condiţii e?a'c> şi fiecare se cuvine să vegheze la propria sa conserva» Un os greu de ros pentru orgolioşii argentinieni. 1 erau şi alte înţepături în notă : Se înşală cine-şi înc^ puie că Paraguayul e dispus să încapă pe mîini stia^ şi ar îngădui ca soarta lui să depindă de voinţa altca,ţaţ fn acest caz, sacrificiul său nu i-ar fi adus alt rezi. decît înlocuirea unor lanţuri cu altele şi schim _ stăpînului. Prin însuşi faptul că Paraguayul îŞJ• ^ noaste drepturile, nu are de gînd să aducă prejucu     ^
si ni« nw  . hotărî*1
nici un fel drepturilor vreunui alt popor opune lucrurilor fireşti şi drepte. Voinţa lui
[282|
k
să se unească cu acest oraş şi cu celelalte oraşe con-^rterate, nu numai pentru a păstra o prietenie rsci-"rocă, o' armonie perfectă, comerţul liber şi legăturile ^ hi' ci si pentru a întemeia o societate bazată pe prin-V'nii de dreptate, de echitate şi de egalitate, ca o adevărată Confederaţie de state autonome şi suverane. V 'osul de peşte oprit în gîtlej, Tacitul General de Brigadă n-a avut încotro şi-a trebuit să recunoască : Asta a fost prima dată cînd a răsunat în istoria americană cuvîntul Federaţie, atît de faimos mai tîrziu, în timpul războaielor civile, la congresele constitutive şi în destinul viitor al Americii. Această celebră notă poate fi considerată primul document al Confederaţiei emis în Rio de la Plata.
Paraguayul dăruia deci argentinienilor această idee, care putea rezolva dintr-o dată toate problemele. Proiecta pentru întreaga Americă, înaintea tuturor celorlalte popoare, forma destinului său viitor.
Junta a trimis o adresă lui Belgrano, împotmolit în San Juan de Vera din Siete Corrientes. L-am încredinţat pe domnul împuternicit că numai datoria unei încheieri depline şi fericite a diferendelor din trecut îl împinge să procedeze cu această încetineală, pînă cînd guvernul său va înţelege şi va accepta propunerile noastre loiale şi aspiraţiile noastre sacre, care sînt şi trebuie să fie aceleaşi. L-am încredinţat apoi de o prietenie sinceră, deferentă şi loialitate faţă de popoarele surori ; vitejie generoasă împotriva duşmanilor înarmaţi ; dispreţ şi pedepse pentru trădători. Astea sînt sentimentele poporului paraguayan şi ale Guvernului sau care la rîndul lor aşteaptă aceleaşi sentimente din pai tea guvernului de la Buenos Aires. In această ordine în ' domnul împuternicit poate fi sigur că, în clipa guvpare iVOm- Pr™i un răspuns favorabil din partea Putem ^ S^U' VOm avea ° deosebită satisfacţie să-i °rasul ln         trecerea şi sosirea cu această misiune în
de peste^P9"1^ : Somnul din Takuary a devenit os r o G       ^e*e  se  naşte  dintr-un  oscior.   Maimuţa nuca de cocos. Omul din maimuţă. Umbra oului
[283]
lui Criiftoî ,-.   Columb se roteşte în jurul Ţării de F-Umbra nu-i mai grea decît oul. Umbra fuge din l-T ei înseşi. Tntul ajunge. Cînd porneşte la drum e ca cum ar-fi ajuns.]                                                           ^
Răspunsul a ajuns de-a-ndăratelea la Buenos Aire Accepta fără rezerve tot ce i se cerea, promiţînd chia' mai mult decît i se pretinsese. Au sosit trimişii plen/ potenţiali.. Siînd în picioare la prora unei corăbii cu veşmintele lor de gală strălucind în soarele acelei dimineţi de .primăvară. Magnifică primire. Cele douăzeci de familii de vază stăteau în locul cel mai înalt de pe malul abrupt. Mii de curioşi din gloată te asurzeau cu tobe de toate mărimile, la fel ca la petrecerile cu lupte cu tauri din cartierele de negri şi mulatri.
Junta, întrunită în plen, le-a ieşit înainte să le spună bun-venit, şi s-au tras salve de tun şi de puşti. Generalul Belgrano a înaintat spre locul unde erau ofiţerii. După salutul militar, foştii adversari de la Takuary s-au îmbrăţişat îndelung, şoptindu-şi la ureche mesaje secrete, în aclamaţiile mulţimii, ne-am îndreptat spre Palatul Guvernamental în fosta trăsură a guvernatorilor. O obadă ruptă ne silea să ne salutăm la fiecare rotire completă a roţii. Rigodon de plecăciuni şi de zîmbete. Trecînd prin Piaţa Republicii, noii-sosiţi au văzut spinzurătorile. Cîini slăbănogi lingeau petele de sînge lăsate de cîrciumar şi de grăjdarul lui Velazco. Echevarria a întors capul şi, făcîndu-mi cu ochiul, ir.-a întrebat : Agăţătorile astea fac parte din cereiponia de primire ? Nu mi-a plăcut de la început faţa acestui om. Amestec de profesor de latină şi pasăre neagră de tribunal. într-un cuvînt. aş spune că semăna cu un,Pl_' de găină. Un pui cu monoclu ; o arătare, semănîna c orice numai cu un om în care să poţi avea încredere n j Nu, domnule avocat, decorul ăsta a slujit ^pentru spectacol. Numai că în Paraguay timpul e .foarte e_ de grăbit ce e. şi amestecă faptele pierzînd, _şirU „ j crurilor. Norocul se naşte aici în fiecare diminea, .^ la amiază a şi tmbătrînit. spune o veche zicala. n0' ui fiecare zi. Singurul mod de a împiedica asta e sa * ^ timpul şi s-o iei de la început. Vezi ceva acolo
{284|
i
. ? este  A devenit nălucă. Acum văd. acuma văd, ju nial u;uj_p]enipotenliar mijindu-şi singurul său ochi. SpUat de un cumplit efort  mental îşi ştergea nădu-p^lZ ,    pe creştet cu o batistă băl ţaţă. Generalul era  n-oătat. foarte serios, clătina din cap la fiecare
 iveşte o altă primire, aceea
foa
învirtire a rocii.
Din cqndeiul-amintire se ive
care i-am făcut-o trimisului Braziliei., cincisprezece ani mai tîrziu. Pot sâ-mi îngădui luxul de a amesteca faptele fără să le confund. Economisesc timp, hîrtie, cerneală, osteneala de a consulta almanahuri, calendare, cărţulii de pe rafturi prăfuite. Eu nu scriu istoria. O fac'Pot s-o refac după voia mea, ajustîndu-i. subliniin-du-i, îmbogăţindu-i înţelesul şi adevărul. în istoria scrisă de arendaşi şi de farisei, aceştia îşi investesc minciunile cu dobîndă compusă. Datele pentru ei sînt sacre. Mai ales cînd sînt eronate. Pentru aceşti rozători, eroarea este tocmai să rozi adevărul din document. Se transformă în rivali ai moliilor şi ai şoarecilor, Cît priveşte această circulară-perpetuă, ordinea datelor cronologice nu alterează produsul datelor clasate.
Pe 26 august 1825, Antonio Manoel Correia da Cămara *, împuternicit al imperiului Braziliei, e condus in aceeaşi trăsură în care merg cu Belgrano spre Palatul Guvernamental. Nu-l însoţesc eu, bineînţeles. C^l          gărzii  e  de  ajuns  pentru  a  îndeplini  o
slun •'' i la^e'ă cu misiunea argentiniană fse referă nu la mi-Garc? 'ui Belgrano şi Echevairîa. ci la aceea a lui Juan nuel r ? ^ossio' esle misiunea braziliană a lui Antonio Ma-Nimeiylea da Samara. Personaj cu apucături neobişnuite, de roma11 61a mai chemat ca el. date fiind viaţa iui de personaj dramatic" i*' caracterul lui rte aventurier, să scrie 'capitolul 5*derea 1 a , nei intrâi-i în izolatul Paraguay, călătoria lui, Wă form' - Asuncion Şi la Itapua. tratativele duse in capi-India crmh <a un roman de-a dreptul .pasionant. Osluş în lâtor'pi-in T 3nt 'n Portu8alia- prizonier al lui Napoleon, că-51 !ui JOSP ?^'C1.a> revoIuţionar la Rio de Janeiro. prieten intim ^            „,    niIaci0, slujitor al muzelor, băiinr.i la uşi te Para-
 Dpm      at   Pentru   a   dezvălui   taina   Sfinxului.   Omul  d   °   ademenea   misiune.-   (Comentariul   lui JuUo
!2<sr>]
asemenea misiune. Un batalion din regimentul de m f • şi mulatri îl escortează. Maximă onoare pe care i-06 ^' acorda acestui nesăbuit împopoţonat, care a avut ^ drăzneala să omită în cererea lui de intrare titlul n Republică, corespunzător pe bună dreptate ţării noast 6 îl observ de la fereastra biroului meu. Ciorchini rT capete se agită pe strada principală. Gloata se îmbulzeşte pe la colţuri la trecerea vizitatorului cu galoane zornăind de decoraţii. Din trăsură, prietenul sultanului Baiazid îşi flutură ceremonios pălăria cu pene. Drapelul parlamentului. Mulţimea se îngrămădeşte să vadă de aproape pe împuternicitul imperial. Nu se aud urale sau aclamaţii. Curiozitate încărcată de antipatie instinctivă. Ştiu ce e asta. Umbre roşii. Mulţimea nu poate să nu vadă în acest Om-care-vine-de-departe pe kambâ al brazilienilor : descendent al unor oameni fără căpătîi, prădalnici, zurbagii, hoţi, traficanţi, pîngări-tori care batjocoresc fetele, ucigaşi. Obada ruptă îl decapitează la fiecare rotire. Saluturile cad în ţarină. Cînd tace trompeta escortei, se aud strigătele de zeflemea. Surdă batjocură : Kambâ ! Kambâ ! Kambâ-tepoli ! Cită deosebire faţă de salutul de bun-venit cu care l-au primit pe Belgrano !
Am dat ordin să nu-l primească încă pe Correia. Să mai aştepte puţin. Nu mă pripesc niciodată. Vreau să ştiu bine ce vrea imperiul, ce pune la cale neisprăvitul ăsta împopoţonat. Să fie dus la reşedinţa car i-a fost rezervată. Din trăsura neagră apare mîna alb împodobită cu zorzoane sclipitoare, fluturînd palan-cu pene, salutînd în dreapta şi în stingă. Gloata Priveş.^ spectacolul, făcînd parte din el şi totuşi fârâ sa 1 parte la el. Omul-care-vine-de-departe înaintează siu dîndu-se în pernele caleştii negre, înconjurat de &} sfera carnavalului său brazilian. Teatru inutil, ţiă aurit. pierdut în nevăzut. E precedat de un grup 8^. gios de dansatoare negre. împodobite cu coliere. SaJ1 _ banei, tîlhari de drumul mare îşi flutură ghioagele ^.. jite cu roşu. Nu îndeajuns. Nu-s îndeajuns de ^ N-ajunge vopseaua de sînge. Poate că e de aiH simulezi   sub  soarele  vecin   al  Braziliei,   în
[2flf.J
i
• 'i Altceva. Altceva e pătimaşul soare din Asun--'"fntotdeauna perpendicular, făcînd să crape pieri0"' peverberaţiile soarelui dezvăluie, demască, deco-t ză comorile acestui carnaval de carton. Estom-l0Iază dansatoarele şi tîlharii. Mina albă pe fondul de fC ne°ru al caleştii, ţinînd ibisul pălăriei. Stîrc. Pa-"rea paradisului. Muguri de alchimie. Paiete colorate. împodobiţi-l cu cît mai multe paiete. Cu tot ce vrea. Pentru mine, n-o să fie altceva decît teatru. Pentru mine, mesagerul imperial nu-i decît im curier oarecare. Smintitul vine să-mi strîngă mîna. Dar eu nu dau mîna oricui.
Din cînd în cînd, trăsura în care-l însoţesc pe Bel-grano şi trăsura în care merge Correia se împerechează, înaintează de-a-ndăratelea, alunecă împreună o bucată de drum. Se contopesc. Formează o singură trăsură. Mergem cu toţii împreună salutîndu-ne ceremonios la hurducături. Obada ruptă ne face să cădem de acord cu silite clătinări din cap. Fiecare îşi afirmă negaţia cu un gest afirmativ în fiecare secundă şi fracţiune de secundă.
Buenos Airesul l-a trimis pe Belgrano ca să încheie un tratat de unire sau o alianţă cu Paraguayul. Impe-nul brazilian l-a trimis pe Correia să încheie o alianţă, dar nu unirea cu Paraguayul. *
_ Antonio Manoel Correia da Cămara se dă jos din j?asură în faţa locuinţei care i-a fost rezervată. Pe + .alb al zidului se detaşează figura lui tipică de pocitanie braziliană. De la fereastra mea îl studiez, părn necunoscut : leu din faţă, furnică din spate, Pard Puţuroase aşezate invers. Leopard, mai mult uimitS      ît; leu" Formă umană iluzorie. Totuşi, cea mai
atunci r-6 jparti<?laritate a lui constă în faPtul că> umbra f a --e ^ătut de soare, în loc să-şi proiecteze ---------igurn lui bestiale, proiectează umbra unei fiinţe
"fisiune nerâhH°+reia a solicitat>   a cerut cu disperare această
Pentru a str1 • D°r să încheie o alianţă braziliano-paraguayană
imPeriui a»H      - de la Plata în inevitabilul război pe care
Qe gmd să-l susţină în Zona Orientală."   (IbidJ
[287]
omeneşti. Prin lunetă îl observ pe acest avorton ?)«. Imperiul  Brazilian mi-i trimite ca mesager.  lipitS'e gură, un zîmbet fix de smalţ. Un dinte de aur st--luceşte ca fosforul. Perucă platinată căzînd pe Uffl'a" Ochi întredeschişi, care scrutează împrejurimile cu D " denta duplicitate a mulatralui *. E din cei care văd ma" întîi firul de nisip şi abia pe urmă casa. Portughezul' brazilian, derbedeul ăsta, vine cu gîndul să ridice o casă pe nisip, deşi încă n-a venit. Ori poate că a sosit şi s_a şi întors. Nu. E aici, de vreme ce-l văd. Trecutul se reînsufleţeşte în cristalul lentilei-amintite. Ce frumoasă pălărie de pene ! îl aud şoptind alături pe secretarul general de la Ministerul de finanţe. Vezi-li de treabă, Benitez, şi lasă prostiile !
fin Caietul personal)
Eu sînt stăpînul. Pot să hotărăsc lucrurile. Să făuresc faptele.   Să  inventez  evenimentele.  Aş  putea să evit războaie, invazii, jafuri, distrugeri. Să descifrez hieroglifele astea sîngeroase,  pe  care  nimeni  nu le poate • descifra. Să consulţi Sfinxul înseamnă să rişti să fii de-fvorat de el, fără să-i poţi smulge secretul. Ghiceşte si "te înghit. Ei vin. Nimeni nu umblă doar fiindcă vrea şi are două picioare. Alunecăm într-un timp care se rostogoleşte şi el pe o obadă ruptă. Cele două trăsuri alunecă  împreună  în  sens   invers.   Jumătate  înainte, jumătate înapoi. Se despart. Se ating uşor. Osiile scir-ţîie.  Se depărtează. Timpul e plin de crăpături. Intra apă peste  tot.  Derulare fără pauzjL  în  anumite momente am  senzaţia că  văd toate  astea  din totdeauna-Sau  că m-ain întors după o absenţă  îndelungata.-l^ reiau viziunea celor întîmplate. Se prea poate ca rum să nu se fi întîmplat decît in această seriere-imag'
* „înalt,  cu părul blond deschis, cu   ochi   pătrunzător^. căprui, capul  mindru şi  inteligent, nasul  uşor coroiat, cu saturi puternice, denotînd energie şi voinţă ; pe scurt arătos.  Grav.  circumspect.  Atitudini   măsurate,  pi'ot îmbrăcat la modă. cu eleganţa diplomatică pe care a în timpul şederii în vechile capitale europene." (P': Os Correa da Cămara. Anals. voi. II. Introd.)
[2881
 un
"si tese  halucinaţiile  pe  hirtie.   Ceea  ce  este  în ţ î^f  eime vizibil nu se  vede  niciodată  în  întregime, î tdauna oferă încă  ceva  care  cere  să  fie   privit.  nu ajunge la sfîrşit.  în  orice  caz,  ghioaga  vreau să zic tocul ăsta cu ientiia-amin- în chip de incrustase.
Este vorba de un toc cilindric, din ceîe fabricate de deţinuţii condamnaţi pe viaţă pentru a-şi plăti mîncarea. Se vede
ă acest obiect n-a ieşit numai din inventivitatea deţinutului, oi a fost făcut după instrucţiuni precise. E din fildeş alb, material de care nu dispuneau deţinuţii. Capătul superior se termină cu o aripioară ; are o inscripţie ştearsă de urmele anilor îndelungaţi cît a fost ros în gură. „Dinte ros de dinte>_ cu timpul se simte", era una dintre expresiile preferate ale{ Supremului. „Şterge inscripţiile supi'apunînd altele mai vizibile, dar mai tainice", şi-ar fi răspuns El însuşi. Partea inferioară a tocului se termină cu o placă de metal pătată de cerneală, în formă alveolată, ca o carapace. Montată in golul tubului cilindric, nu cu mult mai mare decît un punct strălucitor, se vede îentila-amintire, care-l transformă într-o unealtă neobişnuită, cu două funcţii diferite, deşi coordonate : să scrie şi în acelaşi timp să vizualizeze formele altui limbaj, compus exclusiv din imagini, cum s-ar zice din metafore optice. Această proiecţie se produce prin intermediul unor orificii practicate de-a lungul tocului, care varsă şuvoiul de •fiagini ca o cameră obscură de dimensiuni microscopice. Un dispozitiv interior,  probabil  o  combinaţie  de  oglinzi,  face  ca
maginile s& se proiecteze nu inversate, ci în poziţia lor nor-f f a ^ntle' li^it, amplificîndu-le şi. conferindu-le mişcare, cam în ?  ln care ^Uîlcţionează azi ceea ce cunoaştem sub numele de ^'      i
 cinematoSrafică. Cred că altădată tocul pesemne că SCr; ,f? ° a treia funcţie : aceea de a reproduce spaţiul fonic al f(>st t'U> tu* sonor al imaginilor vizuale ; ceea ce ar putea să fi fără lQ^ul V0Tbit al acestor cuvinte fără formă, al acestor forme 'ntr-0UVlnte> Care '"a îngăduit Supremului să conjuge trei texte unui apatra dimensiune intemporală, rotindu-se în jurul axei 01 1edi?erentiat între originea şi abolirea scrierii ;  â subtire între ziua de mîine şi moarte. Supre- să construiască (el singur vorbeşte.de privirea
19 - E". Supremul                                                       tM91
crucişă a capriciului său) asemenea maşinării         pc ar fi mica măciulie de sidef, puştile-meteoritice, glastrele aud,  abacuri  pentru  calculul  infinitezimal  făcute din c« are" de cocotier,  curieri-zburători,  războaie   de   ţesut   în s'ar ţeasă o urzeală pînă şi din dîre de fum („lîna cea mai ieftin"   ^ lume")  şi multe alte invenţii despre care se vorbeşte în   /? parte.                                                                                         a
Din păcate, cu mecanismul său sensibil parţial descomp
tocul-amintire  serie  astăzi   numai   cu   trăsături   foarte
groase,
care zgîrie hîrtia ştergînd cuvintele în timp  ce le scrie, pro. iectînd fără încetare aceleaşi imagini mute, despuiate de spa ţiul lor sonor. Apar pe hîrtie frînte de la mijloc, ca o vergea scufundată într-un lichid ;   jumătatea superioară complet nea-. gră,  aşa încît,  dacă este vorba de persoane,  dau impresia cs poartă  glugă.  Mogîldeţe  fără chip, fără ochi.  Cealaltă jumătate se diluează sub linia lichidului.  în gama  unui gri apos. Pete de culori care au fost vii în toate tonurile, de o vizibilitate  scînteietoare în fiecare  punct al suprafeţei lor, se şterg treptat,  împrăştiindu-se în  toate  direcţiile  şi  rămînînd totuşi nemişcate. Fenomen optic care nu s-ar putea defini altfel decîf ca o mişcare fixată într-o absolută imobilitate. Sînt sigur câ sub apa lăptoasă,  semănînd cu caolinul,  imaginile îşi menţin culorile de la început. Ceea ce le face să devină gri, ba chiar invizibile, este strălucirea orbitoare cea mai persistentă la e;* Nici un acid nu le poate arde, nici o apă nu le poate ştir.-Cealaltă posibilitate e să se fi întors pe dos, arătînd rever -neapărat  întunecos   al  luminii.   Şi   tot   atît   de  sigur  sini • imaginile reţin sub apă (sau ce-o fi fiind plasma asta gri) ??? şurile, sunetele, spaţiul lor vorbit. Sînt sigur. Dar nu pot dovedesc.
Prin opera hazardului, tocul-amintire (prefer să-i ?f toc-memorie) a nimerit în mîinile mele. „Măciulia de s;de-în puterea mea. Minunatul instrument îmi aparţine ! îrai ! seama că spun un lucru mare. Pentru mine e chiar de nej-' zut, şi mulţi n-ar crede aşa ceva. Dar e adevărul curat. <?•? dacă pare o minciună. Cine vrea să-şi spulbere îndoi ? n-are decît să vină la mine acasă şi să-mi ceară să i-° '"^ E aici pe biroul meu, privindu-mă tot timpul cu dintele ^j, la capătul superior, rnuşcîndu-mă cu ochiul-amintire, ine _tf in toc. Mi-a dat-o Raimundo, poreclit N-ebunui-Singuratic- '
[290]
1 uniiiii  din  eonţopiştii Supremvlui.  Practic am  furat-o
1 u
r'eP° f stul meu coleg din şcoala primară, pe care-l vizitam de la ^ ^ei ;n chichineaţa în care locuia undeva pe malul d^S-tUi i Jaen, în apropiere de Spitalul Militar, fosta Cazarmă a '"U lui In ultima vreme, Raimundo nu-şi părăsea locuinţa Sl" ărăcăcioasă decît pentru a merge în căutarea modeste!™-loace de întreţinere de care avea nevoie pentru a supra-"• tui dar în mod special pentru rachiu şi ierburile stupefiante
e care le consuma în mari cantităţi. Din cînd în cînd veneam cu cîteva sticle de ţuică marca Aristocrata şi cutii de conserve de carne. Stăteam tăcuţi ceasuri întregi, fără să ne privim. fără să ne mişcăm, pină cînd noaptea ne împerechea umbrele. Raimundo cunoştea dorinţa mea aprinsă şi tainică de a poseda comoara lui. Se prefăcea că nu ştie, dar ştia că eu ştiu. aşa incit între noi doi nu exista în fond nici o taină. Situaţia asta se prelungea din anul 1932, cînd ne cunoscusem la Şcoala «Republica lui Francia», Colegi de bancă în clasa a şasea. Prima grupă de băieţi. îmi aduc aminte foarte bine, fiindcă în anul acela oraşul s-a umplut de muzică de fanfară şi de cîntece patriotice. Războiul cu Bolivia a izbucnit în provincia Chaco. A început mobilizarea, şi au fost duşi pe front pînă şi piticii. Pentru noi războiul era o sărbătoare neîntreruptă. Numai de-ar ţine toată viaţa'! Trăgeam la fit şi ne duceam în post să veclt-m cum pleacă recruţii. Adio, viitoare te'ongues (cadavre) ! Du-teţi-vă şi să nu vă mai prind pe-aici, haimanalelor ! Bagă de seamă, C-o să ne vină şi nouă rîndul ! îi dădeam cu cotul tacindu-l să tacă.  Ne-a şi  venit şi  ne-a  prăpădit !  a  spus  el.
1 e râzb°aie ne-au venit pe cap pînă acwn şi ne-au prăpădit ! c,î pr°ştil de noi mai stăm la şcoală cu prăpăditele astea de .^ '• Dar pe mine n-o sâ mă ia în. Chaco, chiar dacă-mi cad ce ^enunchi ca să-mi ceară să merg ! O sâ plec în Africa ! De nice" lca' wNebun-Singuratic ? Fiindcă vreau impresii puter-Lnu PrăPăditul ăsta de război cu bolivienii. Să-i ia dracu" : M-am 6Xamenele din anul acela l-am ajutat la probele scrise. Prima ^l'e2entat in locul lui la oral, la anal. Peste tot. De la !<>areie , ma materie. Şcoala devenise un bordel. învăţă-nu fâcea'aU tOat6 stăpînite de ° adevărată furie patriotică şi de râzboi altCeva decît să scri<i scrisori pentru fiii lor adoptivi a Se mise mr nO' 'le făceam de CDP !iî examene. Raimundo. fără la locul lui. a obţinu! un zece. iar eu. care m-am
prezentat pentru amîmluî,  am luat  un   trei.  Ca <i com drept premiu de consolare, mi-a arătat pentru prima si  ^?'^ dată   fabulosul   toc   pe  care   cel   de-al   patrulea  nepot   ngUra Policarpo   Patino  îl   „moştenise"   printr-un   înrilcit  ha           '
întîmplări   mărunte,   dincolo   de   drepturile   unei   dinast" conţopişti :   Uite-l aici — a spus. Eu abia am reuşit să-l ar Aii l-a smuls îndaiă din mfnă. Ţi-l cumpăr, Raimundo ! — '"^ spus  aproape strigînd.  Nici nu mă gîndesc .' — a spus N t» nul-Singuratic.   Iţi   vînd,   daca   vrei,   ce-am   visat   uzi-noapt dar  ăsta  nu. Nici mort ţ   Mi-a rămas în  vîvful degetelor min' cari mea măciuliei de fildeş.
In ajunul Exodului • care a început în  martie 1,947. m-am dus să-l vizitez pentru penultima dată pe Raimundo. Era acum numai pielea şi osul. — In curînd o să se poată face nasturi din tine — i-am spus ca să fac o glumă. S-a uitat la mine cu nişfe ochi de decapitat care clipeau sîngeriu în pungile pleoapelor. — Ehei. Chiar asta mă aşteaptă — a spus. Apoi. după o lungă tăcere : —  Uite ce-i,  Carpincho,  eu  te cunosc foarte bine şi  ştiu  că eşti  un  om  neomenos,  dar  neveninos. Un în-răit-îmblînzit.  De  mult  timp,  ţi-aş spune  că  de-o  veşnicie şi mai bine, nu doar de pe băncile şcolii „-Republica iyi Francia" şi de la escapadele noastre la bordelurile de pe strada General Diaz, ci dinainte chiar de-a te naşte. Singurul lucru pe care-l vrei e Tocul Supremului. îţi lasă gura apă. Te topeşti numai eînd  te gîndeşti la el. Ţi se înceţoşează creierul şi-ţi tremur mîinile mai tare decît mîinile mele de beţiv,_ de epileptic, Şi [: consumator de giiembe şi de cocaină, pe care mi le dau min mierele, pe care mi le aduci şi tu. Mi-ai dat tîrcoale, m-ai audiat, m-ai ajutat să mor cu o răbdare mai îndărătnică decît iubirii. Dar iubirea nu-i decît iubire. Dorinţa t-a e altceva. I* rinta asta, nu pentru ce sînt, ci pentru ce am, te-a <n!ăn|uif ??' mine. A făcut din tine un sclav, un dine care vine .să-mi I'11*' mina,  picioarele,  podeaua casei.  Dar  între  noi   doi   nu exi-^ prietenie,   iubire   ori   afecţiune.   Nimic   altceva   decit _ace ^' dorinţă care nu te lasă să dormi, nici să trăieşti, nici sa _   ^. aJteeva decîf asta. Zi şi noapie. Nu te invidiez. Siai mu l  ^ rău decît mine. Gîndeşte-te puţin, Carpincho. Eu m-am fa •? încetişor şi   am   murit   tot  aşa,  puţin  cîfce  puţin.  Fapte     ^ fapte. Aţa am vrut eu. Unii caută moartea1 şi n-o «ase. să moară,  şi moartea 'e «-apă prinde degete. Au  dinţi
ie»:
femeile. Femei care nu şUu că sînt tirîe. Tu aşij unul dav sU1 . poate chiar mai rău. mult mai rău. Te aşteaptă vre-jitlt.ietoarte rele, Carpincho. O să it preh\a în mi-rant, ir, ff'UI'* r în dezertor. O să fii declarat infam trădător de patrie tlă a'n'snhitie care-ţi rămîne e să mergi pînă la capăt. Să nu
-  la  mijlocul-  drumului.   Pregăteşte-te   să   potriveşti   bine ia . '   __^ tăcut gîfîind, nu atît din pricina efortului cerut de
te cuvinte, cît probabil din pricina efortului cerut de lungii ? re care acum fusese în sfîrşit curmată. Plămînii lui inîncsîi de ftizie făceau mai mult zgomot decît o căruţă plină ev pietre. A scuipat un cheag de sînge pe perete. Cu glas de pi;k a continuat : — O să mâi plouă cu nenorociri cel puţin ti;:•.p de un secol asupra acestei ţări. Se vede cale de-o poştă. O si. moară multă lume. Mulţi o să plece fără să se mai întoaica, ceea ce-i mai rău decît moartea. Dar asta n-are atîta imp-ul-tanţă, fiindcă oamenii, ca şi plantele, cresc din nou în ţa; a asta în care, cînd unu-şi ia tălpăşiţa, răsar în loc o sută. Important e altceva..., dar în clipa asta nu-mi mai aduc aminte, am uitat ce voiam să-ţi spun. — Am vrut să-l întrerup. A ridicat muia : — Nu, Carpincho, nu-ţi mai face griji din p>?;>:\D<I mea. O să mă interneze soldaţii la azil, fiindcă zic că, ne iîvfi pilda rea pe care-o dau aici, lîngă spitalul lor, am îiv;v.ţi< locul. Atunci cum rămîne cu târfele din bordeluri, care foie:,c prin tot cartierul ? Eu sînt aici singurul înger al Abisului Sînt îngerul Răzbunării. Familiile ofiţerilor internaţi au prins sa strige ca din gură de şarpe. Au trimis scrisori preşedintelui, arhiepiscopului, şefului poliţiei. Dar eu n-o să mă duc la azil. Nicz mort nu mă las dus la azil. Nici mort ! Sînt Nebunul-Sin-guratic. o să fiu Nebunul-Singuratic pînă la sfîrşit. N-o să -nchidă la azil ! Prefer să mă înec în apa pîrîului în care s esc Pansamentele murdare, gunoaiele şi porcăriile de Ir. av           Militar,   cîrpele   murdare   ale   prostituatelor,    fetuşii
Per tpir '" ~ ^n nou scuipat a început să fumege, lipit de Ştiu    „e   e cărămizi. — Nu ştiu dacă mai apuc ziua de mîinc
tară Tt*1"0 S"° mai apUC' Acol°' sub ° grindă a casei de îa cu el'V"1111 tUb de tablă> se-a?lă T°cul. Inşfacă-l şi ia-l şi du-te gr°ază d draCU '' NU"i Un dar' E ° PedeaPsă- M aşteptat o Uber" în S tlmp  acest  timP  al  Pierzaniei  tale.  Eu o să devirţ
 uTPt^  ^^'  Tu n"°  Să mai ?U liber  niciodată-  51 " e,   Carpincho.   Înşfacă   Tocul   şi   pleacă   de-aici   ci
[2931
poţi de repede. Nu vreau să te mai văd. Ah, aşteaptă niţel ajungi să scrii cu Tocuî, să nu citeşti ce scrii. Priveşte f < ^ albe.  cenuşii  ori negre care cad pe de lături, print-i-e şi printre cuvinte. O să vezi  în  întuneric cum se î în   ciorchini  lucruri  îngrozitoare,  care-o  să-i  facă  .să  str să-i   treacă   năduşelile   pînă   şi   pe   copacii   chirciţi   de  sos'- ?' Uitu-te la lucrurile astea şi ascultă cîinii fără stăpîn cum -pipe   cîmp   în   miez   de   noapte.   Şi,   dacă   eşti   bărbat,   şterge sîngele   tău   ultimul   cuvînt   de  pe   tablă..,   —   Ce  cuvînt   Ra'
N-a mai vorbit. Mi-a întors spatele plin de coji de plăgi uscate, pe care şi le făcuse cînd se zvîrcolea pe jos în timpul atacurilor, cînd se zbătea în spasmele cu halucinaţii provocate de cocaină şi de alte droguri. Silueta de spectru a lui Raimundo s-a redus încetul cu încetul la acest spate încovoiat care mă privea. Dar de fapt eu contemplam propriul meu spate. Sub pielea roasă, asemănătoare cu o coajă de copac scrijelită de inscripţii şi ştersături, vertebrele dislocate de artroză mă ţinteau cu ciocurile lor de papagal. Aveam oare să-ncep să asud şi sâ strig în faţa acestor vertebre din ce în ce mai albe în penumbră, care erau şira spinării mele şi mi se înfigeau în ochi ? Mi-am auzit respiraţia sacadată. Din partea cealaltă a camerei, horcăitul creştea cu acel zgomot de frunze uscate pe care prima rafală a furtunii le smulge din calmul somnolent al verii.
Abia mult mai  tîrziu  am  aflat că  Raimundo a murit în noaptea, aceea,  aşa  cum  prevăzuse.   întreaga  viaţă,  cel pu!! de cînd l-am cunoscut, a cultivat gustul morţii lui, cu teafi de moarte. A fost găsit mort după cîteva zile. Trupul lui bl» uşa, pe care în timpul vieţii n-o închisese niciodată, căci n~a zăvor şi nici cheie. Atît de uşor era acest trup de om asem-nător cu stîrvul unei păsări, încît vîntul a putut deschide uî-Prin' deschizătura uşii a ieşit mirosul din Nebunul-SingJÎ \-căci altceva nu mai putea ieşi din el ; a dat de ştire ca fe ^.,. ternase în propriul său Azil. Instalat în locul său fa voi *     ^ cartierul spitalului.  Lecuit în absenţă. Transformat in »??   ^ poreclă dublă care desemna pentru totdeauna legenaa toare a unui om.                                                              ,.-i;fai
Unii zic că a fost îngropat în cimitirul Spitalului - ^( ceea  ce este  puţin  probabil,  avînd  îr,   vedere  rigide*e
J
Alţii -Ac că trupul i-a fost azvîrlit în piriu. Ceea ce irlU . pUţin mai firesc, conform dorinţei exprimate chim de ^ ul-Singuratic. Pe de altă parte, n-ar fi fost o diferenţă ^e   mare între aceste două ceremonii. (Nota Compilatorului)
în timp ce scriu., el îşi pune privirea între paranteze. 0 aduce la altă scară, intervenţie din toate unghiurile universului. Intervenţie din toate perspectivele concentrate într-un singur focar. Scriu si văd că ţesătura cuvintelor e întretăiată de lanţul lucrurilor vizibile. La naiba, că doar nu vorbesc de Verb, nici de Sf intui Duh străpuns de Verb î Nu-i asta ! Nu-i asta ! Să scrii în limitele limbajului face imposibil orice obiect, prezent, absent ori viitor. Aceste însemnări, aceste notiţe spasmodice, acest discurs care nu curge, acest vorbit-vizibi! fixat cu dibăcie în toc ; mai precis, acest cristal de acqua micans încadrat în tocul-amintire oferă rotunjimea unui peisaj vizibil din toate punctele sferei. Maşinărie încrustată într-un instrument de scris, îngăduie să vezi lucrurile în afara limbajului. Prin mine. Numai prin mine. Dat fiind că vorbitul-vizibil se va distruge-odată cu scrisul. Sucul secretului se va pierde în fum. N-are importanţă că măciulia de sidef transmigrant reflectă plajele însorite ale atelierelor de pe malul rîului, u". w ^ construieşte Arca Paraguayului. înregistrează
togătele, zgomotele, glasurile armatorilor, meşterilor, strălucirea  uleioasă    a  sudoarei    muncitorilor    negri. ^call   lor intraductibile, interjecţiile, exclamaţiile lor  Dintr"° ^ă tăcerea.  Zgomot neaudibil care de c           Sens pOt avea pe ^n§ă toate astea jocurile
 Jf^6 ? Să spui de exemplu : paradisul e un înalt  ioc înflorit unde  cei  drepţi  devin  corişti. ora«l iernii ^ zornăie  pintenii  cînd  intîrzie  fiul    au'vcum afirmă indiologul Bertoni : credinţa ifec^ts-+6 tră.gea €X^^siv din tată şi nu făcea altceva întiHuf jreaca prin tr"P"l mamei îl transforma oe metis ajutor i?raarL cumplit. Sau : poporul e abrutizat cu Să , Pr°pi?ei sale memorii.
 ^1''^ SCrii ceva n"are mci un sens- ^ acţio-scmmb,   are.   Cea   mai   trivială   înjurătură   a
(2951
mulatrului necioplit  care  lucrează  la .şantierul rr-, la carierele de granit, la minele de var, ia fabricai' praf de puşcă are mai multă semnificaţie decît limbai i cărturăresc,   literar.  Acolo  orice  faci,   toate  gesturi] bunăoară cînd  clipeşti din  ochi sau scuipi in pairr' înainte de a apuca dar tesla, înseamnă ceva foarte concret, ceva foarte real! Ce semnificaţie pt   '
.schimb scrisul, cînd prin definiţie n-are ac
.; ca vorbirea de fiecare zi folosită de
in
ÎN SALA DE SESIUNI PREŞEDINTELE JUNTEI -tie ce să facă cu împuternicirile şi scrisorile de acre-Ttave ale trimişilor argentinieni. In sfîrşit le bagă m " buzunar şi,  râsucindu-.şi mustăţile,   îi  spune   tui  Bel-..  : Domnule General, puteţi să vă începui cuvîn-
tarea.                                                                  *
Buenos Aires n-are intenţia să subjuge popoarele din fostul viceregat, îşi începe Belgrano discursul, şi oferă bineînţeles Paraguayului o despăgubire însemnată pentru daunele provocate de expediţia de ajutor. Se simte dinainte recompensat pentru sacrificiul său prin revoluţia din 14 mai şi stabilirea noului guvern. E nevoie acum ca Paiaguayul să se integreze şi să asculte de şuvemul central, căci trebuie să se formeze un centru de unitate, fără .de care va fi imposibil să se Schiţeze şi să se execute planuri comune. Ameninţarea portugheză e serioasă şi nu e îndreptată numai împotriva OEaşului Buenos Aires, ci şi împotriva Paraguayului. Mijlocul de a-l opri în limitele ţării lui pe prinţul Braziliei nu Poate fi altul decît Paraguayul unit în opinii, comportare f acţiune cu guvernul de la Buenos Aires. Provinciile irebuie sâ-şi adune la un loc forţele in faţa duşmanului comun, şi despărţirea Paraguayului ar fi un exemplu ^unest pentru toate celelalte. Ln guvernul de la Buenos virTV"11 reTm^entate in momentul de faţă toate pro-fostn6 ^ "^.r-ior : adică provinciile care alcătuiau « inf. VlCCTagat- Nu lipsesc deeît deputaţii paraguayer\i.
Junta°iF>(Trarea ior e ut'genlă- (Aplauzele dobitocilor d,n '    '   u ram'in tăcut. Tăcere imperturbabilă.) ?*-^0n F*i ii                ?                                                                                                           >
^Prind )K'10 ^ inaintat vr"id .să răspundă, iru-eira pinte "1 â 7jk°r cuvintele, sprijinindu-.se pe zornăitul fi „». + l '>1 "ătînd ou cizmele în pardosea, de parc-ar n!,!~° facă bucâtele. I-am prins din zbor bîlbîiata. ,: fenu-u început, domnilor împuterniciţi, aflaţi •ţia pe care-aţi  pomenit-o n-a fost de ajutor.
[297]
ci de invazie, aşa cum se vede din docum-nt,
ţiei,  semnai   la  Takuary.  Aşa este   a  ;,         ^'
momentul  acela  Belgrano.  A" recunoscut   n(UV"ntat Memornle lui : Eroarea asta n-a putut să J '      -m_ nişte  capete   înfierbmtate,   care  vedea
 urm*
 p            ierbîntate.   care  vedeau
voiau şi pentru care nimic nu era greu. fiindcă nu refl °e tau şi nu aveau cunoştinţă de nimic. Bine. domnin" General, să trecem peste aoesl episd  Să
-----v„„^  ~^  wuiui,-.  Dine.  domni
General, .să trecem peste acest episod. Să ne ocupăm d . alt punct, primul .şi cel mai important. Paraguayul n mai e o provincie. E o Republică independentă şi suverană, pe care Junta voastră a recunoscut-o deplin. Vice-regatul e un cuvânt urît, domnilor. Un imens cadavru N-o să ne pierdem timpul cu restaurarea acestei fosile. Facem să se nască patriile noastre din fostele provincii, înjosite în per.ioada Regatelor Indiilor, cînd erau simple colonii ale unei puteri asupritoare. La adăpostul ordinii trebuie să se nască frăţia no ii oi- societăţi.  Nici sclavi şi nici  stăpîni nu mai  prăsim :   aici egali şi înfrăţiţi trăim, cîntă azi pînă şi copiii de şcoală. Paraguayul ;. oferit celor din Buenos Aires proiectul unei Confederaţii, singura formă care va face viabilă această fraternitate di .state libere, fără ca unirea sâ însemne anexiune. Clăr-ţâul  de  Echevarri'a   şi-a   băgat  şi  el   nasul  unde nu-i fierbe  oala.  aderi nd  ia   ideea   câ  s-ar  fi   putut  foart> bine   încheia   un   tratat   nd   referendum   cu   privire l1 incorporarea   Paraguayului   şi   trimiterea   do   deputat; pentru a-l supune apoi aprobării unui congres. Pot să-o .spun de pe acum. domnule împuternicit, că acest trata ad  referendum   nu  va   i«   încheiat  şi   nici   aprobat d* congres. Nu putem face nimic fără să ţinem seama a\ voinţa suverană  a   poporului.  Cu   atît   mai   puţin »a"; facem să se supună unui proiect care l-ar înrobi din no • unei puteri străine. Ai la dumneata instrucţiunile *er^ nate eu mina lui de Mariano Moreno ? Avea uistruc-IW limpezi  şi  categorice.   N-a   umblat   cu ocolişuri.   Li presupunea pentru el sâ facă în Paraguay ordine t pletă,  să   înlăture  Consiliul  şi   autorităţile,   sa  Pun_a loc  oameni   de   încredere  şi   să  expulzeze  din   \a^'     ? locuitorii   suspecţi.   înfocatul   uvbun   al   indepen-ţ voastre   din   luna   mai.   domnilor,   a   lunarii
i
- -oină cu rezistenţă armată, să-i ucideţi pe episcopi, ÎIltlffuvernator şi pe toţi principalii vinovaţi de rezis^ P6 ° jyfU; domnilor ; nu trebuie să înviem aceste idei t oarte şi distrugere. Noi încercăm să facem ordine Dietă în Paraguay, fără atîta zarvă şi fără vărsare H°sînge . de acord cu propriile noastre idei şi necesi-, «fti • în mod independent şi nu conform instrucţiunilor sau poruncilor din afară.
Echevarria trăncăneşte cu limba lui despicată, lungind deliberarea. Dialoguri între surzi. între morţi, între morţi pe jumătate. Discursuri. Contradiscursuri. Bel^rano a tăcut acum ; închide ochii asupra prezentului." îşi aminteşte desigur punct cu punct exaltatele instrucţiuni ale lui Moreno. Bineînţeles, cu el mi-ar fti plăcut să discut în acel moment principiile Contractului Social aplicate la ţara noastră, nu cu pedantul impostor Echevarria. Spectrala coroană monarhică rîvnită de aceşti „republicani-mitocani" din Buenos Aires l-a îngropat însă sub greutatea ei în nisipul mării. Deocamdată n-am încotro şi trebuie să suport neroziile, glumele proaste, absurdităţile rigide şi ciudăţeniile avocăţelului argentinian.
Deocamdată Paraguayul, închei eu, e concentrat exclusiv asupra organizării administraţiei sale publice Şi a forţelor armate. Nu le poate folosi în alt scop decît pr.°Pria..sa apărare. Ameninţat dinăuntru de adepţii stapînirii ^spaniole şi dinafară de armata portugheză,
rebuie să înfrunte aceste riscuri cu toate forţele şi ™]ioacele sale. S.ă-şi ajungă sieşi. Să nu se bizuae pe
«sprijinul străin. Supărătoarele tratative au intrat min~° ? + ă ™terniediară cu lungă, aşteptări ; pentru la lntrau în podul cu vechituri. Dacă vin să bată încuia a °U §mduri ascunse, mi-am spus, drept răspuns
ă du  U?a °U- cheia- Era nevoie totuşi şă mai aştept :
inte  Aace-astă inconsecvenţă plnă la ultimele ei conso-u H-ramas flixată ziua de 12 octombrie. Ziua Rasei. aiscuţia finală şi semnarea tratatului.
 -Sînt   c°P'eşiţi   de   atenţii   şi   cadouri   din rpalelr familii din oraş. Se dau petreceri
[239]
în cinstea lor. Serate, plimbări pe mare, invitaţii chete. Cu preşedintele Juntei în frunte, adepţii a      " tinienilor  dansează   într-un  picior.   Pregătesc * o n paradă militară, care ar urma să se desfăşoare în ziua semnării tratatului. Cei mai faimoşi ^ al ..unirii" îî vizitează asiduu pe Belgrano şi Ech« Nimic bun nu poate ieşi din aceste conciliabule, în pofld" discretei vigilenţe  care  s-a stabilit din porunca meâ Glastrele-spioni, aşezate într-ascuns în locurile lor de întâlnire, înregistrează cele mai alarmante pălăvrăgeli Hotărăsc deci să-i însoţesc personal pe oaspeţi în toate părţile, clipă de clipă. Mai ales pe Belgrano. Mă transform în umbra lui, şi nu voi spune că-I urmez pînă la uşa toaletei (orice ioc a devenit suspect), nici că mă trânsîorm   în   îngerul   păzitor   al   viselor   lui,   fiindcă trebuie să -mai pregătesc şi minuta tratatului. Cuvînt cu  cuvînt.  în cele mai mici amănunte.  Tratatul este frumoasa mea scufie plină de păduchi ; nu-i lasă perne: .   grija să mă scoale. Veghez tot timpul fără să pot închide ochii. Mai slab ca u.n cîrcel de viţă, la umbra singurei • mele frunze pot să mă strecor în toate părţile. Să storc strugurii   care-mi   plac.   Cei   mai      cruzi  sînt  pentru mine copţi.
Dtm proiectul guvernului din Buenos Aii-es de a stabili unitatea intereselor lui, sub presiunea noilor tutori y britanici sau francezi, nu se va alege decît un turneu pe la crescătoriile  de  vite,  organizat de argentinieni. vorbesc la uşă. De partea cealaltă generalul îsi face ablu-tiunde. Nu-mi răspunde. Aud zgomotul apei în lighean-l urmele   blînde   din  provincii   lingînd   sarea   pusă î" care de  englezi,  spun.   Nu  mă  aude    Plescăitul ap creşte.  Generalul   crede  pesemne  că  încă  traversei-rîul Paranâ în  barca de piele,  pe urmă rîul Tacuar umflat de pioi, în expediţia lui din Paraguay. Ce i*1' iubite domnule general,  să vii  să ne  invadezi călar; pe  o  vacă  moartă !   încerc  să  fnc  o   pîurnă.  Ce vac moartă ° spune el ieşind din eamer-v de baie. Seic surîza; tor sub turbanul ştergarului. Vorbeai cumva de o vaC"
1      V-00]
J
r domnule corL-iiier-decan ? Ia. o .simplă glumă, ndte don Manuel ; nimic altceva decîi o glumă nevi-.;im^ ^ trebuie s-o iei în serios. Mi-am amintit de ?loW jumitale. Barcă ! Barca făcută din?r-o pioie de ^ " în care-ai trecut mai multe cursuri de apă. Foarte VaCă a fost povestea pe care mi-ai spus-o aseară la
 t             ă     i         lt
femă a         p
n°trecere .' Ge-i drept, vaca asta moartă mi-a salvat ^ata! îmi ţine isonul generalul, arătînd că ştie de glumă- Familiaritate mucalită. Nu ştiu să înot nici măcar în nisip. Barca aia era splendidă. Şi cînd te gîn-deşti, domnule-general, că nu era decît o piele de vacă paraguayană ! Belgrano a izbucnit într-un rls sănătos. De-ar fi venit Pascal la fel ca dumneata, în barca aia de piele, n-ar mai fi spus ce-a spus : că rîurile slnt drumuri care duc şi te poartă unde vrei să mergi. Turbanul i-a căzut de pe cap. N-a venit Pascal deeît sub formă de barcă. Ce vrei să spui cu asta ? domnule con-silier-deean. îţi aminteşti, desigur, domnule general, că k jumătatea secolului trecut Voltaire s-a făcut negustor şi a trimis în America de Sud o corabie cu numele de Pascal, sub pretextul că luptă împotriva iezuiţilor. Pascal a fost apoi închiriată guvernului spaniol, care-a folosit-o pentru transporturile de război în lupta împotriva patrioţilor. Un geniu niţel cinic, Voltaire ăsta. Grozav de lacom de bani. Lăcomia asta a făcut din el un filosof -armator. Era fascinat d*e legenda faimosului i Dorado. L-a trimis în Paraguay pe Candide, pe al cărui servitor, mulatrul din Tucurnân pe numele lui Caeambo, ^„ luat apoi în slujba mea, dezlegînd.u-l ăe litera
'sa. Nu înţeleg, a clătinat el din oap. Vreau să spun minrSeos din carte- Caeai;n*>o a petrecut alături de căm_ t? fericite. I-ara arătat încredere. Bineînţeles ~a ^at' 9^CI mulatrii au trădarea-n sînge. Gene- f*8 mai departe, stimulat de seriozitatea mea,
Q    „eslSur câ-i spuneam altă poveste.
Uite ce*^tUl Echevarria vine şî se amestecă in vorbă :  ~1 <iomnwle consilier-decan, refuzul Paraguayului înţeie§e cu Provinciile Unite din Rîo de k  tocmai continuarea politicii de .izolare  introdusă aici. Ba deloc, domnule juriiscon-
[3011

suit. Paraguay ui nu s-a izolat din propna iu.. Vo-E ca şi cum ai susţine că, dacă te-am închide - -' neata în camera asta de baie. te afli aici ţ_lAl aşa-ţi place şi nici nu-ţi mai doreşti altceva. Să serioşi, domnule Echevarria ! Te-ai lăsa dumneata lat în felul ăsta ? Ai putea spune, fără să minţi, că'"" făcut-o din propria dumitale voinţă ? în realitate, guver' nele fostului viceregat au pus mina pe gurile rîului" instaurînd jaful în perioada de după Revoluţia care a eliberat ţările noastre de stăpânirea asupritoare. Buenos Aires ne propune acum pace, unire şi comerţ liber. Se împacă această propunere cu atitudinea şH purtarea unui stat care-şi arogă autoritatea de jandarm faţă de celelalte şi mai ales faţă de un stat liber, independent şi suveran cum este Paraguayul ? Nu, nu şi iarăşi nu, domnule jurisconsult ! Nu l-a trimis Junta din Buenos Aires pe generalul Belgrano. aici de faţă. în fruntea unei expediţii, ca să supună această ţară ? Ãm mai discutat şi am lămurit destul de bine această neînţelegere, ca să nu-i spunem altfel. Am prefera, domnule eonsilier-decan. să nu ne împotmolim în consideraţii laterale. Dumneata eşti unul dintre intelectualii cei mai luminaţi ai Americii noastre. La ce bun să ne pierdem timpul cu trecutul. Ia aminte, domnule Echevarria, că aici în Paraguay omul cel maa luminat pe care-î avem e fanaragiul oraşului. Aprinde şi stinge cincisprezece mu de luminări p<? an. Pînă şi el ştie că viitorul este trecutul nostru. Să mucărim şi noi luminările. Să vorbi despre viitor. Cum să nu. Cu mare plăcere. Cu cea nv mare plăsere. E specialitatea mea. Cred., domnii consilier-decan. că dumitale-ţi plac foarte mult î°c^\'' de cuvinte, şi că noi deliberăm aici asupra unor foarte serioase, care cer din partea noastră cea seriozitate. De acord, tilustrisime domn avocat, j blestemul cuvintelor, joc blestemat care întuneca ^ ce încerci să exprimi. Mai ales, domnule c°nsl.ţ)a-decan. dacă nu păstrăm formele unei elementare nităţi. Ţi se pare că aici. la uşa unei camere d<= putem .să limpczan treburile aslea '' A; dreptate.
f
jurisconsult.   Să  trecem   în sala   de   consiliu  a il
rit
Ce avantaje trăgea nădejde ca va scoate clănţău! gentinian   din   divagaţiile   lui   neruşinate ?   Voia   sâ
bească despre viitor. Mari, solemne cuvinte. Desigur, V°de"enf ui samsar avea interes să încheie cit mai repede "facerile tulburi ale misiunii lui. pentru a intra in altele şi mai tulburi. Era grăbit să propună ignoranţilor fără pic de minte din Junta vînzarea Tipografia: Copiilor Găsiţi. Trafic de contrabandişti, ca între tîihari de drumul mare.
în ceea ce ne priveşte pe noi, domnilor împuterniciţi, scopul Revoluţiei Paraguayene este să făurim fericirea pe meleagurile natale ori, dacă nu, să ne îngropăm între ruine. Hotărîre irevocabilă. Nu există putere pe pâmînt care să ne poată face să ne schimbăm convingerea ori dramul ales. Dacă ni se blochează ieşirea pe rîu, vom găsi o altă ieşire. Voi, domnilor împuterniciţi, puteţi evita aşa ceva. Putem, dacă ajungem la o înţelegere, să evităm nenorocirile şi să realizăm împreună lucruri frumoase. Să facem din cuvîntul Confederaţie o realitate utilă. Aţi scos pînă acum destul pămînt şi destulă apă din Paraguay. N-o să scoateţi din el focul şi aerul. Falca verzuie a lui Echeverria a căutat sprij>hiul palmei. Silueta albă a lui Belgrano s-a mototolit în Penumbră.
oa vorbim limpede, domnilor. Dacă trebuie să se for-zf un centru de unitate, acest centru nu poate fi de s+ t dt ParaŞuayul. Nucleu al viitoarei Confederaţii rezp RS kkgre Şi independente. De ce să nu se incorpo-statel n°S Airesul în Paraguay ? Centru-model al la j °r care urmează să se confedereze. Cum a fost de sâ fie putul colonizării. Cu şi mai mult temei trebuie prOpU]sacu?:i' ki începutul decolonizării. Motorul său ^i°^'  -  numai fiindcă este încă de pe acum Prima
 ii* ?^n ^U(^ ' c* ş^ fiindcă titlurile sale o reco-^y s.^mtotd€auna pentru această misiune. în Para-lui feuda?1? P}:lma răscoală împotriva absolutismu-Pliri orasi'ii   4   ^^ care Pr°duc evenimentele istoriei
^^  Asuncion   mai   presus   de   Buenos   Aires.
[303]
Mamă a Popoarelor şi doică a oraşelor, cum SL- .->p;>ne unele zapLsuri neghioabe de pe vremea nioni'*; '.'?' care, oricît ar f<: de neghioabe, exprimă totuşi în"fef>' lor un adevăr. Cind Buenos Airesul a fost n-of* U: in ruine şi scrum, Asuncion l-a reconstruit din teme'»'' Buenos Airesul se grăbeşte acum să reconstruias*--' din temelii. Ca să vedeţi ce poate înv. a greşita inte/ pretare a unei litere, cînd realitatea ; iţelor e vicia;; de erori ! Oraşul Buenos Aires. dragi; ...,u; prieteni, este prin el însuşi o mare eroare. Un mare stomac rurneeă-? tor agăţat de un port. Cu Buenos Airesul în frunte., există pentru noi riscul de a fi înghiţiţi de vii. Fatală predestinare. Fra.y Cayetano Rodriguez, fostul meu profesor de la Universitatea din Cordoba. îmi scrie : Află, fiule, ca numele de argentinian e urît în toate provinciile dezbinate din Rio de la Plata !
Şi lucrul ăsta nu-i întîmplător. încă de pe vremea în care, în lumina noilor idei, cugetam la soarta acestei părţi a Continentului în subteranele pagodei gotice din Montserrat, vedeam cît se poate de limpede ceea ce avea să se întîmple. Cîţiva dintre colegii mei, care sînt acum membri ai Juntei, ştiu toate astea la fel de bine ca mine. Cit timp oraşul domină satul, pretinsa Revoluţie se transformă într-un teatru de discordii şi tulburări. Asa s-a întîmplat aici după înfrângerea Revoluţiei comunarzilor. Patricienii din capitală au trădat-o. CÎIK Comuna, poporul în întregimea lui, preia puterea,, atunci Revoluţia triumfă. Pe urmă, face greşeala de a c încredinţa intelectualilor „luminaţi", şefilor din patricienilor. Atunci poporul e înfrînt. Conducătorii fireşti sînt decapitaţi ; mişcarea de eli't
Aici, în Paraguay, forţele Revolut ţâraniti liberi şi. pe burghezia rurală ?r Un fel de ,,a treia stare", incapabilă neze deocamdată direct, sub forma luţionar. Incapabilă deocamdată ?; pendenţă pînâ la ultimele sale c
La Buenos Aires Revoluţia ziei comerciale din port. Cele ?       mar eforturi nu dopâş-esc cadrul sisu- nalui
«J î
are e distrusă se sprijină Ps re inciint „si să ,rlar.ient
apta
 de
mai
J
lui   ni fond păstrat cu unele mici reforme, care
re^ ndinţa de a se cristaliza din nou într-o coroană
aU  arhică.  De  data  asta  creolă.  Cei  mai  „luminaţi"
Melectuali sînt izolaţi de masele populare, aşa cum sînt
• • izolaţi trufaşii şefi militari  care-au pus stăpînire
pe Junta.
Generalul s-a ridicat în picioare. A început să meargă cu paşi mari dintr-o parte în cealaltă a camerei A clătinat din cap. Nu sini de acord cu ce spui dumneata, Domnule. Eu nu sînt negustor. Nici dumneata nu eşt< Din nefericire sîntem în minoritate, domnule general. De noi depinde ca majoritatea poporului să fie cu noi. Nu l-a dnvinuit oare Cornelio Saavedra pe • Mariano Moreno că e un blestemat de Robespierre, care apăra exagerate principii de libertate, nerealizabile teorii de egalitate ? Apoi a segregat această sectă de falşi iaco-bini-negustori de săpun, care urmăreau să instaureze, după părerea lui don Cornelio, o democraţie furioasă, destinată să distrugă religia, morala şi tradiţionalul nostru stil de viaţă. Moreno a fost trimis să-şi aplice ideile in adâncurile mării.
Vicente Anastasio Echevarria îşi lua notiţe foarte serios. In loc să soarbă, sufla în ţeava pentru ceaiul mate pe care i-l servise micul mulatru Pilar. Nu aşa, domnule. E greu să sorbi şi să sufli în acelaşi timp, nu-i aşa? I-au ieşit ochii din cap. Nu ştia ce să răspundă. Să ştiţi, domnilor, că mie-mi place uneori să nu naiv, chiar dacă nu atîta cît par. Sînt absolut sigur Sf _v<u aţi venit să-mi cereţi să dau guvernului din uenos Aires restul care-a rămas după ce i-am tot dat toereu- Cine dă tot ce are ajunge la strîmtoare şi sărăn-ce m°ar'e- într-o asemenea situaţie, nu-mi rămîne alt-ps,: de făcut decît să trag zăvorul pe dinăuntru. Să
Pînăl   nheile' Să ridic un lanţ de fortârete din Salto ţa„a *a ^^mPo. Să ţin deschise numai meterezele pe care
şffsof y^as să le ţină deschise. Asta o să fac. Asta am «ut. Zis şi fâcut.
decan ^'- d»acâ  am   "^es   bine,   domnule   consiUer-
Un-ul d^nS1Stă insidios chiţibuşarul, dumneata eşti doar
m membrU Juntei Guvernamentale a Paraguayu-
?î)                                                                                                [3051
hii. Aici, domnule jurisconsult, mai mult dccît o J de paradă,   avem  o Revoluţie  în  mers.  Conducăto   1 Revoluţiei sînt eu.  Loviturile  trădătoare  ale  the-m-dorienilor ne pîndesc la fiecare pas. E nevoie de o n-f * de fier pentru a le conjura. Aşa încît nu-ţi maifa"3 griji     pentru     caraghoşii     din     Junta.     Dacă    nu-ti ajung cuvintele mele ca să-ţi dai seama de fapte. fap. tele o să te facă să-ţi dai seama că am avut dreptate Victorios  pe   clmpul   de   luptă,   stimaţii  mei  prieteni Paraguayul nu refuză să încheie un acord. Refuză doar să fie  învins de un tratat.  Junta,  Consiliul în    pie^ aplaudă cuvintele mele. Oferindu-le bazele unei Confederaţii, le deschid porţile penti'u o .soluţie naţionalistă şi totodată americanistă. Dreaptă. Fraternă. în interesul tuturor. Asta înseamnă să vorbeşti despre viitor în termenii cei mai concreţi cri putinţă. Să nu ne tragem la sorţi soarta. S-o împărţim în mod echitabil, dar nu în probe de echiitaţie. Să nu acceptăm inechitatea inechi-taţiei. Să avem cu toţii acelaşi buzunar, fără să ne vîrîm în el mîna pînă la  cot  ca nişte  pungaşi.  Să căutăm împreună  drumul  cel  drept.  E  şi  aşa destul de trist să ne limităm la a turna în cuvinte, note, documente, contradoeumente, aceste acorduri-dezacorduri ale noastre. Să închidem fapte ale naturii în semne ale oontra-naturii. Hîrtiile pot fi rupte. Citite cu gînduri ascunse, ba   chiar  paraascunse.   Milioane   de   înţelesuri-   Pot " uitate. Falsificate. Furate. Călcate în picioare. Faptele nu.  Sînt aici.  Sînt mai tari  decît  cuvîntul.  Au viaţa proprie. Să ne bizuim pe fapte. Va trebui să luptam diin toate puterile, ca să alcătuim Confederaţia. D^r e^ nu văd cu putinţă stabilirea ei decît printr-un proce-într-adevăr popular şi revoluţionar.
în plimbarea noastră călare pe Drumul Mare şi P,e cartierele  de  jos  ale  oraşului,  sîntem  intimpinaP grupuri   de   locuitori   care   ne   ovaţionează.   GeneJ-3 Belgra.no zîmbeşte şi salută din nimbul care-i inC ^ joară chipul. Sfînt viti în uniformă de general. R:  .t^g pe străzile Asuncion-ului, trecînd, nu printr-o ^lUil -ostilă de farisei, ci printr-o mulţime de adepţi "ini a
[3065
-Jfe
.   ?^j acestui roşu Ierusalim sud-american ; Ierusa-? lf 1 nostru  pămîntean   care  este   oraşul   Asuncion. ^ria, neliniştit, cu sufletul lui de clănţău şi cu  il    libii    Făă                i        t
^hevarria,           ş
'ncărime- pe varicele limbii : Fără axa unui centru ""donator cum este oraşul Buenos Aires, şi fără orbita Septului, această constelaţie de state libere şi independente pe'care le propui dumneata, domnule consilier-decan, se va naşte moartă şi amorfă. Află, ilustre jurisconsult, că nici dumneata râd eu nu trebuie să ne împotrivim la ce-i înscris în natura lucrurilor. Uită-te şi dumneata mai bine la poporul ăsta simplu; care doreşte ca noi toţi libertatea, fericirea, care fierbe în clocotul năzuinţei lui ! Aceste fiiinte reale, aceste fiinţe posibile ne întreabă, r\e aclamă, ne cer. ne impun mandatul lor inocent nouă. care sîntem fiinţe probabile, fără tată şi mamă, călărind mîndru pe ideile noastre, care sînt idei moarte dacă nu le transformăm în fapte. Ei sînt vii. Ne aplaudă, dar ne şi judecă. îşi aşteaptă rîndul. închid cercul pe partea cealaltă. Ia aminte, domnule jurisconsult, uită-te la mîinsile astea bătătorite, negre ! Se întind, spre noi arse de soare, complet albe ! Vor să faşă din noi candelele lor. încearcă să ne aprindă cu fervoarea lor. Scăldaţi în lumină, nu emanăm decît umbră, nu emanăm decît fum. Nu înţeleg prea bine, domnule eansiiter-decan. ce vrei să spui. Nu pe mine trebuie să mă înţelegi, domnule Echevarria. Pe ei trebuie să-i înţelegi. Generalul Belgrano i-a înţeles. Vorbim aproape strigînd în mijlocul tumultului, ara să ne ascultăm cuvintele, doar văzîndu-le cum ormează un gol în gura noastră. M-am obişnuit de Ech ?sâ fu fiu înţeles do oamenii cu carte, domnule tEm^Varr*a' tacitul vostru va spune că această doc-"m tr/ 9onfedei<atiei va fi exploatată în mod sinistru tirani "ML-6 PavaS'uayu!u« <^ eătl>e cel mai barbar dintre (j€ Oll ? calflftiniază. Vă calomniază pe voi. vorbind Acest a voastl"â tolalâ. de surzenia voastră totală. v°stru°yv.int consemnat intr-un tratat, spune Tacitul ^işcar' -d ° formă vizibilâ. ai- fi trebuit să pună în ^ ne"itîr«iat ţoale popoarele din Rio de Ia Plata, un   punct   dv   sprijin   anarhiei   şi   un   stindard
descompunerii politice şi sociale care va ooroprom-j. succesul revoluţiei şi va anihila forţele sociale ~ dacă mai tîrziu se va transforma într-o formă c;o'v ţională, sintetiztnd elementele de viaţă organică' popoarelor noastre. Tacitul vostru, cu o sintaxă defe^ tuo&să, recunoaşte şi neagă în acelaşi timp acest IUTU" ocrotit de tutela colonială engleză.. Nu-i asta sţofa"din care trebuie să croim, pentru a ne face veşmîntul care să ne vină Mne tuturor. Dacă se tntîmplă aşa, un asemenea veşmînt, în pofida celor spuse de Tacitul Brigand" va trece din mină în mînă, transformat într-o pungă-capcană, pînă ce nu va mai fi altceva decît o otreapă însingerată, puturoasă. Imaginea dumitale despre acest veşmînt, domnule eonsilier-deean, e foarte plastică. Dar ca orice imagine, iluzorie, mincinoasă. Noi nu mînuim imagini, nici veşminte, ci realităţi politice. Nu i>întem croitori. S'întem oameni de idei. Trebuie să guvernăm şi să stabilim legile, după cum ştiau de mult învăţaţii legislatori ai antichităţii. Iartă-mă, domnule jurisconsult, dar congresul din Buenos Aires sau din Tucumân nu se va putea întruni în antichitate. Doar nu vrei ca această Confederaţie să îmbătrîneascâ cu două mii de ard înainte de a se îi născut. Astăzi, domnule jurisconsult, în această pungă-capcană a provinciilor noastre colonizate, noi, intelectualii .,luminaţi"', _ curn proclamă dumneata, -trebuie să stabilim mai întîi insfr; tuţiile, pentru ca îa rîndiîî lor ele să facă legile, sa-l înveţe pe oameni să fie oameni, nu şacali care ^"ţj^ lucrurile altora. Foloseşte-ţi firea insinuantă, spl"*7 pătrunzător, fcrunoaştertea oamenilor şi a lucrun . nu pentra a. te juca cu scopirile noastre, ci penuJ_ dejuca intrsgâle în plasa carcera vor să ne prindâuW ^ nii independenţei noastre. Mu înseamnă că eşti onoare şi că ai o părere buni despre popoarele' dacă le consideri născute peatru srupunere şi sfirşit. Uită-te la. poporul ăsta care ne ovaţionez crede încă în noi. Dumneata crezi că ne roagă du-se să-i prefacem iarăşi în sclavii unei minor privilegiaţi, pentru ca aceştia să-i exploateze in
'
lor personal, cum au făcut-o pînă acum
[308J
străin1 •
1
\l-am apropiat in "galop de generalul Beigrano. care
1 * primejdios de aproape de taluzurile din Cha-unde altădată se îngrămădeau bordeiele din • ohia San Blas. Fereşte-te, domnule general, de rîpeie pafea ! Sînt primejdioase ! Aici se produc prăbuşiri de teren ! N-avea grijă, mi-a răspuns sărind peste o groapă. Cunosc bine terenurile care cedează şi cele care mi cedează ! Sigur. Generalul are dreptate. Cînd a venit prima dată în Paraguay, a trebuit să-şi alcătuiască armata cu efective scoase din plebe. Fiinţe vii. Puternice. Profundă înţelepciune naturală. La fel în toate părţile, la condiţii egale şi destine egale. Din mulţimea asta s-au recrutat oamenii care au mers la Buenos Aires ca să v-ajute să respingeţi invaziile englezeşti, puţin mai înainte ca dumneata să ne invadezi, domnule general. Aşa-i, domnule consilter-decan, Paraguayenii au adus jertfe, au pus umărul, braţele, sufletul, şi-au dat viaţa în acea primă acţiune patriotică împotriva străinilor. Pe urmă trupele mele au venit şi în Paraguay, în misiune de ajutorare. Cînd şi-au dat seama că paraguayenii nu înţeleg că ei nu vin împotriva lor, ci împotniva puterii spaniole, care pe atunci deţinea încă poziţiile cheie, soldaţii mei au preferat să fie învinşi cu demnitate dedt să dobîndească gloria falsă de a continua să verse sîn-gele fraţilor lor."
Conversaţia devenea încordată. Eliberaţi de greu-«te, călăreţii trebuie să fie cumpătaţi la vorbă. Şoile ^u îngăduie consideraţii prea avîntate. Decît pe arrnă-ca ai_ mei, hrăniţi cu trifoiul gînditor şi lucerna ^? ..** Pe care le cultiv la fermele mele experimen-
;"„„ 5* a'es î^S'^l şi murgul, cei mai lacomi, pe care 1 Belgiano şi cu mine. După ce mănîncă o furajul aste, produc, în timpul digestiei, o eîtev - Sufic*entă de Saz volatil pentru un zbor de *boars °rT ^ristoteI a reuşit să facă vieţuitoare care ^ Dâ«-' •      ^n°i a făcut maşinii zburătoare, furînd de
-aesardUi"S-4ÎCretL^ ProPulsiei şi planarii aripilor. Iulius
fâceau   Qai~ea  cailor  să   mănînce   alge  marine,   care-i
Pe Pru-s^ .c^î>ele ° vigoare neptunică. Eu, bazîndu-mă
lp;ul tl!nform căruia căldura nu-î altceva decît
[3031
o substanţă cu proprietăţi de levdtaţie mai uşoară de -fumul, sursă de energie a materiei, am făcut ceva '? bun decît stagiritul şi decît florentinul : în loc să f-^ resc aparate mecanice şi aerodinamice, am reuşit^-cultiv nutreţuri termice. Am o gîndire magic utiiit ^ Uzine de forţe naturale cu posibilităţi incalculabile*^' ceea ce priveşte perfecţionarea animalelor şi progresă geneticii   umane.   Obţinerea   suprarasei   prin  interme
. ci'ul nutriţiei. Alfa şi omega fiinţelor vii. Asta-i visatul El Dorado al sărmanei noastre condiţii reale. Nu crezi domnule general, că planctonul depozitat în oceane ar putea soluţiona această problemă ? Pepiniere inepuizabile de energie ! Eu nu cunosc marea, dar ştiu că e ceva posibil. Voi staţi pe ţărmul ei şi-ar trebui să începeţi experimentele. în taiină, căci dacă n-aţi face aşa, aţi putea dezlănţui războiul crescătorilor de vite şi parlagiilor, care sînt de-o lăcomurdărie şi mâi inepuizabilă decît a negustorilor din port.
Mergeam acum călare printre nori pe caii noştri montgolfieri. Harta chinovar a oraşului părea şi mai roşie văzută de la înălţime. Verdele pădurilor, şi mai verde. Palmierii cei mai împodobiţi cu penaj şi mai svelţi păreau pitici, foarte pitici. Umbrele din fundul rîpei, mai întunecate. Soarele în asfinţit vărsa un foc lichid peste golf, peste cocioabele îngrămădite sub malul înalt. O, ce peisaj frumos ! a exclamat Belgrano, trăgîno
. cu sete aer în piept. S-a înălţat puţin în şa. Pe und<: umblă Echevarria ? Nu mi-arn putut ascunde zîmbeM de   satisfacţie.   îl  vedeam  pe  intrigantul  de  secretai călărind printre văgăunile săpate de torente şi ij1^, daţii. Uite-l acolo, domnule general ! în fundul ripe, Ce ghinion pe don Vicente Anastasio ! l-a compat"1";; Să piardă spectacolul ăsta ! într-adevăr ghinion, d0^. nule   general.   Secretarul   călăreşte   pe   mîrţoaga Fulgenio Yegros,  bună numai pentru iacul cu i*1 la paradă şi pentru grajd.                                            ^
Hai să facem să coboare gloabele aerostatice, •? _, Belgrano. Ce-avem de făcut ? Trebuie să le ^^e-tenu ? Au vreo supapă de siguranţă ? Nu, domnule »   ^
.ral.  Totul .se petrece firesc.  Nu te speria. Sînt
[310]
? e Cînd li >se termină gazul, caii aterizează. Totul ttn "inetrece foarte firesc. Luminile asfinţitului sînt SC !eflruite în aoest anotimp. Contemplâ-le. domn uit-l
liber de data asta, cel puţin de prezenţa chiţibu-?ului de secretar, am reluat ideea mea fixă : Cu ?,aceregatul s-a petrecut de două ori consecutiv ceea Paraguayului i-a fost sortit să i se întimple^o singură data Cel puţin cît voi trăi eu. Belgrano a clipit fără să înţeleagă. Englezii, stimate domnule general, au invadat baknul Rio de la Plata printr-o operaţie piraterească tipică, pentru a pune mîna pe comorile pe care încasarea impozitelor din Chile şi Peru le acumulase in portul Buenos Aires. Nu-i aşa ? Aşa a fost. domnule consilier-decan. Vreo cinci milioane de monede de argint, cam aşa ceva. nu ? Da. cam aşa ceva. Viceregele a poruncit ca această comoară să fee transportată în altă parte şi ascunsă. Piraţii englezi au pus mina pe bani. l-au împărţit frăţeşte, luînd fiecare partea care li se cuvenea căpitanilor, comandorilor şi amiralilor. Restul a fost trimis maiestăţii sale britanice. Eleganţă anglofilă. Gradaţii şi ofiţerii sînt ospătaţi în frumoasele case ale claselor respectabile. Se inaugurează libertatea de cult .şi de comerţ cu ţara-pirat. Patricienii se dau în vint după săpunurile parfumate care vin <te la Londra.  Slabă compensaţie  pentru  argentinieni.
lrf^e'  sPum^   parfumata   nu   ajunge   la   plebea   din ^ahalale. Metişi,  mulatri şi gauchos nu miros altceva
*«t fermentaţia cre.scni.-da a nemulţumirii lor.
peraţia de jaf s-a transformat într-o acţiune poli-
hot- -f-azii? uşurinţa cu care un pumn de oameni Prad*" î ^™ scrupule exagerate, au pus mîna pe o să-i ^  i ^a^- e"glezi) s-au gîndii probabil că ar putea
~. i        ^'CUiascâ    ne    sfnjmÎMli     1^    ^t^inînîrp^s     imnpvinln.:
c<>lon" i°CU'aSe^   pe   sPiini°n   'a   stâpînirea   imperiului sub sW   °kiar dacă lucrurile ar fi trebuii să se petreacă semnul ..independen1.fi protejate".
re. t"Tlp lăzile cu banii de argint  luaţi cu  japca  P    slrăzile   L™drei.   Fas1   triumfal.   Muliime  ,.   ^rty diferită de cea care te aclamă pe dum-'1Cl-   în   văgăuna   asta.   Carele   care   transportă
prada   sînt   tra.se   de   cai   pitoresc   împodobiţi.   py drapele şi inscripţii  cu litere aurite :     TREASURi? i BUNEOS   AYRES ! !   VICTORY ! ! !   Ct.< ve/i ••" p.jţg 1 cum   înaintează,   însoţite     de   o   fanfară   de   .-irm-  ? şi tobe !*                                                                 ' ' '*e
Dacă ne apropiem de sud-americani ca nt-^ustori ' nu ca duşmani, vom face ca impulsurile lor ck independenţă locală să devină mai energice ; în felul ăsta vom reuşi pînă la urmă să-i vîrîm pe toţi in buzunarul nostru, s-au gîndit (şi au acţionat în acest sens) cei care guvernau Imperiul bnitanic, dînd un strălucit exemplu descendenţilor lor din Noua Anglie. In pofida acestor fapte, în pofida Revoluţiei din Mai. în pofida tuturor nenorocirilor, Noua Junta Guvernamentală -4-a luat obligaţia, nu numai să acorde protecţie englezilor, ci să facă mult mai mult decît atît. în felul ăsta ..dominaţia
* Aceste fragmente despre prima invadare a oralului Buenos Aires în 1806 de către trupele britanice sub comanda iui Beresford şi sub conducerea lui Popham şi Baird. sîni, scoase din însemnările pe care le-a făcut Supremul în primii ini ai guvernării .sale. Deşi nu-i citează şi nici nu-i meuhonează pe fraţii Robertson — şi nici ei nu fac asta în scrierile tor — este evident că tînărul Juan Parish Robertson, ..marior ocular" al evenimentelor, atît al sosirii comorilor argentiniene' la Londra, cît şi al începutului dominaţiei britanice la Buenus Aires, a fost informatorul zelos al Supremului, în timpul jederii lui la Asuncion. Există în aceste însemnări referiri foarte precise — adevărate sau nu — ia fapte semnificative >rî mărunte, pînă şi la sumele care le-au revenit lui Baird. ii'i^Popharn şi lui Beresford la împărţirea prăzii piratereşti T.pturaie Lujân, după fuga viceregelui spaniol. Supremul notează. ^ exemplu : „Cucerirea coloniei ol;rnde?.e a Capului Pare.sa.,.e^e deschis pofta englezilor." Apoi, „lui Baird i-au revenit -^^ mii de lire (mai exact 23 de mii de lire, cinci şi.!irifîi |J "h, penny), lui Beresford mai mult de unsprezece mii, Uu r<>p şapte mii. şi fiecare şi-a putut cumpăra o moşit- cu lui". Dar nu uită să noteze de asemenea că. in .itwsaşi la celălalt capăt al continentului, Miranda mt'ert'*\saenaîi ?' cu bani britanici [care. i-au permis să angajeze^ ^s*' ţ^^y ? să cumpere arniej ..independenţa" Venezuelei. Ct~} asta ? exclamă indignat Supremul. ,;în august IKV"; debarcă în portul La Vela. Nu găseşte nici t'P^'1^ Patrioţii fug din calea eliberatorilor, crezindu-i pi™. tembrie, englezii debarcă la Buenos Aires. şi aici P11' cu aerul că sini eliberatori !" (Nota Compilatorului.)
 jn
Ţ.W1}
i
" asupra bazinului Rio de la Plala sau „inde-îrTnta protejată"1 a încăput pe mîna noilor stăpini. ^ ? --a domnule general ? Lui Belgrano i-a intrat in NU"ă "o bucată de nor cu granulaţie mare. oare l-a r^-ut să tuşească. Ştiu, stimate domnule general, că H mneala n-ai aprobat toate aceste fapte, ba chiar ai us rezistenţă. Mai mult, ştiu că ai trecut în Zona orientală, în semn de repudiere a invadatorilor. Cinstea durnitale a refuzat să suporte această necinstire. De la un prieten pe care-l am acolo, la Capela din Mercedes de pe malul rîului Uruguay, am aflat cît ai suferit dumneata în acele zile.. Am mai aflat că în timpul rfălbăticii-lor britanice n-ai stat cu mîinile-n sîn, aşa cum dealtfel se cuvenea să procedeze un patriot ca dumneata. Pe urmă te-au obligat să vii Încoace.
La rîndul meu, mi-a fost dat să fiu martor ii faptelor (şi falsificării faptelor) care au provocat expediţia dumitale. Din refugiul de la ferma mea din Ybyray v-am observat cu atenţie, aşa cum şi dumneata ai urmărit evenimentele stînd în tabăra din Mercedes. Totuşi, am avut mai mult noroc De trei ori mai mult noroc : norocul că invazia dumitale s-a transformat pină la urmă în evaziune ; norocul pe care-l am acum de a-ţi fi prieten ; norocul de a călăii alături de dumneata, sub acest cer albastru al Paraguayului. Şef onorabil al upei misiuni de paoe, dumneata, domnule general, vii \a ProPUi Paraguayului:, nu aberaţia unei „independenţe protejate", ci un tratat egalitar şi fratern. Cititor otat al lui Montesquieu, al lui Rousseau, cum sînt ceea1' put?m s^ coincidem cu ideile acestor meşteri în lOr ce Priveşt« proiectul de a realiza libertatea popoare- °as^ Dumneata, domnule general, eştt unul din- H pu''ij1^ catolici căruia papa i-a dai dezlegare sînt eiit- a ^^ orice fel ^e căxii ^nterzise -hiar dacă a opere'06' CU excePUa cărţilor de astrologi*? judiciară, sPune C"°r obscene> a literaturii libertine. N-aş putea căi-ţi Cu -J caFte cum € Contractul social sa.a celelalte c?re av^ înaintate cuprind toată înţelepciunea de Şianud nevoie' Pentru a proceda cu tact Infailibil *           ? ?re?- E de ajuns şi faptul că sîn tem de acord
eiior  principale.   Punct  de   plecare   în. 'lupta
[?AVA]
pentru independenţa, libertatea şi prosperitatea
lor noastre. în acest spirit redactez proiectul tratat 1"
pe care avem să-l semnăm mîine.                             u'u'
Prin faţa cristelniţei cu agheasmă se perindă nesf sita caravană a celor eare-şi poartă în braţe copiii r»""* tru ceremonia botezului în care generalul Belgrad joacă rolul de naş al tuturor. A fost rugat de toată lumea. El a acceptat această sarcină cu bunătatea lui naturală şi acum urmăreşte procesiunea de părinţi legitimi şi naturalii. îi pun în braţe, rînd pe rînd, mii de copii, pe care virtuţile agheasmei îi transformă în finii lui, iar pe taţii şi/sau mamele lor. în cumetri şi cumetre ale generalului. De ceasuri întregi stă în picioare lîngâ cristelniţă, în tindă. Catedrala, înclinată ca un nou turn din Pisa, ameninţă în fiecare clipă să se prăbuşească. Vechea biserică trosneşte, scîrţîie ameninţător din încheieturile ei crăpate. Neînfricatul Belgrano înalţă copiii deasupra rotundei suprafeţe a Iordanului. Cea dintîi a fost Măria de los Angeles. nou născută. Jose Tomâs Isasi şi nevasîâ-sa varsă lacrimi de bucurie deasupra unui boţ de carne, care dă din picioare1 în scutecele ei de dantelă fină.
La  teatrul  ridicat în  faţa   Palatului  Consiliului se joacă Fedru*. Petrona Zăbala e admirabilă în rolul fiicei regelui-din Creta şi a Pasîfaei. Ai fi zis că-i soţia lui Teseu   în   persoană.   îndrăgostită   incestuos   de  fiu} ?J vitreg Hip61ito Sânchez, în scena  în  care. chinuita ^ remuşcări.  se spînzurâ pe  Muntele lui. Venus cu,ţ)\i. pt-iul său brîu de regină fecioară, asemănarea cu ie tatea e atât de izbitoare, incit spectacolul devine n cinanl. Din înălţimea malului rîpos, aşezaţi sub P ^ cui, contemplăm acest trup subţire, interminabil- A      . spectrală legănîndu-se deasupra  oglinzii ne^ie/..^e &( în lumina  strălucitoare  a  torţelor.   Pletele răvaţ. vînt îi acoperă faţa.
a Uf3
* Nu  Fedia.  ci   Tancied  s-a" jucal   in   seani^acee ljlor„U<> opera fUini.scuiă  pe iitunci   în  Parasuay.  f:Vf)l«  C "'"'
f:U4j
A PATRA PAUZÃ A CELEI DE A TREISPREZE-sesiuni, întreruptă la cererea lui Echevarria, asudat,
jst dispus, cu înfăţişarea unui om care nu suportă mirosul ceaiului mate trecut din mînă în mină. Preşedintele Juntei a poruncit să se aducă un coş cu plăcinte de manioc. Toţi sorb ceai şi înfulecă plăcintele metise. Nu se aude decît zgomotul mestecatuiui şi sorbiturile ţevii cufundate în spuma ceaiului. Ca să spun ceva, stărai asupra schimbării din temelii a concepţiei guvernului din Buenos Aires, care vrea să schimbe din temelii orînduielile paraguayenilor. E întotdeauna un subiect bun. Cel puţin aşa evit neghiobiile rudei mele Fulgencio, care de cîteva minute arde de nerăbdare aşteptînd momentul potrivit să plaseze una din glumele lui nesărate. în 1580 oraşul-port dispăruse de aproape patruzeci de ani. Ulttmele ferme fuseseră incendiate, păşunile înaintaseră şi, acoperind cenuşa, au şters oraşul de pe hartă. Cît am fi cîştigat cu toţii, domnilor, dacă lucrurile ar ii rămas aşa ! Din Asuncion s-au ivit întemeietorii celui de-al doilea oraş Buenos Aires. Guvernatorul Juan de Garay a hotărît să facă din bazinul Rio de la Plata un port pentru a uni Spania cu Asunccon şi cu Peru. A fost ridicat deci stindardul r^"năr?sc- în sunetul goarnei şi la bătaia tobelor, chemat pe toţi locuitorii să spună caro sa ia parte la întemeierea portului. S-au înscris
Au i ani°h şi cincizeci şi şase născuţi în Paraguay, seini* fT* ^in Asuncion cu familiile lor, cu vitele, cu şi t n, ?'.cu une^ele agricole, cu speranţa lor. Garay coboară în josul rîului  cu o  corabie.
Uirm^P           Pe   uscat,   mînînd   cinci   sute   de   vaci.
J580    ,f/^rumuŞică, nu-i aşa ? Un răsad bun. La 11 iunie Totu-| ^ _|Oc cea de a doua naştere  a oraşului port. iează m linişte. în armonie. Epopeea s-a ucide fiarele sălbatiice, altul le tăbăceşte
[315]
In
spus
pielea şi căptuşeşte scurteiea.  Nu trebuie .să'urli turghia   întemeierii.   Guvernatorul   retează   i^rhl taie aerul cu sabia, cum cere obiceiul vechi. Garnido  vorbeşte  cu  glas  cavernos, zimbeşte în sinea lui. Zîmbetul i se reflc .săbiei. Ca să vedeţi cum inventează cror,;. Aires  e   întemeiat   acum   definitiv.   Cons infamieti.   Crucea.   Planul   oraşului,   pe  p, piele.  Teren şes.  n-ai de  ce să  cabrezi  c Larreta. Se trasează, de la. nord la sud şi ^;. la răsări) la apus, străzi .perpendiculare. Tablă de şah şi de dame cinstită,  deschisă. Şaisprezece străzi în faţă, pe malul rîului, şi nouă în interior. Şase pilcuri de case în jurul Fortului, dintre care unele de toleranţa. Trei mînăstiri. Piaţa Mare._ Un  spital.   Acareturi  pentru  gospodăriile locuitorilor. în sfîrşit, se înalţă oraşul, încep petrecerile. E o poveste fără sfîrşit. Printre cei cincizeci de tineri holtei paraguayeni se afla şi o fată. Ana Diaz. Chiţibuşarul suge cu nădejde din ţeava si izbucneşte într-un rîs  subţiratic.   De   ce rîzi,  domnule   jurisconsult ? De nimic,    domnule   eonsilier-deean.    Poveste:;    dumitale despre cea de a doua naştere a oraşului, *        îi spui, acum mai bine de două veacuri, m-a făcut       mi aduc aminte deodată de omagiul pe care i l-au       -s nu de mult acestei femei,  Ana Diaz,  doamnele paiaguayene care   trăiesc  .la   Buenos   Aires.   Frumos   colofoniu al întemeierii .' S-auzim, domnule Echevarria. cum a f<>sj> spune Fulgencio Yegros.  Celălalt  tace, se iasă rugat. Soarbe prelung din  ţeava,  pînă  cînd  uldca^ de mate începe să ghiorţăie a gol. Ei bine, spune chiţibuşarul omagiiul doamnelor paraguayene adus Anei Diaz a avu un sfîrşit  neaşteptat.  Nu, nu ! strigă membrii JU^Q]; Ia-o de la-nceput ! Bine. aflaţi că doamnele a poi'nit să  caute  dls-de-dimineaţâ,  înainte de soarelui, locul pe care Juan de Garay i I-a <*^J    sg„j Anei   Diaz   ca   participantă   La   întemeiere.   Vo.au - ^ aducă omagiu! Ia aceeaşi oră în care se Pref.uî3p,.jntre spada lui Garay a dat bobîrnacul  întemeierii.^"?^ ;n case, băcănii, măcelării şi  terenuri virane învăi^ ceaţă, cele o sută de doamne din lumea bună au
i 31 ni
,;mjneaţa şi toată după-amiaza in căutarea UK-U- ai paraguay eh cei. fără să se dea Ina.pm in i tăios care sufla dinspre estuar. Pe inserat fct           |a iocui care, după planurile lor nedesluşite,
aU ^mindea locului strămoşesc căutat. Acolo ^e ridica să prăpădită, amestec de mînăstire, mâceiărie şi ' din doamne, prietenă de-a mea, din care  nu-i spun numele, s-a suit pe un m-;»mian de e ? a {mu* un discurs potrivit cu împrejurarea aceea. O întrerupeau mereu oameni de toate* soiurile care intrau în local, încrucişindu-şi drumul cu. alţu care ieşeau beţi şi cu chef de vorbă. Cînd prietena mea, doamna cu discursul, a strigat solemn de trei ori jiumele Anei Diaz, s-a ivit în uşă o femeie îmbrăcată destul de sumar. Sînt aici. Ce dortiţi 'rraieavoastră ? ar fi întrebat femeia mxmoasă. Casa Anei Diaz, a răspuns doamna. Am venit să-i aducem un omagiu. Eu sînt Arta Diaz. Asta-i casa mea şi chiar azi e srfua mea de naştere, aaa că, dacă vreţi, puteţi să poftiţi înăuntru. Doamnele au fost îngrozite. Atunci aşteptaţi o clipă, să mă duc să-mi chem prietena şi clienţii, ca să se mai distreze şi ei puţin. Aţi ghicit, desigur, despre ce local era vorba : un vulgar templu al lui Eros, s-a crezut dEîigat să clarifice chiţibuşarul ceea ce era mai lîmpode ca Jumina zilei. Au apărut, într-im cîrd gălăgios, vreo sută de femei şi bărbaţi, cu rauaicanţii 3upă &, Doam-ne]e-şirau ^J^uîtat din nou pianul. Nu exista nud o mdoială. Locul era acela. Poznaş, destina! adusese cu ° ^ -^ Diaz- FaP! 'e c<â discursul a îmi reluat an avînt nou şi deosebit: AM 4e elocventă şi emoţio-pu,a sau tulburată a fast prietena mea, feeft 4upă  falnî> doamneie din luni«a Iftmă şi damele ăin k*cal &*.se §i ptngînd cu âofote, iar  un fond de acorduri marţiale .pentru  ^ nePrevă21ltâ ?i irepetabilă frater-i                 ChiţibuşaTuî   ai'gentinian   a   minţit,
 - Ca irvt<>tdeau'ria-  O minciună afi^aisUită.  O  î^^^^. Totul pentru a mă contrasâ<« şi a -matul Tratatului cave venea călare pe aburii
L
ceaiului   mate.   Cercetările   mele   asupra  acestui n-au  reuşit   nici   pe   departe  să-l  confirme.   pe  -, ^' adjudecat de Garay Anei Diaz nu există nici un °Ci menea Templu al lui Eros. ci o şelărie oarecare.         ***'
în timpul nopţii preşedintele Juntei a venit să consulte dacă, dată fiind brusca paralizie a mîinilor c™" l-a lovit pe Echevarria. trebuie amînată ziua semnat-Tratatului. Bagă de seamă, vere. că dacă tratatul nu semnat de cei doi împuterniciţi, Junta din Buenos Ah\. ne poate duce pe urmă de nas, susţinînd că e nul şi neavenit, îmi şopteşte la ureche Fulgencio Yegros. Ba": de seamă, vere cu .şosele .şi momele. îi spun. am fixa ziua de miine. 12 octombrie. Ziua Rasei, ca Zi a Semnării Tratatului. Tratatul va i'i semnat mîine. Confirm,, acest lucru celorlalţi membri ai Guvernului. Ai redacta1 tratatul, vere ? Pînă la ultima virgulă. L-am trecut pi curat. Text definitiv. Nu mai admite corecturi. Putem să-l citim '7 O să-l asculţi mîine ; e mai puţin obositor. Lasă asta în scama mea. nu-ţi face atitea griji. Dumneata ocupă-te de parada dumitale. Ai grijă s-o organizezi bine, imediat după ce sună deşteptarea, aşa încu ceremonia semnării să închidă tratativele şi să ne putem lua rămas-bun ele la oaspeţii noştri cu onorurile cuvenite. _Fă-mi plăcerea şi trimite să-l aducă imediat p< La" o-Ximo. vraciul din Lambare. Cum vine. să-l tn-miti la mine.
Echevarria a consimţit in silă sâ-.-,i întindă braţe.' deasupra rogojinii, cu faţa întoarsă la perete. Pumn strînşi se profilează pe petele de sînge închegat Pe "UIt. iele de bucsău. La' o-Ximo. pipernicit, numai. P*e'^ osul. dar cu o putere de taur, se luptă de citva ^ pentru a-i desmorţi miinile-astea crispau- într-un p ^ ca de mort. Fricţiuni, masaje, lovituri 'u,'rn!nanaCjai' stare să despice un bloc de marmură. Totul e in ,oarc Capul tuns frumos al lui La' 6-Ximo. lac "c h tc i străluceşte între luminări : din cosiţa cte 'a b*ge jn-cade un strop pe mănunchiul de nervi din ^'^ *' aâid toarce spre mine :   Stăpîne. nu-i decît riamou-
lizia. Dar kuruchi sau nodul zbîrciturilor nu-i la a E într-un punct de pe creier. Există o zonă de cte din care nu te mai poţi întoarce înapoi. Asta PUI1 poate ; partea proastă e că nu vrea. Şi tu ai mania "^netelor, La' 6-Ximo. Da, Stăpîne, e un punct. Să P„_, unde e. O să-l ard puţintel, şi atunci o să-şi des-Vhidâ din nou palmele. A inspectat, a mirosit pumnii °or cu por. S-a oprit deodată la punctul convorbirilor confidenţiale, al articolului, al aliniatului, al virgulei. Deasupra flăcării unei luminări, a înmuiat un amestec de pelinariţă, smirnă şi ambră lichidă. A format două biluţe. Le-a lipit una la încheietura dintre degetul gros si arătătorul de la mîna dreaptă ; cealaltă în centrul metacarpului de la mîna stingă. A aprins o crenguţă de tămîie şi a apropiat-o de cataplasme. Sub căldura flăcării au început să se topească şi s-au volatilizat, prefă-cîndu-se în fum, în abur, în mireasmă. Mîinile s-au deschis încetişor. Un fel de înviere lentă. Degetele şi-au recăpătat încetul cu încetul mişcările. Gata, Stăpîne, spune La' 6-Ximo. Echevarrfa îşi priveşte crunt mîinile, bănuieşte că i s-au pus alte mîini, care nu sînt ale lui. Le mişcă în silă. în timp ce-şi strînge rogojina, alifiile, acele şi beţişoarele, La1 6-Ximo spune în şoaptă în dialectul payaguă : Vrînd să fie bolnav, bolnavul s-a făcut bine fără să vrea, datorită puterii de-a astupa canalele nervoase pe care o au Sfînta Librada şi Marele Străbun a o-Xe,- care leagă-şi-dezleagă-tot-ce-are-vlagă. Cînd a da?"15" *a U^ i~am azvîrlit o monedă. A rămas suspen-a in aer. La' 6-Ximo a înşfăcat cu unghiile colibriul
traist-8lnt °U chiPul lui Carlos al IV-lea şi l-a vîrît în pjins a : Ai grijă, Stăpîne ! Mîinile acestui străin sînt estJL  e lirnbi ! Nu-ţi face griji.  Du-te.  Faţa lui s-a mPat în contra-cîntul unei octave.
glas apă ledin*ă solemnă a Juntei şi a Consiliului. Cu mului ar +? citire Tratatului. Reglez decibelii volu-Articolui - /-' subliniind părţile cele mai importante. a^utr Den? ' ^-vînd Paraguayul o nevoie urgentă de ru'sîp a mentine o forţă efectivă şi respectabilă guranţa lui şi pentru a face faţă maşinaţiilor
[319]
 ă
duşmanilor dinăuntru şi dinafară, tutunul de pe 1 taţiile statului găsit în provincie va fi vîndut in co Paraguayului, iar produsul său va fi investit în ^ indicat sau într-un scop analog. Articolul al doile Se stabileşte că impozitele şi taxele care mai înainte8 plăteau la Buenos Aires pentru fiecare sarcină de verb" mate se vor încasa de acum încolo la Asuncion. cu api; care precisă la obiectul indicat în articolul anterior Articolul al treilea : Se hotărăşte ca dreptul de a percepe impozit să fie satisfăcut la locul vînzării. Articolul ai patrulea : Este declarat inclus în limite1 e Paraguayului departamentul Candelaria, situat pe tlul sting al rîului Paranâ. Articolul al cincilea : C::         :;;eeinţă a
independenţei în care răniîne  Paragi:            unta din
Buenos Aires nu va pune piedici îndep".           ". execută-
rii celorlalte hotărîri luate de Junta Gir            ;ntală din
Paraguay, conform declaraţiilor prezen            'atât. am-
bele părţi contractante dorind să str;i             ce în ce
mai mult relaţiile şi obligaţiile care le            şi trebuie
să le unească într-o Federaţie. Fiecare            cele două
părţi se obligă, nu numai să cultive o --ră. solidă şi perpetuă prietenie, ci şi să acorde spr şi să coopereze reciproc şi eficient prin tot felul de aiutoare, dups cum vor permite împrejurările pentru fiecare, ori de cîte ori acest lucru va fi cerut de scopul sacru de a anihila orice duşman care ar încerca să se opună progresului cauzei noastre drepte şi libertăţii comune.
Aplauze înăbuşite înăbuşă lectura. Nu mai are loţ nici o discuţie. Ne-am apropiat cu toţii să semnăm P^ pirusul cu titlu dublu, sonor ca un tenor, căruia n-o sa ? scape nici un falset în zbor. Fiecare vrea să fie Prim" Cu o clipă înainte, a trebuit să-l tîrăsc de la lo^^ lui pe Echevarria. Continuă să protesteze sPunl" te' mîinile pe care le are nu-s ale lui. Haide ! Grăbeş j. Sînt mîinile dumitale ! Lasă mofturile ! Trag de e^ împing. îl remorchez la rame, parîmă şi edec, şlep j ^ de rea-credinţă, îl fac să străbată glonţ Piata P ^i cai. îl vede pe Belgrano punîndu-şi semnătura g satisfăcut ;  n-are încotro şi  trebuie să semne
[320]
 toţii foarte satisfăcuţi, Împuterniciţii pentru ^tfobţinut, în lipsa multdoritei uniri, o alianţă strînsă. vrTterii din Juntă pentru că au ajuns la un acord cu entinienii. Eu pentru că am evitat stăpînirea argen-
??Lână. Tacitul din Rio de la Plata va face mai tîrziu tm7oşuri sevei'e împuterniciţilor, în cronica lui, pe motiv
?au cedat în faţa exigenţelor Paraguayului, încheind "* pact care a pus bazele unei ligi federale, fără X obţină în schimb nici cel mai mic avantaj. Fiecare vorbeşte după cum îi dictează propria lui nebunie. Ducă-se dracului Tacitul din Rio de la Plata ! Treaba lui! Noi nu ne mai încăpem în piele de bucurie ! Răsună din nou strigăte : Trăiască Sfînta Federaţie ! Ovaţii. Aplauze. Pînă şi Echevarria începe să aplaude cu mîinile lui de cămătar. Ropotul aplauzelor creşte ca un tropot de cavalerie.
De pe podiumul ridicat în Piaţa Republicii asistăm la paradă. Cei două mii cinci sute de călăreţi din Paraguay şi Tacuary defilează în formaţie de luptă, lăsînd armăsarii cu frîul liber. Armele coboară în onoarea lui Belgrano, care zâmbeşte mulţumit de această onoare antepostumă. Fulgencio Yegros şi Pedro Juan Cavallero, adică o jumătate din Junta, se află în fruntea defilării. Sunet de fanfară. Formaţia strînsă se împrăştie apoi în nenumărate fanfaronade. Simulacre de şarje, de atacuri, de învălmăşeli. Cai şi călăreţi se despart în două, pen-^ î**p noui ceva mai încolo, să se alăture jumătatea "nui călăreţ cu jumătatea unui cal, în chip de centaur, rotile individuale se repetă des, fără a face să se Piardă caracterul de coreorganizare colectivă. Doi soliţi încalecă pe un cal nedat la ham. deodată unul Ce^jge Pămîntul cu piciorul într-o parte, celălalt în f0 , a Parte, apoi cu mîna, îşi întretaie drumurile, fac Pe u e°^ Pe CaIul în §aloP- ^ece călăreţi stau în picioare Desc ,?lrv^e armăsari înşeuaţi şi pe deşelate alternativ, fără a "' J?lear§ă Pe Jos alături de cai. Le scot şeile oît ^ "^etini pasul. Aruncă în sus şeile. Le pun la loc care 'gii/1^ ^n ochi. Acum călăresc pe deşelate cei eau mi înainte în picioare pt cai. Ating pă-
L
mîntul cu un picior, atîrnaţi cu celălalt în scară de pe jos lăncile pe care le-au aruncat la peste c'   -^ zeci de metri distanţă. Nu cred, domnule gene11^ există vreo ţară cu călăreţi care să-i întreacă pe guayeni în arta echitaţiei. într-adevăr, domnule eon<T lier-decan, figurile astea sînt uimitoare ! Sînt bune «?* mic de zis, mormăie Echevarrfa, dar în provincia Bueno" Aires eu am văzut alergări de cai, la petreceri cîmneS neşti, care  te-ar fi uimit şi pe dumneata, domnule con-silier-decan. Există gauchos în regimentele din Miguele-tes care ştiu să-şi înhame caii numai cu dinţii. Iar alţii care, între doi cai şi cu cîte un picior în fiecare scară îi îmboldesc cu pintenii, ţinîndu-i de dîrlogi cînd sună retragerea şi purtând un om în braţe ; se presupune că e un tovarăş rănit în luptă. Un alt gaucho, stînd în picioare pe umerii celui dintîi, trage cu archebuza sau cu arbaleta pentru a le acoperi retragerea. Am cunoscut un călăreţ din Bragado care-şi strunea calul în tot felul de   exerciţii,    dansuri   şi    contradartsuri.   între   şa   şi genunchi, ca şi între scări şi degetele mari de la picioare, aşeza mici monede de argint. Niciodată nu-i cădeau, de parc-ar fi fost ţintuite în aceste încheieturi mai trainic decît monedele cusute la brîul lui de piele. Mîinile zbîr-cite ale secretarului se înviorează, ajutînd limba să-şi etaleze această erudiţie de paradă. Cine l-ar putea oprij Mi-am adus aminte de cuvintele lui La' 6-Ximo, care ma prevenise asupra lui. în larma care se stîrnise, striga chn ce în ce mai tare. în Indiile Orientale cinstea cea mare era să încâleci pe un elefant, nu pe un cal plebeu. ^Cea de a doua cinste era să mergi într.-o caleaşca trasă de patru boi cu coarne monumentale. Cea de a treia, sa mergi călare pe o cămilă. Ultima categorie, ca să nu spu ultima cinste sau aproape o necinste, consta în a te ur pe un cal sau a merge într-o căruţă trasă de o sing mîrţoagă. Un scriitor din vremea noastră spune ca a zut în aceste regiuni de foarte veche cultură ca oa  ^ cu vază umblă călare pe boi cu şa, scări şi    u   j 'ţji-adaugă că pot fi văzuţi foarte mîndri pe asemenea       _ toace. Păi dacă-i vorba pe aşa, stimate domnule
[322]                                                                .      '      .                 #
C'i
. -fa află că in războiul contra samniţilor, la a treia ori vall+râ şarjă, vâzînd Quintus Fabius Maximus Rutilius ajPa ' e'nii iui călări aproape că-i distruseseră pe duş-^ °î a ordonat soldaţilor să slăbească dîrlogii şi să por-scă din nou la atac dînd pinteni cailor, aşa încît să n6-i poată opri nici un obstacol de-a lungul liniilor duş-n ane ale cărui efective erau culcate la pămînt, deschi-"?nd astfel drum infanteriei, care a desăvîrşit sîngeroasa ?nfrîngere. Aceeaşi tactică a adoptat Quintus Fulvius Flacus împotriva celtiberilor. Ib cum majore vi equo-nim facietis, si effraenatos in hostes equos immittitis ; auod saepe romanos equites cum laude facisse sua, me-moriae proditum est... Detractisque fraenis, bis ultro eitroque cum magna strage hostium, infractis omnibus hastis, transcurrerunt *, după cum ne-o descrie Titus Livius. Cam acelaşi lucru, stimate domnule jurisconsult, s-a întîmplat la Dealul Argentinienilor şi Takuary. Echevarria, alunecos, schimbă subiectul : Cneazul Moscovei îndeplinea odinioară următoarea ceremonie impusă de tătari, cînd aceştia îi trimiteau ambasadorii : le ieşea înainte pe jos şi le oferea o oală cu lapte de iapă. Dacă, atunci cînd aceştia beau laptele, cădea vreo picătură pe coamele cailor, cneazul era silit s-o lingă. Vezi, stimate domnule Echevarria, dumneata încă n-ai lins cu limba coamele cailor învingători. Asta pentru că nici dumneata, domnule consilier-decan, nu ne-ai dat să bem oin oala cu lapte pe care cneazul Moscovei o oferea ambasadorilor străini. Ba da. domnule secretar, ai băut jumătate, vărsînd cealaltă jumătate pe coamele cailor juntei. S-a întîmplat acelaşi lucru care i s-a întîmplat ui Cresus cînd a traversat oraşul Sar des. A ajuns la o ' Pa]işte în care erau o mulţime de şerpi. Caii oştenilor lui
 ca ^ovitlua s**  lie mai puternică,  slubiii  dîrUign  rav 1     r"° manevră al cărei succes a făcut cinste de multe l C'M    Iei romane... De îndată ce ordinul e auzit, dau dru-irr'   desPlcâ   trupele   duşmane,   rup   toate   lăncile,   se
 unde au venit şi sâvîrşesc un măcel cumplit. dualul rt6"16!?1 din Titus  Livius  este  copiat întocmai   în lurneroao 1    'upt<* ftl forţelor de cavalerie, care se află printre SuPrem„i  ?    °Pere  de  tactică  şi  strategie  purtînd   semnătma mWu!. (N0ta CompllatoTwhti.)
îl*
Î323J
L
i-au mîneat cu mare poftă ; ceea ce a fosi un semn prevestitor pentru expediţie. Aproape toţi au "răirfU fără mîini ori fără picioare, după cum relatează Herod din fialicarnas. Numim cal întreg calul care are celelai?1 părţi la fel de complete ca şi coama şi urechile, fără C mai pune la socoteală părţile testiculare egale şi C0Ina plete în totul şi cu totul. Uite, priveşte, observă asta^ a exclamat Belgrano făcîndu-l pe Echevarria să des-calece de pe altă neghiobie iminentă. Spectacol cu adevărat fantasmagoric. Acest gen de strălucitoare obscuritate, care extinde focul soarelui căzînd perpendicular la amiază, se luminează deodată. Un singur tunet face să tremure pamîntul : două mii cinci sute de cai vin într-un galop nebun, stârnind vîrtejuri de praf. Numai cai. Inşeuaţi sau fără şei. Nu se văd călăreţii. Masă compactă. Trăsnet geometric de cai de curse. Trec zbîrnîind prin faţa podiumului, murdari de năduşeală, ţinîndu-şi lăncile între dinţi. Complet dezlănţuiţi. Cînd. în sfîrşit ochii se obişnuiesc cu această şarjă, disting încet-încet greabănul cailor fără şei ori, pe spinările goale, mici călăreţi nu mai mari decît picioarele unui om : sînt in 'realitate picioarele fiecărui călăreţ agăţate pe după grea-băn. Uite, Echevarria ! Asta era misterul din Takuary '? Cum ai fi putut trage în aceste biete dobitoace fără soldaţi, care păreau dezlănţuite în disperarea lor ! Cum ai fi putut trage în aceste mici mogîldeţe în formă de cruce ! Cum ţi-ai fi putut închipui că mogîîdeţele astea în formă de cruce erau călăreţii paraguayeni cu capul în jos ! Cînd ne-am dat seama, ei erau înălţaţi în şei izbind cu săbiile şi azvîrlind voiniceşte cu lăncile ! Cum de r-l ne-am dat seama, domnule general ! s-a bîlbîit Eche vama muşcîndu-şi pumnii.
Tăcere de trei umbre. De trei ori tăcere in penumbia biroului. Stau acolo de mult timp. Nu se poate spune u au o înfăţişare prea arătoasă. Dar pentru a avea o în ^ ţişare arătoasă e nevoie neapărat să-ţi aduci aminte <•_ toate adversităţile de care ai avut parte.  Scuzaţi-"^" nobili domni. Sigur că înălţimile voastre sînteţi_ob^\, tle atîiea bufonerii. Daţi-le uitării, vă rog. E nevoie sa
IT24]
tim înainte de ţoale de binele patriilor noastre. âîlllh ie să reflectăm la ceea ce am hoţărît împreună. Să ^ t rim bine dreptatea pactului nostru. Să-l facem să ^ dă viaţa. Mai ales asta, Să înfăptuim ce-am vorbit, Pnnm scris, ce-am hotărît, ce-am semnat. Voi doi în ce"a voastră, prin intermediul guvernului vostru, bizu-^ Pe suveranitatea poporului în onorabilele voas-i     ţil    E     la rîndul meu  voi face aici
^u-vâ Pe                        pp
adunări naţionale. Eu, la rîndul meu. voi face aici U elaşi lucru. Mai bine zis, puteţi să consideraţi că am a. {acut, căci voinţa mea reprezintă şi înfăptuieşte prin delegaţie voinţa invincibilă a unui popor liber, independent şi suveran.
Cele două umbre nu răspund. Zborul unei muşte mari trece printre ele. Sint aici domnii ăştia sau nu-s < aici ? Da, domnule consilier-decan, sîntem aici, spune Vicente Anastasio Echevarria lăfăindu-s€ în scaunul lui. Mă ridic din jilţul meu. Desprind portretul lui Benjamin Franklin atîrnat în perete, gravat în oţel. Chiţibuşarul argentinian îl scrutează cu o privire cruntă pe inventatorul paratrăznetului. Manuel Belgrano deschide ochii. Uitaţi-l, prietenii mei, pe primul democrat al acestor lumi noi. Modelul pe care trebuie să-l imităm. Peste patruzeci de ani s-ar putea ca ţările noastre să aibă oameni care să-i semene. Asta, bineînţeles, dacă în marea ţară din nord continuă să apară oameni ca Franklin. Dac-o fi aşa, o să ne putem bucura în viitor de libertatea pentru care nu sîntem pregătiţi astăzi. Se poate mtîmpla, din nefericire, ca în America de Nord să nu •nai apară oameni din aluatul inventatorului paratrăz-lui şi ca în ţările noastre trăznetul anarhiei să ne e cei mai buni oameni. S-ar putea întîmpla ca colo să se inventeze Marele Ciomag şi aici să murim cu d«vu seceraţi de holeră, de dalac şi de dif terie, ca vitele Pe cîmp. Trebuie să ne ferim să cădem în mîinile °r asemenea stăpini măcelari. Echevarria a ridicat  j9at^ numai degete apucătoare : Nu eşti prea opti-iuriso mnu*e consilier-decan. Dimpotrivă, domnule nu s fa1SUlt' i~am răsPuns- sint extrem de optimist, dar rata ^e amnezie' De un strop de memorie e neapă-evoie pentru a supravieţui. Anularea acestei facul-
13251
M-.
>?'
lăţi duce la tîmpenie, şi noi aici, în Paraguay, nu neagra cafea de cardama a berberilor uituci," ci de yerba viate sau de ceai de dovleac, care ajută trarea memoriei, şi !a separarea amintirilor bunePiT amintirile rele. Am vă:<ut de multe ori faţţ» neferici "6 Acum vrem să vedem, şi pentru totdeauna, fericirea1"11' faţă, oricît ne-ar costa faţa fericirii. Aşadar, vezi bin** că sînt foarte optim ht. Adevăratul optimism se nast din sacrificiu. E lipsit de orice calcul egoist, nu-i asa °> Ah ! Cine se sacrifică se dăruieşte fără a precupeţi nimic şi autorul sacrificiului piere. Aminteşte-ţi de asta, domnule Echevarria. Franklin ştia acest adevăr. Spirit econom pînă la ultima centimă a energiei lui vizionare, a riguroasei lui autodiscipline. Credinţă, încredere, iubire speranţă, libertate. A dumitale pereche perenă, între pairii pereche, domnule general, nu-i aşa ? Nu m-a ascultat bine, cufundat în delicata singurătate concentrică a gîndurilor lui. Cumătrul Benjamin era optimist pînă şi în faţa morţii, am spus. La vîrsta de douăzeci şi trei de ani îşi compusese epitaful folosind cuvinte din Comunicatele Oficiale. E copiat pe spatele portretului. Citeşte-l domnule jurisconsult. Glasul chiţibuşarului se bîlbîi :
Aici zace, hrană pentru viermi, trupul lui Benjamin Franklin, ca legătura unei cărţi vechi, descusută, roasă. Dar opera nu se va pierde, căci trebuie să reapară, asemeni celui ce-o aşteaptă, într-o nouă ediţie revăzută, corectată de Autor.
Ce bine-ar fi să putem fiecare dintre noi să ne i tăm epitaful cu cuvinte atît de simple şi atît de lepte, nu-i aşa ? Deşi, dac-ar trebui să-l scriu pe-ai n-aş f oiosi decît două cuvinte :
Sînt bine.
V
4
[3261
Generalul Belgrano a zîmbit. I-am încredinţat portul Pe care *~a P™11^ cu emoţie. Sîrma de alamă prin tiB e se scurge fluidul, de la paratrăznetul minuscul pus !f asupra gravurii, s-a agăţat de picioarele ehiţibuşa-lui L"a făcu* ^ se împiedice şi să cadă. S-a ridicat fU iumătate carbonziat de mînie. Ocărind. Am pus între ^hearele lui de păianjen o istorie manuscrisă a Paraguayului. Ia-o ca amintire. Poţi s-o imprimi dacă vrei. dar, bagă de seamă, fără s-o comprimi. Realitatea acestei'ţări e mai bogată decît realitatea legată în aceste in-folios. Iar viitorul e şi mai bogat, Să-l ferim de trăznet.
Pletosul don Benjamin, pe pieptul generalului, mi-a făcut cu ochiul. Mi-am ridicat ochii la faţa lui Belgrano. Am văzut reflectată pe ea, prin intermediul unor imagini sumbre, jalea dezastrelor viitoare. L-am auzit oftînd din greu. Elefantiazică agonie a Grădinii Uitării : Vai, Patria mea ! Tunet înăbuşit de cavalcada infernală care zguduie pămîntul american. Şoapte de limbi care-l chinuie pe cel învins. Guri care fabrică lunecuşuri de mărturii false. Mă vedeam pe mine însumi. Chiar dacă ţi-ar fi dat să trăieşti trei mii de ani ori de zece ori trei mii, nimeni nu trăieşte o altă viaţă decît cea pe care-o pierde. Sorocul cel mai lung şi cel mai scurt sînt egale. Prezentul e al tuturor. Nimeni nu pierde trecu-iJJ' ,n*c* viforul, căci nimănui nu-i poţi lua ce n-are. Motiv pentru care, cumetre Marc Aureliu, ne-am în-cneia cu toţii la nasturi prin vecini şi la momente nepo-ivite. Pun prinsoare pe ultima mea măsea contra sapei groparului că veşnicia nu există. Cum ? Tot nu-i de . ^s. ? Atunci pun prinsoare pe falsa jumătate a cra-^lui ^, ce să mai lungim vorba ! Hai, linişteşte-te i  uşor în cazurile limită, al căror haz principal  in aceea că n-au limită,
l^         Manuel Belgrano mă priveşte cu ochii lui  pezi- Clatină din cap. Puţin mîhnit. înaintează  Paşi. Ne strîngem mîinile în tăcere.
ABIA ÎNTORS LA BUENOS AIRES. CHIŢIBUŞA rui Vicente Anastasie Echevarria a căzut la învoială " ascuns cu membrii Juntei asupra vînzării tipografii Copiilor Găsiţi, singura pe atunci în estuarul argentinian. Prima ediţie americană a Contractului social iTfost tipărită aici, în traducerea lui Mariano Moreno. O relicvă. Chiţibuşarul şi pungaşul de Echevarria nu s-a mulţumit să vrea s-o vîndă ; a mai oferit pe deasupra la licitaţie nici mai mult nici mai puţin decît biblioteca lui Moreno. Mi s-a confirmat atunci bănuiala că nu erau deloc curate afacerile pe care le învîrteau chiţibuşarul şi membrii Juntei în şedinţele lor de consiliu şi că altele erau adevăratele motive ale nerăbdării lui de a se întoarce la el în ţară.
Fostul meu cumnat Larios Galvân, secretar al Juntei, îi scrie : Acceptăm, bineînţeles, tipografia la suma convenită de 1 800 de pesos. Pentru a-ţi putea trimite banii, aminteşte-ne dacă mai avem ceva de plătit şi scrie-ne dacă maşina vine cu toate sculele necesare. Fii amabil şi trimite-ne, de asemenea,, o listă a cărţilor din biblioteca răposatului don Mariano Moreno. informîn-_ du-ne asupra preţului, cu scopul de a perfecta cumpărarea. Vom cumpăra la orice preţ toate cărţile care tratează probleme de drept civil, politică, beletristică 9 opere mai puţin obişnuite, bijuterii pentru bibliofili, mai ales acelea cu o mare valoare materială prin gaturile lor de orfevrărie din metale şi materiale ţioase. N-o să ne tocmim la plată.
Cînd am aflat   de   complot,   am pus   capăt       ^ cierilor. Obligaţia mea de sindic procurist general să împiedic încheierea tîrgului cu tipografia. Arn ^ piedicat-o. Am zădărnicit apoi încheierea celuilajt.cU^ cu  privire  la     cărţile  lui  don  Mariano.   care oi    ^ n-avea să le mai citească. I-am dictat Pun^a?",1T,tăf Larios  Galvân anularea mitei :  Deocamdată
[3281
i
ai aducem tipografia şi cărţile, fiindcă avem des-' 'V cultură aici şi nu ducem lipsă de nimic altceva. tU Fanfaronii din Junta, areopagiţii din cele Douăzeci familii au strigat cît îi ţinea gura că asta era o mare
• rdere pentru cultura ţării. Ba pentru buzunarele ^astre şi pentru intenţiile voastre ticăloase ! ie-am v s_0 de la obraz. Cît timp voi putea (şi pot), nu voi nermite furtişaguri clandestine. Le-am măturat ograda. In ograda măturată, stă găina cea moţată, tot tînjind duoă poiată. Au făcut ceva şi mai rău : lipsiţi de Tipografia Copiilor Găsiţi, au întemeiat Tripoul - Trişorilor Găsiţi. Din resturile tipografiei de lemn a misiunilor iezuite, trişorii-patricieni au făcut pe dracu-n patru şi-au meşterit o tiparniţă de cărţi de joc. Din satul Loreto, unde erau îngropate, trişorii ruinători au adus ruinele tipografice care au ruinat civilizaţia indigenilor. De la Buenos Aires. l-au adus pe meşterul tipograf Apuleyo Perrofe. Foarte repede şi foarte clandestin, au început să iasă de sub tipar şi să circule primele tipărituri, încetul cu încetul au ajuns să inunde ţara. care a rămas fără cărţi, fără almanahuri, fără cărţi de rugăciuni. Apuleyo a pus în maşină pînă şi hîrtiile din arhivele Juntei.
Tipăriturile lui Perrofe erau aproape perfecte. Cei roai renumiţi trişori ai vremii nu puteau deosebi faţa Şi dosul cărţilor de joc. aşa cum nu poţi deosebi două Picături de apă între ele. Neasemănarea pătrunde de la Slr»e în lucrurile făcute de om.  Nici t) artă nu  poate
junge la asemănarea perfectă. Asemănarea e întot-^eauna mai puţin perfectă decît deosebirea. S-ar spune d ||atura şi-a impus să nu se repete în operele sale, fă-
mdu-ie mereu altfel. Perrofe, în schimb, le făcea în  egale şi dijEerite- Ştia să lustruiascâ. să al- Pic1;eze cu atîta grijă dosul şi figurile de pe U: îneît pină şi cel mai   versat jucător se in- l ;,^eauna cînd le vedea alunecînd şi scurgîndu-se
nşelat" ? Pai'tenerilor lui de joc. Pînă si pe mine m-au tnitie a Ca/tUe.lui APuleYo Perrofe. Cu aceeaşi perfec-c°Pului p ^^ şi a Pictat în miniatură Breviarul epis-anes. carte care după moartea lui a trecut în
posesia statului ; se află acum printre cărţile mei mai neobişnuite. E atît de neobişnuită, StăpîneS -C^-e ultima dată cînd am văzut-o era complet albă 'N^ nimic neobişnuit în faptul că şi cărţile albesc Pat'l- e şi cu atît mai mult cu cît sînt Cărţi ale Orelor. LUe11^0' obosesc, se şterg, dispar. Li se întîmplă acelaşi' lucru şi cu argintul viu. Asta ştii, nu-i aşa ? Cu cît vrei sM îmblînzeşti mai mult. să-l comprimi, să-l împărţi atît fuge mai iute şi se împrăştie. La fel se întîmplă cu toate lucrurile. Subîmpărţindu-le în subtilităţi, singurul lucru pe care-l obţii e că înmulţeşti dificultăţile. Faci să sporească incertitudinile şi disputele. Tot ce se împarte la nesfîrşit devine confuz pînă se alege praful de el. Exact asta făcea blestematul de Apuleyo Perrofe. Numai după ani de zile de anchete şi cercetări guvernul a putut pune gheara pe tiparniţa clandestină. Parcă văd şi acum, Stăpîne, momentul în care călăul l-a împins în gol pe Perrofe, care avea ştreangul de gît, dîndu-i un picior în fund. Mai rotund decît un cocoloş de miere, căci fusese un bărbat bondoc, trupul meşterului tipograf se legăna gata-gata să facă să plesnească hainele lui pline de petice de toate culorile. In bătaia vîntoasei care mătura piaţa, spînzuratul s-a dezumflat încetul cu încetul. Din hainele lui împestriţate zburau, purtate de vînt, stoluri de cărţi de joc care au umplut curînd tot oraşul. Lumea s-a gîndit îndată că s-a dat drumul la o sută de mii de fluturi, aşa cum se face în fiecare an în cinstea Excelenţei voastre, în fericita voastră zi de naştere. Dar în tăcerea care s-a lăsat după aceea, cum nu se auzeau salvele de tun. nici răsunetul celor o sută de fanfare ale cazărmilor, nici larma taia-furilor de muzicanti negri, metişi şi mulatri, luine şi-a dat seama pînă la urmă că nu era ziua celor xi Crai de la Răsărit. Executarea acestui nou mag-crim1 t care făcea cărţi de joc s-a terminat. Cadavrul a fos ^ jos  din  ştreang.  N-au  mai  găsit  decît  veşminte   ^
j     şg         g
atîrnau ca o pungă cu fundul spart, din care se ^gj sase potopul de cărţi de joc. chipuri de sfinţi jn goale, scene religioase pentru prima împărtaşan ^e pofida acestei pedepse, în pofida forţelor de sec
18301
au trecut la adoptarea unor măsuri suplimentare carsupraveghere, Excelenţă, de atunci s-a jucat şi mai ?tos ca înainte în Asuncion, în toate tîrgurile, satele, V"tunele, garnizoanele, pichetele de grăniceri ; pînă şi fa uitimul pichet şi în cel mai nefericit bordei din ţară, ""nă Şi m corturi1ie indigenilor se jqacă, Stăpîne. Degeaba pornesc efectivele de gardieni în raite de curăţire ° oraşelor de pungaşii de jucători. Jocul se încinge iar, ,e parcă nimic nu s-ar fi întîmplat, şi gardienii închid ochii, ba chiar se aşază la masa de joc în tripouri. Odată, stînd de vorbă cu ministrul Benitez înainte de a cădea şi el în dizgraţie, mi-a spus că, dacă el ar fi fost Primul Magistrat, n-ar fi interzis jocul, nici nu l-ar fi spînzurat pe Perrofe. Dac-aş fi fost eu Supremul, mi-a zis, aş fi legalizat jocul şi l-aş fi numit pe Apuleyo Perrofe administrator general al Aşezămîntului de Jocuri al statului. Un soi de uriaş tripou-patrie, care să cuprindă întreaga ţară prin intermediul agenţiilor şi sucursalelor de Impozite Interne, instalate în birourile de încasare a rentelor şi chiar în frizerii, a zis Benîtez. Aşa cum există ferme şi conace ale patriei, impozitul pe joc ar fi produs mult mai multă bogăţie decît toate fermele şi moşiile la un loc , s-ar fi încasat mai mult decît din birurile, dijma, regia şi redevenţele în aur ; naai mult decît din hirtia timbrată, taxele de import şi de export, drepturile de comision şi contribuţiile de razboi. Un impozit pe jocuri, a spus fostul ministru Benitez, ar fi format capitalul cu investiţia cea mai rentabilă pentru vistieria statului, pentru bunăstarea şi Prosperitatea poporului. Ar fi transformat un viciu co-^ctiv într-o superioară virtute civică, restituind într-o  de servicii publice secreta plagă a tripourilor, H S^ ^n e^e izvorul cel mai curat al Casei Naţionale ; Economii. Pasiunea jocului, s-a entuziasmat din ce  ^ tare ^ostul mmistru, este singura care nu  n ™™a omului, Stăpîne. Jocul nu-i ca focul, a  u~i fiul a două bucăţi de lemn care de cum se indi ^ ^evorează tatăl şi mama, ca la triburile de anUia * '• °ri Ca ^a creŞtini, focul născut din iască şi ' dir*tr-un Prăpădit de băţ de chibrit, focul care
[331]
slujeşte la pregătirea mîncării, la arderea miriştii la fertilizarea pămîntului, a semănăturilor, la       "' cioturilor din pădurea tăiată la munte... Ai uitat.  l                l       d          i i
 t. Pat
că mai slujeşte şi la arderea şi incinerarea cadavre?0' noastre, aşa cum ne-a ameninţat afişul pamflet ^ Vedeţi. Excelenţă, asta i-a scăpat Iui Benitez ! Noi o^â scăpăm de foc. Patifio. Nu strănutînd din rărunchi asa cum faci acum. o să poţi stinge mai tîrziu rugul care-o să ne mistuie. Vă cer iertare, Excelenţă. Nu-mi pot opri strănutul. Probabil că e felul meu de a ploua. Mai ales în august, eare-i luna ploilor şi a guturaiurilor Benitez a mai adăugat, Stăpîne, că nici focul, nici jocul n-ar trebui să fie interzise. Au în ele însele şi folosul şi interzicerea. Primul lucru pe care-l învăţăm despre foc e că nu trebuie să-l atingem, a spus. Iar ultimul, că foloseşte la fierberea alimentelor. Foarte bine, a spus fostul ministru Benitez. dar jocul poate şi trebuie să fie atins, şi e mai folositor ca focul, fiindcă aduce bani săracilor. Atunci nu poate fi interzis. Ar fi o cruzime...
(Adnotare pe margine)
Are întrucâtva dreptate dobitocul ăsta. Prima noastră cunoaştere a focului provoacă o interdicţie socială. Iată deci adevăratul temei al respectului pe care-l simţim faţă de flacără. Dacă un copil îşi apropie mîna de foc, taică-su îl loveşte peste degete. Focul face asta fără să lovească. Limbajul lui pedepsitor spune eu ard. Problema care rămîne de rezolvat este neascultarea dinadins... (restul foii e ars).
Jocul  n-ar trebui să fie interzic.  Excelenţă, a »P^ Benitez. Pasiunea jocului e singura care nu moare inima omului, a repetat. Cu cît mai tare o atacă yiirt nevoii, cu atît îi creşte mai mult flacăra, cu atît mai ta luminează sufletul celui nevoiaş. Lăsînd la o parte
tima frază, pe care-ai furat-o de undeva mai
mult ca
sigur, ca întotdeauna, acest mic discurs în favoarea j? g, lui, ţinînd seama de faptul că şi ţie-ţi cam place sa j* Ieşti cărţile,  nu-i cumva din capul tău ? Fereasca-
[332!
mnezeu, Excelenţă. Porunciţi ^â gura, dacă mint!
 să-mi taie Hmoa. să-mi
jdeea fostului ministru Benitez despre impozitul pe M era o idee de trişor. Alţi guvernanţi au făcut din ţările lor adevărate tripouri, unde oamenii măsluiesc Mile, se fură între ei şi se ucid. ca trişorii.
Aici în Paraguay n-au biruit ei. I-am biruit eu. Le-am suprimat avantajele de trişori clandestini prin contraavantajul de a şti că sînt nişte trişori nenorociţi. Cunosc marca fiecărei cărţi pe care o joacă. Ştiu din ce tratate au fost smulse. Aud galopul calului de cupă. Am în mînă cei patru aşi : Asul de caro în mîinile mele. buzdugan al puterii. Asul de treflă, seva bogăţiei statului. Asul de cupă, în care să le dau să bea fiere şi oţet trădătorilor. Asul de pică, lancea cu care să le străpung inimile negre. Âsta-i jocul meu. La el eu ţin banca triumfului cu sînge rece, fără nici un fel de trucuri. Pînă la urmă. din intenţiile necurate ale chiţibuşarului Echevarria au ieşit lucruri limpezi ca lumina zilei.
MA ÎNTORC LA CORREIA DA CÂMARA. CHIAR în locul ăsta, cincisprezece ani mai tîrziu, asist îm preună cu Manoel la spectacolul, nu cu Tancred, ci cu Gasparina. Autorul, ofiţerul meu de legătură Cantero aghiotant al trimisului imperial pus de mine la dispoziţia lui, nu atît ca să-l slujească pe el, cît să mă slujească pe mine, şi-a luat sarcina să scrie piesa şi s-o monteze. Nu mai avem de-a face cu un teatru al tan-creduiităţii, ci al incredulităţii. Gasparina e o femeie cu bonetă frigiană, care, în intenţia autorului, mă reprezintă pe mine şi Republica. N-o întruchipează Petron& Zavala, ci o sculpturală fată payaguâ, care apare pe scenă acoperită numai cu genele, tatuajele şi arabescurile vopselelor de toate culorile, care fac din faţa ei o mască. Correia da Cămara nu mai pridideşte cu laudele la adresa operei. Ştiu că le face pentru actriţa indigenă. Fermecat de ea. n-o slăbeşte o clipă din ochi. O devorează cu o privire întunecată de sclipirea dorinţei. Republica înaintează spre mijlocul scenei, pentru a fi încoronată de Marele Vrăjitor împodobit cu tricorn şi tunică. Cu Balanţa într-o mînă şi Spada în cealaltă, Republica se opreşte la picioarele tronului din frunze de palmier, în faţa căruia stă. ridicat pe labele dinapoi, un leu de carton. Republica se roteşte încetişor cu o ţinută maiestuoasă spre mulţime. Se propteşte pe picioarele desfăcute ca o foarfecă. Petalele uşor depărtate. Floarea fetiei complet dezgolită. Acoperită de reflexe întretăiate, în lumina reflectoarelor. Razele fosforescente ale florilor de acni-ole, uriikii. tapaculo şi orellana o transformă întj".^_ soare negru. Şi gura la fel. Două faruri cu lumina i termitentă. O jumătate neapărat neagră, cealaltă ^ apărat cenuşie. Correia se linge pe buze. Pedan^^_ orice spune, exclamă : Această Femeie-care-vine- ^ pădure pare învăluită într-o vizibilitate orbitoare,
[3841
J
• ară La ea vizibilul şi invizibilul sînt exact acelaşi P ru   Nocturnă  şi   totodată  solară  în  orice   mişcare ;
nă şi cmc* simulează nemişcarea absolută. Profundă fină. Taină inviolabilă. Am văzut ceva asemănător i m seraiurile din Ţara Berberilor, Excelenţă. Fe-
uma
meia asta, Excelenţă, e un meteor desprins din noaptea dintîi ! Uite ! Uite ! Se desface în două ! Sînt două trupuri si două chipuri într-un singur trup, într-un singur chip! Autorul nostru rustic, domnule consul, şi-a propus să reprezinte prin intermediul Gasparinei pe Fe-meia-naturală şi totodată Republica. Atunci a reuşit pe deplin, Excelenţă, şi chiar în clipa asta eu îl declar mai mare decît însuşi Racine ! Dialogul e neghiob. Trebuie să-l suport. Trimisul şi-a luat obligaţia. în numele Imperiului, să trimită puşti şi tunuri. Transportul cel mai mare din lume ! Ãsta e acum singurul lucru important. Nu mai are importanţă dacă-mi face sau nu plăcere să stau de vorbă cu împopoţonatul consul brazilian venit din Rio Grande do Sul. Saliva ne curăţă şi ne vindecă rănile, dar vine de hac şarpelui, îi spun brazilianului, maimuţărindu-l. în timp ce Correia o mănîncă din ochi pe Femeia-care-vine-din-pădure, unduindu-se goală sub boneta frigiană ; în timp ce închinătorul muzelor îngaimă fraze poticnite, îi observ colţul sting al gurii ; doar partea asta se mişcă şi pronunţă cuvintele cunoscute, jumătate în spaniolă, jumătate în portugheză. Restul gurii rămîne nemişcată şi închisă. Şiretlic de Şarlatan de palat, de trimis imperial. Datorită unor ungi ani de exerciţii, reuşesc să-şi dedubleze buzele şi imba în porţiuni independente. Să articuleze în acelaşi 'ftip fraze amestecate, folosind cuvinte şi intonaţii di-ente. Acum jumătatea stingă se răsfrînge ca o buză e cal, dezgolindu-i dinţii, fără a tîrî în unduirile ei jl ea dreaptă, închisă şi impasibilă între fraze. Cunosc laUClf' ^u ^nsumi am învăţat să-mi bifurc limba. Să-mi Ş glasul să alunece. Să suprapun cuvintele ca un ven-Oc! cu gura complet închisă. Un joc de copii pentru ; Artă pe care pocitania asta împopoţonată de tri- imPerial n-o stăpîneşte. Are pretenţia să mă con-a că imperiul oferă o alianţă Paraguayului numai
[335]
pentru a-i feri de primejdia din Buenos Aires. Im' noaste slăbiciunile ; eu, pe cele ale imperiului. Ac C?* urmăreşte tocmai contrariul : să pună stăpînire pe z Orientală, să strivească bazinul Rio de la Plata Să • înghită în sfîrşit „aliatul". Un fleac, O nimica toatf îl las pe trimisul imperial să trăncănească după pofts inimii. Undiţa e în mîna mea. Las firul moale pentru peştişorul aurit al imperiului. între timp, oamenii mei fac copii după toată corespondenţa lui secretă cu spionii englezi şi francezi. Atunci smucesc undiţa. îl trag pe trimis la malul exigenţelor mele şi nu-i dau drumul pînă nu mă asigură că cererile mele vor fi satisfăcute : Recunoaşterea deplină, irevocabilă a Independenţei Paraguayului. . Restituirea teritoriilor şi oraşelor luate cu japca. Despăgubiri pentru invaziile bandelor de tîlhari. Un nou tratat de frontieră care să şteargă dispoziţiile impuse de bula papei Borgia şi de Tratatul din Tor-desilîas. Troc de arme şi muniţii în schimbul lemnului şi stupefiantelor.
Acum, domnule consul, va trebui sâ-mi aşterni pe hîrtie tot ce-ai promis. Iau cuvintele dumitale ca şi cum ar fi ieşit din gura împăratului. Angajează onoarea imperiului. Ah, ah, ah ! Sigur, e adevărul adevărat. Excelenţă ! O să primeşti cel mai mare transport de arme din lume ! Să vină cît mai repede armamentul, îi spun, şi apoi maimuţărindu-l : N-aduce anul ce-aduce ceasul, în minte iubirea şi floarea în glastră, / ştiinţa sub frunte şi-n tot mîna noastră. Ei, ce zici ? Fără îndoială. Excelenţă ! Fără îndoială ! Cînd va veni transportul,  î                                            ă1   du
ţ                                      d
domnule consul ? îndată, îndată, că nu pot să-l a cît ai bate din palme, îi suflu la ureche. Fără îndoiala . a fugit glasul consulului de la stînga la dreapta. Mişcare de sugere cu dublul piston al limbii. Pe urmă mai e Ş^ problema acestor frontiere fluctuante pe care trebu să le ajustăm, nu-i aşa, domnule consul ? Căderile apă. Barajele. Mai ales barajele, care vor să ne tran?
umuicua .    cuutmua  sa   ooiooroseasca   uiuuio"»--   . latan cînd dintr-un colţ al gurii, cînd din celălalt. A
[336} .
_h şi ah. şi altădată nu uita să acorzi consideraţia cuvenită Republicii şi Guvernului Suprem. Bagă de seamă că ăsta nu-i teatru. Ceea ce stabilim acum în tratatul cu imperiul nu va fi destinat aplauzelor, ci semnăturilor solemne. Sincere şî cinstite. De la un lanţ de munţi la altul. Fără îndoială, Excelenţă ! Cînd am văzut că emisarul voia să emită un cuvînt din colţul gurii, strecurîndu-mi-l în ureche, am ridicat mîna : Ştiu, dumneata vrei să-mi ceri ca după spectacol să ţi-o trimit acasă pe Femeia-care-vine-din-pădure, nu-i aşa ? Ai vrea să repete numai pentru dumneata scena cu foarfecă, nu-i aşa, domnule consilier ? Dumneata eşti un geniu, Domnule Dictator Perpetuu al Republicii Paraguay ! Ai calităţi de taumaturg ghicitor. Cel mai clarvăzător dintre ghicitori ! Telepatie curată ! Binişor, stimatul meu telepat Correia, sper că vei înţelege că nu pot să terfelesc Republica aducîndu-ţi-o în cameră. Nu. da Cămara, femeia asta nu-i de nasul du-mitale. Pot eu oare să-ţi cer dumitale să-mi aduci imperiul şi să mi-l strecori în pat ? Să fim sinceri şi să recunoaştem că nu. Singurul lucru care se poate spune despre asta. domnule consul, e că rya-i bine de loc, -nu-i aşa ? Nu-i bine de loc ! In minte iubirea şi floarea în glastră, nu-i aşa ? Fără îndoială că ai dreptate. Excelenţă ! Bine, atunci mîine vom continua conversaţia în Palatul Guvernamental, fiindcă acum spectacolul s-a terminat. îl văd intrînd pe ministrul Benitez cu pălăria cu pene a trimisului imperial. Nu ştii, .haimana, că nu trebuie să primeşti cadouri de la nimeni ? Dă-i imediat înapoi pălăria asta de carnaval, cu care a vrut să te cumpere ! Pentru prostia asta îţi dau o lună de arest.
IN ACELAŞI LOC UNDE A STAT ECHEVARRIA pe 12 octombrie 1811, asistînd la paradă şi rozîndu-şi unghiile, îl aşez pe cel de-al treilea trimis argentinian Nicolâs de Herrera, doi ani mai tîrziu. Un congres de mai mult de o mie de deputaţi a ales, întf-un vacarm de aclamaţii, Consulatul. Eu ocup locul lui Cezar ; Ful-gencio Yegros, locul lui Pompei. Vărul meu, fostul preşedinte al fostei Prime Junte Guvernamentale, stă acum la pîndă în spatele meu.
La Buenos Aires, după căderea Triumviratului, o pretinsă Putere Supremă în Formare îl trimite pe pungaşul de Herrera. A ajuns la Asuncion în mai. Lună rea pentru argentinieni. De atunci aşteaptă să fie primit. L-am pus la păstrare în magazia Vămii. Frumoasă locuinţă, şopronul cu mărfuri cu miros suspect de contrabandă. Pungaşul de emisar pipăie totul cu degetele pline de pofte şi dorinţi şi ochii-aprinşi şi lacomi de om ieşit din minţi. îşi varsă necazul, între timp, trimiţînd guvernului său note confidenţiale bîn-tuite de neîntemeiate bănuieli *
* „Mă duc cu vorba cu tot felul de procedee de tărăgănare. Sînt ţinut practic sechestrat în magazia vămii. Mi se spune că numai după congres şi după schimbarea de guvern voi fi primit, dar nimeni nu ştie cînd va avea loc acest faimos congres. Singurul lucru sigur e că aici argentinienii sînt mai urHj decît sarazinii. în cazul în care congresul refuză să trimită deputaţi şi li se declară război, jumătate de provincie se răscoală... Eminenţa cenuşie a acestui Guvern din ce în ce rciai tiran cu Poporul pe zi ce trece mai înrobit nu urmăreşte altce\a decît să eîştige timp şi să se bucure fără bătaie de cap de avantajele independenţei. Omul ăsta îndopat cu maximele Republicii romane încearcă într-un mod ridicol să-şi organizeze Guvernul după modelul ei. Mi-a dat dovezi ale ignoranţei, ale ui.'ii fală de Buenos Aires şi ale inconsecvenţei principiilor luj-El i-a convins pe paraguayeni că provincia singură e un Impen^ i'ără pereche, că Buenos Aires îi face ochi dulci şi o ling"" şeşte fiindcă are nevoie de ea, că sub pretextul unirii încearcă   să   subjuge   întreg   continentul.   Că. popoarele  au   i°s
[338]
Acum s-a aşezat în acelaşi jilţ pe care l-a ocupat Echevarria. Alcătuind, împreună cu el, a doua persoană unei singure şi trădătoare non-persoane. Nu m-ara ourtat urît cu el. Dimpotrivă, i-am permis să asiste la lucrările Congresului, pentru a-şi prezenta pretenţiile. La toate i s-a răspuns nu şi nu şi nu. I-am spus că paraguayul n-are nevoie de tratate pentru a-şi apăra libertatea şi pentru a-şi păstra fraternitatea cu celelalte state. Sînt legi şi sentimente fireşti ale structurii sale. Două luni mai tîrziu avea să plece cu mîinile goale. Fără unire, fără alianţă, fără tratat, numai cu o pereche de ghete noi şi un poncho cu şaizeci de vîrste, care i-au fost dăruite pe cheltuiala visteriei, pentru a înlocui veşmintele şi încălţările care i se făcuseră ferfeniţă în zadarnicele lui alergături de colo-colo. A reuşit să scape ca prin minune de atacul cetăţenilor revoltaţi de purtarea lui sfidătoare în cadrul sesiunilor congresului.
Iată-l. păzit cu străşnicie, asistînd bosumflat, şifonat, la parada pe care el presupune că am poruncit să se facă în cinstea lui. pentru a mai îndulci puţin ofensa adusă^ fără să-şi dea seama de adevăratele ei scopuri.
Dac-ar trebui să-i adun la un loc pe indivizii de aceeaşi teapă, i-aş pune în aceeaşi oală pe argentinianul Herrera şi pe brazilianul Correia da Cămara, cunoscutul nostru trimis imperial. Pe vremea aceea încă
silite să-şi trimită reprezentanţii. Că toate avantajele prezentate de noi  sînt  simple închipuiri.  Şi  chiar în  răspunsul  lui
J v?^e rivalitatea aceasta, căci eu n-am fost recunoscut niciodată ca trimis  al Supremei  Puteri  Executive  a Provinciilor
Jn Rîo de la Plata, ci ca un deputat din Buenos Aires ; nici |5??"tei voastre nu i se atribuie altă autoritate."  (Memoriul
Ml fticolds de Herrera către Puterea Executivă, noiembrie 1813.)
ProDÎmepUtatU au v?nit atît de iritat'> încît au considerat că staren . mea e in-iurioasă- Guvernul, profitînd de această conErp«,ipirit' i"a făcut să ia hotărîrea de a o respinge total. Cînd Si DeniitV- primit raportul meu s-a iscat o zarvă de nedescris apariţia n1 au *urat să mă omoare dacă îndrăznesc să-mi fac tească rr,, ii? nu s"ar fi urcat la tribună un preot ca să liniş-d mulţimea, as fi fost ucis pe loc mişeleşte" (Ibid.)
nu-l cunoşteam, câci avea să vină în Paraguay ^bi peste zece ani şi mai bine. Distracţia mea favorită e sâ pun doi scorpioni într-o sticlă. Unde-s doi merge şi a[ treilea. Să punem deci încă un scorpion argentinian în sticlă. Ultimul, un oarecare Garcia, la fel ca ţîfnosul de Herrera şi potlogarul de Echevarrîa, e mare amator de scrisori. Garcia * ăsta, pe care-o să-l cos eu şi-o să-l descos, căci am ac de cojocul lui, se plînge împotriva mea comitetelor lui din Buenos Aires. Mă linguşeşte în acelaşi timp cu neruşinare argentiniană. Nu ştiu de ce toţi pungaşii ăştia cred că vor putea duce de rîpă Paraguayul scriind scrisori. Cu atît mai rău pentru ei. x\ici îi pun în sticlă. Trei scorpioni. Patru scorpioni. Cîţi or fi. După dorinţă. îşi îneîrligă cozile şi cleştii. Secretă, venin. Trebuie agitată bine sticla. Pusă la soare, sub cerul senin, pînă cînd lighioanele se înseninează deplin. Veninul devine atunci o băutură binefăcătoare. Să-l bei pe nemîncate. dis-de-dimineaţă. în doze homeopatice.  Neîntrerupt.  Continuitatea-simulta-
* Se referă aici la Juan Garcia de Cossio. trimis in decembrie 1323 de Bernardino Rivadavia. şef al guvernului argentinian. Nu va avea mai mult succes decît împuterniciţii dinaintea lui. Cossio se'piinge că Supremul se poarta cu el în modul cel mai inflexibil şi nepoliticos cu putinţă. Cît despre acesta, comentează Julio Cesar. niciodată n~a explicat motivele atitudinii lui, în bogata Iui corespondenţă cu delegaţii în care trata toate chestiunile de politică internă şi externă, niciodată nu s-a referit la Garcia Cossio, şi nici la misiunea ori la însemnările lui. După părerea îui Juan Francesco Segui — secretarul lui Vicente Fidel Lopez — obiectivul fundamental al misiunii Iui Cossio era să stabilească o alianţă cu Paraguavul în fata luptei iminent* cu Imperiul brazilian în zona Orientala (Anais, t. IV. p. 125).
Scrisorile lui Cossio adresate Supremului, la fel ca ale celorlalţi trimişi argentinieni şi brazilieni supuşi purgatoriului lungilor aşteptări, au fost numeroase. în acest ..supliciu _3* aşteptării-, aceşti ..şarlatani obraznici şi milogi" îşi vărşa^ necazul în misive rugătoare, melancolice ori ?ricărcafe fie >*e~ sentimente.                                                                            .
Pentru fiecare notă din cele treizeci si şapte trimise "^ Corvientes la Asuneion. Cossio a trebuit să dea curieriior ?a;^ uncii de aur.  un costum complet şi un echipament de ca „,^J care includea toiul, de la dîrlogiî calului pînă la pintenii ca  ^ retuliu. başca un corn cu zece litri de rachiu. în februarie
.iu/ea i'^i.1'1" !-l*-"' mai bun lucru îta cura obstrucţiilor de orice fel.     .
Nîcolas de Herrera, Juan Garcia ăl de-o să-i cos eu, Manoel Correia da Cămara, scorpioni cu diplome, îmi slujesc drept tonic. Au vrut să se slujească de? mine. y& slujesc eu de ei.
Correia se arată încă şifonat şi temător. Umblă mereu într-o parte. Nu arată decît un ochi, un obraz, o mină, un picior, jumătate de inimă, iar cap de loc. înfăţişare de rac. Nu se ştie dacă merge înapoi sau înainte. Călcîie duble. Nu i-au crescut decît penele de la .pălărie şi pâr pe tot corpul. Peste mantia de hermină, în plină vară, i s-a lăţit pe spinare pata neagră a intenţiilor lui sub formă hărţii imperiului, îndoită de asemenea exact la jumătate. Se vede doar jumătatea care creşte spre apus. Deocamdată, jumătate de pată de cerneală pe urma bandelor de tîlhari. Pe urmă vom mai vedea.
Pe Cămara îl obsedează o posibilă interferenţă ar-gentiniană.   Lucru   care  mie-mi   convine   de   minune.
Cossio îşi informează Guvernul, din Corrientes. că . Supremul Dictator nu răspunde încă şi că mesagerii nu s-au întors. Nimic. Nici măcar un indiciu. Parcă i-a înghiţit pămîntul. Cossio emite această tristă reflecţie : ,,Şi tăcerea asta, atît de străină de Dreptul_ Naţiunilor şi de Civilizaţie, arată bineînţeles că n-are de gînd să-şi schimbe cîtuşi de puţin purtarea, mereu aceeaşi, la care şi-a fixat toată atenţia, în cadrul neobişnuitei izolau în care se află. Toate astea, în pofida faptului că i-ara amintit eforturile făcute de amîndouă ţările în Războiul pentru independenţă şi ameninţarea pe care actualmente o re*1 Prezintă pentru America planurile ambiţioase ale Sfintei 19an • ^ Posibilitatea unei expediţii de recucerire." Pe j . marţie 1824 Cossio îi scrie din nou Supremului. Scrisoarea căc'Se *nc^eie asttel : „Paraguayul îşi aduce singur prejudicii, tărT "^v,1*13' Poa*e vinde stupefiante, tutun şi lemn ; comerţul furi p be*te °Ş ui-mare a închiderii rîurilor şi a lipsei de măr-desch't? ^tă parte guvernul din Buenos Aires e alarmat de îniesrr "E urmi p spre Brazilia Şi cere s& i se acorde o a fost iclentieă> chiar dacă ar fi limitată la un Punct, cum scriso,.-aco,rdată Imperiului Portughez." In josul paginii acestei >-în s«v. > e ° not^ a Supremului, scrisă oblic cu cerneală roşie : i"ŞU. vom auzi o muzică pe cinste !': (Nota Compilatorului.)
Bănuieşte că Garcia ăl de-o să-l cos eu are de gînd s" împiedice prin intrigi tratativele mele cu imperiul R3 teme, pe lîngă asta, de un atentat la viaţa lui din partea argentinienilor şi a adepţilor cauzei argentiniene din Asuncion. Aseară, în timpul cinei, mi-a povestit tot ce s-a urzit împotriva lui. Acuză direct guvernul din Buenos Aires că vrea să-l asasineze. Uite, Excelenţă scrisoarea pe care domnul Juan Francisco Segui i-a trimis-o lui Bonifacio Isaz Calderon şi pe care agenţii mei au reuşit s-o intercepteze. Împăratul a desemnat ca agent al său pe lîngă guvernul paraguayan pe un zăpăcit care se află la Montevideo, gata să plece spre Asuncion. Ar fi bine să fie prins pe drum şi adus la Buenos Aires, unde i se va face o primire frumoasă, cum se şi cuvine, ori să fie ucis pe loc, dacă se poate de vreun Compatriot care ar voi să cîştige Şase Mii de pesos. Ori dacă nu, să se folosească o doză bună de arsenic pus în supă. E autentică scrisoarea asta, Cor-reia ? Fără îndoială, Excelenţă ! Nu-i născocită ? Nu ! E o scrisoare întru totul adevărată ! Nu-ţi face griji, osînditul meu Correia. Dumneata stai acum liniştit la masă cu mine, şi eu te asigur că ciorba asta de peri-şoare pe care noi o numim so'yo, e cea rnai sănătoasă şi hrănitoare din lume. Mănîncă fără grijă. în Paraguay eşti în afară de orice primejdii. Fără îndoială, Excelenţă ! Dar am scăpat ca prin urechile acului i
Am hotărît deci să unesc aceste serbări publice într-una singură. Şi de vreme ce sîntem puşi pe zaiafeturi, să începem cu cheful care s-a-ncins la Asuncion, inaugurînd aceste petreceri fără măsură, încă înainte de Independenţă. Să ne întoarcem puţin în uirnrâ-Avînd de a face cu racii, m-am molipsit în însemnările mele de boala întoarcerii înapoi.
Partea rea a serbărilor populare e că întotdeauna miros a circ, a înşelăciune. Capcane pregătite din timp-Bieţii oameni din popor vin să se distreze, să-şi u^e necazurile, să-şi lepede chiuind povara existenţei obrj-duite. Cum ? Cu spectacolul oamenilor de vază suiţi pe scenă. Orice poate sluji ca pretext. Lucrurile cele
[342]
mai neînsemnate. Căderea unei unghii intrate în carne la degetul de la picior al unui monarh. Ziua de naştere a unei delfine monarhe. Căderea unui imperiu. Apariţia altuia în locul lui. Ziua de naştere a unui favorit. Semnarea unui tratat. Orice. Poporul vine la aceste costisitoare şi amărîte himere. Pungaşii îl înşeală, îl fac să se înflăcăreze cu focuri de artificii. îi răpesc ceasurile de muncă. Delapidează banii statului. S-ar spune că numai aţîţînd fanatismul colectiv pot fi ascunse nenorocirile care-l prind în cursă. Ce-am putea face ? Ce-am putea face ? E obiceiul cel mai vechi, încă de pe vremea romanilor. Într-o bună zi vom trăi din nou auster în catacombe, ca primii creştini. Vom închide în cuşti tigrii, împăraţii, consulii, oamenii de1 vază. între timp. să lăsăm poporul să trăiască. Să înlăturăm cel puţin obiceiurile proaste.
în mod hotărît, lucrul cel mai rău printre rele, în ceea ce priveşte pretextele, sînt zilele de sărbătoare. 12 octombrie, Ziua Rasei, e una dintre ele. Pe lista sărbătorilor din calendare, par nemuritoare. întreţin iluzia realităţii. Noroc că, cel puţin pe hîrtie, timpul poate fi comprimat, economisit, anulat.
2804
Favoritul reginei, Manuel Godoy, Prinţ al Păcii; a acceptat funcţia onorifică de Consilier Perpetuu al oraşului. Asuncion e prima capitală din regatul Indiilor care merită o asemenea distincţie. Primirea simbolică \ Prinţului Păcii la Primărie marchează începutul sărbătorilor suspomenite. Cele mai pompoase din cîte S7au văzut. Se deschid cu un mare banchet de şaptezeci Şi patru de tacîmuri, oferit de detestatul guvernator ^azaro de Ribera y Espinoza de los Monteros *. în ve-
G    * "La începutul lui 1795.  Lâzaro   de Ribera a fost numit din Cpnator militar şi politic şi Intendent al Domeniilor Regale  -       gua>'-  înainte de a  ajunge la sediul guvernării  sale, *0111"03* cu ° ?emeie din lumea bună, Măria Francisca de  leginciu"se astfel de   aristocraţia   argentiniană.   Una  mntl    li                  S              Li
dintr          gi         astfel de   aristocraţia   argentiniană.   Una
vicere c1umn.atele lui era soţia lui Santiago de Linier   {viitor §eJ.   Ribera   nu-i   cu   nimic   mai   prejos   decît   marii   săi
 prejos
[3431
sclă de arginr. în capul mese), sprijinit de un pocal ă-aur. favoritul "JVlanuel Godoy : adică poitretul lui acoperii de ghirlande. Sub o uriaşă pecete cu ceară roşie decretul regal prin care era numit Mare Consilier, Din portret ne salută cu gesturi lente, cu degetele împodobite cu ineîe. După banchet, care ţine şase ore. Prinţul Păcii e dus într-o caleaşca trasă de opt cai negri şi opt iepe albe, în sunetul fanfarei. Un corp de jandarmi păzeşte galera. în urma ei vin guvernatorul şi episcopul în alt galion. Pe jos, statele-rnajore ale regimentelor, ale ziarelor, titularii posturilor de consilieri, marea aristocraţie. O mulţime impresionantă de clerici juruiţi şi nejuruiţi. Ce demnitate aveau acele timpuri !
Pe cîmpul lui Marte s-au înălţat patru arcuri de triumf. Pe unul din ele, cel al Nemuririi, e aşezat solemn portretul împodobit cu flori, cununi de frunze de palmieri şi de lauri. întreaga piaţă şi casele s-au umplut de drapele şi steguleţe. Balcoanele clădirilor dimprejur, ocupate de doamne de prim rang şi de domni de rangul doi şi trei. Golani umilind u-se. în pene. în mantiile şi pieptarele lor de barhet.
în timpul nopţii străzile, clădirile publice, casele cetăţenilor de vază sînt luminate. Buchete de flori arti-
predecesori [la sediul guvernării] : Pinedo, Melo. Alos. 4i poate că în multe aspecte îi şi întrece. A pătruns bine în spiritul pa-mîntului guarani, i-a cunoscut durerile şi suferinţele şi a întins mina celor oropsiţi şi săraci. A anunţat profetic că marele port pentru Paraguay e Montevideo şi a anticipat măreţia bazinului Rio de la Plata, scriind : «Provinciile Viceregatuîui din Buenos Aires vor ajunge la un mare grad de opulenţă, de îndată ce se va uşura extracţia materiilor prime care trebuie să treacă oceanul, pentru a înviora şi a da noi puteri Manufacturilor din Peninsula Iberică.» A crezut în viitorul Paraguayului, _bizU" indu-se pe pămîntul lui fertil", pe producţia îmbelşugată, pe rîurile care-l udă şi-l pun in contact cu lumea." tXota ?'• Julio Cesar.)
„Deşi  avea  o   fire  aprinaă   şi   impetuoasă,  nerăbdătoare  1 fa|a oricărui obstacol, deşi era vanitos şi de sînge nobil, ^a^. de Ribera a fost unul din guvernatorii spanioli cei mai ^um'T.'c^ din cîţi au fost in  această parte a Americii. in  ultimii an'   t veacului   al  XVITT-lea."   (Comentariu]   Părintehii  Furlcmq.  <" de JC.)
1344]
ficiale se aprind in înaltul cerului. Firmamentul e o grădină de andromede şi aldebarani.
De pe tricliniul pe care-i ocupă pe podiumul Pieţei, Lâzaro de Ribera ridică şi coboară toiagul cu însemnele puterii şi conduce toate mişcările paradei, trecîndu-şi mîna mereu prin buclele perucii sale pudrate, asemenea unui dirijor de orchestră deranjat de dezaeordarea cor-nurilor. In orice caz, Prinţul Păcii poate fi'văzut foarte; plin de el în portret, netezind, mîngîind distrat coarnele unui cerb regal.
Din locuinţa consilierului municipal Juan Bautista de Hachar iese o trăsură deschisă în acompaniament de viori, dairele şi fluiere. Ajungînd în dreptul portretului, cei din trăsură, înveşmântaţi pentru această scenă, coboară şi încep să joace Tancred. Măria Gregoria Castelvi şi Juan Jose Loizaga [bunic al triumvirului trădător care-mi va păstra craniul în podul casei] trezesc admiraţia publicului în rolurile Cruciatului şi Clorindei. Zece mii de persoane asistă la spectacol.
Serbările publice se ţin lanţ. Lupte cu tauri. Baluri mascate şi cavalcade cu coruri. încheiate cu dansuri şi contradansuri, ca turnirurile de altădată. Cincizeci de călăreţi, deghizaţi în sarazini şi indigeni pe cai de curse bogat împodobiţi, se iau la întrecere în jocul cu inelul. Prins de învingătorul din acel moment în vîrful de argint al suliţei, inelul e dus şi încredinţat cu galante gesturi virile logodnicei sale, domnişoarei pe care o îndrăgeşte ori soţiei lui pline de ifose. Acestea îl prind de capătul panglicii şi-l lasă să cadă în decolteul rochiei. Mimează fără să-şi dea seama, cu un gest copilăresc, ceremonia Restauraţiei. Nu a monarhiei, bineînţeles, căci smtem în plină monarhie, ce Dumnezeu ! Restaurare a ceea-ce-nu-se-pierde-decît-o-singură-dată. Regalitatea. Virginitatea. Nobleţea. Demnitatea. Deşi sint unii care
e Pierd o dată şi le recuperează de două ori. r-     a?aro ^e Ribera îi spune episcopului cu orgolioasă
acealâ : învierea e o idee perfect naturală, nu credeţi, \J? !?. Voastră ?  Episcopul  încuviinţează  cu  un   zîm-Aşa-i.   domnule   Guvernator.   Nu-i   cu
(345]
nimic mai  deosebit să învii  o singură  dată  decît s" creezi de două ori acelaşi lucru,
Frumoasa fiică a lui Lâzaro de Ribera face o plecăciune înaintea lui, fără a înceta să privească turnirul • Ce-a spus Sfinţia Voastră, dacă se poate şti ? Nimic fiica mea. Nimic care-ar putea să te intereseze pe tine în clipa asta, cînd o serbare atît de frumoasă ne ţine pe toţi cu sufletul la gură. Uită-te la suliţaşul ăsta indigen care vine spre noi în goana calului! într-adevăr, stînd în picioare pe un roib strălucind de sudoare, călăreţul complet gol, împodobit cu pene şi tatuat ca vestiţii ka'aiguă sau oamenii muntelui, înaintează spre locul unde se află guvernatorul. Statură sveltă şi uriaşă, lac de sudoare. Calul tîrăşte după el o coadă de cometă în goana lui nebună. Călăreţul indigen nu e acoperit decît cu un fel de pofil sau şorţuleţ dintr-o ţesătură care emite reflexe opace. Ţine braţul întins. în vîrful unei foarte lungi suliţi de cocotier, a agăţat inelul care lasă în urmă prin văzduh dîra panglicii roşii. Roibul fără dîrlogi şi fără zăbală îşi potoleşte goana galopului. înaintează acum în pas de dans. Copitele lui nu bat pă-mîntul în ritmul fanfarei, ci ascultă de ritmul altor sunete, pe care le pot auzi numai calul şi călăreţul. Din nările lui iese cu o presiune uriaşă un abur trandafiriu, care se împrăştie iute. Cele două jeturi îl izbesc cu masa lor compactă în deşert, înalţă, proiectează în urmă coada-cometă. dîndu-i o înfăţişare de animal fabulos. Cap de cal şi de jaguar. Funalii sau "dextrarh romanilor, delirează episcopul erudit, ar fi părut nişte biete insecte, pe lingă acest hipocentaur indigen. Cei vechi numeau desultorii equi asemenea cai de curse : despre călăreţii care se contopeau cu ei ziceau.,. Dar Lâzaro de Ribera se ridică deodată roşu de mînie. stri-gînd din toate puterile pe străjeri şi despicînd aerul cu toiagul lui ca o lance : Mii de draci ! Cine-i necredinciosul ăsta neruşinat care-şi permite o asemenea obrăznicie ? ! Săriţi, străjeri ! Săriţi, casapi ! Săriţi, archj-buzieri ! Hipocentaurul cu două capete, de om şi dt jaguar, se opreşte deodată în faţa podiumului; Cabrat. Zgîriind văzduhul, cu copitele crispate şi în forma   •
gheare. Partea omenească a fabulosului animal se apleacă în faţă şi lasă să cadă inelul în poala fiicei guvernatorului.' Trageţi, trageţi, nătărăilor ! ordonă glasul lui descompus de mînie şi spaimă. Trageţi, lepădături, stîrpituri de puşcaşi ce sînteţi ! răsună glasul guvernatorului, care şi-a pierdut orice stăpînire de sine, în tăcerea care s-a lăsat deodată. împuşcăturile au răsunat în sfîrşit. S-a putut auzi şuieratul uşor al gloanţelor. Dinţii băştinaşului strălucesc de după o perdea subţire de fum şi pulbere. Tatuajele lui au un luciu fosforescent în penumbra care începe să se lase. Cu aceeaşi lance de cocotier îşi freacă pielea arămie de la bărbie spre grumaz. îşi smulge tichia de ceară de pe cap, desco-perindu-şi coama tunsă în formă de coroană-spirală. în mijlocul vîrtejului de pene, de podoabe, de solzi, de insigne, seamănă cu un soi de Hristos-Adam silvestru. Aproape albinos, de alb ce este. Tenul alb. Ochii albi. Barbă nazarineană de Hristos-tigru. Misteriosul şef al celor mai războinice şi sălbatice triburi de la munte din Alto Paranâ se află printre noi ! Şef de trib-vrăjitor-profet al luptătorilor kaaiguâ-gualachi. Nici conchistadorii, nici misionarii n-au reuşit să-l încovoaie. Sub greutatea lui, calul s-a transformat şi el într-un tigru complet albastru. Limba, fălcile roşii şi umede, colţii de fildeş. Petele de pe piele sclipesc metalic în razele soarelui. Această legendă vie se află aici, în mijlocul pieţei, în faţa podiumului guvernatorului. Fiica lui contemplă în extaz ceea ce pentru ea e ceva nemaipomenit, aproape ca un Arhanghel. Apariţie reală şi adevărată.
Episcopul a căzut în genunchi, îndreptînd crucea de Pe piept spre uimitoarea apariţie. Vade retro Satana !
uvernatorul urlă dînd ordine şi scoate strigăte care Par chiţcăituri de şoarece pe lîngă răcnetele tigrului. da  o  noim  rafală,  legendarul  băştinaş  pocneşte  din
egete scoţînd un sunet de castaniete. Tigrul se înalţă acu     -n  Salt  p.este   asistent-a  îngrozită.   S-a  prefăcut
um într-adevăr în meteor, în cometă. Trece dincolo
TC Ş1 Se pierde în înaltul cerului, spre munţii dinre Soare-răsare.
[347]
?Inelul in turmă de ->arpe care-şi încolăceşte coada crescut în poala fiicei guvernatorului \ Curînd i-a prin* în cercul lui pe fată, pe tatăl ei cu minţile rătăcite, pt. episcop, pe consilierii comunali, pe consilierii municipali' şi pe membrii clerului. Vipera-virgină continua să crească. A acoperit piaţa, clădirile cu balcoanele ocupate de doamnele din aristocraţie. în acelaşi timp. metalul inelului asemănător cu iterbiul, metalul dur din pădurea virgină, s-a muiat, transformîndu-se într-o ma-
* „La puţin timp după sosirea lui Lâzaro de Ribera în Provincie, s-a petrecut un fapt îngrozitor. In districtul Villa Reni. o sută cincizeci de oameni s-au înarmat cu pretextul de a-i pedepsi pe indigenii care călcaseră tratatele de pace, au luat prin surprindere o aşezare de-a lor şi au ucis şaptezeci şi cinci de indigeni paşnici şi complet lipsiţi de apărare. Aceştia au fast înşfăcaţi, legaţi de brîu şi tîriţi de nişte cai numiţi <4nchingaţi», apoi au fost ucişi toţi cu lovituri de ghioage, săbii şi lănci. Totul a fost- consemnat în cele cinci hotărîri judecătoreşti emise atunci. Principalul vinovat a fost comandantul Jose del Casai. Acest act sălbatic a avut loc pe 15 mai 173-8. Ribera îşi luase în primire postul de guvernator oe 8 aprilie. L-a numit judecător de instrucţie pe comandantul Jose Antonio Zăbala y Del-gadillo.
Măcelul acesta care amintea de moartea lui Tupac Amaru la Cuzco, cu nota de cruzime neobişnuită pe care o dădea sfîr-tecarea trupurilor legate de coada cailor, a tulburat întreaga Provincie. Casai, mulţumită relaţiilor influente şi averii sale, a scăpat de pedeapsă." (Julio Cezar, op. cit,).
Totuşi, după cîtva timp, etnocidul Casai a căzut în dizgraţie. După cum se consemnează în instanţele procesului, Jose del Casai y Sanabria a încercat prin toate mijloacele să obţină apărarea Supremului, care pe atunci îşi exercita profesia de avocat, fără să deţină nici o funcţie publică ori vreo influenţă oficială. „Dintre toţi avocaţii care pledează cauza apărării — "n scrie ucigaşul de indigeni judecătorului — este singurul care mă poate scoate basma curată. I-am oferit jumătate din averea mea, şi. chiar mai mult pentru un serviciu atît de important. Par total a fost în zadar, Nu numai că orgoliosul avocat a refuzat cu incăpăţînare să-mi apere cauza, şi de aceea sînt acruni fără apărare ; a îndrăznit pe deasupra să califice injurios feiU în care m-am purtat cu sălbaticii ăia din creierul munţilor-afirmînd, cum ştie acum toată lumea,- că nici pentru tot l(r" din lume n-ar mişca un deget pentru mine. cînd, dio cum Dumnezeu şi Excelenţa Sa Domnul Guvernator ştiu bine, eu m-am purtat aşa cum m-am purtat numai şi spre binele întregii societăţi." (Nota Compilatorului.)
[348J
ieri vîscos-solzoasâ. Solzii zburau şi râmîneau suspendaţi în aer, mai uşori decît lîna-fecioarei. Deodată, uriaşa viperă a explodat risipindu-se în particule irizate, în loja principală s-a produs o îmbulzeală de ne-descris. Fiica guvernatorului zăcea pe pernele care acopereau podiumul, pierzînd sînge. Fustele ei albe au căpătat culoarea panglicii roşii a inelului. Mulţimea a izbucnit într-o tînguire de teamă superstiţioasă. Pedeapsa lui Dumnezeu ! Pedeapsa lui Dumnezeu ! In mijlocul învălmăşelii, guvernatorul şi episcopul discutau cu aprindere dacă trebuiau să trimită după medic sau după preot pentru sfînta împărtăşanie.
Prinţul Păcii şi Mare Consilier a ieşit din Portret. a trecut pe sub arcul Nemuririi şi l-a îmbrăţişat pe consternatul Lâzaro de Ribera. Foarte bine, foarte bine. dragul meu guvernator ! Un adevărat basm ! îngăduiţi-mi s-o felicit pe fiica voastră pentru minunata sa interpretare a rolului lebedei. Ţi se taie respiraţia de admiraţie ! Ucigaşul de lebede e ceva care întotdeauna m-a făcut să delirez ! Acest ciudat asasin care ucide lebedele ca să le-audă ultimul cîntec ! Ah. ah, ah ! O minune de nespus, incomensurabilă, mai presus de orice laudă ! Favoritul reginei s-a înclinat deasupra capului de şarpe. Uitaţi-vă, uitaţi-yă. la asta ! Animalele păstrează în ochi imaginea celui care le-a ucis pînă în clipa descompunerii. Şi acum, dragul meu Lâzaro, mă întorc în portret, a spus Marele Consilier. Continua-ţi-vă spectacolul.
Serbările au continuat pînă înir-a'zecea zi şi încă una.
?            '"aportul  Consiliului. asupra   acestor   serbări   siă  scris :
"' ^eas^ă_ Provincie nu va putea pomeni niciodată o epocă mai sralucită decît cea de acum. Puterea ei era pînă mi de mult a"f°ne ^ Precară ; comerţul ei, plin de piedici şi buclucuri, ^ se să stagneze ; vistieria era aproape goala : graniţele ^ţpsite de apărare, erau încălcate ; bogăţiile ei. deţi foarte  6Xistau dedt cu nurnele ; iar serbările care .s-au orga- °t Printului păeii' cînd a acordat acestui Consiliu  a accePta nuntirea sa în calitate de Consilier si  Perpetuu   cu   Maximă   Preeminenţă   şi   Autoritate.
,349]
Paznic şi Sublim Prinţ al Secretului Regal, constituie o dovad* strălucită a acestui prezent înfloritor, caracterizat prin putere prosperitate şi măreţie",
Analele şi cronicile Provinciei Paraguay, care înregistrează pînă şi cele mai mici detalii ale unei epoci monotone şi mono-tonale — nunţi, botezuri, decese, prime şi ultime împărtăşanii funeralii, dolii cu rugăciuni timp de nouă zile, boli, reţete de bucătărie şi chiar amestecuri de plante medicinale pentru a spori sau a neutraliza vigoarea procreativă a perechilor — relatează de asemenea, cu lux de amănunte, festivităţile menţionate mai înainte. Nu spun nimic totuşi despre ciudatul episod ale cărui personaje principale au fost fiica guvernatorului şi înaripatul călăreţ axe-guayaki, căci aşa denumesc acum etnologii triburile care mai înainte se chemau ceratos, kaaiguâs, bărboşii, guaiachies şi alte cîteva nume.
Nici Jurnalul Evenimentelor Memorabile, de o minuţiozitate maniacă, nu conţine nici cea mai uşoară aluzie la faptul relatat de Supremul. Trebuie să ne întoarcem la cele mai vechi cronici din vremea colonială, pentru a afla cîteva indicii şl sugestii. Du Toict, în 1651, vorbeşte de guaiachies : „Oameni sălbatici a căror ferocitate depăşeşte pe cea a barbarilor din Guayrâ. Probabil antropofagi, se hrănesc din vînat, mănîncă toate gîngăniile, dar baza alimentaţiei lor este mierea de albine din zona de munte, pentru care au o adevărată pasiune. Niciodată n-au fost supuşi de conchistadori şi cu atît mai puţin de misionari, neputînd fi convinşi de avantajele sfintei noastre religii, pentru a li se putea sădi în suflet omenia creştinească. Şi nu cred că vor ajunge vreodată creştini. O trăsătură comună locuitorilor acestui trib este culoarea deschisă a pielii, ceea ce a dat naştere mitului absurd al originii lor europene. Dini' potrivă, sînt sălbaticii cei mai sălbatici din cîţi locuiesc i" aceste ţinuturi sălbatice. Sînt conduşi din cele mai vechi tiiV-puri de un faimos şef de trib, vrăjitor şi tiran cumplit, cărui? supuşii îi atribuie darul nemuririi. Au răspîndit legenda n° mai puţin absurdă după care, nu numai că e imun la arnîe europenilor, dar şi că poate să-şi schimbe înfăţişarea cu yrea, trecînd prin cele mai ciudate metamorfoze, şi chiai ? ^ devină invizibil. Se spune că-şi străbate domeniile pe P&!l1
13501
• prin văzduh călare pe un tigru albastru, unul din miturile ^omorfe ale cosmogoniei lor." (Relatare asupra tribului Caai-guâ, passim.)
Am examinat pînă la epuizare, nu numai corespondenţa lui Lâzaro de Ribera (guvernatorul care a poruncit să fie ars singurul exemplar din Contractul social existent în Paraguay), ci şi referinţele genealogice şi biografice. Aceste documente coincid în ceea ce priveşte afirmaţia că guvernatorul incendiar a avut două fete : una cu soţia lui legitimă şi alta cu una din ibovnicele lui indigene. Una dintre aceste fete a murit la o vîrstă foarte fragedă, cealaltă a atins vîrsta băirîneţii. N-am putut afla totuşi care dintre ele. Pe de altă parte, în tradiţia orală există cultul călăreţului înaripat^ care a răpit-o pe fata lui Karaî-Ruvichâ-Guasu, Marele Şef Alb, (Nota Compilatorului.)
în ziua a unsprezecea, încurajat de văditele dovezi de încredere şi de sprijin din partea Prinţului Păcii, Lâzaro de Ribera a semnat decretele care menţineau sclavia indigenilor şi aboleau dispensa de serviciul militar acordată negustorilor de tutun : cele două aspiraţii obsedante ale lui. în sfîrşit, putuse să le concretizeze, eludînd împlinirea voinţei regale.
2840
Congrese. Parade militare. Procesiuni religioase. Spectacole. Turniruri cavalereşti. Defilări. Mascarade de negri şi indigeni. Prăznuirea hramurilor. înmormîn-jări duble. Triple funeralii. Numeroase conspiraţii, foarte puţine execuţii. Apoteoze. învieri. Lapidări. A-clarnate de mulţime. Durere colectivă (numai după dis-Panţia mea). Festivităţi de toate felurile. Dar nu în călce f.e\ ci în cea mai mare ordine. Şi cînd te gîndeşti j)j . ^ sînt încă pamfletari care îndrăznesc să prezinte aDă ^Ura Perpetuă ca o epocă tenebroasă, despotică, Prim D e ' Pentru ei> desigur. Dar nu şi pentru popor. Groa7 • ,Publică din Sud transformată în Regat al seama : AFhifalsificatori trădători ! Oare nu vă daţi ca a fost, dimpotrivă, epoca cea mai dreaptă, cea
[351]
mai paşnică, cea mai nobilă, aducătoare de bunăstare şi fericire, epoca de maximă splendoare de care s-a bucurat poporul paraguayan in ansamblul şi -totalitatea lui. de-a lungul nefericitei sale istorii ? Oare nu fnerifa acest lucru după atîtea suferinţe, necazuri şi nenorociri? Asta îi face să se întunece şi să se întristeze pe vechii mei duşmani şi detractori ? Asta îi umple de ură şi de perfidie ? De asta mă acuză ? Asta nu pot să-mi ierte si nu mi-o vor ierta niciodată ? Ar fi vai şi amar de mine dac-aş avea nevoie de iertarea lor ! Deocamdată., memoria gloatei, cele cinci sau şase simţuri pe care le are toată lumea mă apără şi depun mărturie în favoarea mea. Voi, păstrători de calomnii şi neghiobii, n-aveţi ochi să vedeţi, urechi să auziţi ?*
Deocamdată, prima mărturie. N-auziţi sunetele marţiale care asurzesc timpanele surzilor ? Sînt mînclru că am făcut din Asuncion capitala cu cele mai multe fanfare din lumea întreagă. Sînt exact o sută cele care asurzesc oraşul în clipa asta, aproape la unison. Doar cu o infinitezimală diferenţă de ton, de ritm, de acordare, reglate cu o precizie matematică. Nenumărate repetiţii. Răbdare fără margini a dirijorilor şi a executanţilor, pînă s-a ajuns la producerea de sunete, de sincope şi de tăceri în relief. Volume stereofonice (nu de bălegar, ca zumzetul pamfletarilor) fac din bolta cerului cutia de rezonanţă, iar din pămînt şi din văzduh,, mijloacele lor naturale de propagare. De parcă elementele însele s-ar transforma în fanfare şi muzicanţi. Cînd tac instrumentele, secţiunile conice ale tăcerii continuă să vibreze pline de muzică marţială. Parabolă a sunetului care supravieţuieşte circular, la fel ca lumina, în punctul în care cercul se deschide şi se închide în acela?! timp. Ascultaţi. Încă mai răsuna fanfara aceleiaşi uni. parade pe care-am oferit-o gloatei de trimişi imperia directoriali, provinciali şi potlogari, Pentru a sPr ofensele aduse ţării. Anii 1811. 1813, 182-3.
Suprapuşi, trimişii plenipotenţiari din Buenos Aires. Herrera şi ăl de-o să-l cos eu şi trimisul Imperiului Braziliei, Correia. Transpuşi  în dimensiunea la care-t
[3521
observaţi : vă ofer o desfăşurare a parăzilor cară acoperă primele două decade ale Republicii, incluzând şi ultima decadă a perioadei coloniale. Vă rog să faceţi distincţia între nelegitim şi legitim. între ce-i pur şi ce-i impur. Urît e frumosul şi frumosu-i urît. Mira ţi-vă, nerozilor ! Luaţi aminte la limite. Liniile de despărţire a apelor. Partea de aici şi partea de dincolo a realului. Regalitatea realităţii emiţînd sclipiri în ceaţa hîrtiei printre rîndurile de cerneală. Toc-spin, să vă intre-n ochi şi-n urechi. Şi voi, distinşi oaspeţi, fixaţi-vă pe retinele voastre, în sufletele voastre, dacă aveţi, aceste viziuni urîte/frumoase. Pămîntul are băşici, la fel cum are apa, şopteşte chefliul de Echevarria. Dar ele s-au estompat. Nu, stimatul meu domn. Băşicile sînt tot acolo. Dacă nu le vezi, aspiră-le. Respiraţia nevăzută e şi ea corporală. Dacă dumneata nu mai respiri, atunci mori, nu-i aşa ? Niciodată n-am văzut" o dimineaţă mai frumoasă ! exclamă Correia. Există cu adevărat aceste fiinţe pe care le vedem ? întreabă brazilianul. Herrera, care a dat de cîteva ori mîna cu Napoleon, îi răspunde umilit, ranchinos : Nu vezi că sînt năluci ? Pesemne că ne-au dat să mîncăm vreo rădăcină vătămătoare, din cele care întunecă minţile. Correia se înfioară. Fiţi fără grijă, stimaţii mei oaspeţi. O teamă reală e mai puţin de temut decît una închipuită. Să te gîndeşti la o crimă e încă un lucru fantastic. S-o comiţi e un lucru foarte firesc. Nu ştiaţi, domnilor, că nu există decît ceea ce încă nu există ? Ochii saşii ai lui Echevarria clipesc in ochii presbiţi ai lui Correia. Favoriţii de cotoi ai ăluia de-o să-l cos eu, pe faţa de broască rîioasă a lui Herrera, care si-a mîncat pielea cea veche. Vă cer ier-are, nobilii mei domni. Acţiunile voastre figurează ntr-un registru ale cărui pagini le voi citi în fiecare zi Pina la sfârşitul vieţii. Orice s-ar întîmpla, timpul şi mprejurările mă vor ajuta să evit primejdiile. Dar ? să nu pierdem parada.
ki        ază cei  două mii  cinci  sute  de  călăreU  clin 1 uary. Lustrul meu văr Yegros trece foarte palid în
33 ~ Eu, Supremul                                                             t353J
fruntea escadronului de cavalerie. Iată-l acum legat de trunchiul portocalului. Şi-a mărturisit trădarea. I-a trebuit mult timp pînă s-o facă, şi n-a mărturisit decît după ce porţia de lovituri de bici a ajuns la o sută douăzeci şi cinci. Locuinţa Adevărului face minuni S-a arătat cuprins de remuşcări. N-am avut încotro şi a trebuit să pun să-l împuşte acum douăzeci de ani. Cel mai bun lucru din viaţa lui a fost felul cum a ştiut să se despartă de ea. A murit luînd atitudinea celui care dintr-o dată îşi dă seama că trebuie să se lepede de comoara lui cea mai de preţ ca de un lucru lipsit de orice importanţă. Şi cînd te gîndeşti că era un om în naivitatea şi nerozia căruia îmi pusesem o oarecare încredere. Ah, ah, ah ! Nu există nici o artă de a citi pe chipul omului răutatea sufletului ascuns sub această mască. Călăreşte între cei mai buni călăreţi ai parăzii. Pe pieptul lui strălucesc rănile execuţiei, la fel ori chiar mai tare decît decoraţiile obţinute la Takuary. Decoraţiile vorbesc despre onoare ; rănile, despre dezonoare. La fel şi în cazul lui Cavallero-.,cartaginezul". Cei şapte fraţi Montiel. Şi alţi cîţiva. Aproape toţi cavaleri-con-spiratori, între cei şaizeci şi opt de criminali executaţi sub portocal pe 17 iulie 1821.* Se detaşează, viteji şi palizi, în fruntea plutoanelor care simulează o şarjă de cavalerie. Uşori. Descărnaţi. Eliberaţi acum de păcatul nerecunoştinţei. Spălaţi de lipsa de iubire de Patrie, înaintează atît de repede în sprinteneala lentilei, traşi de forţa centrifugă a timpului, încît înaripata acţiune de amintire a lor rămîne totuşi prea lentă pentru a-i ajunge din urmă.
* „Zi de groază, zi de doliu, zi de pîînsele ! Vei fi mereu aniversarea nenorocirilor noastre ! O, zi funestă ! Dacă te-aş putea şterge din locul pe care-l ocupi în armoniosul cerc al lunilor !" (Nota publicistului argentinian Carranza din Tîngmrea unul paraguayan, adresată lui Dorrego şi atribuită lui Marian Antonio Mola în a sa Descriere istorică a Vechii Provincii a Paraguayului.)                                                                  .     .. ţ
în aceasta Tînguire şeful argentinian era din nou inw să invadeze Paraguayul. (Nota Compilatorului.)
[354]
Vizitatorii-plenipotenţiari-spioni-negociatori stau înaintea mea, aşezaţi în mica piaţă din faţa catedralei. Nici un strop de apă pentru buzele lor uscate. Nici un strop de aer pentru plămînii lor. Soarele de foc topeşte creierii prădalnieî-negociatori. Defilarea trupelor nu mai conteneşte. Piesele de artilerie trec trase de catîri. Zgomot infernal. Correia da Cămara se umflă din ce in ce mai mult. Costumul lui luxos a crăpat la toate cusăturile, lăsînd să se vadă, printre zdrenţe, bucăţi din pielea băşicată pe care o sug muştele, bînd, împreună cu sudoarea, licoarea abceselor purulente. Nicolâs de Herrera nu stă nîcî el mai bine s. îl văd luptîndu-se cu zăduful chinuitor, crăpînd de căldură sub pielea pe care-o simte ca pe un cojoc. Cu minţile rătăcite. Limba gîngavă : Parada mi se pare reuşită, domnule consilier-decan, dar nu-nţeleg deloc rezistenţa dumitate faţă de unirea cu Buenos Airesul.
Pe Correia da Cămara a ?ost nevoie sâ-l lege de scaun cu frînghiiie de la drapele şi cu şnururile de la tresele lui. Soarele, prevestitor de rele, proiectează în faţă umbra animalică a trimisului imperial.
* ,.Ca într-un coşmar, vedeam trecînd aceste nesilirşile trupe de spectre întunecate, cu armele strălucind în razele orbitoare <»le soarelui, Zăngănitul lor şi tropotul copitelor se stingeau mceţ-încet pentru mine. Tunuri, catapulte stranii, complicate maşini de război"1 treceau fără să iacă zgomot. Parcă zboară, parcă alunecă la o paîroă de pămînt.
Sub un baldachin galben, care a fobt aeopei-ămînt pentru alinta cuminecătură la procesiunile religioase de altădată. Consulul Cezar, aşezat în jilţul cu spătar înalt, care face să pară şi mai prăpădită şi ridicolă figura lui «labă, zîmbea enigmatic, mulţumit peste măsurii de efectele spectacolului său triumfal. uin cînd în cînd se uita într-o parte sau într-alta, cu coada «•mului, şi atunci trăsăturile lui căpătau expresia unei autosu-flcienţe smintite.
-  ~n°- cataPultă  foarte   înaltă,   de  cel   puţin  o  sută  de  metri, înaintat fără să facă zgomot, propulsată de propria ei forţă
luci-i       mcmd-° să Pară mai uşoară ca un fulg. ____________
du   i  ^ care ]"am vă™t.  La  amiază  am leşinat  şi  am fost k'11'1'" me8 d<> la Vamâ-" (însemnare inedită a lui Ni-
23*
Mirajul defilării creşte, întinzîndu-şi arcul de reflexe. Viziuni giratorii îşi măresc viteza în reverberaţii. Din ce în ce mai iute, vîrtej brodat în gherghef rotund. Nu-Î las pe Correia să leşine oii să adoarmă Negrul Pilar îi face vînt eu un evantai de pene. Diri cînd în cînd, îi stropeşte faţa cu apă de flori de portocali şi de trandafiri cu parfum de mosc. în locul pălăriei cu pene, are capul acoperit cu o uriaşă pălărie de paie, din care ies aburi aromaţi.
Am folosit mirajul în alte împrejurări cu aceeaşi eficienţă. In nord, cu brazilienii. în sud: cu argentinienii din Artigas, din Ccrrientes, din Bajadas, din Santa Fe. Şefii mei sînt perfect instruiţi în mecanismul refracţiilor. Cînd duşmanul atacă în deserturi sau în mlaştini, ordonă retragerea. Trupele se prefac c-o iau la fugă. Invadatorul înaintează în urmărirea lor prin nisipurile încinse ori pe cîmpîiîe mlăştinoase. Ascunşi printre dunu sau mărăcinişuri, parşguayenii lasă imaginea armatei lor reverberînd în nisipuri ori în mlaştini. Devine astfel imaginară şi reală în acelaşi timp la distanţă. înşelătoarele perspective falsifică miracolul. Invadatorii înaintează. Paraguayenii, pitulaţi, aşteaptă. Invadatorii trag. Paraguayenii imită moartea pe ecranul îndepărtat. Invadatorii se reped asupra „laşului duşman guarani". Totul a dispărut. Timp de multe zile. de-a lun-»ul multor leghe, aceeaşi manevră îi năuceşte pe invadatori. Uimiţi de nestnţeieasa vrajă şi întrebîndu-st cum pot paraguay anii, ericît ar fi de" iuţi infanteriştii lor sau caii lor de fum şi de foc, să dispară într-o clipa dueîndu-şi morţii cu ei. Această luptă cu nălucile n epuizează pe Invadatori,, care pînă la urmă sînt învăluiţi de paraguayenii ce se reped din toate părţile într-<> avalanşă asurzitoare. &î«fe- ducînd In ochi vaga nedumerire a unei spaime pe rare ironia o face >i "ia' diabolică.
Şiretlicul nu dă greţ. niciodată- E de ajuns un bun antrenament şi simţul precis al paralaxelor .şi unghi"" rilor de lumină, pe care aceşti oameni îl au din iustine in adîneul sufletului. Nici măcar n-au nevoie de arme,
căci efectul Culminant produs de această farsă singe-roasă e mai ucigător decît gloanţele. Orice verb în cercul acţiunii lui creează ceea ce exprimă, spunea francezul care se simţea dintr-o dată miraculos, ţinînd tocul cu gestul unui mag care-şi agită bagheta magică. Eu nu mă simt atît de sigur cu măciulia mea de sidef, scoasă din închisoare. Pentru orice eventualitate, împart soldaţilor mei puşti şi cartuşe. Nu prea numeroase, dar de-aj uns ca să bage frica-n oase. Doar cele cîteva flinte ale infanteriei sînt arme adevărate ; cele purtate de oamenii cap de rînd din escadroane, care defilează în apropierea pavilionului oficial. Restul, imitaţii, puşti  de lemn. La fel şi tunurile făcute din trunchiuri de  timb-6, arborele de fum care are culoarea fierului şi e greu ca fumul. -Armele mele secrete ! Cît priveşte efectivele, nu ajung la trei mii cei care defilează într-una de treizeci de ani. înaintează cu pas marţial prin faţa estradei. Dau colţul după casele din jurul bisericii La Merced. înconjoară cvartalul înşelător. Se pierd mai întîi în văgăunile din partea de jos a oraşului. Trec prin fa [a stUpului beat şi gol al lui Samu'upere. Ajung pînă la cimitirul şi biserica San Fernando din cartierul Tiku-Tuyâ. Apoi se întorc pe Drumul Mare, o apucă iarăşi spre La Merced şi trec din nou, cu acelaşi pas marţial, prin faţa podiumului. Depărtarea se apropie iar.
Rezistenţa trimisului imperial e extraordinară. Supraomenească. Antropoidă. N-o să-l ţină mult. A şi început să se surpe. De trei zile şi trei nopţi încheiate nu mai doarme, cît au ţinut serbările pe străzi şi tratativele in Palatul Guvernamental. Aseară, după spectacolul de a Ieatrul din cartierul de jos, ceremonia de sărutare a niinu de cătrs negri a început în zori. S-a terminat Clnd soarele era deasupra capului. Sîngele african a găsit un motiv pentru a se dezlănţui într-un vacarm tui nedescris- Au tiănţuit fără încetare în faţa portre-trii^  imPăi'atului,   aşezat   pe   o   pădure   de   arcuri   de
'•?-n. Acum hărmălaia paradei militare n-o să conte-iedsca pină la apusul soarelui.
[357]
Capul lui Correia da Cămara atîrnă de o curea aurită. Ansamblu inutil, în felul său complet. Din cînd în cînd mai poate să se ridice. încearcă să rîdă. Rîs fără plămîni. Uneori păstrează tăcere. Cu limba scoasă, i se prelinge din gură o floare de culoarea laptelui. îl pr[, vesc dintr-o parte. Aceeaşi expresie ca la început : un singur ochi. O jumătate de obraz (deşi e complet neobrăzat). O jumătate de corp. O mînă. Un picior. Tremură puţin la fiecare defilare a trupelor, are frisoane din pricina căldurii, gata gala să facă insolaţie.
Ocolul complet durează o oră şi şase minute, de acord cu diagrama defilării pe care am trasat-o chiar eu cu precizie milimetrică. Aşa că, în timp de douăsprezece ore de defilare, trupele au reuşit să împlinească exact douăzeci şi şase de ani în acest perpetuum mobile al marşului. Omuleţi minusculi şi precişi înaintează în şase plutoane în aceeaşi direcţie, cu un pas la fel de imobil. Praf roşu. Vibraţii magnetice ale reverberaţiilor. Monotonă cadenţă a infanteriei. Uite, Correia. Nu ţi se pare că armata mea e la fel de numeroasă şi de bine dotată ca a lui Napoleon ? Solul imperial nu-mi răspunde. De pe buzele lui lăsate în jos se scurg bale verzui. Alunecă pe piept, pătîndu-i vesta sclipitoare.
AM PUŢINI PRIETENI. CA SA SPUN ADE-vărul, niciodată nu-mi deschid inima faţă de prietenul prezent, ci faţă de cel absent. îi îmbrăţişăm pe cei care-au fost şi pe cei care încă nu sînt nu mai puţin decît pe cei absenţi. Unul dintre ei e generalul Manw' Belgrano. Sînt nopţi în care vine să-mi ţină de urît. Soseşte acum despovărat de griji, de amintiri. Intră fără să fie nevoie să-i deschid uşa. La drept vorbind. nu-l văd. ci mai curînd îi simt prezenţa. E aici. prezent la absenţa mea. Nici cel mai mic zgomot nu-l anunţă. Pur şi simplu e aici. Mă întorc pe-o parte cu gîndul. Generalul e aici. Umflat peste măsură, nu atît de hidropizie, cît de supărare. Pluteşte la o palmă de pămînt. Ocupă o jumătate şi jumătate de non-cameră. Piciorul meu umflat, restul încăperii. Fără a fi nevoie să ne înghesuim prea mult, ocupăm în timp mai mult loc decît ne acordă spaţiul în mod limitat în viaţa asta. Bună seara, stimate domnule general. Mă ascultă, îmi răspunde, în felul lui, Nebuloasa-persoană se mişcă puţin. Stai comod ? îmi spune că da. îmi dă să înţeleg că, în pofida divergenţelor dintre noi, se simte în largul lui alături de mine Cel mai mult am apreciat la oameni, şopteşte. înţelepciunea, austeritatea, adevărul, sinceritatea, independenţa, patriotismul... Bine, bine, domnule general, să nu ne facem complimente acum cînd totul s-a împlinit. Divergenţele noastre, cum spui dumneata, nu sînt prea numeroase. Cufundaţi în întunericul ăsta. nu ne mai distingem unul de altul, între cei non-yii domneşte o egalitate absolută, Atît cel slab c" Şi cel puternic sînt egali.' Aşa cum merg lucrurile. Somnule general, mi-ar fi plăcut mai mult, totuşi, să <*uc viaţa unui ţăran. Aminteşte-ţi, Excelenţă, mă mîn-t»ue generalul cu vana mîngîiere a lui Horaţiu : Nou wnnis moriar. Ah, pospăiala asta de latină ! îmi spun in - nea mea. Sentinţe care nu slujesc decît la discursurile
funebre. în realitate, nimeni nu ajunge să înţeleagă vreodată în ce fel ne supravieţuiesc faptele săvîrşite. Atît cei care cred orbeşte în lumea de dincolo, cit şi' coi care nu credem dedt în lumea de aici. O, trufie ! a spus oaspetele meu, şi cuvintele lui S-RU rostogolit pe pietre... ie...ie...ie... Cînd s-au stins ecourile versetului, printre zumzetul muştelor, s-a întors la noi tăcerea profunzimilor. Nu doresc altceva, domnule general, decît să nu fi ajuns să-ţi pierzi nădejdea în gîndirea mişcării voastre de independenţă din luna mai, aşa cum eu, pierzîndu-ml nădejdea în maiul nostru fără gîndire, m-am străduit să-l înfăptuiesc pe calea revoluţiei. Iţi aminteşti că m-ai sfătuit chiar dumneata să fac asta într-o scrisoare ? Amintirea cîntăreste greu. Ştiu. Amintirea faptelor cîntăreste mai greu decît faptele însele. Sufletele noastre-ouă comunicau fără să aibă nevoie de glas, de cuvinte, de scris, de tratate de pace ori de război, de comerţ. Puternici în suprema noastră slăbiciune, pătrundem în miezul lucrurilor, înţelepciune fără margini. Adevăr fără limite, acum cînd nu mai sînt nici limite, nici margini.
Pentru a se mî'ngila de înfrîngerile lui, a început să-şi scrie Memoriile. Se simte în ele cum ideea revoluţionară fermentează, germinează, eşuează la umbra intereselor economice ale dominaţiei străine. Belgrano, unul dintre primii propagandişti ai liberului schimb în America de Sud, nu spune nimic despre participarea lui la proiectele de întemeiere de monarhii, care, după şefii politici argentinieni, aveau menirea să ajute la realizarea liberului schimb. Negustori de săpun fără minte !
Cred că ţi-am înţeles gînduî, domnule general. Nu-mi răspunde, tăcut în adincul celei mai adinei tăceri. Poate că se roagă. Mă ghemuiesc puţin ca să nu-i tulbur rugăciunea. N-o să-l întreb acum cauza himericelor lui proiecte de a restabili monarhii în aceste ţări sălbatice. Uriaşul meu oaspete ura ea şi mine anarhia. Dat fiind că zurbagiii, palavragiii, mărunţii politicieni cinici nu proclamaseră nici o dogmă, nici o formă de
guvernare, limitindu-se să se căsăpească intre ei pentru putere, prietenul meu generalul Belgrano a căutat pînă la halucinaţie centrul de unitate în principiul ierarhiei monarhice. Dar, în timp ce pretinşii republicani din Buenos Aires voiau să pună o regină sau un rege străin, Belgrano nu aspira decît la o modestă monarhie constituţională. Republicanii — mitocanii monar-hişti duceau tratative cu Carlota Joaquina din familia de Bourbon. încercau să impună orice prinţ mercenar furnizat de puterile dominante ale Europei. Nu întîm-plător Rodrîguez Pena şi ceilalţi monarhişti argentinieni îşi ţineau întrunirile secrete în săpunăria lui Vieytes. Petele rele, nu-i săpun să le spele. în schimb, ce ţi se poate reproşa dumitale, stimate domnule general ? N-ai avut pretenţia să instaurezi o monarhie teocratică în lumea americană care se eliberase pe jumătate de monarhi şi teocraţi. N-ai avut pretenţia să stabileşti o papalitate romană, pampă, ranquel sau dia-guita-cakhaqui. Ai vrut numai să pui pe tronul monarhiei creole-pe un descendent al incaşilor, pe fratele lui Tupac Amaru, care murea octogenar în temniţa spaniolă unde-şi ispăşea pedeapsa de condamnat la închisoare pe viaţă. Oare asta nu ţi-au iertat, domnule general, concetăţenii dumitale "?
Prin tăcerea dumitale, îţi contemplu începutul agoniei, ţintuit la staţia de poştă din Cruz Alta, înainte de calvarul peregrinării, de-a lungul celor patrusprezece luni-anotimpuri. N-ai fost scutit de necazuri, de lipsuri, de umilinţe. Voiai s-ajungi ia Buenos Aires ca să mori. N-o să mai pot ajunge ! te plîngi. N-am nici un mijloc de locomoţie. Trimiţi după şeful staţişi, care declară cu insolenţă funebră : Dacă generalul vrea să «ea de vorbă cu mine, să poftească în baroul meu. Distanţa e aceeaşi de la el la mine ca ai de la mine la el. |-u toate astea, te-ai putut Urî, muribund, şi ai ajuns n oraşul natal, care de atîtea ori te izgonise de Ia sînul VŞl-te azvîrlise-n foc, cerîndu-ţi cele mai mari sa,« 1' Ai ajuns chiar în ziua în care Buenos Airesuî,
sin       ^hiei,  avea  trei  guvernatori în  lipsa unuia 6ur, Şi dumneata, domnule general, murind, murind
13811
Jfar.                                                  '                                                  ,          •
r|
cu Voi, patria mea ' pe buze, cu trupul umflat, cu inima uriaşă care i-a speriat pe chirurgii însărcinaţi să facă autopsia. Inima asta — a spus unul dintre ei — nu aparţine trupului care zace aici ! Dumneata, departe tăcut. Prin tăcerea dumitale, stimate domnule generali văd lespedea tăiată din marmura unui scrin pentru a-ti acoperi trupul, amintirea, faptele.
Pentru mine lucrurile se petrec invers. N-a fost nevoie decît să mă învîrtesc în groapa mea de hazna. Trădat de cei care se tem mai mult de mine şi sînt cei mai josnici şi neloiali. Mie-mi fac mai întîi funeraliile. Apoi mă îngroapă. Pe urmă mă dezgroapă. îmi aruncă cenuşa în rîu. clevetesc unii ; alţii şoptesc că unul din triumvirii trădători ţine în casă unul diii craniile mele. pe urmă craniul e dus la Buenos Aires. Cel de-al doilea craniu al me"u rămîne la Asuncion, susţin cei care se <;red mai şireţi. Toate astea, rrralţi ani mai tîrziu. Pentru dumneata, domnule general, abia la o lună de la moarte, ca în vechile funeralii din Grecia şi de la Roma, prietenii se adună în jurul unei mese de banchet funebru, în sala banchetului, tapisată cu drapele, portretul dum-îtale încununat cu lauri ocupă locul din^apul mesei. Cînd intră Invitaţii, relatează Tacitul Generaljle Brigadă, începe să se audă muzica tristă şî solemnă a unui imn compus special pentru această împrejurare, şi toţi infonează antifonul, evocînd umbrele morţilor, în mijlocul acestor îngrozitoare bocete, publicate mai tîrziu de Deşteptătorul Teofilantropîc, continuă să răsune neistovita jeluire Vai, patria mea ! Dar această jeluire izvorîtă din adâncuri, o. trufie...ie.,.ie... !, n-a ascultat-o nici Tacitul General de Brigadă, nici patricienii argentinieni care-şi vărsau vinul din pahare peste florile festinului.
' In ceea cu mă priveşte, văd de pe-acum trecutul amestecat cu viitorul. Falsa jumătate a craniului meu. păstrat de duşmani timp de douăzeci de ani într-o cutie de fidea, printre vechiturile dintr-un pod.
I.-5G2 j
Cum se vedea în  Apendice,  şi  această prezicere  a  Supremului se va împlini întru totul. (Nota Compilatorului.)
Resturile craniului, id est, nu vor fi ale mele. Dar ce craniu spart cu ciocanul de duşmanii patriei, co particulă de gîndire, ce rest de oameni vii sau morţi va rămîne în ţară fără să fie de aci înainte marcat de mine ! ? Marcat cu fierul roşu de EU-EL. Întregi. Neistoviţi. Părăsiţi în neantul, diferit al neamului căruia destinul i-a hărăzit suferinţa în chip de distracţie, viaţa ne-trăită ca viaţă, irealitatea ca realitate. Ne-ara , pus amprenta asupra acestvii neam.
f     MEDICUL MEU PARTICULAR, SINGURUL CARE poate intra în camera mea şi care-mi ţine viaţa în mîi-nile lui, n-a putut face altceva decît să-mi închisteze sănătatea şubredă. în locul lui, la mai mult de o sută de leghe distanţă, leacurile lui Bonpiand mă făceau să mă simt mai bine, în schimbul supărărilor politice pe care mi le-a provocat.  Cînd  am  fost în toane  bune, i-am dat drumul, dar numai după ce mai-marii acestui pămînt,  trufaşi cum sînt,  s-au săturat să mă  ?'?•'; bată la cap cerîndu-mi să-i eliberez.  Am prefere      . suport fluxul dizenteriei decît să-i las pe învăţat oamenii de stat, pe însuşi Napoleon sau pe oricine-;. Alexandru Macedon. ori cei şîwte înţelepţi ai Greciei, să creadă că mă pot abate din drumul pe care mi l-am ales. N-a ameninţat Simen Bolivar că invadează Para-guayul, aşa cum a amintit părintele Perez la funeraliile mele. pentru a-l elibera pe prietenul lui francez, fiind gata să radă de pe faţa pămîntului un popor american liber ? Şi de ce mă rog să-l eliberez pe naturalistul franţuz ? Că doar aici s-a bucurat de mai r~  Hă libertate decit oriunde şi a dus un trai mai îmbeî     .'it decît al oricărui cetăţean al acestei ţări, cît timp a       !-t să se supună legilor ei şi să-i respecte suverani'.----a. N-a declarat chiar Aime Bonpiand că el nu voia să părăsească Paraguayul,. unde a găsit paradisul pierdut ? Voiau să-l elibereze ori să-l smulgă din grădir.a raiului . Ce fel de cereri erau potlogăriile astea ale puternicilor lumii, care se slujeau de acest biet   om.   covîrşit   aicl de fericire  şi pace, ca simplu pretext pentru potlogării'6 lor ? Demnitatea unui guvernant trebuie să fie mai presus de diareele lui. I-am dat drumul lui Bonpiand, împotriva voinţei lui. numai cmd au încetat să mă pli°* tisească şi  am avut eu  chef.  I-am dat  drumul şi-an-l apelat,   iarăşi   la   leacurile   băbeşti   ale   protomedieuiUi-
[364]
I
Spune-mi. Patino. ce-ai gîndi tu despre un mare bărbat care. fiind prieten al marilor bărbaţi ai lumii, fiind el însuşi unu! din învăţaţii cei mai vestiţi din lume. se vira niiam-nisam in hăţişurile nepătrunse ale acestor păduri virgine cu pretextul de a culege ?i clasifica plante '? Ce-ai spune despre un om cu un nume atît de răsunător care-ar veni să deschidă o circiumă la graniţa ţârii ? Eu aş zice, Stăpîne, că avînd un nume ai'it de răsunător, n-o să facă un pas fără să i'ie auzit de la cîteva leghe de jur împrejur. Ba află c-a venit ::u multă fereală şi pe tăcute franţuzul ăsta care-a-nceput să facă concurenţă statului paraguayan. încercînd să lase impresia că face contrabandă cu yerba mate, sub pretextul că se ocupă de mentă şi de alte plante medicinale, ba chiar şi cu stupefiante, Marele Bărbat nu făcea altceva decît să tragă cu ochiul spre locurile noastre, urmărind tot ce se petrece aici. Şi asta în înţelegere cu cei mai mari duşmani ai ţării, în complicitate cu Ârtigas, mare căpetenie de bandiţi şi tîlhari la drumul mare, care acum a devenit ţăran liber în Paraguay, titlu şi condiţie cu mult superioare titlului de Protector al Provinciilor Orientale ; marele învăţat era în complicitate cu aghiotantul protectorului, ticălosul de trădător din Entre Rios Paneho Ramîrez, care la capătul drumului său şi-a lăsat capul smintit de vultur într-o temniţă; în complicitate cu celălalt aghiotant a! lui Artigas, renegatul şef indigen Nicolâs Aripi ; în complicitate cu toate lepădăturile mai mărunte, marele călător a început s& ne prade moştenirea. De ce ? Pentru ce ? N-ai fi zis şi tu că un asemenea Mare Bărbat e un intrigant de cea mai joasă speţă, un spion josnic. oricum l-ai privi ? Sigur, Stăpîne, cu siguranţă că aşa a? fi zis !^ Un destrăbălat şi un spion josnic, care-ar tre-ui să sfîrşeaacă pus la frigare. Ia-o mai încetişor, <îeli-^tul meu secretar antropofag. M-am limitat să trimit un  ~e cinei sute de oameni pentru a risipi hoarda  intrusă de indigeni vagabonzi, hoţi si zurbagii ai S atuiui de Aripi- transformat într-un fel de  ^ în stâPîn (aŞa se întîmplâ întotdeauna cu  angajaţi ca secretari). Cînd ou capturarea ban-
dei de tilhari a căzui şi învăţatul, rănit la cap în luptele în care am arestat aproape întreaga reţea de spioni, N-a reuşii să scape decit ignorantul şi blestematul de indigen, din cauza prostiei şi neindemînării soldaţilor mei. Am poruncit să i se acorde prizonierului un tratament foarle blînd : inclusiv celor patrusprezece mulatre şi şleahtei de negri care-au fost arestaţi odată cu el. învăţatului i-am fixat domiciliul forţat pe cele mai frumoase pâraînturi din satul Santa Marfa, unde chiar cei care-l prinseseră l-au ajutat să-şi ridice casa. Ce spui de toate astea ? Stăpîne. nu fac decît să repet ce-am spus de atîtea ori încă de pe vremea cînd s-au întîmplal aceste fapte : că înălţimea Voastră sînteţî cel mai bun dintre oameni şi cel mai generos dintre guvernanţi. Cu atît mai mult cu cit este vorba de acest spion mîrşav ! Stăpîneşte-ţi acum vechea şi falsa ta indignare ! Ce-ai spune dacă mîrşavu! spion, odată învins, ar începe să-mi aline durerile, fără să-mi ceară nimic în schimb '7 Aş spune, Stăpîne, că-i un sfînt. Deşi, dacă mă gîndesc bine. Excelenţă, nu chiar aşa, nu chiar aşa. căci n-o face din plăcere, ci clin obligaţie. Sigur, tu crezi că savantul prizonier, de curînd sosit; de ia curtea lui Napoleon în pădurile astea virgine, putea să-mi curme nepedepsit tirul vieţii cu leacurile lui. Sigur, Maiestate... vreau sa .spun Excelenţă ! Tu ai face un asemenea lucru, spiritualul meu secretar ? Eu nu, Stăpîne ! Ferească-mă Dumnezeu ! Eu sînt slujitorul vostru credincios. Nu trebuie să faci asemenea lucruri alandala, Patino. Cînd mă dur ochii, eu caut coîir. nu spini de eocotier. Pe tine te doare şezutul. Să nu crezi c-o să-ţi alini durerea foin-du-te pe scaunul meu. Knă la urmă o s-ajungi in ştreang. Ai şi ajuns. Stătea scris în ceruri. Acum s-a împlinit destinul                                    v
Unii vorbesc despre pârul, oasele şi dinţii pămînlului. E ca un animal uriaş. Ne poartă pe toţi în spinare. Pe; unii mai mult timp, pe alţii mai puţin. într-o bună zi osteneşte, ne răstoarnă şi ne mănîncă. Alţi oameni, care sînt dublurile noastre, ies din măruntaiele lui, Primul-Bunic al indigenilor de la munte, după visul vorbit şi cîntat al tradiţiilor, a ieşit din măruntaiele pămîniult»
irmos
zgîriindu-l cu unghiile.   Urşi furnicari au ieşit din pă-îtl mîncător de oameni în căutarea Pămîntului-f ără-
rnî
Răutăţi. S-au dus să mănînce miere. Unii s-au prefăcut în urşi mîncători de miere. Alţii, în jaguari albi. Ãştia mănîncă şi mierea şi pe mîncătorii de miere. Dar pămîntului, alcătuit din păr, oase şi dinţi roşii, puţin îi pasă de toate zorzoanele astea. El îi mănîncă pînă la urmă şi pe cei'care intră şi pe cei care ies din măruntaiele lui. Stă acolo jos şi aşteaptă. Asta aşa-i. Stăpîne !
(Scris în zori. Pătrarul în descreştere)
Deghizat în ţăran, am ajuns în noaptea aceea la Santa Măria. Mi-am lăsat oamenii să aştepte la o leghe, pitulaţi, în pădure. Ascuns sub pălăria de paie pleoştită, m-am strecurat în rîndul bolnavilor care aşteptau In faţa colibei de la poalele colinei. Am nimerit între un paralitic şi un lepros, trîntiţi la pămînt ; unul, acoperit de plăgi şi cu o pălărie încununată de luminări, care-i anunţa boala ; celălalt, ghemuit ca un animal, într-o nemişcare totală. M-am culcat şi eu, făcîndu-mă că dorm, cu faţa lipită de pămîntul gol, îmbibat de mirosul nenumăraţilor bolnavi care l-au călcat. I-am lăsat să treacă. Cînd am deschis ochii, m-am pomenit în faţa unui om îndesat, dolofan, roş în obraz. Cu părul încărunţit, aproape argintiu, cu firul foarte subţire, căzîn-du-i pe umeri. Cu un glas perfect potrivit cu înfăţişarea lui mi-a spus : Nu-ţi scoate pălăria. Nu te descoperi. Nici nu m-a atins. Nu m-a consultat. N-a întrebat de ce sufăr. într-o clipă, fără să vorbească, a ştiut despre mine mai mult decît ştiam eu însumi şi decît puteam să-i povestesc. Ia asta. Mi-a întins un pumn de bulbi şi rădăcini. Păreau muiate într-o răşină foarte lipicioasă. Lasă-le să fiarbă şi pune infuzia la răcit. Timp de trei °Pţi la rînd. A scos o mică pungă cu tutun, asemănare cu cea pe care o foloseam eu pentru a priza tabac. A deschis-o. înăuntru a strălucit un praf cu ummozitatea verzuie a licuricilor. Toarnă asta în m-zie.  Vei  obţine  ceaiul lui  Corvisart.  Cu  răsuflarea
[3671
oprită, am virît buibii şi cutiuţa în desaga mea de pek-rin. Am vrut să scot cîteva monede. M-a oprit punin-du-şi mina pe mîna mea. Nu, mi-a spus, bolnavii mei nu plătesc. M-a recunoscut ? Nu m-a recunoscut ? Viaţa nu poate fi înţeleasă. Nu m-a recunoscut prin văz. Poate că nu. Poate că da. A respectat însă taina spusă fără cuvinte, la umbra pălăriei care-mi ascundea umbra. Am plecat şi, de mulţumit ce eram, m-am împiedicai dc-şirul nes'fîrşit de mogîldeţe culcate la pămînt. Mulţime care în întuneric semăna cu o grămadă de muribund jalnici. Mi-am făcut drum călcînd pe mîini, pe picioare, pe capete care se ridicau şi mă înjurau cu ranchiuna cumplită a bolnavilor. Dar pînă şi insultele astea m-au făcut şi mai fericit. Sănătatea nu cunoaşte limbajul mi-niei. Eu o duceam în traistă.
Am băut ceaiul timp de trei zile. Timp de trei ani corpul meu a vărsat toate relele din el.
Fără nici o nostalgie după Malmaison, după fastul curţii lui Napoleon, uitînd de propriul lui renume, don Aime a continuat să se bucure de colţişorul lui de rai din cîmpia ? paraguayanâ, unde se simţea din ce în ce mai bine. Protejat, iubit, venerat. In timp ce se pregăteau armate, se urzeau conjuraţii, se trimeteau scrisori, veneau emisari din cele patru colţuri ale lumii, savanţi de prestigiu indiscutabil, dar şi politicieni pezevenghi cu prestigiul discutabil, care încercau să-l atragă în slujba intereselor lor, cumătrul Aime îmi trimitea buruieni de leac pentru durerile mele ; bulbii lipicioşi şi praful fosforescent al lui Corvisart.
Grandsire era altfel. A venit să-l caute pe Bonpland. A văzut şi s~a convins. A spus limpede ce avea de spus, fără să denatureze prea mult-adevărul. De cealaltă parte-a Atlanticului, oamenii de ştiinţă cei mai celebri ai epocii aşteptau scrisorile lui. Continuau cu toţii să vadă .'n acest Bonpland de departe pe acel Bonpland care nu mai exista : Humboldt. pe acel Bonpîand care l-a scos din gura caimanilor în naufragiul cu canoeîe pe Orinoco, ori care suia pe zăpezile din Chimborazo, ori care-l căuta la miezul nopţii pe tovarăşul lui în desişul pădu-
rii ecuatoriale. Ceilalţi, cu ochii lor de păuni, pe savantul curtean de la Malmaison şi din Navarra, pe artistul grădinar al Josephinei. Cei cu privire de vultur, pe vulturul de stîncă al ştiinţei ; pe naturalistul care, după ce u străbătut împreună cu Humboldt peste nouă mii de leghe, cutreierînd toată America, s-a întors la Paris cu o colecţie de şaizeci de mii de plante şi aproximativ zece mii de specii de animale necunoscute pînă atunci. Humboldt şi Bonpland, Castor şi Pollux. ai Naturii, n-aveau să se mai întîlnească sub constelaţiile eehinoxiale.
Cum îţi merge în Misiones,  don Aime ? pun să-l întrebe. Neînchipuit de bine, Excelenţă ! Ciudat că nu lansează una din obişnuitele lui vorbe de duh în franceză. Se fereşte s-o facă, trăgînd învăţăminte din ce i s-a întîmplat lui Grandsire cînd a venit, după spusele lui, să-l „răscumpere din captivitate". Restituie-i acestui venetic, i-ara poruncit majordomului din Itapua, impertinentul său mesaj şi spune-i din partea mea că raportul lui frivol, într-un stil ridicol de trufaş, şi scrisul lui confuz, cu ştersături şi mîzgăleli, îl fac de neînţeles şi vrednic de dispreţ.   Spune-i,   majordomule,   acestui presupus şi desigur fals emisar al Institutului Franţei, că aici nu admitem intrarea persoanelor care ar putea ti suspectate de tulburarea siguranţei, liniştii şi independenţei acestei  Republici.  Ce-i  zvonul  ăsta ridicol  pe care francezul se grăbeşte să-l lanseze, încereînd să-şi ascundă astfel hYtenţiile, cum că ar fi venit în Paraguay pentru a căuta joncţiunea sau confluenţa Amazonului cu Rio de la Plata ? Chiar dacă ar exista aşa ceva. deşi aici toată lumea ştie că nu există, nu li s-ar îngădui acestor naturalişti sau denaturaţi spioni, deghizaţi m  oameni   de  ştiinţă,   să   intre  pe  teritoriile  noastre pentru a observa, a iscodi şi a face tot felul de lucruri, m afară de ceea ce declară, arată sau lasă să se vadă aseunzîndu-şi adevăratele scopuri. Pe lîngă toate astea, cum poate trimisul Institutului Franţei să invoce igno-ranf^ limkii spaniole ? Ce crede el că pot face aici ignoranţii ? Dacă el nu ştie limba noastră, nici Guvernu'-"-are obligaţia de a şti limba lui. Spune-i deci acestui omn Grandsire că aici nu vorbim franţuzeşte  şi  că.
24                                                                     '                           [369]
Guvernul Paraguayului nu-i dispus să plătească un interpret pentru a-l sluji şi a-i asculta pretenţiile înşelătoare, aşa încît nu numai că nu va fi primit, dar e poftit să-şi ia tălpăşiţa. Asta vrea să însemne, stimatul meu majordom, că noul spion sau ce-o fi fiind trebuie să plece imediat, dacă nu vrea să se trezească nimerit de un cartuş, ori mai curînd împuşcat fără preaviz, cum faci tu de obicei cu intruşii de pe celălalt mal,
Cumătrul Aime ştie că eu vorbesc franţuzeşte, dar lui nu-i scapă decît din nebăgare de seamă aceste mici expresii şi interjecţii pe care pedanţii le pun înadins în scrierile lor pentru a da impresia că ştiu ceea ce nu ştiu. Dumneata crezi că vei ajunge să culegi aici cel puţin vreo şase sute de mii de plante ? O, cred că oui, om. Monsieur le Dictateur, dacă Dieu şi înălţimea Voastră  îmi vor îngădui !  Aud rîsul proaspăt  al lui  don Aime.   Pămîntul   Paraguayului,   Excelenţă,   este  cerul plantelor ; sînt în număr mai mare decît stelele pe firmament şi firele de nisip în deşert. Am interogat cu perseverenţă straturile planetei noastre. Le-am deschis cum deschizi  filele  unei  cărţi  în  care  regatele  naturii  îşi ţin arhivele. Pe fiecare din paginile ei, fiecare specie, înainte de a dispărea, şi-a depus urma, amintirea. Omul însuşi, ultimul venit, a lăsat dovezile vechii sale existenţe. Dumneata ai citit toate paginile astea, don Aime ? E imposibil, Excelenţă ! Mi-ar trebui milioane de ani şi aş fi tot abia la început ! Cum ţi se par paginile- Cărţii în Paraguay ? Aici trebuie să mai aprofundez lucrurile, Excelenţă ! Să scormonesc strat după strat, pînă la cel mai adînc. Să citesc de la dreapta la stînga, şi pe dos, şi pe faţă, şi de jos în sus, şi de sus în jos. Nu numai asta, don Aime. Aici trebuie să citeşti paginile astea cu o pasiune dezinteresată. Absolut dezinteresată. Cine ar reuşi aşa ceva ar începe o specie unică pe această planetă. Mulţumiţi cu ceea ce sîntem, nu putem şti şi nici măcar bănui asta. Ai dreptate, Excelenţă. Eu am cules -   aproximativ o sută de mii de plante şi douăsprezece mu .   şase sute de specii, absolut ignorate, din cele trei regnuri, care în această Republică sînt extrem de prolifice şi variate. Aş voi să rămîn aici, Monsieur le Dictateurt
[370)
nînă la sfirşitul zilelor mele., dacă Excelenţa Voastră imi dă voie. Dinspre partea mea, don Aime, poţi rămîne cît timp vrei. Aici., veşnicia-i meseria noastră. Eu în domeniul meu. Dumneata în domeniul durnitale. Dar el era prins într-o reţea de conspiraţii, pînde şi viclene ambuscade ale duşmanilor ţării. Nu spun că el se grăbea să-şi ofere serviciile, ci doar că aschimodiile astea mincinoase se grăbeau să se slujească de el în toate felurile. E o mare greşeală, a spus însuşi Grandsire, să se creadă, atît la Paris, cît şi la Londra, că Dictatorul Paraguayului îl reţine pe Bonpland din vreo duşmănie personală faţă de el sau dintr-un capriciu. Nu, domnule, nu-i aşa. şi fără poziţia extrem de delicată în care se află Dictatorul faţă de turbulentele Republici care-l înconjoară, fără via lui dorinţă do a-şi face respectată ţara şi de a o pune într-un contact liber cu restul lumii, M. Bonpland n-ar fi silit să geamă, de cinci ani încoace, în captivitatea unde stă laolaltă cu alţi francezi, cu italieni, englezi, germani şi americani care împărtăşesc aceeaşi soartă. In sfîrşit. cineva "înţelegea ceva : aceste puţine persoane particulare deţinute, lăsîndu-i la o parte pe trădători şi conspiratori, sînt deţinute în calitate de ostatici ai libertăţii întregului popor. înseamnă să cunoşti prea puţin firea şi caracterul Dictatorului Suprem dacă-l crezi în stare să cedeze de frică, sau în faţa unei ameninţări, adaugă Grandsire. Da. domnule, înseamnă să mă cunoşti prea puţin. Dacă nu-i aşa. s-o spună însuşi Bolîvar. căruia nici măcar nu î-am răspuns la scrisoarea pe care mi-a trimis-o, amestec confuz de rugăminte, plîngere şi ameninţare. Dealtfel şi Parish, consulul general al imperiului britanic la Bue-nos Aires, şi alţi aventurieri mai mărunţi,, care-au cutezat să-ţii vîre nasul în treburile Paraguayului,, pot spune ceva despre asta. Grandsire i-a scris baronului Humboldt o scrisoare care cuprinde observaţii indiscutabil juste. Din respect pentru adevăr trebuie să spun. »wie francezul, că. după cîte văd aici, locuitorii Paraguayului se bucură de douăzeci şi doi de ani încoace de ° Pace desăvîrşită, sub o administraţie foarte bună. contrastul este în toate privinţele surprinzător faţă de
n*
ţările pe care le-ani străbătut pină acum. Prin Paraguay poţi călători neînarmat ; uşile caselor nu trebuie zăvorite, fiindcă hoţii sînt condamnaţi la moarte, şi chiar proprietarul casei sau primarul comunei unde s-a comis furtul e obligat să plătească o amendă. Nu se văd cerşetori pe străzi ; toată lumea munceşte. Copiii sînt educaţi pe cheltuiala statului. Aproape toţi locuitorii ştiu să citească şi să scrie. (Omit părerea lui despre persoana mea, căci, chiar atunci cînd sînt sincere, mă deranjează elogiile din partea particularilor). Ţara asta poate ajunge să fie într-o bună zi de cea mai mare importanţă pentru comerţul european. Dictatorul e foarte iritat din pricina -invectivelor pe care guvernul din Buenos Aires le răspîndeşte pe seama lui în ziarele europene. Ieri am avut ocazia să stau de vorbă cu un ţăran, vecin de-al iui Bonpland, cu care acesta se întîl-neşte in fiecare zi. Afirmă că Bonpland se simte foarte bine. că posedă pămînturi întinse dăruite de Dictator, câ exercită medicina, că se ocupă cu distilarea alcoolului din miere şi că-şi vede mai departe eu pasiune de strîn-geiea şi descrierea plantelor cu care-şi îmbogăţeşte colecţia pe zi ce trece. ..Prizonierul1' Bonpland i-a scris colegului său, botanistul Delille : Sînt ia fel de mulţumii şi de viguros eum m-ai cunoscut în Navarra şi la Maimaison. Chiar dacă n-am atîţia bani, sînt iubit şi stimat de loatâ 'uimea, şi asta-i pentru mine adevărata bogăţie.
L-am lăsat să ia tot ce era al lui, vite, bani, colecţii, hîrtii şi cărţi, fabrica ie lichioruri şi rachiu, atelierul de riulgherie şi joagărul, paturile şi catrafusele de la spital şi maternitate. Ţăranii paraguayeni l-au însoţit pe francez pînă 4a graniţă. Şi-au luat rămas-bun de la el cu cînU'ce, plînsete şi urale. Batalionul din Itapua a escortat flotila călătorului la trecerea fluviului Paranâ. Larma n-a încetat pină cînd mulţimea nu l-a pierdut din vedere. Oamenii din escortă au povestit la întoarcere că, de cum a pus piciorul pe malul celălalt, i-au şi furat patru cai. Se vede imediat că nu mai sîmem în Paraguay ! rni-au povestit că a spus don Aime, întorcîndu-Şi
ŞM72]
spre malul nostru ochii scăldaţi în lacrimi. De imprudenţa asta au profilat argentinienii din Corrientes. pentru a-i fura şi restul cailor şi bagajele.
Bonpland a plecat din Paraguay fără voia lui, la începutul lui februarie 1831, unde sosise cu zece ani în urmă. Delegatul Ortellano. care l-a avut sub protecţia lui în tot acest timp, povesteşte că atunci cînd s-au îmbrăţişat şi au plins împreună în momentul despărţirii, Bonpland i-a spus : Vezi. don Norberto, am fost adus cu forţa. Şi tot cu forţa plec. Nu spuneţi una ca asta, don Aime ! Luminăţia voastră ştiţi că, dacă vreţi să rămîneţi, Supremul nostru n-o să vă refuze îngăduinţa de a sta mai departe aici. Bietul Ortellano a fost întotdeauna un dobitoc sentimental. Bonpland i-a dat o lecţie : Nu, den Norberto. îţi mulţumesc mult pentru cuvintele dumitale, dar ştiu foarte bine că Supremul e inexorabil în momentele de asprime, precum e de implacabil in bunătatea lui. Cînd el n-a vrut, n-a existat nici o forţă din lume în stare să mă smulgă de aici. Acum El crede de cuviinţă că trebuie să plec, şi nu poate exista nici acum vreo forţa pe lumea asta în stare să-i revoce hotărîrea. Aşa a fost. don Aime. Paginile acestei ţări te^ru învăţat ceva.
Sînt zece ani de cînd am numai ştiri vagi despre el şi lucrările lui. A părăsit Paraguayul puţin timp după moartea orgoliosului Bolivar. Bonpland a plecat în exil petrecut de binecuvîntările şi lacrimile unui popor care nu era al lui, dar pe care el l-a făcut să fie al lui. Boli-vfr va ^os^ s^it să fugă luînd calea exilului într-o atmosferă încărcată, în care portretele lui erau sfîşiate de rnulţime, de un popor care era al lui. pe care el însuşi -a eliberat şi care pe urmă l-a expulzat. A murit apoi, unat, dispreţuit, şi decanul Gregorio Funes, agent şi spion al lui Bolivar în Rio de la Plata. Cînd Grimorio funebre l-a îndemnat stăruitor pe Bolivar să înfăptu-asca planul himeric de a invada Paraguayul, i-am spus : ^ mofturile, părinte Grimorio. Se poate ori nu se oo + dumneata ştii că ceea ce vrei dumneata nu se . <ate. Oricum,  dacă va veni Bolivarul dumitale, află
[373]
c-o să moară multă lume, şi e păcat ca un om atît de însemnat şi plin de merite să rămînă aici ca să-mi lus-truiască ghetele şi să-mi înşeueze caii. Sfinţia ta poţi veni aici să instalezi o întreprindere de pompe funebre, care să facă cinste ilustrului dumitale nume de familie şi intenţiilor dumitale mormîntale. Aici avem lemn bun pentru coşciuge şi cei mai buni meşteri din lume, care-o să-ţi facă nişte cutii minunate. O să-ţi iasă aproape gratis, şi dumneata o să poţi să le vinzi cu ridicata datornicilor argentinieni, care vor dori acest pămînt sacru, mă auzi ? Sacru ! Dacă afacerea merge bine, ai putea s-o extinzi, trecînd la un trafic de contrabandă cu Provinciile Dezbinate. Impozitele pe vînzare, redevenţeie, veniturile aduse de renta anuală şi dobînda de întîrziere. taxa de vîslit şi ancoraj, contribuţiile de război, başca taxele pentru export, n-au însumat în total mai mult de cincizeci la sută pe fiecare unitate intrată în comerţ. Transportul sicrielor s-ar putea efectua cu flotile cu încărcătură uşoară sau cu plute, ceea ce ar economisi, stimatul meu decan Funes, cheltuielile de navlu şi descărcare. Şi nu numai asta. Flotilele cu sicrie, transformate în canoe, în afară de cele care sînt ocupate de stăpînii lor căzuţi cu onoare pe cîmpul de luptă, ar putea transporta fără plată diferite tipuri de mărfuri de mărimea şi greutatea unui om. Nu ştiu dacă am reuşit să mă fac înţeles, reverend părinte decan, dar spun ceea ce vreau să spun : mulţumită acestui ultim expedient, antreprenorul de pompe funebre ar putea rambursa cheltuielile cu navlurile încasate din transportul feretral... Cum ? Nu, părinte Grimorio, n-ai auzit bine. N-am spus federal. Am spus feretral. De la feretro, sicriu. Ah, obiceiul ăsta blestemat al meu de a inventa ori de a deriva cuvintele ! Cu toate că feretral este astăzi, cu referire la Provinciile Dezbinate, un adevărat sinonim al cuvintului federal, şi nu un barbar neologism pentru a desemna o realitate imaginară. Devenită Şi mai barbară, funerară şi ireală, datorită faptei şi harului unor oameni ca dumneata, reverend părinte Gi morio Funes.
[374]
Sărmanul Simon Bolîvar a murit în surghiun. Pe intrigantul decan, agentul şi spionul lui în Rio de la Plata, l-au îngropat. Au încredinţat viermilor, cititori neutri şi neutrali de oameni cinstiţi şi necinstiţi, cartea veche şi jerpelită a ticălosului său trup.
(Scris Iu miezul nopţii)
Numai băt rinul Bonpland supravieţuieşte ca prin minune. Spun ca prin minune, fără ca asta să însemn*• cîtuşi de puţin un elogiu adus aşa-numitei divine pro-videnţe, ci pur şi simplu înseamnă recunoaşterea tainicei legi a hazardului. De îndată ce a plecat din Paraguay, don Aime a fost luat de vîrtejul anarhiei. Din vicisitudine în vicisitudine, din nefericire în nefericire, din restrişte în restrişte, probabil că a dus dorul anilor liniştiţi ai retragerii sale la Santa Marfa. Am aflat că nu de mult, în sîngeroasa bătălie de la Pago-Largo dintre trupele lui Rivera şi cele ale lui Rosas (iscoadele mele, nişte cretini şi ignoranţi, nu ştiu să mă informeze asupra dispoziţiei generale a forţelor în conflict). Bonpland a scăpat, împreună cu alţi câţiva, de la moartea prin tăierea capului care le-a fost hărăzită celor o mie trei sute de prizonieri căzuţi în mîinile generalului Echague. Mi s-a spus că se află din nou la San Borja, pe malul rîului Uruguay, la Santa Ana din Misiones sau la Yapeyu. Don Aime a fost întotdeauna un om căruia-i plăcea să fie în mai multe locuri deodată. Ceea ce este un mod de a avea mai multe vieţi. Unii îl văd la răsărit, alţii la aPus. Cineva se jură că l-a văzut în nord ; altcineva; că «in sud. Parcă ar fi mai mulţi oameni, distincţi şi la
unul   •  tanţe,unul de altul> dai" de faPt nu este decît
afle   ?1,acela?i' Să dea Dumnezeu ca cercetaşii mei să
de    U"?e 6ste şi curiei'ul să se întoarcă aducînd bulbii
Pasifloră si praful pentru ceaiul magic. Dar mai ales
unav         veşti de la eL Mi4 închipui ca întotdea-e'i     T inconjurat de tropotul galopului, de păduri de ^ de pîraie de sînge. stînd şi răsfoind strat cu strat
13731
Marea Carte. îi văd ochii mici şi albaştri plini de vioiciune, interogînd urme şi amintiri ale existenţelor de altădată. Arhive secrete : aceste ascunzişuri unde natura se aşază lîngă foc în profunzimile laboratorului ei. Unde aşteaptă răbdătoare timp de milioane de ani lu-crînd imperceptibil, ia o scară minusculă. Fabrieîndu-şi sucurile, scînteile, pietrele. Fiinţe ciudate. Prezenţe de mult trecute. Prezenţe care încă n-au apărut. Nevăzute făpturi în trecere de la o epocă ia alta. Ei. don Aime ! Ce vezi dumneata în paginile astea ? într-un tîrziu, glasul iui obosit : Mai nimic, Grand Seigneur. Mult praf In acest talmeş-balmeş. Virtejuri de praf. Pustiuri întregi de zece ori mai mari decît Sahara, smulse din rădăcină, ocupă locul norilor. Galaxii de nisip ascund cerul, astupă soarele. Ce greutate ! Ce greutate ! Pe dunele milenare, mii şi mii de lănci galopează cu cile un om străpuns pînă la ceafă. într-un simun de nechezaturi. Trebuie să aşteptăm să coboare toate astea, să se liniştească, să se mai limpezească puţin, pentru a putea citi iarăşi. Lumini, vreau să spun focuri. Yezi focuri ? Cu privirea dumitale ageră, nu vezi ruguri aprinse ? Mais oui, Monsieur Grand Seigneur !. Focuri, desigur. Văd focuri peste tot. Tabere zici ? Da, da. şi tabere, spuza bătăliilor. Flăcărui aleargă în zig-zag pe munţi, pe cîmpurile de luptă. Se aprind, se sting. Dar flacăra vieţii e aici. O, da î Mereu nemişcată. în acelaşi loc şi in toate tocurile, Arzînd. arzând fără încetare. In lumina acestui rug citesc din riad în cînd. Văd. veghez, revelez enigme obscure cart- pof fi văzute numai pe dos... Ce, franţuzul a început acum să-l copieze pe Gracian ? Ei bine. don Aime, atunci nimic nu-i pierdut. Numai dacă... Aşteaptă î Ascultă, ascultă bine ce-o să-U spun. Te ascult cu toată luare-a-anriote, Grand Seigneur. Numai dacă focul ăsta. ia aminte la ce-ţi spuiv don Aime, numai dacă focul ăsta nu-i cumva focul iadului, nu-i aşa ? Aud din nou rîsul proaspăt al lui Bonplar* • care-mi ajunge la urechi din cele patru puncte eardina.*'-Maia nan, mnn  panvre sire ! Dacă există infernul- ?->*
PS76]
cum ne-am obişnuit să credem, atunci nu poate fi altceva decît absenţa veşnică a focului. Franţuzul ăsta bătrîn, mai candid decît Candide, prinţ al optimismului universal, vrea să mă mîngîie, să-mi dea curaj, să-mi insufle încredere. Deşi s-ar putea să aibă dreptate. Ai perfectă dreptate. Dacă există infern, este neantul acesta absolut al absolutei singurătăţi. Singur. Singur. Singur, în negru, în alb, în cenuşiu, în nedistinct, în necreat. Ti]a de fier, oprită într-un punct al cadranului ; acest punct în care începutul şi sfîrşitul se împreună în sfîrşit. Ţăranul ăla bătrîn. aşezat sub streaşină colibei lui. la Tobati, trage din ţigară, complet nemişcat, înconjurat de fumul de caolină care iese din pămînt. Ne-viaţa lui are o sută de ani. Dar e mai viu decît mine. încă nu s-a născut. Nu aşteaptă, nu doreşte nimic. E mai viu decît mine. Stai, don Aime ! Stai puţin î Dumneata îmi îngădui acum să plec. Mă laşi sa plec, eliberat de supraamorul excesiv al propriei mele persoane, care este modul de a uri de moarte pe toţi într-unui singur. Dacă aşa. din întîmplare. găseşti cumva urma speciei căreia-i aparţin, şterge-o. Acoperă urmele. Dacă găseşti neghina asta în cine ştie ce crăpătură, smulge-o din rădăcină. N-o să-ţi fie greu s-o găseşti. Probabil că seamănă cu rădăcina unei mici plante cu formă de şopîrlă. eu spinarea şi coada zimţate, cu solzi şi ochi de promoroacă. Plantă-anîmal dintr-o specie atît de rece, încît stinge focul numai cînd « ,a^nSe- N-o să-im fie greu s-o găsesc, mon bon Seigneur. O cunosc foarte bine. Creşte. Creşte. Se trans-Ah^f într-un copac uriaş. Giganticul copac al Puterii Absolute. Cineva vine cu securea îl doboară. Lasă un morman de crengi. Pe locul unde-a i'osf doborit creşte ui. Această specie malignă a  Persoanei-Singure nu
P>m dreptul său ce e drept peste ce e strîmb şi otrăvitor SDPP,*   umană   Ei   don   Ajm? ,   Vorbeşti  aeum  vu
mele ? Mă copiezi ? Sau poate corectorul şi torul meu ne întrerupe din nou  conversaţia ?
1377J
Ei. don Aime ! Ce-i cu dumneata ? Nu-mi mai răspunzi ? Face pe mutul. Face pe mortu-n păpuşoi. N-o fi murit şi el ? Ei. franţuzule. răspunde cînd te-ntreb ! Ah / JJ. n'y a pas de mais qui tiemie ! Să-mi plasez şi eu mica mea frază. Să-ncerc încă o dată puţintel franceza mea execrabilă. Nu ştiu dacă am scris bine, dar n-am dicţionarul la îndemînă. Ei, franţuzule ! Dacă n-ai murit, dacă încă nu ţi-au vîrît capul într-un coşciug, vorbeşte ! Ah ! De ce taci acum,, tocmai acum, în tăcerea asta mormîntală. cînd am mai multă nevoie ca oricînd să aud un glas, orice glas., chiar dacă n-ar fi decît orăcăitul unor broaşte prăpădite ?
Aime Bonpland s-a întors în Paraguay în 1857 cu nava Le Bisson din flota franceză, cu intenţia de a colecţiona plante ia Asuncion, capitala pe care n-a putut s-o cunoască în timpul blîndei sale captivităţi de zece ani în provincia Missiones. sub guvernarea Supremului. Era evident că, pe lîngă faptul că voia sâ adune cît mai multe specii naturale, dorea foarte mult să afle ce se întâmplase- cu rămăşiţele pămînteşti ale Dictatorului Perpetuu. Monolitul care indica amplasarea mormîntului în (aţa altarului principal din biserica Encarnacion dispăruse, iar îYiormîntuJ fusese profanat. Toate strădaniile lui de a afla ceva s-au izbii de impenetrabilul consemn al tăcerii, atîi în .sferele oficiale, cît şi în mediile populare.
In anui următor, cînd împlinea optzeci şi cinci de ani, celebrul naturalist francez a murit (pe 11 mai 1858). Cadavrul lui a fost transportat în localitatea Restauracion (astăzi Paso de los Libres). La moartea lui era director şi fondator al Muzeului de ştiinţe naturale din Corrientes, funcţie care i-a fost conferită onorific iu puţin timp după răsturnarea lui Rosas. Guvernatorul a dat ordin ca trupul lui să fie îmbălsămat-pentru ca toata populaţia din Corrientes să poată participa la ceremoniile care urmau sa ţină şapte zile, conform decretului guvernamental. Această hotărîre a fost totuşi zădărnicită de un beţiv, care a înjunghiat cadavrul expus in aer li bei' i" curtea interioară a casei. înconjurat de fumul plantelor aromatice şi medicinale cu care era „îngrijit" sau mumificat. dupa metoda rie îmbălsămare indicată de însuşi Bonpland în  nianu
scrisele lui. Agresiunea beţivului s-a datorat impresiei că celebrul şi iubitul medic refuză să-l salute, ceea ce era complet în afara posibilităţilor proverbialei Iui amabilităţi.
Un descendent al Supremului, bătrînul Macario clin îtape, a relatat episodul unui scrib mediocru, care l-a transcris după cum urmează :
Cu cîţiva ani înainte de Marele Război, am fost să-l vizitez pe medicul Guasii din Santa Ana, pentru a-i cere leacuri. Sora mea Cande era foarte bolnavă : îi pierea sîngele din obraji şi-o lua cu leşin. îmi aminteam de călătoria cealaltă, cu douăzeci de ani în urmă, cînd m-au trimis cu taitâ să aduc un balsam pentru Karai Guasti (Supremul). De data asta n-am avut noroc. Am bătut drumul degeaba. Franţuzul era şi el bolnav. Aşa mi s-a spus. Trei ziîe am aşteptat în faţa casei lui, să se însănătoşească. Noaptea îl scoteau pe verandă într-un jilţ. îl vedeam liniştit şi alb, gras şi adormit sub razele lunii. Ultima noapte un beţiv a trecut de mai multe ori prin faţa bolnavului, salutîndu-l cu glas tare, aproape strigînd. Trecea şi se întorcea, din ce în ce mai supărat, strigînd cu glas tot mai puternic : — Bună seara, Karai Bonpland ! Ave Măria Pu-rissima, Karai Bonpland !... Pînă la urmă l-a înjurat fără ocolişuri. Medicul guasu, mare şi alb şi gol, trecut în lumea viselor, nu-i dădea nici o atenţie, nici nu-l băga în seamă. Atunci beţivul n-a mai putut răbda. A scos cuţitul şi, suind pe verandă, l-a înjunghiat cu mînie, pînă ce-am sărit asupra lui şi i-am smuls cuţitul. S-a strîns multă lume. Pe urmă am aflat că medicul guasii murise de trei zile. Pentru mine a fost ca şi cum ar fi murit a doua oară, şi pentru că am vrut să-l salvez, cel puţin de data asta, am fost închis împreună cu beţivul ucigaş, care a ieşit teafăr şi nevătămat după trei zile. Pe mine ţn-au ţinut trei luni în temniţă, numai cu pîine şi apă, fiindcă jandarmul a crezut că eram complicele beţivului. Se vede treaba „pe lumea asta nu poţi face nici un- serviciu nimănui. Nici acar morţilor. Vin cei vii şi se reped asupra ta cu ciomagul, juzmdu-te de te miri ce. Mai ales dacă eşti sărac. Te acuză că cj omont un mort, că te-ai şters ia fund cu o pasăre, te acuză care V'U' Te a°UZă de °rice' Numai ca să te înfunde. Beţivul, dea 6ra Pe ^umătate rudă cu guvernatorul, n-a avut nevoie să lc* o explicaţie. Eu, cu cît dădeam mai  multe explicaţii,
[379]
L
cu atît eram crezut mai putfn şi mă ciomageau mai tare. Plnâ  J        i        Nnmi mai dădeau nici  apa,  nici
nici fâ :t
la urmă au uitat de mine. Nu-mi mai dădeau nici ap? pesmeţi. Frigeam ţînţari la chiştocul ţigării şi asta-mi era rmncarea. Dar erau foarte slabi. Mai slabi ca mine. Am să scap cînd ajunsesem numai pielea şi osul, mai slab ca ' r. Aiti mai tras pentru ultima dată din chiştoc şi m-am arrx ,u :u fumul. Cine! m-am putut strecura printr-o crăpătură a zi-lului, nu tn-am mai oprit pînă la vizuina mea.'- (Nota Com-oilatorului.)                                             •
(Jurnal de bord)
RAZELE SOARELUI CAD PERPENDICULAR PE cabotierul cu două catarge. Navighează la rame în josul rîului cu apele în scădere. Nici o briză nu bate. Vela de oizenă cade moale de pe vergă. La anumite ore rafale calde o umflă în contracurent. Cabotierul merge înapoi în mici salturi. Cei douăzeci de vîslaşi îşi înteţesc eforturile pentru a-l face să înainteze. Strigăte guturale. Ochii se rotesc în orbite., dezvelind globurile albe. Corpuri negre, uleioase de sudoare, aplecate peste ramele care lovesc apa. Soarele ţintuit în zenit. Dacă trec zilele şi nopţile, trec dincolo de scutul lui Iosua, fără să putem şti dacă smtem în orbitoarea beznă a amiezii sau in scrutatoarea beznă de la miezul nopţii. Acum soa-rele-i bărbat. Luna femeie îşi descheie fazei e. Apare goală cu faţa plină, neruşinata. Vî-slaşii indigeni şi mulatri o contemplă gemind din tot corpul, întinzîndu-se pe arcul dorinţei, în timp ce înaintează de la primul la ultimul pătrar al lunii. Numai ei o văd schimbindu-şi forma. O văd zăcând în vechiul ei hamac. Bărbatul se va legăna şi el cândva in acelaşi hamac, coabitînd cu acest animal de culoarea florilor. Animal singuratic şi suav de culoarea mierii. Cameleon al nopţii. Scroafă stearpă umflîndu-se pină-şi arata buricul gravidităţii 61 rotunde ; sau, mtorcîndu-se Mr-o parte, numai curbura coapsei în iună nouă. Ariditate foarte fertilă,
6 înc<>lţească seminţele. Face să se ridice şi să re marea în flux ^ în reflux. Sîngele femeilor, lui   f   a ,bărbaWor- Dinspre partea mea, du-te dracu-
H^         a~Satelit-   Ai   mîneat   oină   si  dinţii   mei.   fă-
C]ndu-i praf.                                        '          '
Sf     Un dmp de nuferi a1*"- ° întindere de
 ° leghe' Tot rîu! ac°Perit de -site de P°"  Bobocii rotunzi  de mătase  neagră  sorb
1381]
lumina .şi formează un abur de coroane funebre. Apa miroase a mîl de plaje încinse. Tuf de vîscozitaU: gU-dronată. Putoare de bancuri de nisip unde fierbe nămolul fermentat. Mormane de peşti morţi. Insule dr: plauri în putrefacţie. Putoarea apei lutos-roşeate no .iese în întîmpinare. Ne urmăreşte implacabil.      •
Cabotierul înaintează încărcat cu piei puse la sărat. Saci de yerha mate. Butoiaşe de seu, de ceară, de grăsime. Căldura ie face să explodeze din cînd în cînd. şi butoaiele se varsă în santină. Izbucnesc flăcări. Patronul caprin, sărind de la un capăt la altul, le stinge înăbuşindu-k' cu poncho-ul. Saci cu mirodenii. Plante medicinale. Savori feroce. Iar înăuntrul duhorii e o altă duhoare. Insuportabila duhoare care călătoreşte cu noi. Incalculabili coţi cubi. tone de pestilentă cilindrică de o sută de ori mai înaltă decît catargul principal. Nu vine din cala cabotierului, ci din cala sufletului nostru. Asemănătoare mirosului de la slujba de duminică. * Ceva ce nu poate proveni din nimic sănătos ori pămîntesc, Duhoare blasfematoare. Negotiuvi perambulans in tenebris. O duhoare cum n-a ajuns decît o singură dată pînă la mine, pe cînd mă aflam în picioare lingă un obiect muribund ; bătrînul ăla care timp de şaptezeci de ani fusese considerat o fiinţă omenească. O dată mai mult, putoarea rîncedă m-a trăznit în Arhiva de Genealogii a Provinciei, pe cînd căutam datele privitoare la originea mea. Bineînţeles. nu le-am găsit acolo. Nu erau nicăieri. Nu era decît duhoarea asta de os bastard. M-am dus la notariat pentru a căpăta procesul verbal detaliat al neamului meu şi certificatul de bună purtare. Originea mea ? 0 vei cunoaşte ca pe o putoare, mi-a şoptit cineva la ureche. După miros se cunoaşte calitatea, spunea dădaca Enearnacion. Cu cit e mai de calitate omul în
aovmimârile se tăceau sub lespezile bisericii ţi in juliUe ? ;   căldura   perpetuei   veri   paraguayene,   sporita
* înmovmintârile bisericilor
masa compactă a credincioşilor, smulgea din crăpăturile paic selei mirosul acela pomenit într-un proverb, care se mai a""' şi  azi în vorbirea populară,  chiar dacă i s-a uitat orîgllj,,ji ..Mai  puturos ca slujba  de duminică'1.  (Nota Compttat°nl
[3C2J
k
. ul vieţii, cu atît miroase mai urît după ce moare. Duhoarea asta era oare toată ascendenţa mea pe linie laternă ? Şapte martori falşi răspund la întrebările din chestionar,' prestînd un jurămînt fals, şi jură strîmb ^ă, Hupă ştiinţa lor, stirpea mea e nobilă şi de singe ales — iurămînt de la bărbat la bărbat — şi aşa a fost cunoscută şi recunoscută în hotărîrile judecătoreşti fără nici o împotrivire. îngrozitor dialect ! împotrivirile au fost numeroase, inclusiv a mea. Oare nu s-a spus că dona Măria Josefa de Velazco y de Yegros y Ledesma. doamna de viţă veche din tablou, nu-i mama mea adevărată ? Nu s-a spus că brigantul braziliano-lusitan a sosit din Brazilia adueîndu-şi cu el ibovnica, pentru ca pe urmă s-o repudieze şi să facă o căsătorie de convenienţă ? însurat şi supus poruncilor Sfintei Noastre Biserici, a continuat deci, sub protecţia ei, să răsucească ţigările de tutun negru ale sufletului său la fel de negru. Totuşi, procesul verbal detaliat al genealogiei şi certificatul de bună purtare au fost aprobate fără nici o obiecţie de către procurori şi magistraţi. Cîine ciobănesc nu-i ogar domnesc. Arborele meu genealogic se înalţă alături, în sala de consiliu. Deşi n-am nici tată, nici mamă, şi nici măcar nu m-am născut încă am fost procreat şi zămislit în mod legitim, după sperjurii de la notariat. Duhoarea unei moşteniri obscure falsificată pe scutul nobiliar al non-casei mele : o pisică neagră alăptînd un şoarece alb, pe fondul unor cazărmi cenuşii, în abisurile roşii ale celor nouă partiţii, apariţii şi dispariţii.
Corespondenţa  inedită dintre  avocatul  Ventura  şi  fratele anano  Ignacio   Bel-Asco,   în   legătură   cu   Proclamaţia   celui
urma> Pomeneşte de misterul genealogic :
se   'f° f1^ observaţie a criticilor dumitale, Reverend Părinte, !era la mult discutata Genealogie a Tiranului.
intere! S,°COteSC că> Pentru ca Proclamaţia dumitale să trezească rui e fi    concetătenilor   noştri,   n-are  importantă   că   Dietato-U -UnUl-Străin' fiindcă în Provinciile şi în ţărila noastre, înapoierii  şi  ignoranţei  băştinaşilor,   conducătorii   cei
[3831
mu;   capabil,   .sint   întotdeauna  sau  aproape  întotdeauna   i'u  j străni.
N-au importanţă, afirmă ei, nici peiele de noroi cu car& i-a. fost împroşcat neamul, şi anume poveştile despre ceie două mame care i se atribuie ; una de obîrşie nobilă ; cealaltă, plebee şi străină ; nici zvonurile care circulă despre cele două date ck? naştere.
într-adevăr, aşa cum dumneata ştii mai bine decit mine ' calitate de rudă, după părerea îndeobşte admisă, se eonside că Dictatorul este fiul dofiei Măria Josefa Fabiana Velasco de Yegros y Lodesma, vara dumitale. născut din ciudata cf.; torie a acestei femei din lumea bună cu un venetic şi pleb portughez. Jose Engracia, sau Graciano, sau Garda Rodrigu originar   după   unii   din   districtul   Mariana   din   Vicerege
Jiineiro, aşa cum însuşi imigrantul brazilian a jurat în î; ;,, guvernatorului Lâzaro de Ribera.
în faţa iui Alos şi ? Brii jura că e portughez, născut la Porto, în regalul Portugaliei. în cîteva din repetatele şi aproape obsedantele cereri de anchetă sumară, Dictatorul afirmă că tatăl lui era francez. Unii oameni de casă cîe-ai lui ne asigură în schimb că eta spaniol din Sierras de Francia, ţinut aflat între Salamanca, Câceses şi Portugalia.
Elementele folosite cu viclenie de braziliano-lusitan. pentru a spori confuzia şi a-şi acoperi cu ea obîrşia bastardă a vieţii lui de aventurier, sînt literele pretinselor lui nume de familie : sufixul portughez es, înlocuit cu castilianul ez. cu care figurează în unele documente publice ; numele de familie din partea mamei (c, de la Franca, cu sedilă dedesubt), foarte cunoscut prinţi e tîlharii din Sâo Paulo, a fost şi el castilianizat.
Singurul lucru sigur e că după şaizeci de ani petrecuţi în Paraguay, timp în care a exercitat cele mai diverse meserii, lucrător în manufacturile de ţigări de foi, apoi. militar şi mai tîrziu consilier comunal şi administrator al Rezervaţiilor de Indigeni, nimeni nu ştie cine e şi nici de unde a venit.
E un străin, va spune despre el un guvernator, şi încă ni ştim dacă-i portughez ori francez, spaniol ori picat din u'i-
De faptul că-i venit de pe lună nu se poate îndoi nirne
eni. dacă
judecăm   după   stigmatele    degenerării    evidente denţii lui.
[384!
la    descen-
Enigma care ne doare îndeosebi pe noi, cei din stirpea tricienilor, este căsătoria donei Marfa Joseîa Fabiana cu venturierul braziliano-lusitan ; ceva care n-are nici q explicaţie plauzibilă, în afară de scabroasa poveste care circulă despre asta şi Pe ca]re clec^ c^ Sfinţia Ta o cunoşti.
Una dintre versiuni, aşa cum am mai spus, îl consideră fiul dofiei Josefa Fabiana, născut la 6 ianuarie 1766 ; d^ypă alta, Dictatorul s-a născut în aceeaşi zi şi aceeaşi lună, dar în 1756, deci cu zece ani mai înainte, din legătura pe care o avea josâ Engracia, sau Graciano, sau Garcîa Rodrîguez, cu ibovnica sau concubina pe care individul ăsta, după cît se pare, o adusese cu el cînd venise în Paraguay, într-un grup de portughezi-bra-zilieni angajaţi de guvernatorul Jaime Sanjust la cererea iezuiţilor, în 1750, ca să lucreze la manufacturile de ţigări de foi.
Amîndouă aceste încurcături de maţe s-au topit în nebuloasa mărturiilor şi hîrţoagelor mai mult sau mai puţin apocrife ; căci, aşa cum ştii şi dumneata, nu se ştie nimic precis în legătură cu aceste fapte privitoare la originea şi genealogia pe care Dictatorul a încercat să le ţină ascunse, pînă ce a pus mîna pe Puterea Absolută.
Dar asta-i altă gtscă-n altă traistă."
Sînt eu oare cîrligul de abitaclu al acestei busole pestilenţiale ? Ţinînd strîns roata timonei, pilotul se uită la mine cu coada ochiului şi corectează din cînd în cînd direcţia pe firul sinuos al canalului navigabil, printre trădătoarele bancuri de nisip. Masa compactă a duhorii, mai grea decît a încărcăturii, totuşi., cufundă canotierul sub linia de plutire. Fii binevenit, miros sălbatic de fiară, dacă vii singur ! Tovarăşul meu. prietenul meu ! Zadarnic încerc să strîng gîndurile puse pe fugă de furiile cumplite ale vieţii. Mă opresc la o memorabilă ^vocaţie : Pentru cel viu care nu moare şi nici n-o să Hioaă. în numele Celui câruia-i aparţin gloria şi sta-i. Cuvintele nu sînt ale lui. Cuvintele nu sînt ale
^ănui. Gîndurile aparţin tuturor şi nimănui. La fel şi ^W ăsta şi animalele : nu cunosc moartea, amintirile.
^zertori ai trecutului, ai viitorului, n-au vîrstă. Apa 0 ^,care trece este veşnică, fiindcă-i curgătoare. O văd,
atlng, tocmai fiindcă trece şi se reface în aceeaşi clipa.
 Suprem»!
Viaţa şi moartea alcătuiesc pulsul materiei sale, care e numai o nălucire. întrucît mă priveşte, ce pot spi despre mine ? Sînt mai puţin decît apa care trece. J: puţin decît animalul care trăieşte şi nu ştie că trăieşte în clipa asta în care scriu pot spune : O durată infinită a precedat naşterea mea, EU am fost întotdeauna EU • adică, toţi cei care-au spus EU în acest timp nu erau alţi] decît EU-EL, împreună. Dar la ce bun să com-pilotez atîtea neghiobii care-au fost spuse mai de mult şi ră-spuse de alţi neghiobi com-piloţi. în clipa aceea, în clipa asta în care stau pe duhoarea solidă, nu mă gîndesc Ia asemenea fanfaronade. Sînt un băiat de paisprezece ani, Uneori citesc. Uneori scriu, ascuns printre saci de stupefiante şi piei de animale care-ţi întorc maţele pe dos. N-am nici o grijă. Mă joc. Mă aflu încă în sînul natura, Uneori mă opăresc cu apă clocotită.
De douăzeci de zile ţine călătoria asta. Cel care zice că-i tatăl meu şi care se ocupă acum cu traficul comercial e căpitan de corabie. Stă drept şi mîndru. înălţat între butoaiele pe care le transportă ca între crenelurile unui fort. Se îndreaptă spre portul Santa Fe, unde domneşte inexorabil regia tutunului, împreună cu impozitele care grevează produsele paraguayene.
Presupusul meu tată a hotărît să mă trimită la Universitatea din Cordoba. Vrea să mă fac preot. Vrea să mă fac un pungaş. Vrea să scape de prezenţa mea supărătoare. Dar vrea totodată să facă din mine toiagul bă-trîneţii lui, tăbăciundu-mi pielea drastic în taninul ecleziastic. Deocamdată mi-a dat pe mînă cabotierul, cu piei şi mirodenii, seu şi porumb. Eu, cea mai măruntă, cea mai neglijabilă dintre mărfurile lui.
Cineva, poate doamna din înalta societate care trece drept nevasta lui. care trece drept mama mea, a pronosticat : într-o bună zi îl veţi auzi pe acest copil obscui blesternînd numele tatălui său pe culmea Dealului Santinelei ! Doamna din înalta societate era mută. Suferind de o boală de gît, şi-a pierdut graiul. Cel puţin eu n-arn auzit niciodată de pe buzele ei un cuvînt omenesc, vreun zgomot sau şoaptă care să semene cu un cuvînt orne-
[336]
Aşa încît pronosticul pesemne c-a fost scris de ea "^tăbliţele pe care le folosea pentru a-şi comunica gîn-^f ile într-o după-amiază, dnd ea dormea, i-am ascuns rblita şi'beţigaşele de stuc. Le-am făcut praf cu cio-nui Le-am îngropat pe un maidan. I s-au adus noi tlblite şi ci'etă. A început iar să scrie cu litere mai hotă-rîte : într-o bună zi îl veţi auzi pe acest copil obscur osîndindu-şi tatăl şi mama ! După ce a scris asta, muta a spart tăbliţa şi a izbucnit într-un plîns neîntrerupt, care a ţinut şapte zile. Era nevoie să-i schimbe mereu cearceafurile, pernele, saltelele udate de lacrimi. Nimeni n-a şitut ce-a vrut să înţeleagă prin cuvintele ei. Probabil vreun om de-al casei, colonelul Espinola y Pena (despre care se şoptea că era adevăratul meu tată), poate nemernicul frate Bel-Asco, cine ştie cine a citit. în vreo carte sentinţa sublimă. Dădaca a repetat-o în cîntecele ei. A cusut-o pe căptuşeala destinului meu.
25*
i      (în Caietul personal)
NICIODATÃ N-AM IUBIT PE NIMENI. ALTFEL mi-aş fi amintit. Ar fi rămas în memoria mea măcar o urmă. Numai în vis, şi atunci erau animale. Animale de vis, de pe tărîmul celălalt. Fiinţe umane de o perfecţiune de nedescris. Mai ales această făptură care le rezuma pe toate. Viziune-femeie. Astru-femelă. Cometâ-rătăcitoare. Fiinţă supraomenească cu ochi. albaştri. Albeaţă strălucitoare. Cu plete foarte lungi de aur. ieşind 'din aburul zării, mâturînd şi acoperind cu o iuţeală fantastică iot arcul emisferei echinocţiale.
N-am iubit-o pe Clara Patrona Zavala y Delgadiilo. Cel puţin sub forma iubirii normale, care nu-i e hărăzită unei fiinţe anormale ca mine. Nu înţelegi că imposibilul nu apare într-o lume normală ? îmi spun şi îmi repet. Mai ales pentru un .spirit ca acela pe care l-am avut toată viaţa. Mereu în gardă împotriva mea însumi : mereu neîncrezător, pînă .şi faţă de lucrurile în care poţi avea încredere deplină.
Deodată, aceste furii orbitoare. Aceste violenţe subite. De ce aceste izbucniri sălbatice ? Această mînie, această exaltare feroce, care se înalţă pe neaşteptate în sufletul meu cu înverşunarea unui vînt devastator. Fără altă pricină şi raţiune decît propria sa lipsă de raţiune-Aceste cumplite erupţii care-au făcut din viaţa mea un infern. O moarte atît de lungă, din pricină că mi-am dat osteneala de a mă fi născut rie două ori. O singură dată, şi tot e prea mult. E atît de obositor să nu poţi muri !
într-un anumit sens. s-ar putea să fie un păcat. -Sa nu fi întîlnif. să nu fi meiilat o soţie bună, care să nîa
4    -s fiii un om calm   Un soţ. Resemnat de a nu fi ajim cct x decît asta.
poate că aş sta la soare fumîndu-mi ţigara, bătînd ia f md ploz" din a lreia sau a patra §eneratie- Să-mi clocesc dovleacul şi să mă ling pe buze savurînd gustul cinei printre mirosurile care vin de la bucătărie şi zgomotul veseliei. Stimat, respectat de toţi. Plăcerea de a purta papuci de casă, în loc de a-mi tîrî pantofii stîlciaţi pe aceleaşi drumuri vechi sau noi. Să stau. Să rămîn.. Să nu mă clintesc din loc. Unui spirit ca acela pe care l-am avut întotdeauna nu i-au plăcut niciodată călătoriile, contratimpuri forfotitoare.
Ah, de n-ar fi existat această îngrozitoare nelinişte pe care-am avut-o întotdeauna, mi-aş fi petrecut viaţa închis într-o mare încăpere goală, plină de ecouri. Nu în gaura asta de hazna. Fără a avea nimic altceva de făcut decît să ascult tăcerea păstrată timp îndelungat. Un mare ceas cu pendulă. Să ascult, să aţipesc. Nu zgomotele spiritului zdruncinat, bolnav. Flatuîenţele intestinale,. Să aud tic-tac-ul pendulei. Să urmăresc cu ochii du-te-vino-ul de la negru la alb. Să văd greutăţile de plumb care atîrnă din ce în ce mai jos. pînă cînd mă scol din jilţul meu. Ridic greutăţile o dată pe săptămină.
După proverbul latin Stercus cuique suian benet olet, fk>căruia-i place mirosul propriului său bălegar, ar fi suportat oare buna mea soţie, oricît de supusă şi răbdătoare ar fi fost, mizeriile unei vieţi conjugale ? Să presupunem că i-ar fi fost hărăzit acel bărbat, despre care vorbeşte episcopul din Hipona, silit.de gazele pîntecului sau să tragă pîrţuri fără încetare, timp de peste patruzeci de ani. pînă ce a fost coborît în mormînt, se poate
TPe  aripile  acest°r  vînturi  ieşite  din  mărunta-
bun s"e §lndlm ce s'ar fi întîmplat în cazul cel maS Yive a ne imaginăm varianta optimistă propusă de lui • â g{osatona sântului, cu un alt exemplu din epoca inţej se Sf al bărbatului care-şi strunea cu puterea va-* zutul- ctl mai rebel, cel mai tumultos dini re orga-
f389l
ne;e noastre, îl supusese la o asemenea obedienţă, încît îi silea să elimine aceste gaze sub formă de arii muzicale variind de fiecare dată partitura ; în aşa fel încît mulţi îl vizitau din dorinţa de a se delecta cu aceste concerte odorante. Vives afirmă că virtuozul era uneori atît de inspirat în solitara retragere din camera lui, încît calitatea execuţiilor se situa la înălţimea celor mai buni cimpoieri, a celor mai buni fluieraşi. Sînt excepţii. Dar să ne gîndim o clipă la biata nevastă a acestui bărbat cu şezutul muzical. Ar fi suportat, fără a înnebuni, să audă timp de peste patruzeci de ani şi fără a se întrerupe nici măcar un singur minut solo-urile acestui clarinet ?
Dar nu numai gazele. Şi reumatismul, pietrele la ficat, nenumăratele indispozţii ale vîrstei, ale sănătăţii. Dar aceste inevitabile beteşuguri nu sînt singurele care fac să ruginească, să se deterioreze, să se fisureze legătura conjugală. Trebuie sa ţinem seama mai ales de cea mai rea dintre metehne : singurătatea a două persoane care trăiesc împreună. Să trebuiască să te vezi. să te întîlneşti la tot pasul, să suporţi de voie ori de nevoie prezenţa celuilalt, în fiecare zi, fără alt sfîrşit decît însăşi moartea. Fiecare pîndindu-l pe celălalt. Supor-tîndu-şi reciproc capriciile, maniile, toanele. Intransigenţa tiranică de a nu accepta nici un gînd diferit de al tău. Atunci nu mai există altă soluţie decît să nu-ţi mai faci apariţia la masă. Să fugi de celălalt. Să nu vorbeşti cu el niciodată. Mai ales atunci cînd celălalt aparţine speciei de oameni fanatici, care cred că întreţin cultul propriei lor naturi denaiurîndu-se ; care se îndrăgostesc de dispreţul lor ; care se corectează devenind mai răi. Ce animal monstruos, care se îngrozeşte de el însuşi, pentru care propriile sale plăceri sînt o povară grea.. Tovărăşia unui cîine e mai umană în aceste condiţii deciţ aceea a unui soţ extravagant, decît aceea a unei fernei isterice. Noştri nosmet poenitet. Noi înşine sînteni penitenţa noastră, zicea Terenţiu pe bună dreptate.
Unii oameni îşi ascund viaţa.
[390]
Nu n-am iubit nici o femeie în afară cie această co-metă-femeie.
N-am putut s-o iubesc pe Clara Petrona Zavala y Delgadillo. Dacă pentru o clipă a ocupat locul Dulcineei mele cereşti, a fost numai pentru o clipă.
în orice caz, mama ei, dona Josefa Fabiana. alcătuia o singură persoană cu Clara Petrona. Fiica, umbra crepusculară a acestei femei, căreia eu, nu argentinienii, i-am dat numele de Steaua Nordului. Dar acest nume corespunde într-adevăr unui astru al cosmosului meu tainic, pe care nici eu nu-l cunosc.
Inima creşte în toate părţile cînd iubeşte. Cel ce iubeşte o persoană pentru frumuseţea ei iubeşte oare acea persoană ? Nu ; fiindcă vărsatul, care ucide frumuseţea fără să ucidă persoana, ar face ca el să n-o mai iubească. Nu iubim persoanele. Iubim calităţile. Cele ale Clarei Petrona, deşi erau aproape de neatins, erau inferioare calităţilor maică-si ; iar acestea nu se puteau asemui totuşi cu Steaua Nordului, zeitatea mea cerească.
De copil îi spuneam Leontina. Poate direpricina sunetelor luminoase, pe care le simţeam apropiindu-se în suflet cînd pronunţam acest nume, furat confidenţelor dădacei. Cu acest nume s-a format povestea acestei copile blonde. Numele ei. Numele ăsta în care se amestecau luminile unui candelabru. Forţa. Fragilitatea. Sunetul fără sex, pe care eu nu-l puteam auzi decît în atmosfera feminităţii supreme.
j . ^ea a Nordului ! Inima aprinsă te urma pretutindeni. Mai ales noaptea. Aventură-ciine. Aventură-leu.
aşa31"3"1 °are Să aflu în ea nesPeralul ? Dacă mci'gi lot .   Pe drumul ăsta, mă prevenea dădaca, ai grijă să nu cazi wtr-o groapă.
O ved închideam ocmi în întuneric. îi şopteam numele. ea o ^ °lstrălucind sub pleoape. Pe vremea aceea era şi s-o iuh! n™^eam de pe atunci că numai pe ea puteam tunica JC' . tele blonde îi cădeau mai jos de mijloc, pe «e ao-poi,  încinsă cu  o cingătoare de  curmei,
[391!
Coama ei de păr ca o cod'ia de cometă nu lumina TK-petele ncgve din Crucea Sudului, între cele îi ei Canope despre care vorbeşte Amerigo Vespucci in Relatarea celei de a treia călătorii. Dar prima descriere a petelor negre, a Sacilor-de-Cărbune. am întîlnit-o mult rnai th'ziu, în De Rebus Qceanisis de Pecbo Martir c|e Anglevia.
Altădată mă culcam pe spate în iarba, efuuir.d Steaua Nordului printre constelaţiile Urselor. în spatele meu. doica, toată numai o rană. ^enea ţjnîndu-I pe Heraciit de mină. Rîdeau de mine. O s-o găseşti în ulcior, îşi butea joc de mine doica în mod giosolan. Femeia i.ese din umezeală, zicea Heraciit. Caut-o în legea anotimpurilor; unde numărul şapte se împreună cu luna.
Inima amestecă iubirile. Totul încape in aeeM .univers rotund. Mie creier care bate ea şi cum ar ghidi.
Multe alte iubiri au luat în viata mea. forma Stelei Nordului. Dar numai pentru o clipă. Doar ea a rămas neschimbată în inima mea. în pupilele mele eh-: copii, m rătăcirile mele de bărbat. în această a doua tristă copilărie a bătrîneţii.
încearcă să închizi ochii din nou. O vezi strălucind sub pleoape ? Nu, întunericul e acum înăuntru, afară, peste tot. Petele din Crucea Sudului acoperă porţiunea goală a cerului. Lumina moartă a constelaţiilor, transformată în cărbune, umple cele două pungi umflate *ub ochii tăi. Strălucirea blinda, deşi inegală, a ace^.'<>r pube-sulae prefăcută în urdori.
N-o să poţi niciodată renunţa să vorbeşti despre une însuţi ? Faţă de cine vrei să joci acum scena asta • încerci să nu confunzi petele negre din Crucea Sudului cu norii luminoşi ai lui Magellan. Vorbeşti de acele fiinţe al căror pol este noaptea. Cauţi cerul boreal. îrm csu Steaua Nordului printre Saeii-de-Cărbune ai Crucii.
Pe vremea aceea m-am depărtat numai pe jumăta -de natură. M-am închis cu ea într-un pod. Respin»
13921
f'ntele omeneşti şi chiar de animale., m-am vivît cu nasul "n cărţi. Nu in cărţile de hîrtie ; în cărţi de piatră, de 1 linte' de insecte disecate. Mai ales, faimoasele pietre î>'n Guayrâ.* Nişte pietre frumoase foarte cristaline. Trebuie să mi le scot acum din amintire, unde sînt îngropate la sute de picioare sub pămînt Pietrele cristaline se formează înăuntrul unor pungi de cremene. Foart-compacte, ca bobitele unei rodii. Sînt de diferite culori. atît de diafane şi de lucioase, încît la început au fost considerate pietre preţioase extrem de fine. Cei care le-au descoperit s-au înşelat. Sînt mult mai valoroase decit rubinele, smaragdele, ametistele, topazele şi chiar decît diamantele. Au o valoare incalculabilă. Cele mai frumoase se găsesc în micul masiv muntos Maldonado. Eu ştiu, sînt singurul care ştie cum pătrunde sucul prin crusta exterioară a pungilor de piatră, formînd înăuntru cristalele. Cresc înăuntru. Lipsindu-îe spaţiul şi fiind foarte comprimate, punga se sparge cu un zgomot asemănător cu explozia unei bombe sau a unui obuz. Bucăţile se împrăştie la o mare distanţă de jur împrejur şi se încrustează unele în altele, formînd pietre compuse, unite, unice. în adîncul ultimei bucăţi, în nucleul cel mai profund, uneori se văd strălucind zidurile şi turnurile unor oraşe "în miniatură, nu mai mare decît vîrful unui ac. Se văd de parcă ar fi pe vîrful unui munte. Unele din aceste bucăţi se îngroapă foarte adine şi explodează m nou> producînd mici cutremure şi bubuituri pe dealuri şi munţi. Şi pe lacuri şi rîuri, cînd timpul se descompune... Am adus pietrele astea în podul casei, Pe care^l-am transformat în laborator secret de alchimie, minat de himera de a făuri din esenţa ei piatra pietre-:"tra.
IescrinHrt hagment e alcătuit din fragmente luate din Aza> a c- XVI) si „' -P' i ^' din Ruy Dlaz de Guzmân (Argentina, LIII. guvei-n-ithi- • - dln Dispoziţia marchizului de Montei Claros. ...Pentru a SP \ ?aiJltan 6eneral în Peru, Tierra Firme şi Chile. ?"gură nip*,. i ?ite ]a Vistieria Regală din Potosî. cu o escortă p7? ? n Guayrâ", din 1 aprilie ltil:!. C(. VirinU) Dî;v.- Compilatorului)
J393]
I
Din acest vis, pe care ele n-au reuşit să-l protejeze -— ah, pietre frumoase şi trădătoare ! — m-a smuls presupusul meu tată, pentru a mă trimite la Pagoda Gotică Pînă n-apucă să-nnebunească şi el mai rău decît frate-su Pedro, sărutîndu-se rit e ziua de lungă cu mulatre şi indigene, a spus el sentenţios. La drum, avocatei neisprăvit !
Şi plutim mai departe în josul rîului. Striviţi de fetida coloană-piramidă de miros. Scriu ţinnid caietul pe genunchi. Mă adresez rîului, care curge la vale ; poate că aşa o să m-asculte. Ştii bine că merg fără voia mea. Poate fi dus împotriva voinţei lui cineva care nu există încă ? Tu, care nu te opreşti niciodată ; tu, care zămisleşti fără încetare ; tu, care n-ai vîrstă ; tu, care eşti impregnat de conştiinţa pămîntului ; tu, care ai dat de milenii harul tău unui neam întreg, mă poţi ajuta să-mi descarc sufletele multiple încă în embrion, să-mi găsesc corpul dublu înecat în apele tale ? Dacă poţi face asta — şi ştiu că poţi ! — dă-mi de ştire, fă un semn. un gest, oricît ar fi de mic şi de imperceptibil. Nu te purta ca spiritele eărpănoase de pe Dealul Santinelei. Acum citva timp le-am lăsat un mesaj sub o piatră, mtrebîndu-le ce ştiu despre Steaua Nordului. Am găsit hîrtia strînsă ghem, pătată cu o substanţă nu tocmai spirituală. Ah ! Aha ! a spus rîul cu glas răguşit în dreptul unei plaje largi : Takumbu e un deal foarte bătrin. A început s-o ia razna. Nu ştie mai nimic. Suferă de rău de pietre şi de fluxul cavernos pe care i l-a lăsat în măruntaie cultul şarpelui. De ce crezi că-i duc acolo pe deţinuţii osîndiţi la muncă silnică pe viaţă pentru delicte politice ? Marea Broască Tutelară a poruncit să se extragă pietrele pentru a pava oraşul ăsta blestemat. Asuncion va rămîne pig' truh cu gfnduri rele... L-a întrerupt urletul vîslaşilor-Cabotierul s-a aplecat o clipă pe marginea unui banf de nisip. Cîteva rame s-au rupt nemaipuţind suport3 presiunea. Cabotierul a evitat obstacolul. Am profitat o? învălmăşeală. Am băgat hîrtia într-o sticlă. Am lâsat-să cadă între nuferi.
[394]
Toată noaptea presupusul meu tată şi-a povestit viaţa • neripeţiile de care-a avut parte în Paraguay de la S1 f ,a iui cu caravana braziliană, pentru manufactu-S°firde tutun negru. Avansări. Aventuri. Fanfaronade. A no vestit cum a" intrat în garda regelui. Cum a fabricat -af de puşcă. Cum a reparat archebuze. Cum a inspectat forturile, ocnele şi fortificaţiile din Provincie. în Ţara de Jos si în Ţara de Sus. Cum a întemeiat fortul San Carlos. Cum a fost comandantul forturilor Remolinos şi Bourbon. Cum a ridicat noi forturi şi bastioane. Cum a colaborat cu Felix de Azara şi Francisco de Aguirre la demarcarea frontierelor dintre imperiul spaniol şi cel portughez, înşiră la nesfîrşit serviciile pe care le-a adus coroanei. Monotonă intonaţie a gurii, care nu gîndeşte la ceea ce spune. Don Engracia repetă de o mie şi una de ori vechea poveste. Deocamdată nu-l interesează altceva decît să-i distreze pe vîslaşii care trag la rame în mai multe schimburi. Cei care se odihnesc dorm legănaţi de uguitul glasului caprin.
Din cînd în cînd glasul tutelar se estompează, ames-tecîndu-se cu zgomotul surd al ramelor, cu clipocitul apei din bordurile ambarcaţiunii, cu pîrîitul sacilor, cu fxplozia vreunui butoiaş cu seu. Aşa încît aceste întreruperi în felul lor spun alte poveşti, dar nici lor nu le prinde nimeni sensul, deşi le ascultă sunetul. în afară de mine, care le ascult şi le prind pe amîndouă.
(Glasul tutelar)
Iii 1774 am fost avansat la gradul de căpitan. Douăzeci de ani de muncă grea. Fidelitate deplină faţă de uveranul nostru  Trei ani mai tîrziu am adus Coroanei e  mai important serviciu din cariera mea. Am fost în-vasar    Pă insPectez în taină situaţia în care se aflau "        eacrediili    R                    ll
vasar    P        P         în taină situaţia în care se aflau
Igati"-      eacredinciosului    Rege    pe   malurile   rîului locul™1'  C?!Fe SG 8tabilLseră  Şi ridicaseră fortificaţii în  neCU ^Cela;ii nume- pe drumuri accidentate, invadate credincioşi, de sălbaticii indigeni mbayăs, aţîţaţi de
[395]
bandiţii b.uzilieni. ;<i?,i pătruns în teritoriul duşfrun avînd drept călăuză un dezertor din neamul amintit îni'runtînd toate riscurile, m-am strecurat in tăcerea nopţii şi, de două oii, am pătruns în menţionatul bastion, ocupat prin viclenie şi trădare în acele zile de portughezo-brazilieni. Am observat cu mare atenţi» fortificaţiile lor şi întreaga situaţie. Am adus despre toate informaţii precise şi am făcut planuri, care, asa cum a spus mai tîrziu însuşi Guvernatorul Pinedo. au fost foarte utile şi ne-au prins foarte bine cind am trecut la atac şi am recucerit susnumita fortificaţie.
Asediul a durat trei zile şi trei nopţi, în plină iarnă Animale şi oameni, dirdîind de frig. alunecam pe o pojghiţă groasa de gheaţă, care crăpa sub greutatea noastră, iacîndu-ne să ne afundăm în şanţurile adînci şi în gropile fortificaţiilor, şi asupra noastră cădeau ploaia de gloanţe trase de cei asediaţi .şi săgeţile indigenilor.
Piesele de artilerie s-au împotmolii în acest cîmp-de gheaţă, care lumina întunericul. De trei ori cavaleria a fost nevoită să se împrăştie. Goi, complet iipsiţi de alimente, noi. oamenii, ne transformasem in adevăraţi ţurţuri.
Şeful nostru drag. ofiţerul don Jeseph Antonio Yegros. tatăl actualului căpitan Fulgencio Yegros. pe jumătate rudă cu mine. a dat ordin să simulăm o retragere, în zori am încercat un ultim atac. Era ca şi cum am fi încercai să-i înşelăm pe brazilieni umblînd cu cioara vopsită. Să aprindom luminări fără fiii!.
Aşezat pe un morman de piei. rezemat de catargul principal, înconjurat de duhoarea sporită acum de putrefacţia cadavrelor din Igatimi. povestitorul a tăcut o clipa-Felinarul de cabotaj pus pe genunchi îi săpa şi mai admc trăsăturile de ţap. jumătate om, jumătate dobitoc. C°n~ centrat în întregime asupra amintirilor, nu e aici deci cu trupul. Suflet antiuman rătăcind pe târîmuri de gheată, de vint. unde şuieră mii de săgeţi, unde rasu«a
h-jbuiiuri de tunuri- şi salve de puşti. Strigăte sălbatice în portugheză şt în dialectele indigene. O hărmălaie diabolică. Un vacarm îngrozitor.
' Se vede că glasul tutelar nu mai ţine seama de vLs-laşi de pilot, de şeful de echipaj, de plutaşii mulatri, de indigenii care trag Ia rame. Cu atit mei puţin, bineînţeles^ de mine. Niciodată nu rn-a băgat în seamă. :\T-a socotit o fiinţă ridicolă, un monstru. Eu nu existam pentru presupusul meu tată decît ca obiect al urii. vociferărilor şi pedepselor lui. Portughezul are o palmă grea, cu care e în stare să mute fălcile din loc \şi unui leu. Vîntul stfrnit de scatoalca pe care mi-a dat-o eînd m-a prins cu craniul în chipă-amiaza aceea mi-a vîjîit multa vreme în urechi şi mi-a răvăşit chica. Şi încă una, noaptea, fiindcă nu i-am îndeplinit îndată porunca de a arunca tigva in rîu. Miha-gheară îl înhaţă zdravăn pe stăpânul tutelar. Se stringe în jurul gîtului. îl sugrumă. Nu-i dă drumul pînă ce lacrimi de mînie şi de neputinţă nu izvorăsc clin ochii lui de muribund. Pot oare plînge două pustiuri ? îmi ţintuiesc ochii într-ai lui. şi acum pustiurile sînt patru. Portughezul cedează pînă la urmă. Cu penultimul horcăit : Dă-mi drumul, copile ! Hai, dă-mi drumul, că mă sufoc ! Aruncă tigva-n rîu şi ne-am împăcat ! Mi-am desprins mîna uşurel, oiiberîn-du-i mărul lui Adam. Degetele mele de Cain rămăseseră crispate. Toată noaptea a trebuit să le cufund în apa aceea puturoasă, pînă ce s-au muiat puţin este puţin şi au revenit la normal.
(Glasul tutelar)                                     ..'??
^ -In noaptea aceea n-am murit tremurînd de frig. gol ir,j '' mic& distanţă de palisadele duşmanului. Zgiri-ţjpj,          e maracmişunle acoperite de chiciură, ra-am
îneă °U Un e^°rt suPraomenesc pînă la cadavrele care Pătur  AS€ 5ăciseră- M"am acoperit cu ele în chip de săgeata nf* îmbră^L?at st™s unu] din ele, ţ.inîndu-mă de ** care-o avea înfiptă în spate. Mi-am lipit gura
de  gura  cadavrului,  în  căutarea  restului  de  căldură care-ar mai fi rămas în el. Iartă-mă ! am bolborosit cu buzele încleiate de spuma amestecată cu sînge. întărită şi ţepoasă ca firele mustăţii lui. Ajută-mă, oştean mort'! Dacă tu ai murit, nu mă lăsa şi pe mine să mor ! Cadavrul nu zicea nimic, de parcă mi-ar fi dat să înţeleg : Profită, cumetre, cit poţi, că eu nu mai am nevoie de ce mi-a rămas şi-mi prisoseşte. După tonul glasului, l-am recunoscut in întuneric pe cumătrul Brigido Barroso. Un bărbat, cel mai zgîrcit şi strîns la mină din cîţi au fost în toată Tierra Firme de cînd e lumea şi pămîntul. M-am mirat că devenise dintr-o dată atît de darnic.  M-am .învelit bine cu trupul lui. Dac-ai ajuns în iad, spune-mi, cumetre Barroso, cum e pe-acolo şi, dacă-i adevărat că sînteţi în Ţara de Foc, dă-mi şi mie prin gura ta puţintel din focul ăsta, măcar o găleată de jeratic. Dar gura lui Barroso rămînea îngheţată, tocmindu-se, tînguindri-se, calicindu-se chiar şi după moarte pentru ceea ce nu era al lui.
Nu mi-am putut înăbuşi un strigăt care a răsunat în noapte. Capricornul s-a trezit. A fost gata-gata să se repeadă la mine. Am ridicat flinta şi-am pus-o la ochi. S-a oprit. M-a umplut de ocări în barbarul său dialect de tîlhar bandeirante. Cabotierul a nagivat dus de vînt şi s-a împotmolit în tuful malului. Pentru numele lui Dumnezeu,. Excelenţă, ce vi s-a întâmplat ! Adineauri v-am auzit scoţînd un strigăt îngrozitor ! Nu-i nimic, Patino. Probabil visam că merg pe i-îu. Ţineam mina în apă. Poate că m-a muşcat un peşte pirana. Nimic grav. Du-te. Nu mă deranja cînd stau singur şi scriu. Nu intra cînd nu trimit să te cheme. Dar... Excelenţă ! Din degetele voastre curge sînge ! Mă duc să chem medicul imediat! Lasă. N-o să curgă mult sînge. Nu-i cazul să-l deranjezi pe bătrînul ăla neghiob din pricina acestei răni vechi. Du-te.
In această parte a caietului, litera apare într-adevăr puţ»n mâzgălită, acoperită de un mucegai roşcat acolo unde moli» au păscut în voie făcînd găuri mari.
[398Î
Cînd ne-am deşteptat, am văzut cabotierul împotmolit - tr-un cot al riului ca o pîlnie săpată în malul înalt. m Erau cu toţii cufundaţi într-un somn mai greu ca moartea. Patronul şi membrii echipajului stăteau tolăniţi Pe sacii încărcăturii, mai morţi decît cadavrele din Igatimi. Soarele s-a ivit de pe celălalt mal şi s-a instalat la locul lui obişnuit. Ţintuit deasupra capului, la amiază. Duhoarea s-a înteţit. O vei recunoaşte după cum pute, a spus Glasul în spatele meu. în clipa aceea am văzut tigrul, pitulat în mărăcinişul de pe mal. Puteam să prevăd ce se va întîmpla. La umbra velelor, întinse ca nişte corturi, echipajul continua să doarmă în zăpuşeala după-amiezii. Mi-am potrivit voinţa cu cea a fiarei care se arcuia gata să facă saltul de opt metri înălţime. O miime de secundă înainte ca pătatul meteor să sară cu un răcnet cumplit asupra cabotierului, am sărit în apă. Am căzut pe un covor de plante plutitoare. De acolo, purtat lin de plaur, am văzut tigrul sfîşiindu-l cu ghearele pe don Engracia, cînd a vrut să se ridice ca să-i. ţină piept cu puşca. Arma a descris o parabolă şi a căzut în mîinile mele. Am ţintit cu grijă, ceremonios, fără grabă. O anumită delectare m-a făcut să zăbovesc con-tomplînd spectacolul cabotierului prefăcut în altar de sacrificiu. Am apăsat pe cocoş. Fulgerarea armei a desenat în jurul tigrului un inel de fum şi sulf. Urlete de durere au făcut să tremure apa, să se înfioare plaurii, să răsune malurile. Capul însîngerat al tigrului s-a întors suflînd din greu. Furios. Ochii lui s-au ţintuit într-ai mei. Privire încărcată de nenumărate vîrste. Parcă voia sa-mi transmită un mesaj. Am ochit calm încă o dată înh §albenă> îmPUŞcătura i-a stins incandescenţa. Am inc °iChil Şi"am simţit că abia atunci mă nasc Legănat aDa°fU-i ld(? Porumt)-de-apă, am simţit că mă nasc din dîiho > °aSă' din glodul urît mirositor. Mă năşteam în Bobo T mii' Mă trezeam în putoarea universului, mat cu mătas€ neagră plutind pe pluta-coroană, înar-timn ri-°fPUŞCă fumegîndă, ieşind din apă în zorii unui
* «istinct. Mă năşteam ? Da, mă năşteam, Rătăcit
[399]
pentru totdeauna dt adevăratul loc. s-au plins primele mele orăeăîeli. O să-l aflu vreodată ? Da, o să-l afli. \n acelaşi .loc în care l-ai pierdut, a spus glasul răguşit ai riului, Lingă mine plutea o sticlă. De partea cealaltă domnea o ceaţă deasă. Am ridicat-o. Am văzut pîirua săpată în malul împădurit, care ardea în strălucirea zenitalâ. Am ridicat sticla. Am băut dintr-o înghiţitură propriile mele întrebări. Suc de laptele-cucului. Am supt propriul meu lapte, muls de la ţîţele mele frontale. M-am ridicat încetişor înşfăcind puşca.
M~am  uitat de jur împrejur.  Am văzut  cabotierul pustiu, aplecat într-o rină pe mal, răspîndind duhoarea încărcăturii. Capul de tigru înfipt în vîrful vergei. în fund, în desişul întunecat al malului povîrnit, am văzut două rânduri de licăriri în jurul unui obiect care părea să fie un sicriu. Şeful de echipaj a coborît în fugă taluzul. Silueta lui întunecată şi transparentă în acelaşi timp s-a oprit în faţa mea ezitând, fără a şti cum să înceapă : Domnule, tatăl înălţimii Voastre mi-a spus să vă chem !... Lasă prostiile astea, omule.  în primul rînd,  eu n-am taiă. în al doilea rînd.. dacă-i vorba de cel pe care dumneata îl numeşti tatăl meu, nu staţi de priveghi la căpâ-tîiul lui colo sus ? Da, Domnule ; don Engracia a murit acum câteva clipe. Ei bine, eu m-am născut acum câteva clipe. Cum vezi, din momentul ăsta nu mai avem ce discuta. Cinstitul vostru părinte stăruie să urcaţi ca să-l vedeţi. Ţi-am mai spus că nu mă leagă de omul ăsta.. viu ori mort, nici o legătură de rudenie. In afară de asta. dacă stăruie să mâ vadă cu orice preţ. să coboare puţin din sicriu şi să vină să mâ vadă. Eu nu mă mîşc de aici în ruptul capului. Domnule, înălţimea Voastră ştiţi că numai şchiopii coboară uşor povârnişurile, d&r patronul e acum complet invalid şi n-ar putea să înainteze un singur pas, oricîte eforturi ar face. Ar vrea sâ-şi ia rămas bun de la Înălţimea Voastră, să vă împăcaţi, sa primească  iertarea  voastră  înainte  de  a  fi  îngropa Iertarea  mea  n-o să-l  apere de înţepăturile muştele1"
[40(U
 apOj de lăcomia viermilor. Domnule, este niah'inde' sufletul bătrînului. Bătrînul ăsta destrăbălat V e suflet, iar dacă are e numai dintr-o neglijenţă a "elui ce împarte sufletele. Dinspre partea mea, poate să ajungă şi în iad.
î Scrisoarea XLVIII. Guillevmo P. Roberkon relatează episodul în felul următor :
Cu mulţi ani înainte de a-şi face intrarea în viaţa publică. Supremul s-a certat cu tatăl lui dintr-un fleac. Nu s-au văzut şi nu şi-au vorbit cîţiva ani. In cele din urină, tatăl a căzut la pat şi, simfind că i se apropie moartea, a dorit foarte mult să se împace cu îiul lui înainte de a ajunge în lata judecăţii de apoi. Cînd i s-a adus dorinţa asta la cunoştinţă, fiui a refuzat să-l vadă. Boala bătrînului s-a agravat din pricina încăpăţinării fiului ; îl îngrozea, cu adevărat, să părăsească lumea asta fără să obţină împăcarea şi să se ierte unul pe celalalt. A declarat că mîntuirea sufletului său era în mare primejdie dacă murea într-o asemenea stare. Din nou. cu eîteva ore înainte de a-şi da sfîrşitul. a reuşit ca ruuele sfi se ducă la fiul rebel şi să-l implore să primească şi să dea ia rindul lui binecuvîntarea şi iertarea. Acesta a rămas neînduplecat şi i-a dat acelaşi răspuns ranchiunos, I-au spus că tatăl lui credea că sufletul n-o să-i ajungă în cer. dacă nu pleca din lumea asta împăcat cu fiul său mai mare. Natura umană se cutremură la auzul răspunsului primit : — Atunci spuneţi-i bătrînului să se ducă-n iad.
^  Bătrînul a  murit  delirînd  şi   chemîndu-şi   fiu!   cu   gemete sîişietoare pe care istoria le-a înregistrat."
Bazat  pe  operele  fraţilor   Robertson   şi   pe   alte   mărturii, omas Carlyle descrie scena cu mai puţin patetism. Faţă de ^anunţile de împăcare ale batrinului, care nu se resemnea/ă de ™ar! făfă sâ"şi vadă ?iul Şi să-şi acorde iertarea reciprocă  6ama C& "U Va putea inlra m cer  dacă nu apucă sa  se
'8 'll faCe Pe Supremul să sPună Pur ?' siraPlu :  am ^ rezolvat o mulţime de treburi care nu-mi ie sâ mă duc ?i, mai ales, că n-are nici un rost.-
88                                                                                      [401]
O altă mărturie despre ruptură, aflată în afara oricărei b" nuieli de indulgenţă sau de bunăvoinţă, ne oferă corespondent dintre fratele Bel-Asco şi avocatul Buenaventura Djaz de Ven tura. Acesta din urmă l-a precedat pe Supremul în funcţia d Sindic Procurist General, s-a stabilit apoi la Buenos Aires Şi a devenit un personaj  influent în politica argentiniană ;    jar fratele Mariano este autorul cumplitului pamflet pe care, sub titlul  de Proclamaţia unui paraguayan  către  compatrioţii lui l-a lansat împotriva Dictatorului Perpetuu la puţin timp după numirea lui ; amîndoi nu puteau decît să mintă folosindu-se de adevăr  (în  pofida faptului  că,  aşa cum  spunea incriminatul, orice referinţă contemporană e suspectă).
Redus la esenţial, finalul scrisorilor exprimă următoarele: „La puţin timp după întoarcerea lui la Cordoba. a pus în cui anteriul pe care se cuvenea să-l poarte, în calitate de Cleric care făcuse primele jurăminte şi primise prima tonsură, şi a început să ducă o viaţă şi mai licenţioasă şi depravată decît cea pe care-o dusese la Cordoba. Din cauza asta a rupt relaţiile cu tatăl lui, pe atunci Administrator al taberelor de indigeni din Jaguaron şi n-a mai vrut să aibă de-a face cu el niciodată. Cu cîţiva ani înainte ca fiul să-şi asume Guvernarea Supremă, bătrînul, aflat pe patul de moarte, a vrut să se împace cu primul său născut. A trimis cîteva rude cu răgumintea de a-l avea lîngă el în acele clipe, pentru a-şi da reciproc ultima binecuvîntare. Răspunsul a fost refuzul cel mai hotărît şi nemilos.
Bătrînul şi-a pierdut orice speranţă, după ce îşi chemase de atîtea ori fiul şi-i ceruse zadarnic iertare. în delirul agoniei, totuşi, a avut o halucinaţie în care îşi vedea fiul intrînd in cameră înfăşurat în pelerina lui roşie şi apropiindu-se de Pa • Bietul om a murit strigînd Vade retro Satana ! şi bleste-mîndu-l în ultimele lui horcăieli.
Totuşi, în perioada acestor triste evenimente, viitorul nos i Dictator a trăit chinuit de resentimentul pe care i-l proauc   ^ permanentele   aluzii   la   originea   lui   bastardă.   A   izbutit obţină,   prin   viclenie   şi   mărturii   mincinoase,   un   docul» fals cu arborele lui genealogic. De atunci, în Consiliu, în
[402]
file publice, în sinecurele şi veniturile mînăstireşti care-au funcţii ^ urcuşului pînă la Puterea Supremă, s-a prezentat -^totdeauna începînd cu formula sacră. Eu, Judecător de Rangul Jn      sin(jic procurist General, născut în acest oraş Asuncion,
'ndent al celor mai vechi şi mai nobili conchistadori ai GS tei Americi Meridionale. Credea că se pune astfel la adăpost de noi jigniri la adresa condiţiei lui de fiu al unui străin, al unui venetic, al unui mameluc din Sâo Paulo : şi mai a'les credea că scapă de calificativul mulatru, pentru el îngrozitor de injurios şi degradant, care i-a ars sufletul cu fierul roşu, sub stigmatul pielii lui întunecate.
Ceea ce nu poate fi pus la îndoială, Reverend Părinte, este că ruptura cu tatăl lui datează din epoca depravării şi alunecării pe panta viciilor. Versiunile martorilor au transmis acest fapt cu o anumită repulsie superstiţioasă, care l-a făcut ambiguu şi echivoc. Adevărul pare să fie însă altul : după ce taică-su l-a certat pentru purtarea lui îngrozitoare şi l-a dojenit aspru pentru alte fapte nu mai puţin murdare şi nedemne, bruta înveninată de viciile lui morale l-a pălmuit fără milă, cu laşitate, fiind el un bărbat în plenitudinea forţelor şi celălalt un bătrîn neputincios,
Sînt unii care spun că numai datorită intervenţiei unor vecini n-a apucat să-l omoare în bătaie. în felul ăsta Dictatorul nostru şi-ar fi început foarte frumos cariera ca paricid.
Nu, prietene Ventura, nu te lăsa tîrît totuşi de justa dumi-tale indignare. Această «repulsie superstiţioasă» a martorilor care ne-au transmis incidentul dintre tată şi fiu nu se bizuie pe mei ^un fapt ambiguu sau echivoc. Trebuie să spunem adevărul, mai ales între noi, chiar dacă nu ne convine să-l trîm-
T ea mUU deocamdată> căci ar Putea Produce un efect  elUÎ d°rlt de noi' Eu ° ^ t*"1 spun- dar Păstrează-l pir,/ Umneata cu rezerva pe care-o acreditează prudenţa şi c"-cumspecţia dumitale.
Taberele)1^ d.mtre don Engracia-  Pe  atunci  Administrator al
datorat e-      indigeni din Jaguar6n, şi irascibilul  său fiu s-a
dedat de63!-686101' ?i  OrgiiIor la  eare însuS<  don  Engracia  s-a
3 lneePuţ în satul  acela de indigeni.  împreună  cu
L
 [4031
 care  încâ  de pe  atunci  dădea semne vădit
 a (j
;iul  huu  l-'t: .sminteală.
Abuzurile căpitanului de artilerie din garda regelui, transformat, în administrator, au devenit din ce în ce mai mari, ju_ decînd după acuzaţiile foarte grave pe care i ie aduc locuitorii satului Jaguaron, într-un memoriu adresat direct viceregelui de şeful Juan Pedro Motati,  primarul susnumituîui  sat."
(Memoriul şefului Motati)
„Nu-i de mirare că indigenii au de îndurat o servitute atît de apăsătoare, cînd agentul care stârneşte acest incendiu e de o lăcomie nesăţioasă, plin de copii şi de datorii, lipsit de calităţile cerule de o asemenea misiune. A venit plin de ambiţii !n funcţia de administrator al taberelor de indigeni, asu-prindu-i cu munci insuportabile, despuindu-i de putinele lor bunuri şi aducîndu-i într-o stare vrednică de plîns.
Cine-ar putea crede, Excelenţă, că samavolniciile merg pînă acolo încît ne răpeşte fetele şi femeile, coniiţhid cea mai îngrozitoare crimă pe care răutatea omenească o poate concepe.
Din toate aceste motive, vă implorăm pe Excelenţa Vnastră să binevoiţi a ne trimite un om mai integru, aşa "um cere această nefericită situaţie, pentru a confirma la fala locului acest Raport secret pe care cu umilinţă îl supunem atenţiei voastre. Vă rugăm să-l consideraţi vinovat pe Administrator şi să-i aplicaţi o pedeapsă exemplară, aşa cum prevăd legile, dată fiind lipsa de omenie de care a dat dovada, cum arată delictele şi comportarea lui josnică, suspendîndu-l provizoriu din funcţia pe care-o are..."
..Probabil   că   acuzaţiile   lui   Motati   sint   puţin   exat;erai-e-Tabloul  pe care-l   oferă  despre  dezolarea  a.şe/.ării   de  md'-gen1' ca o  consecinţă  a presupuselor  extorcări,  cruzimi   şi   neleQiu' ale  administratorului,   s-ar   putea   să   fie   într-adevăr   exnse»3'
Lucruri adevărate ? Calomnii '! Cine poate şti !
Cam   tot   pe  atunci  predecesorul   rudei   mele  prin pe   care   l-a   înlocuit,   bal rinul   preot   Gaspav .Câc-pres,   aP1
14II4J
aliaţi?-l
,-bund    găsea   încă   ?ol'te   i!enUu   a   Iw'mul;'   y.a^ţii    luri-Smde împotriva căpitanului administrator.
Scria chiar cu mina lui... Iartă-mă, Părinte, cum poale :sâ
;    un muribund  cu mîna lui ?... Bine,  bine. prietene Bue~
"^entura, probabil că a scris acuzaţiile puţin mai înainte, cînd
"ierurile au devenit foarte grave. Părintele Câceres a dat lu-
?] în vileag : se poartă atît de urît cu lumea, încît oamenii mai gospodari din sat emigrează în masă în provinciile vecine, 'ndu-şi femeile şi copiii. în satul Jaguaron au rămas numai bătrînii, invalizii şi cei pe care, sub ameninţarea biciului şi a puştii, ca în vechiul regim de sclavie, administratorul îi sileşte să-i lucreze pămînturile. Teama pe care-a trezit-o şi ura lăsată în urma lui în sat au fost singurele lucruri pe care le-a făcut pe lume, afirma fostul administrator pe patul de moarte, scriind cu mîna lui sau dictînd braşoavele astea vreunei rude.
Nu te îndoi, frate Mariano, că fostul administrator, care era suferind şi fusese destituit, pierzînd această sinecură, se simţea profund rănit de spiritul energic şi întreprinzător ai căpitanului administrator al taberelor de indigeni. Resentimentele şi răutatea muribunzilor sînt cumplite.
Fapt sigur, prietene, este că după cîţiva ani. cînd căpitanul slujea din nou în miliţia Provinciei, raportul cu privire ia emigrarea in masă a băştinaşilor, în frunte cu şefii de triburi (printre care se afla şi unul pe nume Azucape. care înseamnă Zahăr-pisat), cel mai rebel şi hotărît dintre toţi., zăcea încă în birourile administraţiei. Administratorul l-ar fi spJnzurat de bun"a sef>mă,  dacă   Azucape n-ar  fi   apucat  să  fugă  la   timp
Cauza   rupturii   dintre   tată   şi   fiu   ar   trebui   căutată   în
e fapte. Constat că părăsirea carierei ecleziastice de către
.«Potul meu şi brusca lui cufundare într-o viaţă de depravare
'scandaluri s-au petrecut după această ruptură ;  probabil au
fo>< corolarul şi consecinţa lor
Paie a'f f.Unci a dus ° viatâ monahală, presupune cineva care îmbrăcate " inî°rmat- Dar ce vsîwe a" moravurile austere, întrebat V*1 demnitatea veşmintelor preoţeşti ? pare să se Eî  num SdeSea' De ce să faca atîtea sacrificii pentru faima ?    evenit  ţinta unor atacuri  înverşunate,  cind   tai-
[4051
că-su şi fraţii Iui Pedro şi Juan Ignacio terfeleau nu num-numele, ci şi tradiţia întregii familii, în bacanale cu indigp.n î* şi mulatrele din Jaguaron ?
Se schimbă radical.  Astfel,  în  timp  ce  băştinaşii asuprj« îşi părăsesc locurile ancestrale, fostul cleric din Cordoba, car făcuse  primele  jurăminte,   se  afundă  peste  noapte  în   cloaca unui libertinaj fără frîu,
Se transformă într-un adorator deşănţat al lui Venus Caută iubiri facile, aventuri frivole, femei de moravuri uşoare îşi petrece nopţile în chefuri interminabile. Străbate cartierele deochiate ale oraşului în grupuri de petrecăreţi, cîntînd serenade, dansînd la balurile din port. Are mare succes la aceste zaiafeturi, fiindcă ştie să cînte frumos şi să strunească perfect corzile chitarei.
Mai ales se prăpădeşte după jocurile de cărţi. De multe ori îl prind zorile jucînd monte sau truco, şi pierde cu aceeaşi uşurinţă cu care cîştigă banii în procesele cu care a devenit faimos, căci n-a pierdut nici unul de cînd şi-a început cariera de avocat." (Nota Compilatorului,)
îngropaţi-l odată, cît puteţi de adînc. Pe urmă adu oamenii. Trebuie să scoatem cabotierul din mocirla asta şi să ne întoarcem imediat la Asuncion. Şeful de echipaj s-a dus să cheme oamenii. Reflex iute printre reflexele .care suie pe malul înalt. Sus, pe faleză, în ceaţa albă a amiezii, luminările pîlpîie cu o lumină foarte vie în cele mai frumoase culori. Datorită efectelor de perspectivă şi refracţie, priveghiul în aer liber printre copaci oferă un spectacol plăcut, punctat de şase lumînan foarte aproape de nori.
Velele de pe cele două catarge s-au umflai uşor şi s-au întins cind a început să sufle vîntul din nord, Ş cabotierul şi-a continuat drumul în josul rîului pe ins rat. Glasul caprin şi-a început relatarea isprăvilor de căpitan în garda regelui. Silueta rezemată de catar^.je principal părea mai înaltă decît în cele treizeci de z precedente. Glasul mai limpede. Lumina roşiatica a ' cului felinar de cabotaj lăsa să se întrezărească un c
[406]
mai sănătos. Cea mai mare parte a oamenilor din echi-• aşezaţi în jurul lui, ascultau dînd din cap cadenţată fi interminabila lui poliloghie. Doar cîţiva vîsla.şi indigeni ajutau vîntul cu ramele lor, împingînd cabotierul pe apele canalului. După şapte zile încheiate am zărit portul Santa Fe.
1
(Circulara perpetuă)
PARTEA BUNÃ ŞI ÎN AFARA DF. ORICE îală e că aici, în pofida tuturor greutăţilor. Revoluţia n-a apucat pe un drum greşit. Ţara n-a avut decît de cîsti-gat. Mulţimea a ajuns să ocupe locul ce i se cuvine. Uneltele însufleţite dinainte sînt ţăranii liberi de azi. Au pă-mînt. au avînt, au cuvînt. pentru a scăpa de relele care au devenit bunuri. Nu mai sînt nevoiţi să se angajeze ca argaţi decît la stat, singurul lor stăpîn. care veghează pentru ei cu legi drepte, egale pentru toţi. Pămîntul e al celor ce-l muncesc, şi fiecare primeşte ce are nevoie. Nu mai mult. dar nici mai puţin.
Din cele şapte vaci şi un taur aduse de Juan de Sala-zar, cînd a întemeiat oraşul Asuncion, s-a ajuns la nu mai puţin de zece milioane în cele şaizeci şi patru de mari  ferme ale Patriei ;  gospodării  colective sînt cu sutele. întreaga ţară e plină de bogăţii. Nevoia de a multiplica a devenit acum nevoie de a de-multiplica. Căci orice exces de bunuri degenerează fatal în rele, aşa cunj ne învaţă experienţa. Prosperitatea unui stat nu consta atît în existenţa unei populaţii foarte numeroase, cit in perfecta legătură a poporului cu mijloacele sale de sub-sistenţă. Va veni ziua cînd paraguayenii nu vor putea face un pas fără să calce pe grămezi de uncii de aU1_' prezis asta cu mulţi ani în urmă mulatrul ăla din Grande. Correia da Cămara, care a venit de mai n10 ori aici, vrînd să-mi vîndă himere de ocazie în nun\ Imperiului. Uneori prorocirile farsorilor vicleni se ' veresc mai curînd decît prezicerile vizionarilor cai vizionează decît elemente neverosimile, produse « /.ia cronică a Utopiei. Taie galimatiile astea. Pune^• paraguayenii. sîntem gata să păşim pe oracolul P
Cu uncii de aur pe care ni l-a prezis acei portughez-bra-
zilian.
Poporul nostru, am spus-o întotdeauna, va obţine ce se cuvine la soroc ; dacă nu, cînd va voi timpul să-i aducă împlinirea. Să se deschidă rî urile pentru comerţul exterior ; este singurul lucru care lipseşte pentru ca bogăţiile noastre să inunde străinătatea. Cînd stindardul Republicii va fi liber să navigheze pînă la mare, li se va îngădui străinilor să vină să facă comerţ cu noi, in condiţii, egale.
Doar atunci se va stabili, nu numai traficul mercantil, ci şi un lucru mult mai important, si anume chestiunea limitelor dintre state, despărţite artificial pentru ca Imperiul colonial să poată stăpîni mai bine. în spatele lui, sub-coloniile şi sub-imperiile susţinute de inte-
. resele oligarhiilor. Au prosperat şi ele cum nu se poate mai mult, deghizate sub mantia patriotismului. Piuă cînd Confederaţia de State Americane va fi o realitate înve-
. derată, nu o simpla vorbărie de discursuri şi tratate, aici se vor reglementa atît comerţul, cît şi relaţiile externe si toate celelalte probleme, după cum va fi mai potrivit şi mai util pentru paraguayeni. Nu spre folosul exclusiv ai străinilor, cum se întâmpla înainte de Dictatura Perpetuă.
Prin propriul lui efort. Paraguayul şi-a făurit temelia de Patrie, de Naţiune, de Republică. Educaţia pe care o primesc paraguayenii e naţională. Tot aşa biserica şi religia. Copiii învaţă în Catehismul Patriotic că Dumnezeu nu e o nălucă şi că nici sfinţii nu sint un trib de ipershţii negre cu coroană de tablă aurită. Simt că dacă se 7r^eu e ceva mai mult clecit un i'iivînt oarecare, el piră " T Pâmîntul Pe care-l calcă> în aerul pe care-I res-cercînd Urile cîl?{igate prin munca în colectiv ; nu întinde d""?1 n°rocul cu cerşitul cum dă Dumnezeu prin
ora?e sfn   ?Ciî pe străzi" prin pieţe' pnn sate- lîrSuri> de*"ă m        , uri- Crescuţi la sinul pămîntului. îl consi-
i P          r adevăratâ- îi tratează pe ceilalţi conce-
a pe niŞte fraţi alăptaţi la acelaşi sin. Hm ! Taie
[4093
imaginea asta a pămîntuluî-mamă. N-o să intre-n capul acestor pui de lele.
Aici am naţionalizat totul pentru toţi. Copaci, plante colorante, plante medicinale, lemne preţioase, minerale Pînă şi arbuştii de yerba mate i-am naţionalizat. Nu însă şi animalele ori păsările ; astea niciodată nu-şi părăsesc locurile natale. Norii ies din umezeala pămîntu-lui, din apa rîurilor, din respiraţia plantelor. Norii revin transformaţi în ploaie, în rouă dimineţii. Se întorc în pămînt. în rîuri, în plante. Nori, păsări, animale, pînă şi lucrurile neînsufleţite ne predică fidelitatea faţă de meleagurile natale. Cum ţi se pare fraza asta, Patifio ? Cuvintele voastre mi-au umplut ochii de lacrimi, Stă-pîne, şi prin această sudoare a ochilor care sînt lacrimile văd tulbure, dar totodată foarte limpede tot ce spuneţi. Probabil, Stăpîne, fiindcă aceste cuvinte ale voastre îmi strecoară în suflet adevăruri din afară.,. (Urmează o înjurătură a Supremului, imposibil de reprodus ; mai departe, restul filei e ars.)
(Pe o foaie separată)
...melc. vierme, melc fără casă. piatră de rîu, flori, fluturi de cîmp. Multă dragoste în special pentru ce-i stabil, înrădăcinat. Nenumărate specii de plante. Imposibil să le numeşti pe toate. Am vînat maimuţe, tigri, vulpi, cerbi, porci mistreţi. Toate felurile de jivine. Specii feroce ori nespus de blînde. Am vînat un exemplar al animalului numit mantlcora, un uriaş leu roşu, cu chip omenesc cu trei rînduri de dinţi, aproape întotdeauna invizibil, fiindcă apele blănii lui îl fac să se confunde cu reverberaţiile nisipurilor. Suflă pe nări spaima singurătăţilor. Coada lui zbîrlită e plină de ţepi pe care-i azvînf în toate direcţiile mai iute ca săgeţile. Se înfig în copaci B'ac să plouă picături de sînge din frunziş. Am vin„_ mantîcora pe dunele de nisip plinian, trăgînd cu o sa geată cu vîrf ui muiat într-un narcotic. Apoi l-am la în libertate. Cind s-a tre7.it, s-a întors în sălaşul lui
[410 i
• Cînd m-am trezit, eram stropit cu miei picături de n-lCfîe Speciile astea nu emigrează ; de la manticora la S Icul alb tivit cu roşu, le-am văzut pe toate întorcîn-^ie„e ,je bună voie în sihlele lor sălbatice. Am văzut
ăsări zburînd atît de sus, atît de departe, încît păreau nemişcate la capătul privirii mele pătrunzătoare. Dispăreau. Cădeau de partea cealaltă a zării. Cîteva clipe mai tîrziu mă năpădeau din toate părţile. Aşa mi s-a~n-tîmplat cu corbii. Şi cu alte neamuri de zburătoare, de înotătoare. Dar toate, toate, pînă şi cele mai rătăcitoare, se întorc. Lucrurile vii, ca şi cele neînsufleţite, simt şi ele o dragoste puternică pentru tot ce-i stabil, înrădăcinat, neclintit. Dacă pietrele ar avea cum şi cu ce, ar face cel mult o mică plimbare şi apoi s-ar înapoia la locurile lor de baştină. Piatra împlîntată în greutatea ei, planta împlîntată în rădăcinile ei. Tenacitatea actului de a rămîne. Gîndul de stabilire definitivă. Numai eu ştiu cit mă doare fiecare din aceşti copaci uriaşi pe care sînt nevoit să pun să-i doboare, pentru a primi în schimbul lor praf de puşcă, muniţii şi arme. Fiecare lovitură de secure cade pe trunchiul meu ; strigătul lui îşi strigă în mine jalea de dezrădăcinare şi de moarte. Plutele coboară în josul rîurilor, cu colierele lor de mii de buşteni. Haide ! Haide ! le spun. Nu faceţi pe proştii. Trebuie să cădeţi, pentru ca Patria să se ridice ; trebuie să vă duceţi pe rîu în jos, pentru ca Patria să rămînă si să se înalţe.
(Circulara perpetuă)
rit 1   mai mi8ratililor umani nu le-a intrat în sînge spi-^LUI naţional. Cum vine asta să pleci, să renunţi la ce-i al
cut'? nmateria din carG"ai ieşi*'la mediul în care-ai cres-E Uamenii sînt mai răi ca animalele !
aceşti "^ numesc S* nici nu~i consider compatrioţi pe
casa năîi§tanţi Care Se exPatriază ei înşişi, renunţînd la
în Para?it      SCf' Părăsindu-?i pămîntul. Se transformă
11 ai altor state. îşi pierd limba în străinătate.
[411]
îşi. închiriază cuvîntul. Devenind apatrizi neruşinaţi si hulitori, calomniază, defăimează., scriu tot felul de baliverne împotriva ţării' lor. înţeleşi cu duşmanul, se fac spioni, călăuze, furieri şi informatori. Dacă se întorc se întorc în complicitate cu invadatorul. îl instigă. îi ajută în acţiunea de cucerire, de înrobire a propriei lor ţări. Măcar de-ar sluji pentru a fi schimbaţi fiecare pe un fir de praf de puşcă !
Dacă nu m-aş fi opus eu. ar fi emigrai în masă. Plecau cu nemiluita, pînă ce i-am trăznit cu o interdicţie categorică. Aici rămîneţi, năpîrci migratoare, ori vă jupoi şi vă las să vă mănînce furnicile ! Cîţiva mi-au scăpat. ca bunăoară trădătorul Jose Tomâs Isasi. care a trimis apoi ca preţ al fugii cîteva butoaie cu praf de puşcă îngălbenit, inutilizabil, sporind astfel batjocura, luînd în derîdere ultrajul fugii şi al jafului comis în dauna guvernului şi ţârii.
Mulţi adepţi ai unitariştiior. ai cauzei argentinienilor, au rămas în schimb aici prinşi în cursă. Mîţe blînde /ziua. Culicide zumzăitoare noaptea. Conspiră, pradă, pîn-desc, spionează. îi trec sudorile. îşi varsă fierea. îşi rod unghiile. Clocesc ouă paludice în băltoacele de bale. Fac' tot felul de necuviinţe. Se leapădă de omenie. Lindine molipsitoare. Infecţie. Cineva ridică o căpăţină de varză putredă, un cocean de porumb. Dedesubt e o omidă care seamănă cu un om micuţ, Fistulă cu chip de om. Ce faci aici ? Nu răspunde. Nu vorbeşte. N-are glas. Absenţă deghizată. Neputînd să fugă, fac pe morţii-n păpuşoi, încearcă să treacă neobservaţi. Şi-au pus Iacă! la gura. Un fir de păr de neghiob în chip de antenă în creştetul capului ras. Opt picioare faise. Doisprezece ochi orbi. La început îţi spui : Drace ! N-o fi asta oare larva puri' celui de bumbac' ? Nu-i oare coîeopterul megacefal brazilian care transportă microbul dalacului de vjte„' Hoarde de larve veninoase acum ! Le strivesc sub călcu-S-au dizolvat într-un filament de bale. Talpa se IJP*^ de cleiul otrăvitor. Unul din coleopterele astea r^"/V' ti'e s-a urcat -odată pînă la catarama pantofului- ^"
141.2 J
J- jos cu vîrful bastonului. A lăsat pe metal o urmă asemănătoare cu coroziunea unui acid. Ani pus să spele 11 -ui cu o soluţie de extiact de nicotină, săpun negru. >'d fenic şi acid formic extras din ferocele furnici a tavkurues. Degeaba. Firele de rugină erau tot acolo. Se adună mulţi laolaltă,, i'ormînd mormane noroioase. Mişună în laguna de otravă, de parcă ar fi în elementul lor Formează colonii. Vorbesc un dialect portughez banditesc ori o argentiniană migratoare şi argotică. Cînd se lasă noaptea, după fazele Funii, se transformă în pîrrze de păianjen. I-am pîndit mai multe nopţi Ia rînd. Se imprăştie la primele raze ale soarelui. Firele de bale şi-au lăsat urma lor murdară pe uşi, pe faţade, pe culoare. Urmă de bale pe hîrtia vărgată a afişelor de pe uşile catedralelor.
Nu copia ultimele paragrafe pe mhiuta circularei. Nu, Stăpîne, nu le-am copiat. Cînd înălţimea Voastră dictează circular, ordin al Dictatorului Perpetuu, eu scriu cuvintele voastre în Circulara Perpetuă. Cînd înălţimea Voastră gîndiţi cu glas tare. glas de Bărbat Suprem, notez cuvintele voastre în Carnetul de însemnări. Dacă pot, Excelenţă, vreau să spun dacă reuşesc să prind cuvintele astea care se învălmăşesc la gura voastră şi o iau |a trap în sus. Cum stabileşti opoziţia Suprem Dictator / Bărbat Suprem ? După ton, Stăpîne. Tonul cuvintelor voastre dictează, luînd-o in jos sau în sus. vreau sa spun,
aLm§ădUinţa voastrăs duPă cum bate in rafale vîntul
totputernic care vă iese din gura. Doar înălţimea Voas-
_ : c™oa«te un fel de a vorbi care vorbeşte de ia sine,
vier m^UŞ1 felul d€ a VOrbi- GroParul aude <'um S(-- raL>?că auzi? SUb pămînt Eminenţa Voastră probabil că mă Pute °Um mâ mişc sub hîrtoag^ îmi porunciţi. Sînt în «rina B V°aStră- M'a^ învăţat să scriu. îmi conduceţi Bineînt ţ pot să te Şi tai în două, vierme-serib ee eşti ! pline s    f    Excelenţă. Cum să nu. Aveţi drepturi de-
în slujba    C6ţi ?nd aveti chef? Atunci vom fi doi scribi noastră. Deşi, cum spuneţi voi înşivă, Stâpîne,
scribul n-are nici o răspundere. Chiar dacă tot înalţi, mea Voastră spune acelaşi adevăr întors pe dos : Cine s-ar putea mîndri că e un scrib nenorocit ? Am băgat asta la cap. Stăpîne. Nu, Patifio ; mai bine te-ai întreba în fiecare clipă dacă servitorul nu e adevăratul vinovat pentru toate relele care se petrec. De la cel care-mi lustruieşte pantofii pînă la cel care copiază ce-i dictez. Să continuăm, deci.
Bunăstarea de astăzi şi progresul de mîine al ţării noastre, iată ce vreau să protejez şi să asigur ; ba chiar, dacă ar fi cu putinţă, s-o fac să prospere şi mai mult. In vederea acestui scop, acum, cînd consider că împrejurările sînt mai prielnice, am început să iau măsuri, făcînd pregătiri pentru a despovăra Paraguayul de servitutea apăsătoare în care se află. Pentru a elibera traficul comercial de piedici, sechestre, exacţiuni barbare prin care ţările de pe coastă împiedică navigaţia corăbiilor paraguayene, arogîndu-şi arbitrar stăpînirea asupra rîului, pentru a se îmbogăţi şi a-şi întări puterea cu jafurile lor, alimentând pretenţia de a menţine această Republică într-o dependenţă servilă. în înapoiere, asuprire şi ruină.
Am împiedicat succesivele invazii care plănuiau să supună ţara noastră, trecînd-o prin foc şi sabie. Invazia lui Bolivar. din apus. prin Pilcomayo. Invazia imperiului portughezo-brazilian, din răsărit, pe vechile rute de jai ale bandelor de  bandeirantes.  Din sud, permanentele tentative ale argentinienilor. Cea mai mîrşavă dintre toate a fost plănuită de mîrşavul Puigrredon, care recunoscut ţării noastre cele mai mari bogăţii şi destin cel mai luminos al întregii Americi şi a vrut, nu num^ să ne încalce teritoriul, ci şi să prade pur şi simplu au din vistieria noastră.
•ii.
Ciornă autografă a lui Pueyrredon, Proiect pentru Pa^. earea oraşului Santa Fa, dominarea provinciilor Entre Corrientes şi subjugarea Paraguayului :
[«41 f
fcnecef)
i   » V, J tLjbcJo JUBuuoanăo Ca uitUki pun-t/tc-a.
 ej âcn

sc/o WP*to & ''jt?               fa
ji/i Jupani un   tuo Z*/af ce 3^tuatad\*c a- H4MPt*aa#H*e Ca)
tom*> tn tt  \-*CJ*ckuuO JXM. KO kabit. suhuJo loJ t*h.iutTje&S, uuw Jerna-f fi<yttcion*J~ d? ias ottat
»vcttt <f oi! laCt. Jc ia. iozjTtt^t- *n> w nas tctnt la eocu,wc<x ccnJue&S ie Su. ăejfota. en fiuntc a, t>aXcwU*sn»os. & *&"+ Ca 6i4<H?*pa/eu +0

1
 , De  J, ?oj-
 smi   'o*-
»Telul expediţiei în provincia Entre Rios, dată fiind vorf™a el' Se pare că trebuie să fie Corrientes. După ce am    !ncorP°rafe lupele din această provincie, aşa cum, de Q^atat>. armata va ji alcătuită din cel puţin cinci mii eru> cu arme din belşug. Aici, prin urmare, se
ajiâ timpul cel mai potrivii şi unde putem mai uşor cu lege roadele ostenelilor noastre, pentru a subjuga ano' provincia rebelă Paraguay. La simpla apariţie a acestu' număr impresionant de soldaţi, întreaga provincie se va supune, fără a ţi nevoie să se tragă nici un foc de armă Departe de a displăcea oamenilor noştri, pătrunderea în acea ţară va fi întru totul pe placul lor, dat fiind ca este vorba de ţara cea mai bogată şi cu destinul cel mai luminos din America, atîl dacă ne gîndim la vistieria guvernului, în care se află probabil un milion sau un milion şi jumătate de pesos, cît şi la populaţie, care n-a avut de suportat impozitele, dările şi spolierile din celelalte provincii. Fără să mm punem la socoteală toate avantajele care ar decurge din unirea acestei provincii cu o populaţie foarte numeroasă şi din încetarea îngrijorării pe care ne-o produce comportarea echivocă a despotului în ceea ce priveşte patriotismul, principalul avantaj al expediţiei ar'fi acela de a da un exemplu ce-lorlalte popoare şi de a pune capăt acestui măr al discordiei şi acestei pepiniere a disidenţelor care a fost şi este această ţară.
Pînă nu se va restabili ordinea cuvenită hi Paraguay, răuvoitorii şi ignoranţii nu vor înceta să strige în gura mare că paraguayenii smf singurii care în(??eg cum stau lucrurile."
(Dfi''Hmeni{'ie din arhiva Pueyrredon. voi. III, p. 28!3.
Cu doi ani in urmă. la începutul lui 1815. un alt pezevenghi argentinian, generalul Alvear, Director Suprem al pezevenghilor din porturi, încearcă să restabilea relaţiile cu Republica noastră, în ce termeni ? în terme^ nii unui escroc borfaş-cămătar î îmi scrie vrînd sa facă să accept superstiţia că, dacă Buenos AiresulJ>ie _ Paraguayul nu va putea fi liber. încearcă să ras. --V rie cu tertipul altei invazii europene, Nu-mi oferă, consecinfă, un schimb de opinii libere şi prietenie-
[4161
traficant de sclavi, vine cu propunerea de a ca ""h douăzeci şi cinci de puşti pentru fiecare sută schimb paraguayeni în armata lor. Nu cunosc şi nici de m auzit o asemenea mîrşăvie, nici la cei mai josnici Sdnici guvernanţi ai istoriei americane.
Mai vor şi alţii să invadeze Paraguayul. Chiar para-puavenii emigraţi îl imploră pe generalul -Dorrego să facă acest lucru. Josnicia migranţilor. Şi înainte şi după Dorrego^ o mulţime de alţi claponi aroganţi : Artigas, Ramirez. Facundo Quiroga. Tigri ai pampei, pisici sălbatice urlă. miaună, fluieră, suspină cu gîndul de a veni să r'e jefuiască. Toţi au sfîrşit îngropaţi ori exilaţi ; unii dintre ei, chiar în pămîntul nostru.
Şi Simon Bolivar vrea să ne invadeze. Eliberatorul unei jumătăţi de continent face pariuri pentru a ataca Paraguayul şi a subjuga singura ţară liberă şi suverană care există în America ! Sub pretextul că vine să-l elibereze pe prietenul său Bonpland, proiectează invazia pe rîul Bermejo. Ar fi fost vai şi-amar de el, dac-ar fi pus piciorul în Paraguay ! Poate fi sigur că apele roşii ale rîului Bermejo şi-ar fi cinstit atunci numele. Mai în-tîi îmi scrie o scrisoare înşelătoare care ascunde, printre înflorituri şi duplicităţi, spinul unui ultimatum pompos. *
* Către Domnul Dictator Suprem al Paraguayului
Excelenţă,
b Dl" Primii ani ai tinereţii mele am avut cinstea să mă HumK i^ prietenia domnului .Bonpland şi a domnului baron de toţi ™ > ^ a căror Stiintă a făcut mai mult bine' Americii decît ioţi conchistadorii.
f  CU n""hnire că preaiubitul  meu prieten  domnul cun         -          retinut în Paraguay din pricini pe care nu le
Pe acest^"-"^0 că unele informat» false i-au putut calomnia v°astră s     ,™s savant şi că guvernul prezidat de Excelenţa
Do - ~-a sat în?elat cu privire la acest om cinstit, !entă, s^a,ltnpre-iUIări mă îndeamnă să vă roe; stăruitor, Exce-rînd. pentruU"e^' în ,Ubertate Pe domnul Bonpland. în primul eu l-am invtC+ eU SÎnt Pricma venirii lui în America, fiindcă Să facă acea f" Sa Se mute în Columbia, şi, cînd el s-a hotărît !a Ruinl t       ^^^ie  împrejurările războiului lau silit să
 acea f                                         , ş,
a Ruinul tnr   ^^^ie, împrejurările războiului l-au silit să
ava     poate s-rten°S Aires- In al doilea rînd- ?aPtul că acest -a dea strălucire patriei mele cu ştiinţa lui,  de
 suprem]jl                                                           [417]
Nu mi-am dat nici măcar osteneala să-i răspund I/-<? +? să vină, le spun celor care se sperie de fanfaronad l Eliberatorului libcrticid.  Dacă reuşeşte să soseasc" să-l las să treacă frontiera numai pentru a-l face or'l °
elibera din gheaiele unui răzvrătit şi de a o restitui ca simplă provincie celor din Rio de la Plata", cum propune don Simon. Funebrul decan n-are succes cu intrigile şi comploturile lui. Cum ar putea să aibă succes acest lacheu lugubru ! Se arată foarte decepţionat de ezitările Buenos Airesului de a începe „acţiunea de îm-blînzire a acestei fiare'", care aş fi eu. Bolivar nu vrea numai să pună piciorul în Paraguay. Are de gînd să pună piciorul şi în Rio de la Plata, fără a se mulţumi cu faptul că l-a dezamăgit pe San Martin la Guayaquil.
în discuţiile pe care le-a purtat la 8 octombrie 1825 cu vulpoii argentinieni Alvear şi Diaz Velez, don Simon îşi exprimă din nou ambiţia lui „izbăvitoare". O să vă propun, le zice el, o idee neutră. Halal idee neutră ! Domnilor, le zice, am făcut o recunoaştere pe toată lungimea rîului Pilcomayo pînă la vărsare,  pentru a-mi
îndată ce Excelenţa Voastră va avea bunătatea să-l lase să vină în Columbia, al cărei guvern îl prezidez prin voinţa poporului.
Fără  îndoială,  Excelenţa  Voastră  nu-mi  cunoaşte numele şi   nici   serviciile  pe   care  ie-am   adus   cauzei   americane :  dar dacă-mi va fi îngăduit să pun în joc tot ce valorez pentru libertatea domnului Bonpland, aş îndrăzni să adresez Excelent Voastre această rugăminte.                                                       . „n;
Fiţi bun şi ascultaţi strigătul a patru milioane de amen «^ eliberaţi de armata aflată sub comanda mea. care imploia ^ toţii, împreună cu mine, clemenţa Excelenţei Voastre, ca omagiu adus umanităţii, înţelepciunii şi dreptăţii, ca un ?mja|a adus domnului Bonpland. Domnul Bonpland poate jura m ^ Excelenţei Voastre, înainte de a ieşi din teritoriul a?plata> stăpînirea voastră, că va părăsi provinciile din Rio de la_ _ pentru ca în nici un fel să nu-i fie cu putinţă să aducă ^_ judicii Provinciei Paraguay ; pînă atunci, eu îl aŞjePtr-c ^ în răbdarea unui prieten şi respectul unui discipol, căci "j^y stare   să   merg   pînă   în   Paraguay   numai   şi   numai
[4181
. .,   cea mai bună cale spre Paraguay, cu scopul de deS°" rfuce în această Provincie şi de a-l da jos pe tiran. a t să-l bag în buzunar în trei zile. Ce aveţi de spus ? ic vulpoii argintii. Sînt zece ani de cîncl încercăm - 'f cern noi isprava asta. Găina asta. sălbatică rezistă. T- mine ouăle de aur în cuibarul ei ermetic, transformat într-un bastion inexpugnabil, şi nu-i chip să mîn-"m nici găina, nici ouăle. Sigur că da. găinarilor, fiindcă eu le mănînc pe jumătate clocite în fiecare dimineaţă la
micul dejun.
îmi scriu, deci, Bolivar. Sucre, Santander. Eu ridic din umeri. Nu citesc şi nici nu răspund la scrisorile lor mai mult bete decît treze, care nu fac decît să mă deranjeze. Puţin îmi pasă de puternicii trufaşi de pe toate meridianele pămîntuluL
Ce deosebire mai ales între Bolivar şi San Martin ! Acesta din urmă e singurul care refuză proiectul nebunesc de a subjuga Paraguayul. Cauza lui nu era să subjuge popoarele libere, ci să elibereze naţiunea americană. „Patria mea este întreaga întindere a Americii", zic de comun acord San Martin şi Monteagudo. Lupta lor începe de la revoluţia din octombrie 1812. singura care merită pe drept cuvînt acest nume în Rio de la Plata.
elibera pe cel mai bun dimn> smerii şi pe ce} mai celebru dintre calatori.
mp Efxce^ntă' sPer că nu veţi lăsa neîndeplinită rusâminleu vostr- i^te -şi mai sPer câ ma vet' a5e™ în rîndul prietenilor iuW cledmci°Şi Şi recunoscători, dacă nevinovatul pe eave-l «Dese nu va fi victima nedreptăţii
T1 ^ * ° ^ Excelentei Vous-vv ?r.dalorai  şi  prea-
Simon Bolivar
 _                                              Lima. 23 octombrie HS23
^puns]-, TPU?tOi'utui: Supremul Dictator, într-odavâr iv-a ist°rici-roman . a. scrisoare » lui Bolivar. Răspunsul pe care unii c'rea unei rim r' U gă!"1 e aP°c)'W : în orice caz. e născ-o-Inclinare!                      bună  Purtare  poruru   c-are  n-ave;i   nici   t,
SJai al /uf B^»!W' J°^ Anf0»«» Sil ere. preşedinte ni noului îer- vKe-nrez'Tri °atre OeneraW Francisco de Paula Snntan-Bohvar) :      ?ea»T»e  a?  Columbiei   (amîndoi  locotenenţi   «i   Ivi
O inspiră aceşti doi oameni, cărora li se cuvine titl de paraguayeni pentru sistemul şi gîndirea lor. ne (jnU; faptul că primul s-a născut în ţinutul Guarani. N--^ importanţă că li s-a părut că au arat pe valurile măr'6 că au navigat printre lanţuri de munţi şi vulcani Sa1' Martin, dezamăgit de Bolivar la Guayaquil. Bernard de Monteagudo. ministru în guvernul său. dat jos de o răzmeriţă reacţionară, asasinat apoi la Lima. Chiar şi Simc'm Boiivar, 'pe care Monteagudo l-a sprijinit in încercarea supremă de a forma Confederaţia Americană al cărei proiect l-am schiţat în faţa Juntei clin Buenos Aires eu cîţiva ani înaintea lui.
într-o bună zi. obsesia patriei americane, car. rm se putea naşte decît în Paraguay, ţara cea mai izolată, închisă ca într-un ţarc, şi cea mai năpăstuită cîm acest continent, va erupe ca un vulcan imens şi va corecta „sfaturile" geografiei corupte de vicleni devoratori-de-popoare. Să lăsăm lucrurile să-şi urmeze curbul. Deocamdată nu există primejdia unor noi invazii.
Sigur că aceste evenimente, mai bine zis fapte mîrşave şi demente, unii dintre voi nu le cunosc decîţ din auzite ; alţii probabil că le-au uitat, iar cei mai mulţi
..Eliberatorul se pare că are de gînd să trimită a expediţie alcătuită din Corpurile de armată clin Alio şi Bajo Peru pentru a ocupa F'araguayul. cave, aşa cum ştii .y dumneata, geme sub câlciiul - tiranului rare nu numai că împilează acea provincie cu cea mai mare cruzime, dar a şi despărţim-o de orice legătun cu exteriorul, căci nimeni nu intră in ţară dâcâ nu-i ţx" P'aiU Dictatorului Perpetuu, • (H octombrie 1825.)
Santander către Sucre :
..Europa cultă s-ar bucura mult  dacă Faraguayul ur ie$j rfe sub tutela crudă a tiranului cave-l oprimă şi cave l-a ><-'i1Lual restul lumii." (Septembrie 1825.)
Decanul Funes către Simt'm Bulivar :
-Cînd   ministru]   Garda   rai-a   relatat   acest   fapt   5.11 l
 guayului a <r:"'    .0.  ''        fie
 5.11 l
perea brutală din partea Dictatorului Paraguayului a <r:"' l      î             d                                              Ail
 p                                            g
lor începute de ministrul englez la  Buenos  Airesl. ou  d                                                              îlg^
 -^
 g
i'itat  de această  ocazie pentru  a  vh  laee sn  înţeleg^U greşită era încercarea de a îmblînzi  această tiara  P<? ct'' ţiunii şi cîtă dreptate aveaţi, in schimb. Excelenta \"^""p^j vă   gîndeaţi  să-l   faceli   să  si ml ii   In   frontiera  dinspre    J forţa armelor  v<iaslre...  Ru  am  ere/ut  de  datoria.  me''
î acorda adevăratul înţeles pe care-i au. Pur şi nU Iu fiindcă n-au fost nevoiţi să le înfrunte şi să —^zolve în acele momente grele, ca mine. Cînd Şeful c rrem face ca toţi să aibă ce strînge de pe tarla, sub-ifrn'i uită cît ^e Sreu *"a *ost lui a semăna- Cînd buca-trfe-s'pe masa, de ziua de ieri nu-ţi pasă. Dar de un Hram de memorie e nevoie pentru a trăi : chiar dacă nu slujeşte decît pentru a subsista : pentru a vă jelui cu indolenţă, care pare să fi devenit starea voastră naturala, de suferinţele îndurate pentru a ajunge la bunăstarea de acum. Totul, pînă şi cel mai mărunt bine. e pus pe cîntarul unde i se vede valoarea şi preţul. Nu subestimaţi, stimaţii mei ţ.efi şi funcţionari, preţul pe care a trebuit să-l plătim pentru a face din ţara noastră, cum spune unul dintre duşmanii noştri cei mai înverşunaţi, ţara cea mai bogată şi cu destinul cel mai luminos din întreaga Americă.
(în Caietul personal)
Paraguay ui e o Utopie reală şi Excelenţa Voastră sînteţi un Soion al timpurilor moderne, mă adulau fra-
a cunoştinţa Excelenţei Voastre toate aceste lucruri, fiindcă soresc că furnizez asttel materia necesară geniului vostru ne-l «Şit şi fiindcă, după opinia mea, această acţiune nu trebuie wrasită." (28 septembrie 1825.)
Nota lui Juan Esteban Richard Grandsire : din " Iagmentul din ziarul susamintit vorbeşte de ameninţările
guay nu r SeneraIUlUi SuCre' dacă şeful guvtmului din Para~ Bolivar f seam* de PaŞii pe care presupune că i-a făcut «amnă <?          &   ob^ine   libertatea   domnului   Bonpland.   In-
PeiWtuu D CU,noşti f°arte puţin firea şi caracterul Dictatorului îri ?ata une a~^ crede în stare să dea înapoi din teamă ori ani tine friili ameninţări indirecte : omul care de doisprezece !ească pasiuni? guvernării Paraguayului şi care a ştiut să poto-vastelor st-*Â ?1 sa mentină liniştea interioară şi exterioară a v°iuţmor din «e.,care le guvernează, în pofida intrigilor şi re-"n °m oareca-e 1 Vecine> nu va P"tea fi nicidecum considerat °u'ea atrage ' a oamenii cu scaun la cap, iar ameninţările ar i,,aă- «are SP n fa domnului Bonpland o catastrofă deplo-da "i1 general MP evita Printr-o intervenţie directă a coiisu-a Ce'-erea an^T la Rio de Janeiro, şi cu atît mai mult veni de la Paris.'- (6 septembrie 1826.)
[421]
ţii Robertson, în vremurile grele ale începuturilor N_ putut încă citi cartea acestor tineri ambiţioşi, care sînt bătrîni şi bineînţeles şi mai desfrînaţi ca Judecind după titlu, nu pot spera că Scrisorile lor de^' pre Regatul Groazei (nu ştiu dacă sînt două cărţi sau una singură) vor înfrumuseţa tabloul pictat cu perfid; în urmă cu zece ani de Rengger şi Longchamp. Fără îndoială, o nouă porţie de minciuni şi infamii preparate pe gustul europenilor, care se dau în vînt după aceste regate sălbatice. Sălbăticie de spirite rafinate şi plictisite. Juisează flagelîndu-se cu nefericirile raselor inferioare, în căutare de noi erecţii. Durerea altora e un bun afrodiziac pe care-l macină călătorii pentru cei rămaşi acasă. Ah, ah, ah ! Orbi, surzi şi muţi, nu înţeleg că nu pot transcrie decît zgomotul resentimentelor şi uitării lor. Ce se poate aştepta de la aceşti călători rătăciţi, incapabili, lacomi ? De unde scot materialele pentru asemenea amintiri ? Dacă nici propriile mele manuscrise nu sînt sigure în casa mea de bani cu şapte chei, cele ale traficanţilor migratori, interesaţi numai de vînă-toarea de galbeni, s-au pierdut pesemne de şapte ori pînă acum în cine ştie ce latrine.
Scrisorile şi Regalul Groazei au apărut cu mare întîrziere din     pricină      că   s-au   pierdut    originalele,    fapt   pe   care Supremul pare să-l fi prevăzut şi  pronosticat : „într-una acele nopţi din ianuarie trecut — zic fraţii Robertson toate lucrurile neînsufleţite ale naturii îngheţaseră, cînd drumurile erau acoperite de zăpadă şi trotoarele erau alunecoase, unul din autorii acestor Scrisori despre Paraguay călătorea c omnibuzul  de la Londra la Kensington.  Ducea sub brt < ma nuscrisul  operei.  Coborînd  din  omnibuz,  a  apărut  un  neg aproape spectral, înfăşurat într-o pelerină şi avînd capul a perit  cu  un  tricorn,   care  i-a  tăiat  calea privindu-l  ţinta călător. Acesta a alunecat şi a căzut pe gheaţă. Strania ap ^ ^ a  devenit  şi  mai  spectrală  în  lumina slabă  a  felinaru gaz. Apoi s-a risipit. Timp de cîteva clipe a rămas zăpacl   ^ cauza izbiturii şi a spaimei. De îndată ce şi-a venit in    * '«pd ridicat şi s-a îndepărtat de locul acela, şchiopătînd Şi •   ^^ încă o durere puternică în picior. Dar nu mersese n1
[422]
— cînd
minute, cînd a simţit că-i amorţiseră braţele, pe lîngă d? "f^'ă şchiopăta destul de tare. în clipa aceea, conştiinţa '"??'tacită a avut subita revelaţie că pierduse manuscrisul. '"' T-*t rs la locul acela blestemat unde căzuse. A căutat şi a ă"a i"1 o parte zăpada, tulburat de teama difuză că ar fi putut dat a-ntîlnească din nou cu personajul acela fantomatic. Acesta 88 ^mai apărut, dar nici hîrtiile. A doua zi a fost anunţata "i'erderea prin afişe şi în ziare. S-au oferit recompense. Dar ciodată n-am mai văzut foile pierdute. Cîteva zile mai tîrziu am primit un bilet anonim în care mi se spunea : întoarceţi-vă In Paraguay. Acolo veţi găsi manuscrisul. Ne-am gîndit că-i o glumă de prost gust, făcută de vreunul din prietenii noştri. Nu ne-am întors în , Paraguay, bineînţeles. Era mai uşor să refacem Scrisorile, care au obţinut un succes răsunător. în trei luni ediţia a fost epuizată, înainte chiar de a fi dispărut cu totul durerile de la piciorul de care şchiopătam şi amorţeala di» braţe. N-au lipsit totuşi cîteva rezerve şi critici. Thomas Carlyle, bunăoară, ne-a tratat cu asprime. El vedea in Supremul din Paraguay pe bărbatul cel mai remarcabil din această parte a Americii. Răspîndea o lumină foarte sulfuroasă >i sumbră, care strălucea în spiritul Iui — afirmă adeptul cultului Eroilor — dar cu ea a luminat Paraguayul cum a putut mai bine. Dealtfel, opiniile adverse, ca aceea a marelui CarLyle, in loc să descalifice opera noastră, i-au sporit prestigiul prin faptul că unii oameni de talia lui au luat-o în seamă ; ceea ce a contribuit mult ia promovarea şi difu/.areu ei."
 6 ^ ^ltă parte' citiva autori contemporani susţin că Scri- l!itv"ixn aru"nit fel apocrife ; cu alte cuvinte, că fraţii terial0" '-Şi atribuie> «ei puţin parţial, paternitatea unui ma-care c SP'CiUlt din_ nilmeroasele pamflete ia adresa Supremului
seama d *" '" Ri° de la Plata ^ vremea aceea- Dacă se tine avere şi 6 l?clinaîiile sPi"e  „copiere"   care  i-au  ajutat  să  facă
^"th-ame^1 '"aU rU'nat pe fra'U Robertson în peregrinările lor lezare v^T*' afirmatia n-arNfi cu totul nevrednică de mem°riai'jşti tea de StU" a ?oştilor negustori transformaţi în trete maSni(icStIU romanciei-i. priceperea lor „de a picta por-in v°lurnel '^ ?' 3lte virtu^ ''terare sînt prezente într-adevăr pr°babiia jl rMOrilot Si în Regatul Groazei, dar nu exclud rt              ^tUr&   Pie'-derea  manuscrisului ,nebutv.  mărtu-
 de   autori,   trădează   aceasta   posi
O  întăreşte şi  mai   mult  episodul,  iară  îndoială  nu născocit,  al  fantasticei  întîlniri  pe o  străduţă  ci in  Londr spectrul sumbru, foarte pe gustul cititorilor literaturii de
1 Puţin cu mister
care  începuse să fie  atunci  îa  modă.  Autorii  dau  impresia   ?? vor să  insinueze apariţia de pe lumea  cealaltă a Supremulu' cu scopul de a le fura manuscrisul,  care, după ei, ar fi ies pedea   lui   de   mormînt.   Desigur,   autorii   îl   considerau     de funcf   pe  fostul  lor  amfitrion  şi  puteau  să-şi   iu  o dublă revanşă, punîndu-i în cîrcă  acest jaf de dincolo de mormînt la adăpostul  impunităţii  unui  pueril   roman-foileton.   Dar  Supremul era încă viu la Asuncion, sperind să poată citi anunţatele opere care au apărut în sfîrşit în 1838 şi 1839. puţin înainte de monrtea lui. (Nota Compilatorului.)
Dornici să-şi vîndă amintirile şi sufletul pe care nu-l mai au unui prăpădit de cititor imaginar, specia cea mai nefastă din cîte ? cunosc, inventează pentru desfătarea lui afro-disiacă minciuni, calomnii, fapte imaginare. Povestesc propriile lor perversităţi, ca şi cum ar fi ale altora.
Ntratît pentru a îe face pe plac acestor linguşitori care tămîiază pe cei bogaţi şi pe cei puternici, cît pentru a mă sluji de ei în folosul ţării de care ei se slujeau pentru a obţine mari profituri*, m-am gîndit să-î numesc reprezentanţii mei în Marea Britanic, adică Anglia, ca supuşi ai ei ce erau. De rîtva timp mă tot sîcîiau cu rugămintea de a ie încredinţa aceasta sarcină. Pentru ei, ° distincţie fără seamăn şi totodată un mijloc de a-şi lărgi şi spori cîştigurile de traficanţi şi contrabandişti cu documente de imunitate diplomatică. Nu ignoram fire?^ că aceşti lacomi negustori n-aveau intenţia să      U'i
 U'i  n
 ş                  g
în mod loial la prosperitatea economică a Naţiunii n tre, ci s-o stimuleze şi mai mult pe-a lor. I-a g'11     ^
 i     1'
 d<>i
 *1''
lor ascunse am răspuns cu ale mele, care. rămîn de căruţă, le-o luau înainte.                               ^
Am poruncit deci să-l cheme pe Juan Pansh    °     a son, cel mai mare dintre fraţi, şi i-am exons pro cu francheţea m.eaobişnuită.
1424]
pRobertson, în ale sale Scrisori despre Paraguay, relatează astfel întrevederea :
ofiţer din garda palatului a sosit in .-seara aceea cu un "• "ecuzabil : — Supremul a ordonat să treceţi imediat pe
la el.
ieşit cu aghiotantul, un sublocotenent negru, mirosind
grăsime de bucătărie şi a funingine. Se ştia ce înseamnă vizitele acestor nebuloşi „officiers" ai regimentului de escortă. Mergea în faţa mea invizibil, în afară de vestonul alb de lăn-cier aşa încît mă duceam la această întîlnire, care nu anunţa nimic bun pentru noi, cu senzaţia că însoţesc o fetidă umbră m uniformă, care nu făcea alt zgomot decît acela al săbiei de ceremonie frecîndu-se de pantaloni.
Cînd am ajuns la palat, am fast primit, totuşi, de Suprem cu mai multă bunătate şi afabilitate decît de obicei. Faţa i se lumina cu o expresie aproape vecină cu jovialitatea. Pelerina lui cafeniu-aurie îi cădea pe umeri în falduri elegante. Părea că-şi fumează ţigara cu o plăcere neobişnuită şi, contrar obiceiului de a aprinde o singură lumină în umila săliţă de audienţe, în seara aceea erau aprinse două mari luminări din cel mai bun seu pe măsuţa rotundă cu un singur picior, la care nu se puteau aşeza mai mult de trei persoane : masa la care mînca Stăpînul Absolut al acelei părţi de lume. Mi-a întins mîna foarte cordial : — ia ioc ^on Juan. Şi-a .apropiat scaunul de al meu S1 Şi-a exprimat dorinţa să-l ascult cu. multă luare aminte. — Dumneata ştii care a fost politica mea în ceea ce pri-pror Paraglia}TUl- ŞUi <& au vrut să mă ataşeze la celelalte coru"?-0"' UndC dorruleşte blestematul germen al anarhiei şi din *2m- Pai'aguayul e mai îmbelşugat decît oricare altă ţară ™6"01' AiC1* tOtUl e ordine- subordonare, linişte. Dar de  6 reti §ran''e*e> cum *> putut constata şi dumneata, e 'uină .tUnurilor ** vuietul discordiei te asurzesc. Acolo totul De unde' de?'°lare ' aici totul e prosperitate, bunăstare şi ordine.
America <T "^ *°ate aStea ? Wn faptUl că nU exislă Om în ceapă fi,.        Ud' 'n a^at"S de cel care-ţi vorbeşte, care să pji-
cu nevoii P°P0rului *» să fie în stare să-l guverneze de acord tr<*at eî eAŞl f pirat»le lui. E adevărat sau nu ? — m-a în-muI «u adm"? l'îcu.viintat- Nu puteam să spun nu, căci Supre-
1425]
— Argentinienii sînl c>amenii cei mai veleitari. înfumu -nestatornici şi libertini din cîţi au fost sub stăpînirea spâni r în această emisferă. Cer instituţii libere, dar singurele se  ' M pe care le urmăresc sînt spolierea vecinilor şi satisfacerea ^
tereselor proprii. Prin urmare, am hotărît să nu mai
am de-a
cu ei. Dorinţa mea e să stabilesc relaţii direct cu Angli-a guvern la guvern. Navele Marii Britanii, brăzdînd trium^
face de la
fal Atlanricu!, vor intra în Paraguay şi, împreună cu flotilele noastre, vor sfida orice întrerupere a comerţului pe Ri0 ^e , la Plata, de la vărsare pînă la laguna Xarayes, la cinci sute de leghe nord de Asuncion. Guvernul Marii Britanii va avea aici un ministru, iar eu voi avea ministrul meu la curtea de la Saint James. Compatrioţii dumitale vor vinde tot felul de mărfuri, şi muniţii de ră/boi şi vor primi in schimb nobilele produse ale acestei ţări.
Cînrî a ajuns la acest pasaj al discursului, s-a ridicat de pe scaun foarte agitat ş4, chemînd o santinelă, a dat ordin să vină sergentul de gardă. De cum a apărut cel chemat; i-a dat ordin să aducă neîntîrziat ..aia'-. Sergentul s-a retras şi în mai puţin de trei minute s-a întors cu patru grenadieri. care duceau un sac.de tutun cîntărind vreo doun sute de livre, o legătură de yerba mate de aceleaşi dimensiuni, o damigeana cu rachiu paraguayan, o căpăţîhă mare de zahăr şi o mulţime de pachete de ţigări legate şi împodobite cu panglici multicolore. în sfîrşit, a venit o negresă bătrînă cu citeva mosire de ţesături de bumbac sub forma unor mici i'eţe de masa. ştergare şi basmale de toate felurile. M-am gîndit că e un dar pe cate Supremul voia sa mi-l facă în ajunul plecării mele la Buenos Aires. închipuiţi-™ deci surpriza mea cînd l-am auzit deodată că-mi spune :
— Află. don Juan. că astea nu sînt decît cîteva din bogatele produse aie acestui soi şi ale hărniciei şi priceperii locuitorilol-
Mi-am   dat   osteneala   să-ii   pun  la   dispoziţie   cele   mai
bune
mostre din mărfurile pe care le produce ţara în diferite d»m de activitate. Ştii foarte bine în ce cantitate nelimitată ^e P^ obţine  aceste  produse  in   acest  Paradis   a)   lumii,  daca-i™   ^ permite s;i-i  numesc aşa   Acum, fără a mai  discuia daca        ^ continent   e   matur-sau   nu   pentru   instituţiile   liberale ,-?'
într-«   i"Id iuţii  au ^ locuit   treptat   în   practică   vechile   forme   de  guvernate
ghe/e   (eu   n-a,ş   crede),   nu   se   poate   tăgădui   că. ved-.o  şi   civilizată  cu  Marea   Britanie.  acesie  iasi
creînd în schimb  stabilitatea  şi  măreţia   unei  naţiuni, feuaal,          ^^ ^. mare putere din lume. Doresc, aşadar, ca
care es ^ _ continui drumul spre patria dumitale şi ea ^Un-nfl tă ce ajungi la Londra să te prezinţi la Camera Co-^6 '"î r Ia cu dumneata mostrele astea. Cere să fii ascultat "^T tribună, spune-le deputaţilor că eşti deputat al Paragua-
ului Prima Republică a Americii de Sud, şi prezintă în faţa Camerei produsele acestei ţări bogate, libere şi înfloritoare. S ne-le că eu te-am autorizat să inviţi Anglia să stabilească relaţii politice şi comerciale cu mine şi că sînt gata, ba chiar sînt nerăbdător să primesc în capitala mea un ministru al curţii de la Saint James, cu deferenta cuvenită relaţiilor între naţiuni civilizate. După ce -acest ministru va sosi aici cu recunoaşterea expresă a independenţei noastre, eu voi numi un trimis- al meu pe lingă curtea Marii Britanii.
Aceştia au fost termenii aproape textuali în care Supremul şi-a ţinut discursul. Am rămas uluit la gîndul de a fi numit ministru plenipotenţiar, nu pe lingă curtea de la Saint James, ci pe lîngă Camera Comunelor. Mi s-a recomandat în moS special să nu stau de vorbă cu şeful executivului, «fiindcă — a afirmat Supremul — ştiu că marii oameni de stat ai Angliei, sînt înclinaţi să trateze probleme atît de importante ca aceasta numai atunci cînd Camera Comunelor le-a dezbătut şi le-a rezolvat favorabil».
Niciodată în viaţa mea nu rn-am simţit mai încurcat ca atunci, neştiind cum să mă port şi să vorbesc. Dacă refuzam
onquijotesca misiune,  aş  fi  atras  imediat  mînia Supremului, le ?l-ar fi dezlănţuit fulgerele asupra capului meu nefericit ri1,,fS~.ra capului fratelui meu, ba chiar poate că le-am fi pier-înainte sub securea călăului. Nu-mi rămînea altceva de ^ să  accept.   Aşa   am  şi   făcut,   în   pofida  senzaţiei să rrT        ce ridicol care mă apăsa cînd mă vedeam încercînd
Darto UrC CU fol'*a Ia tribuna Camerei Comunelor, dîndu-l-la o f«i ie, ajutat J
şi reus' H - vreo SaPte hamali, pe comisarul Parlamentului la5i tim Sa .aduc> îmPotriva opoziţiilor şi rezistenţelor, in ace-Verhatim Cn Ptele, cu mărfurile paraguayene şi discursul, Palatul Sa SuPremului. Dar Asuncion era foarte departe de ProPunerea • es' Prin urmare am acceptat misiunea, nu du"mă în v0Ş1 .mi„"am Pus toată încrederea în hazard, lăsîn-°la lntîmplărilor, în căutarea unei depărtate posibi-
[427]
lităţi de scuza, care să mă absolve în mod acceptabil de de a nu fi putut intra cu o atît de distinsă onoare si cu de piele pe uşa pe cave mi-o indicase de partea cealaltă a
 mării «?
Vezi, don Juan, i-am spus, hai să vorbim deschis Sîrt dispus să-ţi acord cinstea pe care mi-ai solicitat-o. Te voi face reprezentant comercial al Paraguayului pe Ungă guvernul imperiului britanic. Dorinţa mea este să stabilesc relaţii directe cu Anglia, lucru pe care-l consider în interesul reciproc al celor două ţări ; a dumitale. cea mai mare putere din lumea contemporană ; a mea, cea mai îmbelşugată şi ordonată Republică din aceste lumi noi. îţi convine această sinecură ? Nu mai contenea cu elogiile şi mulţumirile. Dar, chiar în acel moment, cum mi se-ntîmplă întotdeauna cînd am de-a face cu pişicheri care-mi vin cu cioara vopsită, ştiam că servilul englez n-avea să înfăptuiască nimic din ceea ce el însuşi s-a grăbit să tăgăduiască. Ba mai mult. după zgomotul complimentelor lui mi-am dat seama că avea să mă înşele. Cu toate astea, nu puteam să nu mai joc cartea. Misiunea Robertson era un mod de a sonda, sub drapel britanic, posibilitatea de a rupe blocada navigaţiei, tre-. cînd peste măsurile arbitrare luate de guvernanţii necinstiţi care s-au perindai 3 a putere în Rio de la Plata, deveniţi încă de pe atunci supuşi preaplecaţi ai coroanei britanice sub pulpana unui pretins ,,protectorat". Mi s-a. părut chiar o-idee foarte bună să încerc să scot castane e din foc cu mina englezului. Nu rn.erit.au altceva potlogarii ăştia.
Vreau, don Juan, i-am spus, înfigindu-mi unghiile ^ arterele lui coronariene, ca dumneata sâ obţii r a a. rea libertăţii de comerţ şi de navigaţie, răpită ^ar^olnr yului de către Buenos Aires împotriva tuturor de drept. Sînt cel mai în măsură s-o fac.
vor intra şi vor ieşi fără nici o dificultate. vasele de război ale căpitanului Percy. De Juan. Dorinţa mea este, totuşi, ca funcţiile

 sâ
[4281
iimiteze la comerţ- Asta nu va fi cu putinţă n-U - Prealabila recunoaştere de către Marea Britanic a
îf'oendenţei şi suveranităţii Paraguayului. Pentru ne va fi o cinste, a răspuns negustorul., să pregătesc mi astă dreaptă recunoaştere şi sînt sigur că şi pentru fC mea va fi un motiv de mîndrie să stabilească relaţii o naţiune liberă, independentă şi suverană cum este Paraguayul. pe care toată lumea îl numeşte pe bună dreptate Paradisul Lumii. Vorba dulce mult aduce, don Juan. Nu încerca să te încălzeşti la un foc de paie, căci Paraguayul nu e Utopia despre care vorbeşti dumneata, ci o realitate foarte reală. Produsele lui se adună mereu într-o cantitate nelimitată şi pot satisface toate nevoile Lumii Vechi. După informaţiile mele, situaţia se prezintă astfel : căderea lui Napoleon şi restauraţia lui Fer-nando al Vll-lea au zăpăcit minţile oamenilor politici din Buenos Aires. Alvear e acum Director Suprem. Arti-gas i-a învins la Guayabos pe directoriali, care-au rămas fără conducere, în derivă, la voia întâmplărilor, după expulzarea din Zona Orientală. Acesta e momentul potrivit pentru ca dumneata să încerci să înfăptuieşti ce-ţi propun. Voi pregăti o flotilă de nave încărcate pînă la rjfuz. O voi pune sub comanda dumitale şi nu te vei opn pînă la Casa Albă, vreau să spun pînă la Camera ^omunelor, ca să prezinţi aceste produse, scrisorile de acreditare şi cererile mele de recunoaştere a indepen-
er»ţei şi suveranităţii acestei Republici. Ne-am înţeles ? ° «fee genială, Excelenţă !
lt                ?   aceea Robcrtson a plecat la Buenos
 l MiCa En9lezocdcâ- Euforie generală. sugerată*! promHăloare. O primă operaţie de sondaj. două b                Tomâs Isasi. îl las să plece şi pe el cu
cantine încărcate cu produse".
 '"1''  HUUă  din  nou  dwtele.   )f>s<;  Tomas  Kasi  n-a  Rober'*on,  ci  cu  nece ani   mai   tirziu.  cu
 aic-,
 ,«   .             Ren8ger. Longchamp şi
<JSt aut«>ri»tă de Supremul în 1825.
 " dl"  Ren8ger. Longchamp şi  alţi  străini   a  căror  auti
Î429|
 e  care c ?'V
„Neobişnuitul fapt şi-a avut oi-iginea într-o solicitar Woodbine Parish, consul britanic la Buenos Aires e c guvernatorului paraguayan libertatea negustorilor englezi d ieşi cu bunurile lor. Tacita recunoaştere a suveranităţii Pav & guayului de către Marea Britanie, implicată în petiţia însăr •" natului cu afaceri comerciale la Rio de la Plata şi-a făcut efectul, declară în cartea lor Rengger şi Longchamp. Dictatorul Perpetuu a autorizat plecarea, nu numai a negustorilor englezi ci" şi a altor supuşi europeni, negustori sau nu, aleşi de el. Le-a dat un permis de liberă' trecere şi le-a îngăduit să-şi pregătească navele cu o singură condiţie : echipajele să fie formate numai din străini sau negri. Pe lîngă aceasta, le-a interzis să ia cu ei orice bunuri sau mărfuri care n-au fost cumpărate din banii lor. Ceea ce a fost îndeplinit întocmai, sub supraveghere strictă. Jose îomâs Isasi, fireşte, nu numai că a fost scutit de aceste formalităţi, clar s-a bucurat de prerogative mai largi. «M-a putut înşela — a spus mai tîrziu cumătru-său — fiindcă au lucrat în favoarea lui două împrejurări. L-am lăsat să plece, pentru ca nimeni să nu creadă că cedam în îaţa necesităţii sau în faţa presiunii pe care englezul o făcea în favoarea libertăţii numai pentru compatrioţii lui. Pe de altă parte, perfidul de curriătru — blestemată fie cumetria ! — s-a mai Moşit si de tuşea fiică-si ca brevet de trădător şi de pirat.» Isasi nu s-a tnal întors niciodată în Paraguay. Şi-a desăvîrşit perfidia trlmiţînd în batjocură după un timp cîteva butoaie cu praf de puşcă inutilizabil .singurul lucru — şi cît de derizoriu i — pe care l-a înapoiat din tot ce delapidase. Indignatul îost prieten a încercat să obţină cu bric.e. preţ captura. I-a confiscat prîntr-un decret toate bunurile, şi un tînâr vmza-tor de la casa lui de comerţ din Asuncion, pe nume Gregon Zelaya, a fost împuşcat după o judecată sumară, exact la u an de la fuga lui, pe 25 aprilie. 1826. La fiecare aniversare, ^ nou ostatic era executat într-un soi de ritual care-J Ped P ^ pe vinovat «in-absentia» — după imemorialul simbolis ^ unor asemenea sacrificii — prin intermediul celor mai in a. Victime. Puterea şi eforturile de ani şi ani de zile a!e ^ a torului s-au dovedit zadarnice. Duşmanii lui Artigas. c cerut azil în Paraguay, s-au arătat dispuşi să-l.predea ? sin ia schimbul fostului Suprem din Zona Orientală. A îc ral tîrg pe oare Dictatorul Perpetuu l-a refuzat c« "
1430 i
A poruncit să fie împuşcat fără proces aducătorul indigna ? troc^ par nu a .-enunţat din pricina asta la obse-°?ertelurmărire a fugarului,  care a dispărut de parcă  i-ar  fi
înghiţit pămînful.
.,   priVeşte  «insinuata  promisiune»  de  recunoaştere   ofi-
? l-- si de acordare a libertăţii de navigaţie şi comerţ, Mr. Pa-
c!a aa amînat-o la nesfîrşit, după oe călătorii au trecut do „zi-
!?!   ^hinpzesc"  prin Puerta del Sur şi  au ajuns la Unii'.n  de
Siete Corrientes. Cu titlu de memorandum şi jucînc! ultima
dul chinezesc"  prin las Sie       it
arte a orgoliului său deghizat în haina politeţii, Dictatorul a trimis o altă corabie, care nu avea alt obiectiv deoît aceia de a duce o notă consulului englez. N-a fost totuşi deloc plină de tact ? după vagi consideraţii despre sosirea cu bine la destinaţie acelor eliberaţi, nota lăsa să se simtă ranchiuna : -Supuşii Maiestăţii Sale britanice n-au făcut altceva decît să împărtăşească aceeaşi soartă la care au fost. condamnaţi toţi locuitorii Paraguayului în timpul acestei blocade nedrepte. Dealtfel, n-au nici un motiv să se plîngă, căci ei au venit în Paraguay fără să-i fi chemat nimeni.» însărcinatul cu afaceri comerciale britanic a făcut abstracţie de cererea «insinuată»- şi i-a scris Dictatorului, cerîndu-i acum să-l pună în libertate pe Bonpland. Mînia Supremului a izbucnit tăcută, dar definitivă : a trimis răspunsul în acelaşi plic, pe care a pus să se lipească o etichetă g-'osolană scrisă de mîna copistului său, care spunea : «Lui Pansh, consul englez la Buenos Aires.» în acelaşi timp a 'rimis °  Circulară  laconică   funcţionarilor   din   întreaga   ţară :   «Nu
ie uie să-i credeţi pe europeni, şi nici să vă îneredei; în ei. au s-^ -ar -^ na*iunea îor Şi obiectivele pe care declară că le sista ^ "^ u?a-n nas celui care se-apropie, iar dacă in-simte-te °brăzniciile lui sîcîitoare, să nu-i spuneţi : Pofteşte şi tâţ; ci    ca acasă,  după  obiceiul  inveteratei  noastre  ospitali-
^arâ po^1"1 CU Pani1 PeSte b0t ?i striga^ să audă bille : Ie^
continuat f68060111^ 5J consideraţia pe care străinii eliberaţi au deParte d^p Jf poarte Dictatorului Perpetuu cînd s-au aflai străinii tez-â1^^ ~ °U aceea?i intensitate ca şi cetăţenii şi LongchamDl 6n^ în Arcadia Paraguayană —, Rengger şi Sulul Frânte ,°feră ° mărturie nebănuită, citată apoi de con-Hervaus, ^ a Buenos Aires, M. Aime Roger : «Căpitanul  a wst autorizat să plece cu una din brigantinele
1431]
domnului  Isasi,  după o prelungită captivitate în  PHI-;<HU-. murit la Buenos Aires în 1832. în timpul celor şapte ani" •   " s-au  scurt  de la  eliberarea lui  pînă  cind  a murit,  n-a      "^ nunţat  niciodată   şi nici    n-a   auzit    pionunţîndu-se    nurr Supremului (singurul pe care-l accepta ca titlu Dictatorul p petuu) fără a se ridica în picioare şi a-şi lipi călcîiele cu un zgomot puternic, ducînd mîna la pălărie, Un paraguayan a fugit ca pasager clandestin pe o altă brigantină. L-am'întrebat ? Ete ce-ai plecat din Paraguay ? Am fost soldat timp de douăzeci şi  cinci  de  ani.  Asta-i  singurul  motiv  pentru  care-ai  fugit ? Singurul, domnule. Douăzeci şi cinci de ani. Te simţeai nefericit acolo ? Nu, j domnule, deloc ! Pămînt bun, oameni buni şi mai ales un guvern foarte bun. Dar sîr.t douăzeci şi cinci de ani !«?" (Nota Compilatorului.)
monede puşcă şi â engle-
Ii dau lui Isasi cincizeci de mii c de aur din vistierie, ca să eumper armament de cea mai bună calitate zul Robertson.  Mă trădează de dcu Isasi. Ar fi trebuit să bănuiesc cînd inţa să-şi ia cu el nevasta şi fata. Şi-intenţiile, profitînd de slăbiciunea r De ce vrei să-ţi trambalezi familia î de grea ? O fac pentru copila mea, tuse măgărească, şi doctorul Rengs schimbarea de aer ar putea să-i fax tuşeşte sărmana de ea ! Zi şi noapte Bine, Jose Tomâs, dacă-i vorba de s ia-o cu tine. Ai grijă la întoarcere. ^: de convoiul de vase engleze şi deo_:..:'..dată rămîne ae văzut dacă-şi va ţine sau nu consulul britanic Proir?sl nea de a încheia tratatul comercial între Anglia şi ^a guay. Mare bătaie de cap îmi dă Juan Parish ăsta- ^ glezii sînt vicleni. E mai bine să n-ai încredere in ei p^ nu-ţi dovedesc că-s vrednici de încredere. ^osf Isasi, prietenul, cumătrul, tovarăşul meu de       ^^ care-l ştiu de ani de zile, mă ascultă cu fruntea p       e Cu ochii aţintiţi la vârfurile pantofilor. Ridică spre  ^ copila, care mi se agaţă de gît într-un n^1™ de tandreţe, căci pînă atunci arătase faţă
[432j
raf
trac
 y
ingădu-:   .. ii dibăcie tru fiică-sa. iria asta atît ;. Suferă de asigurat că Auziţi curo rd întrerupere ! atea finei mele, A mai fii însoţit de
"ndo teamă instinctivă. Tuşea convulsivă n-a reuşit C-intrice frumuseţea cu adevărat îngerească a acestei Sa le A transfigurat-o dimpotrivă într-o expresie care °re ceva supranatural. Poate prin contrast cu neagra şi ff ă nevăzuta mîrşăvie a tatălui ei. într-o pauză a tusei re-o face să se înăbuşe în convulsii, tăindu-i respiraţia mă sărută pe amîndoi obrajii. Rămîi cu bine, naş '! suspină ea, cu glasul înăbuşit de un nou acces. Instinct al copiilor, care ghicesc despărţirile definitive. \u luat-o de lîngă mine transformată într-un lung horcăit de sufocare, înghiţit de îndată de vacarmul portului. Ultimul lucru pe care l-am văzut a fost părul blond ai finei mele strălucind într-o rază de soare a acelei splendide dimineţi de aprilie. Cu o ciudată stfîngere de iniaiă, supraveghez, febrilele pz-egăth'i de plecare.
LA ÎNTOARCEREA DIN PENULTIMA LUI CÃLÃ-torie, Juan Robertson a plătit pentru o parte din vinele lui. Cei mai mari duşmani ai mei, adepţii lui Artigas au fost însărcinaţi să încaseze plata şi să-i aplice pedeapsa meritată. între Santa Fe şi La Bajada, bandiţii şi borfaşii Protectorului Zonei Orientale l-au prădat piratereşte pe piratul care se trăgea din piraţi. L-au supus la umilinţe cumplite. L-au răstignit gol pe pămînt. Ceata de tîlhari formată din indigeni guarani din Cor-'rientes şi Brazilia s-a năpustit asupra lui şi l-a batjocorit timp de cîteva ore. Relatare tulbure de lucruri trăite în miez de noapte. Visate în miez de zi. Nu ştiu dacă străinul a fost sincer. Mi-ar plăcea să citesc versiunea acestui episod pe care o prezintă în cartea lui, dacă are curaj să-l povestească.
Episodul e relatat de fraţii Robertson în Regatul Groazei. Suprimarea unor detalii respingătoare, care poate fi atribuită mai curînd unei reţineri puritane, proverbialului gust englez pentru rezervă şi bunăcuviinţă, precum şi distanţei faţă de faptele povestite de autori într-o proză măsurată, nu împiedica totuşi versiunea lor să coincidă» în linii generale cu cea oferita de Supremul. (Nota Compilatorului.)
Printre reproşurile şi insultele adresate englezului, s-a strecurat pînă la mine melopeea pe care el o fredon de obicei printre dinţi în timpul partidelor de şah s între divagaţiile mele despre astrologie, miturile in gene, războiul cu Galii sau incendiul bibliotecii dm A xandria. There a Divinity that shapes our ends, ghew them how v:e loill ! Aud glasul lui Juan Pa*' Divinitatea Binefăcătoare şi-a făurit pînă la urm?Ls<Lia. aşa cum a dorit, „how he wilV, pe cîmpul din La "**
[434]
«: c ditii lui Artigas au jefuit nava Mica Englezoaică ţ> Bai: DÎnă-n picioare. Au furat pînă şi chipiurile şi aiV mele de gală făcute la cererea militarilor din ntii Eşarfe, dantele, voaluri şi mătăsuri, giuvaieruri şi pentru femei.
 vremea cînd se petreceau aceste fapte, nu mai exista 6Guvernamentală, iniei Consulatul, care o înlocuise mai frziu pictatur.a temporară Se" afla în ajunul transformării Su-oremului în Dictator Perpetuu. Foştii militari din Prima Junta, in cea mai mare parte, erau închişi sau aveau domiciliu forţat. (Nota Compilatorului.}    p
: -                   ?ky/
•     Un trieprn, instrumente optice şi muzicale, un telescop, diferite aparate electrice, articole pe care îl pusesem să le cumpere cu ridicata. Bineînţeles, pe lîngă dotarea completă cu arme şi muniţii, ascunsă sub o încărcătură de cărbune şi grîu, pe care i-6 comand a&em pentru armată.1
•     Cîrpa în dungi a imperiului său nu l-a ajutat să apuce de toarta încinsă a tigăii, pentru a scoate castanele din foc, Cînd efebul englez s-a trezit din coşmar, a asistat ţa un amuzant spectacol improvizat în cinstea lui; Sceleraţii din banda lui Artigas, deghizaţi   în   uniforme   de gala, cu podpabe şî odăjii preoţeşti, travestiţi cu veşmintele şi giuvaierurile femeilor, dănţuiau în jurul lui
JojKoroiul ca nişte aiavoli împieliţaţi, învîrtind deasu-soa Capu^ul s^biile şi pistoalele nou-nouţe. Făceau prin-să-Cţ • lig^nd âacă era în stare sau nu vreunul din ei Proba?.1? °-apUl dintr"° sigură lovitură. In clipa aceea din n     ^ JUan Parish Robertson, asemenea bătrînului
n*ie nuVdStU'ea M Chaucer ^ cum mi s"a î^împlal şi tre tărî e mu^)' a bătut cu pumnii la uşa mamei noas-fi gindU'" ^J^1»-l să~i lase să intre. Nu ştiu la ce s-o nd       a°eea Juan Robertson. Gînduri deloc
 eSigUl'  Inima de  6 rănită-  sabia  nu"i 1 nun ^     n en^ez mcearcă mereu să fie internai era acum alături de el Juana Esquivel, ca
să-i oblojească rănile şi să-l adoarmă cu cîntecele ei H greiere.                                                                     "    e
Şi lucrul cel mai rău dintre toate era că în seara d' ajunul plecării, cînd nenorocirea nu înlocuise încă ferT cirea, fratele lui îşi luase rămas bun cu glume şi pam " mime întrucîtva profetice. Nu rîdeţi, domnilor, şi ma; ales dumneata, don Juan. viitorul meu consul comercial Cînd găina scormoneşte, repede belea-şi găseşte. Zis si prezis.
Pe Juan Parish l-a salvat fluierul la care cînta de obicei la seratele noastre. Cînd vandalii din La Bajada şi-au făcut cu el toate poftele, au descoperit printre lucrurile lui micul flaut dublu. Cîntă din fluier ! i-au po-ruacit şi nu l-au slăbit cu cererea lor pe tot drumul pe care bandiţii ăştia împopoţonaţi l-au tîrît. legat de catargul cel .mare al corăbiei, pînă la comandamentul oraşului. Eram zdrobit şi iot trupu-mi era o rană smgerîndâ. mi-a povestit Juan Robertson încereînd să-mi trezească mila. Satirii, deghizaţi în femei, în preoţi şi în militari, mă sileau să cînt necontenit din fluier, iar ei făceau să răsune puntea în jurul meu jucînd tontoroiul ca nişte sălbatici. Cîntă din fluier ! Cîntă din fluier ! îmi porunceau lovindu-mă cu săbiile cînd mâ opream ineerdnd să-mi mai trag .sufletul. Simţeam că mă sufoc şi, cuprins de disperare, m-ara agăţat cu degetele şi cu unghiile de instrument. N-aveam de ce mă agăţa decît de acest pai de sunet. Vâ asigur, Excelenţă, ca nu există nimic mai trist decit să intonezi fals propriul tău recviem ^a,Uj flaut prăpădit, ca să-i înveseleşti pe cei care au cie g'n sâ te ucidă.
Juan  Robertson  n-a murit.  Descreierat  bk .   Nu l-au ucis bandiţii iui Artigas.   Dimpotrivă. să-şi vîndâ foarte scump zdrelitunk' şi zdrenţeU sil. sub presiunile escadrei britanice, să obţină gubire frumuşică pentru batjocura suferită ce dele lui Artigas. Cu permisul de iiberâ trecere de   Protectorul   Provinciilor   Orientale,   a   lă''»-l-' grase de-a lungul întregii coaste, cîştigînd de oo\
 i         ^
? ri mai mult decît pierduse cînd fuse.se prădat. TVa-tr6! Tul anglican şi-a vîndut ia un preţ bun, pe aur şi f'binare ^fiecare picătură de sînge pierdută in Goi-V&> lui măruntă din La Bajada. Pe urmă a avut chiar ^°'b ăzarea de a veni aici. în pofida faptului că-i interzisesem să mai calce pe pâmmtul Paraguayului. " Ceea ce nu pot să-ţi iert, domnule Robertson. e fap-l că te-ai pretat în mod josnic să tratezi cu directorul Alvear vînzarea de arme In schimbul sîngelui paragua-Potlogarul de argentinian mi-a oferit sâ dau oameni în schimbul flintelor. Mi-a oferit douăzeci şi cinci de" puşti pe o sută de paraguayeni.. Patina cetăţeni ai acestei' Naţiuni libere, pe o puşcă. Negustori mîrşavi î Ãsta-i preţul la care au. fixat valoarea compatrioţilor mei! Şi tocmai dumneata, după ce că te-am acoperit de onoruri şi atenţii mai mult ca pe orice supus străin, îmi aduci oferta asta ! Negustor nenorocit de carne omenească .' Pirat traficant de sclavi ! Ce-ai crezut dumneata ? Aflaţi că nu există în toată lumea atîta aur ca să poată plăti unghia de la degetul mic a! celui mai netrebnic'dintre! concetăţenii mei !
Timid, asemeni unui vierme tăiat în două care vorbeşte din adîncul brazdei tăiate de plug în pămînt. Juan Robertson a încercat să 'se scuze : Eu n-am făcut o asemenea tranzact-ie, Excelenţă ! N-am făcut decît să accept ra directorul Alvear să trimită în valiza poştală a navei
e ° scrif>are timbrată şi sigilată adresată Excelenţei stre- Nu-i de ajuns că eşti prefăcut, văd că eşti şi '    ^Upra •' Ori nu  cunoşteai  conţinutul acestei  l m
ttva g^""'ave ? Wu înlru totul, Excelenţă. Mi-a spus fortul d'er?R A*vear în legătură cu propunerea lui, în "btină          Uenos Aires,  Mi-a spus că are nevoie să
^n Rio H   i          "araguay. pentru a-şi întări legiunile
Alvear că * ^ a^a- Eu i-am spus imediat directorului nea tirg - malîlniea Voastră nu veţi accepta un aseme-""~- ^ ' a „Ştiam despre Excelenţa Voastră că nu Şi muniţii decît în schimbul lemnului tutunului sau pieilor de vită, dar în
[437]
nici un caz pe piele âe om ! Supremul Dictator al P guayului n-ar îngădui una ca asta în ruptul can- T^~ i-am spus şefului guvernului argentinian şi am t-ef,Ul! categoric să înlesnesc această tranzacţie. Totuşi a' ~ ceptat să aduci această scrisoare mîrşavă pe nava du"'" tale. Vei spune că nu dumneata aduci scrisoarea N*" O aduce valiza de pe nava dumitale. Bun şiretlic PerI fectă scuză. în afară de asta, ai lăsat să-ţi fure arme1? plătite de mine dinainte, cu o încărcătură de mărfuri care valorează de o sută de ori mai mult decît preţul lor. Excelenţă, mi-au furat tot ce se poate fura de la un om. Ba chiar mai mult. Dar sînt gata să vă restitui în întregime cu bani peşin valoarea mărfurilor furate. Bineînţeles că o vei face pînă la ultima leicaie. fără să mai vorbim de cheltuielile pentru daune şi prejudicii! Dar asta nu-i totul. între timp, Artigas a trimis copii ale scrisorii confiscate în cele patru vînturi. pentru ca toată lumea să afle că unii concetăţeni de-ai mei vor fi vînduţi ca sclavi. îmi pare nespus de rău, Excelenţă. Adevărul faptelor va. fi restabilit foarte curînd. Dumneata nu ştii că adevărul nu există şi că minciuna şi calomnia nu se şterg niciodată ? Dar să lăsăm aceste filosofări zadarnice. Totuşi, vreau să ştiu neapărat cînd îmi vor fi încredinţate armele afectate de blocadă. îmi pare rău că trebuie să spun Excelenţei Voastre că din păcate asta nu-i cu putinţă. Vrei să-mi explici, domnule Robertson, la ce slujesc atunci tunurile escadrei britanice, care dumitale ţi-au slujit ca să-ţi ramburseze cu vîrf şi îndesat tot ce' ţi se furase. De ce n-ai stăruit p^ lîngă consulul imperiului dumitale, .pe lingă tov^r^oi dumitale de hoţii., comandantul acestor nave de raz ^ să mi se înapoieze ceea ce-mi aparţine ? Oare *. a, ja nu cumva susţine protectoratul britanic din Bw ^ Plata ?~Nu e incapabilă oare să împiedice comitere ^ pedepsită a unor acte de piraterie care au ups
 rii ? A
 cte de piraterie ca                 ^%ce
mea de un armament necesar apărării ? Arme e,     gte  ate articole de război, şi in   ^^  flt
lentă, sînt considerate articole de r                     ^^
cazuri consulul britanic şi comandantul flotei         sU de la orice intervenţie. Aceasta ar însemna vio *.
1438J
 dreptului statelor la autodeterminare. Ex-^o^stră ştiţi aceasta şi n-aţi fi deloc dispus să celenţa ^^ Ceva în ţara dumneavoastră. Nu-mi veni permite! a'gemenea baliverne. Sînt salul pînă-n gît de aCUimrfiile impregnate de flegma englezească! Deci. pe t si pentru a pune capăt acestor fanfaronade, co-tii şi consulul dumitale nu pot să-mi asigure  liber pe rîul care, conform dreptului ginţilor şi tiunilor, nu e patrimoniul şi nici proprietatea ex-dusivă a nici unuia din statele limitrofe. Aşa-i, Excelenţa. Chestiunea asta depăşeşte prerogativele lor, îmi pare rău, Excelenţa, dar a.şa e. Prin urmare, domnule traficant de sclavi, alunei cînd e vorba de suvera-nitatea Protectoratului există suveranitate, iar cînd e vorba de suveranitatea unei ţări libere şi suverani- ea Paraguayul nu există suveranitate. Frumos mod de a proteja dreptul popoarelor la autodeterminare ! Sînt protejate, dacă sînt vasale. Sînt împilate şi exploatate, dacă sînt libere. Se pare că acum nu ne rărnîne altă alegere decît să ne punem bine cu stăpînul englez ori francez şi cu cei care vor veni după acrea. Eu unul nu sint dispus să îngădui asemenea escrocherii nici unui imperiu din lume.
Vezi, Robertson. dumneata şi fratele dumitale aţi «*t primiţi cu bunăvoinţă în această Republica. Vi s-a dat voie să faceţi comerţ aşa cum an poftit. Aţi făcut ^Peculă şi aţ] avut minâ uhQr& să far.pţi (-onirabandă P>n_a^cusiUpefiantP şi mulatre. *
'?ferbottm^( ui ^c'1''.ff01'* e semnificativă în acest  sens.  Transcrie sPaldino (s( î  eî'"*'m scrisoarea pe care sergentul scoţian Da vid zăVv-H ,     in Corrienies după ce a. dezertat din armai a
aspect-  ..docum    i Baiada ?'• P»n ui-mare. constituie, sub acest Si ortografie; r       lui" Iată        ncu>"cate.
 cum    i >Si ortografi;         lui"   «nui   niarir.r   direct.   în   pofida   simaxei
 iD1>)vUurtle  "-l   această  cheMiunc  din   scri-
Mă sufoc de indignare. Scot punga pe care dat-o Bonpland cu balsamul lui Corvisart. îl aspii formă de priză (nu era momentul potrivit penln ftizii !), de mai multe ori, pînă cînd toată faţa şi mi, îmi sînt scăldate1 de o fosforescenţă verzuie. Juan* bertson face un pas înapoi, înspăimântat. Ascultă ! V-at" pierdut obrazul, Excelenţă ! Neobrăzat eşti dumneata lepădătură ! Nu numai dumneata şi fratele dumitale-ati trăit şi aţi făcut negoţ aici cum aţi vrut. Mulţi alţi negustori englezi au făcut la feî. Cînd au vrut să plece, au plecat. Au luat averi cu ei. Dumneata şi fratele dumi-tale aţi strîns aici o avere fabuloasă. Am încercat, cum ştii, să deschid relaţii directe intre naţiunea dumitale şi această ţară bogată. Am vrut să te numesc reprezentantul meu comercial, consul, însărcinat cu afaceri pe lîngă Camera Comunelor. Şi uite răsplata de care am parte i Cînd cer articolele de care am nevoie, mi se spune că autorităţile voastre nu-mi pot garanta traficul
„Regret nespus că trebuie să-ţi comunic că ştirea pe care am primit-o chiar acum şi anume eă don Agustin, proprietarul brigantinei lui Ysasys [sic] [este vorba de Jose Tomas Isasi] l-a întîlnit pe fratele dumîtale pe rîul San Juan, la vreo trei leghe mai jos de portul Caballu Cuatiâ, unde fusese adus sau predat de soldaţii lui Artigas care l-au asaltat în La Vajada pe cina el venea pe rîu în sus. aducînd arme pentru Supremul din Paraguay. Pe 25 ale lunii în curs, am de gînd să pîec la av\m într-acolo şi, dacă pot să-i fac vreun serviciu, voi face tot ce-J? stă în putere şi e pe măsura slabelor mele posibilităţi ea sa ai la faţa locului cum stau lucrurile.
Am trimis pentru voi de pe malul fiului, prin clon de Are val o (poreclit Tiara-iucu), un.Lanţ de aur, o cruţ* ^ patru inele idem, diferite lucruri pentru făcut cadouri5 ^ cîteva care valorează mai puţin decît cîntăresc, dar str .^ mai mult decît valorează. Anunţă-mă, te rog, daca &?'"* ase-sau nu, căci trimisul nu-i întru totul de încredere pen • . menea comisioane. Lanţul de aur avea j lungime oe o ^ îi ar fi păcat să încapă pe mîini străine. ~u atît mai mm încă nu mi s-a plătit preţul lor de cosi
Sper că pînă la data primirii prezentei misive ° mitale vor reuşi s-o vindă pe tînăra mulatră mmr^ul„..-şi. acum cînd fratele dumîtale e prizonier şi nurnai u   ^.^ţe ştie cînd va fi liber, sper că vei avea bunătatea de a-»     ., (RO-preţul ei în stupefiante de calitatea întîi ru prima <?' bertson, însemnări)
 ^
 cît
 ,jo-
A
, arme ! Cînd e vorba de interesele mele. mi se libeI' că produsele destinate Republicii Paraguay tre-sPuneă râmînâ la cheremul l'iiharilor şi ucigaşilor, în bU'C ce ofiţerii britanici nesocotesc în mod scandalos tim*) '1 mele pe deplin întemeiate ! Află atunci că n-o C5ienmai îngădui nici dumitale. nici fratelui dumilale Sa" ci unui negustor britanic să stea în teritoriul meu. N-o'să vă mai îngădui să vindeţi cîrpe englezeşti. Cutele cîrpe englezeşti mă fac să strănut cumplit. Ga un guturai de dezgust. Aspir încă o priză fosforescentă. Pe fereastră intra nori de licurici. Mă frec pe- faţă, pe gît mă mînjesc groîznic de măruntaiele lor. Mă frec pe tot corpul cu această grăsime luminoasă. Camera se umple de străluciri livide. Mini a mea arde de !a podea pînă-n tavan. Rafala de strănuturi răstoarnă urna funerară unde păstrez tutun din Brazilia. Sala se umple de o ceaţă neagră cu pete galbene. Ştiu asta abia acum cînd scriu. Atunci a văzut-o doar Robertson, năucit de aceste sclipiri. în faţa uimirii lui înspăimintate, eu măsor camera în lung şi-n lat, cu paşi uriaşi, de la un perete la altul, de la un mal la altul, prefăcut într-o flacără verde. Luaţi-vă înapoi boarfele voastre blestemate ! Boarfe de borfaşi ! Boarfe infectate de hoarde de purici, păduchi Şi alte specii de insecte ! N-avem nevoie aici de boarfele astea jegoase ! Dumneata şi fratele dumitaie trebuie sa părăsiţi teritoriul Republicii in douăzeci .şi patru de re, dacă nu vreţi să vă lăsaţi aici pielea cînd s-o împlini orocui. îngăduiţi-mi, Excelenţă, trebuie să ne adunăm
nu mai    ^^ "e aparîin !- ?Nu"tt îngădui nimic ! Voi  \ave^ a*te ieruri care să vă aparţină în afară de  ă a existentei  voastre .''Scoateţi-o  de-aici  COV!D^ mt^ siracuzăni să ciugulească halcile  m"aţi înteles ? l beg your pardon,  "P>~ Robertson '   Păstrează  pentn.i  a'sla murdară şi  ia-ţi  tălpăşiţa.  Dum- dumitale sînteţi   expulzaţi  şi   izgoniţi.  d    1 43
nu mai
c'i"Da \
 nu voastr
neata
ar>cora şi lerHială'iu

 auzit ?
 1 435  de  minute   pentru   a   ridica
 °ra!iul ăsta de Pi-t'*™ţa voastră peşti- it ?
Impostorul se îndepărtează de-a-ndăratelea. ^u
agăţaţi  de  cataramele  pantofilor  mei,  de  ca tarar
răbdării mele. Se întoarce legănîndu-se. de parcă
s-ar  putea  desprinde  de  firul  ăsta  care-l ţine «
într-o ţesătură invizibilă. Iertare, Excelenţă ! Cîine-te
Scheunat care se tîrăşte pe podea, lingîndu-mi tălpW
Robertson.  ţi-am  spus  să  pleci !  Pînă  cînd crezi* c-o
să poţi abuza de răbdarea mea ? Du-te cu Dumnezeu
ort du-te  la dracu*.  treaba dumitale î   Numai  pleacă
odată ! Du-te şi spune-i din partea mea comandantului
escadrei voastre că-i un pungaş ! Du-te şi spune-i din
partea mea hoţomanului de rege al vostru şi hofoman-
oei de regină ca sînt.cei mai mari potlogari pe cave i-a
răbdat vreodată, pămîntul. Spime-Ie din partea mea că
ţucalul meu ruginit valorează1 mai mult, cu mult mai
mult, decît coroana lor soioasă, dar că nu sînt dispus să
fac schimb ! Şi nu-ţi spun să te duci şi să le spui din
partea mea cinstiţilor membrii ai Camerei Comunelor că
sînt  nişte pungaşi şi  nişte  hoţi  fără seamăn,  fiindcă
singurul lucru încă vrednic de respect pentru mine este
Camera  Comunelor,   care  reprezintă  poporul  în toate
părţile,   chiar   şi  în   haznaua   puturoasă   a   imperiului
dumitale. Sublocotenent, du-l pe acest green-go-home
la cazarmă, unde va sta la arest împreună cu celălalt
green-go-home   care-i   fratele   lui.   pînă  în  momentul
plecării.  Kn'ă   pyiaguă  tekakâ onemose vaeră jagaui-
cha .'* Ãi la dispoziţie exact 1 341 de minute, începînd
din elipa asta. pentru  a pleca.  Ca şapte ruguri
şapte orologii şi-au înălţat cadranele pe masă, a
du-şi acele ascuţite înfipte în acelaşi punct, şi au j
orele la unison. Haide, mînâ-l pe pişicherul ăsta şi
pe mîna gardianului !  Pe  urmă du-te şi  trezeş    ^u_i
secretarul   meu   particular.   Adormit   ori   mort-  a^
. încoace. O să-i dictez chiar acum sentinţa de con^Suncat
bunurilor şi de expulzare. Juan Robertson s-e
ia picioarele mele, plîngînd cu hohote .şi fac:nu
Încercare   disperata   de   a   mă   îndupleca   sa-
pedeapsa.   La   un  semnal   al  meu.   sublocou?
 l-a
 ii   âş\ia
 '.rchuie

 CIA
 de braţ şi l-a scos în ghionturi din cameră.  st.^s zgomotul paşilor, marţiali ai unuia,  reluilalt, am rămas nemişcat în mijlocul  Lumina verzuie a trupului meu se proiecta ric dincolo de uşă. Am ieşit să-i dau parola  îj^elei. Patifio a sosit încheindu-se la pantaloni, cu Ji împăienjeniţi. Ai întîrziat ca întotdeauna, punga-le* Te aştept de-o veşnicie ! Stăpîne, abia acum am aflat că m-aţi chemat ! Du-te să dormi mai departe. Si mîine-i zi. Am închis uşile şi am tras zăvorul. Am intrat în camera mea şi am început să scriu sub conul alb al sfeşnicului.
ÎN LUMINA TREMURÃTOARE A LUMÎNARli arde o insectă : încrederea mea în legea hazardului necesar. Nu e decît o insectă. A intrat prin crăpături? Ã 'ieşit din mine ? O muscă, o conicera tibialis. Cea dinţii Cea dinţii ? Cine ştie cîte vor mai fi venit să spior-eze dispoziţia mea de a pactiza, de a capitula fără condiţii ! în orice caz, cea dintîi pe care-o văd. Neagră emi-sară, emizeră. ormisibilă a gîngăniilor de noapte. Foarte curînd vor începe să mă invadeze. Deocamdată e una singură, în aparenţă. Conicera tibialis vrea să se ardâ şi mai taie. Nu poate. Asta nu înseamnă că rr-' <-?> poate arde o conicera tibialis. Vreau să spun flacăra •luminării nu poate s-o  ardă.  DuV     reade         şi de
insectă pîrlită umple mormîntui ui mei'. -o pot aerisi acum. Nu pot scoate musca re -moai licărirea luminării, aşa cum scoteam al. .iă rcuş: înecate în călimară cu vîrful peniţei mele dai tocul-ii-nce. Toc-memorie. Acum mă înec eu. Cine-o să mă scoată cu vîrful peniţei ? Fără îndoială, vreun pui de lele tîrî-tură şi scîrţa-scîrţa pe hirtie, pe care îl blestem de pe acum. Vade retro ! Musca se pîrguieşte în spuză. Dă din aripi fericită. îşi lustruieşte aripile cu picioruşele. Mă observă cu ochii ei enormi în faţete. Diamant roşiatic. Negru cu neumărate reflexe şi ape. Ai ieşit din mine, pui de lele ? ! Conicera tibialis'mă ţintuieşte cu unui din ochii ei poliedrici montaţi pe resorturi. Mă sini ca şi cum m-ar fi nimerit un proiectil de tun. ^ . viclis ! A sosit momentul,- a trecut clipa, e ora, minui > fracţiunea de eternitate in care azvîrl sceptrul de în balanţa unde se cîntăreşte comoara destinată ra^c1 parării Naţiunii noastre.
i
Să domini întîmplarea ! Ah, nebunie ! Să dul. Hazardul e aici, depunîndu-şi ouăle în foc ouăle   nemuririi  lui,  care  nu  seamănă  cu  ni
?:-!-! 4!
hazar-
!Ştl"
aîtâ
Cloceşt1"
o
flacăra tremurătoare iese intact hazardul, încercat să-l înduplec şi să-l pun în .slujba ar^bs"olute, mai slabă decît oul acestei muşte. O "nosti după cum duhneşte, serie-şi-repetă locul. h°ie să fie ceva ascuns în adîncul tuturor lucrurilor. B? v spaţiu, nu există hazard. Bătrîne timp, iu eşti h ardul care nu există. Nu ? Ba da ! Nu încerca sâ mă - -^li acum ' înşelăciunea nu te mai prinde. Cel puţin Mă de mine. Luminarea miroase a lucru care se sfîr-
Pînă şi propriii mei corbi îl dispr scîrbă. Nebunie inutilă. Cineva îmi dictează : Suflă-n luminarea fiinţei pentru care totul a existat. Haide, încearcă. Suflă. Suflu din toate puterile. Flacăra nici n-are de gînd să se stingă. Doar spuza întunecată se aprinde puţin. Foarte puţin. Aproape deloc. Deloc. Haide ! Mai încearcă o dată. Imposibil. Sînt foarte slăbit. O să-ncerc altfel; pe calea supremei slăbiciuni ; pe calea cuvintu-lui: pe caîea moartă a cuvintului scris. Fă-o atunci de data asta ^ntru ultima oară, cu retorica cea mai neroadă, ( mai idioată cu putinţă. Execută exerciţiul ăsta, ca ş. m ai crede cu adevărat în el. Simularea trebuie să c perfectă. Ca formula celor mai eficiente exorasme. Reţetă de incantaţii, de conjuraţii. Haide ! |ie. Saie în timp ce conicera iibilaîis te observă delectmdu-se în batjocură.
al meu... (asta mai sună încă a predică, a Proclamaţie. La ce bun, dacă nimeni n-o să mai ce scriu ; dacă proclamaţia mea n-o sâ mai . ,1^ pr'n sul'le şi răpăit de tobe ?). Neam al nu se ste* °"cura ce vreau să-ţi spun. Ascultă pînă rrveie o ?^e luminarea mea. Ascultă povestea vieţii jţ "" ~ ^pun ca pe un adevăr tot ce am să-ţi spun. multele ne - nt* ne§a^ Pi'intr-un anacronism, unui din s'm «cest Care ie fo*osesc m bătălia mea cu timpul. Una alteia     ?,°!ria-5 fantastic aî cărui nume şi-l arunca
 ?l-5 fantastic aî cărui nume .şil arunca  fS ,oresele c™d bat cu maiul grămezi de nciu-le de murdăria  Impurilor.  Singe  sau
f445|
sudoare, e acelaşi lucru. Lacrimi. Umori sacrament excrementale. totuna-i. EU sînt acesi PERSONAJ ? acest NUME. Supremă incarnare a neamului. M-ati al?' şi md-aţi încredinţat pe viaţă guvernarea şi soarta'v^ lor voastre. EU sînt SUPREMUL PERSONAJ care v" veghează şi vă ocroteşte somnul adormit, somnul trea? (nu există nici o deosebire între ele) : care încearcă să treacă Marea Roşie urmărit şi hăituit de duşmanii noştri... Cum vi se pare ? E o porcărie curată ! Nici claponul cel mai chior dintre cocoşii care eîntă la miezul nopţii vrînd să trezească zorile înainte de vreme, nici cel mai ignorant dintre scribii care scormonesc căutind litera afişului satiric în Arhivă n-ar crede un singur cuvînt din ce-ai .scris. Nici chiar tu nu crezi. Bine, la urma urmei puţin îmi pasă.
Duhoare greţoasă. Prin. crăpături se strecoară zgomotul de paşi al bătrînei care stinge luminările; mă veghează refrenul răguşit : E mieeezul nooopţii! Dor-muiţi în paaace ! Chiar de te-a lovit lingoarea, ţi-am stins, neică, luminarea .'... Strigătele depărtate de santinele, transmiţînd parola : Independeeeeeenţă sau moa-aaaaarte ! ! ! Ah, o"bişnuinţa. care face să ruginească obiceiul şi degradează lucrurile cele mai sfinte,.. (De aprofundat asta. dacă mai pot.,.)
A
mT0RCîNDU-SE ÎNAPOI CU ANI, CU GOLO-• cu supărări, cu trădări, cu dezamăgiri, cu nălu-^"•"'jose Tomâs Isasi, împotriva voinţei lui tîlhăreşM, Ca*' '-o pe rîu in sus spre obîrşie, contra curentului. Pînă la urmă am pus mîna pe el. Eram dator s-o fac, chiar de-ar îi fost să fugă pînă la capătul pămîntului. De ce mi-ai trădat prietenia ? Tăcere de piatră. De ce-ai furat statul ? Tăcere de pulbere. De ce ţi-ai trădat Patria ? Tăcere de praf de puşcă. Din Camera Adevărului l-au tîrît pînă-n mijlocul Pieţii, unde a fost aprins un rug din butoiaşele cu praful de puşcă inutilizabil pe care mi l-a trimis. Simbol al mîrşăvdei lui. Inutilul praf de puşcă galben e util acum cel puţin pentru a-l arde pe pungaş. Legat de un stîlp de fier, îşi ispăşeşte pedeapsa pe care i-am dat-o chiar în clipa cînd acţiunea lui nefastă a fost descoperită. De la fereastra mea îl văd arzînd. De zece ani îl văd arzind acolo. Fumul cărnii fripte formează deasupra capului său figura unui monstru de aur, furios, care plînge şi tot plînge la nesfîrşit implorînd iertare. Lacrimile lui par picături de aur topit din cei cincizeci de mia de dubloni pe care i-a turat^din Vistierie. Prinsul aurit nu trezeşte pic de mila în sufletul mulţimii care asistă la execuţie. Mai
ascuu ^ Simte în-i°sită de simplul fapt că trebuie să-l m ??' ^ 7adă şi să audă că aceste lacrimi, prefăcute în lor s ' ŞI- împră?tiate de vînt, atîrnă de frunzele copaci-CopiiiCmcmd cu un Piuit jalnic. Nimeni, nici măcar aceste "r schi-ează nici cel mai mic gest de a ridica un mic rî Sff tOar<l picături de aur negru, strălucitor. Palatul a *SV^ ^e aur ne8ru, strălucitor, curge spre Limbile 1 Vv„eryiarneritel, se strecoară prân crăpături. de grenadie ^v! ^ tălPile pantofilor. Un detaşament Vin ^ chip H Usari ?i alte efective din corpul de gardă e P°«ipieri cu găleţi cu apă şi căruţe cu
[447]
nisip. Cit ai clipi din ochi astupă ochii incendiului murdăria de aur negru, strălucitor. Curăţă urm. lavă.  Pentru o bună bucată de vreme, sub za<jn^ ^ bocancilor-patrie,  nevăzute  firişoare  din  acestei; negru se mai     jeluiesc prin     crăpăturile    dusmri^ Răzuind-o cu vîrful săbiei, frecînd-o cu şomoiogui6l; cu peni a de sîrmă, spăiînd-o cu leşie şi săpun, restur'f piînsului dispar.                                               '           e
O prezenţă mută mâ scoate dm piroteală. Mă face să ridic pleoapele. încă înainte de a o vedea, ştiu că-i ea. Măria de los Angeles e aici. Braţele încrucişate pe piept. Capul uşor înclinat pe un umăr. cel sting. Pletele de aur cenuşiu căzmdu-i în cascade pînă la brîu. Dreaptă fără trufie, dar şi fără falsă modestie ; fără să simtă sau să trezească milă, D:ntr-o depărtare inaccesibilă, mă priveşte ţintă. Luminează vechiul spaţiu mort. Ai asistat la execuţia tatălui tău în piaţă ? Zîmbeşte. Acum numai pupila irisului şi-a schimbat (foarte puţin) culoarea. Pe hîrtie. pupila e aproape albastră. îmi dau seama de toate astea într-o clipă ce nu are loc pe coală. Jose Tomâs Isasi, care a ajuns să mînc       ele în Santa Fe,
l-au îngropat bătrînă te-a 3a Tu cuman, în  care s-a Igrano, după
.'.=1!.
a murit sărac şi bolr.av. A căzut di. chiar în locul unde-a căzut. O ir ridicat şi te-a dus la Cordoba ; pe ... Te văd. copilă încă, dînd târcoale c; odihnit şi s-a rugat naşul tău Manuel bătăliile' purtate. Locul unde-a început agonia Iui ; staţia de poştă transformată în Grădina Uitărilor. Printre zdrenţele tunicii, văd pe umărul tău stîng o pa» Ştiu ce-i asta. Urma vieţii tale rătăcitoare. Greutatea lăncii, a puştii. Pot calcula timpul cit le-ai purtat pe umărul tău de femeie, O cicatrice la gît. Tăieturi adin pe- care ţi le-au săpat în trup urgiile vieţii. Pe un ca mine, fără altă căldură decît aceea Provofa^ propria lui uscare, tristeţea alături de o fiinţă ii face sa slăbească văzrnd cu ochii. Şi nu mai altceva, oricît aista să cauţi.                              „
Am poruncit să-l execute pe tatăl ei. fiindcă aurul statuii». Ea îmi aduce preţul răscumpărări -
14461
ibită
e răscumpărări. Acuma ştiu ce-i ajutorul. propriei ^    , ?      De  ce abia acuma,   eind acuma nu
11531 ^ V
1 ^ Vorbeşti §* te inteie?' Scriu şi nu mâ înţelegi. •    «te as putea să ies din această văgăună, n-xiş putea arSuri de tine. Altădată am mers  împreună.  Un  cal alb şi negru ne despărţea cind cu jumătatea  cînd cu cea neagră. Am mers alături fără a no  ni în vîrste diferite. Prin toate aceste depărtări
+fl uni în
mi-am petrecut viaţa cu mine însumi, tara nimeni altcineva. Singur. Fără familie. Singur. Fără .iubire. Fără mîngîiere. Singur. Fără nimeni. Singur în tară străină, cea mai străină fiind a mea. Singur. în ţara mea hărţuită, singură, străină. Pustie. Singură. Plină de fiinţa mea pustie. Cînd ieşeam din acest pustiu, cădeam în altul şi mai pustiu. Vuitul zboară între noi doi, adueînd mirosul unei ploi apropiate. Cît aş dori, să pot tiubi ! Dar n-ai parte decît de teamă şi aşa ajungi să te înflori de ură, de parc-ar fi iubire ! Plouă din ce în ce mai tare. Picături mari şi grele. Perdea de plumb între două vîrste ale universului. E Potopul ? Potopul. Continuăm să mergem înainte. Patruzeci de zile. Patruzeci de veacuri. _ Patruzeci de milenii. Printre frunzele mari şi monştrii blînzi şi imenşi, se joacă doi copii. Nu se cunosc. S-au văzut vreodată ? Nu-şi amintesc. Adam şi f?ra ? Nu stau, nu ştiu. N-am învăţat încă să vorbim.  am început să ne înţelegem. Ne jucăm printre SSIS greoi şi linî5titi. Tu trezeşti, din somn unul E'u Ţbocii de mătase neagră ai porumbului-de-apă. ?spun PC ° TOdie de s'Paimă-de-apă. Te chem fără să-ti e ceva^ nume- Te storci şi te uiţi. înăuntrul rodiei nuniekT'6 * mişcă- Sâmîntă vie. Ce-i ? Ce-i ? Ignorăm bir*e îsV-l10?111101"' ale fUntelor. Aşa le cunoaştem mai ^ăţişarf1 e lor sînt cWar ele. Identice ca formă, ca şi «JâuntrT §îndire- PalPită în noi. Scînteiază în afară ^ foarte m-n°?jtrU" Vedem apărînd un pui de porum-^kri d€ - na-' betelie. Un cap de om micuţ, cu  a] pen^V Mîinile noastre se împreună pe puful Wi°r. II scoatem din închisoarea lui. Colibri.
u' Suf>rttnul
Pasăre-rnuscă.   Pasărea   dlntîi.   Tatăl   Nostru   Cel urmă-Cel din urmă-Cel dintîi, înconjurat de mtuner de îa începutul lumii, a făcut colibriul ca să-l însoţ D                         bl    libjli
După ce pusese bazele limbajului omenesc. / crease o mică porţiune de iubire, / Colibriul îi gura ; / cel care-l hrănea pe Nanmndui cu fructe d^ Paradis era pasărea Colibri... Da, da, frumoasă treaV a făcut Tatăl Nostru Cel din urmă-Cel / din urrr<ă-C \ dini îi, cînd a pus bazele limbajului i Ah ! Sudoarea lui ora numai picăturii de  colibri !  Gata : ăsta-i faimosul limbaj omenesc ! Atunci arn încăput şi noi să vorbim Milioane de ani după aceea, trîntorii pehlivani asa-zişi filosofi, ţîrcovniali şi lingăii din amvon vor spune că n-am  scos limbajul  dintr-o simplă rodie,  ci dinrr-un ..ajutor extraordinar". Acum acest ajutor extraordinar nu-mi mai ajută la nimic. Te aud şi te înţeleg din amintire. Tot restul s-a pierdut. între noi e uriaşul caî negru. Al ajuns tocmai azi, la 12 mai, ziua ta de naştere. Nu mi-a rămas nimic ca să-ţi dau. Vino mai aproape de masă. Ia jucăria asta, rămasă de la împărţirea darurilor de anul trecut. Reprezintă zilele săptămînii învîr-tindu-se  pe  o  roată.   Îşi  schimbă  culoarea şi sunetul după  Zille.   în întuneric,  anumite   timbre permit să-ţi imaginezi  figura  şi  culoarea   din  fiecare  zi.  Cred că resortul s-a blocat într-o duminică de tenebrio obscurus. A venit armurierul Trujillo. A încercat să-l repare. A spus : Sînt neputincios în faţa acestui ochi rău ! A ven^ meşterul Aiejandro, bărbierul. A meşterit o bună bucata de vreme cu briciul. Deodată s-a tras înapoi şi a striga-Mă cutremur de ce-am văzut ! A venit Pa tino. A W^ ceasul. S-a aşezat la masa lui cu trei picioare, şi-a pictoarele într-un lighean cu apă. A scormonit c\ prin fosele nazale ale ceasului, care era încă în si Nu pot nici măcar să fac să se învîrtă limbil<~ nu poate face să se învîrtă decît limbile aitu1 nkm : biroul lui de scrib, nu poate face să se      ^_ decît   manivela   circularei-perpetue.   Stăpîne, ^ y^jjţi asta e vrăjită ! a strigat. Cum o să fie vrăjua .
1450]
i
•   secăturile astea.  întunericul lor de bătrini îi sînt fi*> . f..jCOşi decît copiii. Fiecare vede în el ce-i în
AA1       FV^4       IA^>----                     -?-           _
reuşeşti isă-l repari tu. îl pune binişor la loc. Nu-l Poate pentru ea timpul se scurge altfel. Viaţa Jui ţine şapte zile, îi spun. Da, dar viaţa nu-i a ° ului o aud pe ea spunînd fără să-şi mişte buzele. Nu mai e o copilă. Ce pot să-i dau ? Poate o puşcă... Printre puştile astea fabricate din materie meteoritieă se află şi puşca pe care-am ptts mina cînd m-am născut. Asta asta ! Ia-o. O iei ? O ia ! în poveştile care se scriu în cărţi nu se-ntîmplă asemenea lucruri. Examinează cu luare aminte puşca. Nu pare întru toFul satisfăcută. Ia ceasul cu muzică stricat. îl face să meargă. Să-şi recapete sunetul. Să bată orele douăsprezece. Amiaza de duminică. Culoarea albastru indigo. Te întreb dacă ai de gînd să rămîi în Patrie. Eşti singura migrantă care s-a întors ? Ai făcut foarte bine c-ai renunţat să alergi după toţi aceşti mici Attila ai Provinciilor Dezbinate, de-alde Ramirez, Bustos, Disgustos, Lopez şi ceilalţi tâlhari de aceeaşi teapă. Nu ştiu altceva decît să se ucidă unii pe alţii. Să se tragă-n ţeapă. în înţelegere cu haimanalele de-aici, Pancho Ramirez vrea să ne invadeze. Capui lui a putrezit într-o temniţă. Facundo Qui-j0§a> Tigrul Câmpiilor, se laudă şi el oo să ne invadeze. cuS"fU Urcat fumurile la cap. I-au mutat fălcile din loc tw.°CUr! de Pistol, într-o trăsură de mare domn. Nai ™ singurii care-am făcut aici Revoluţia şi Elibera-?sraguayenii sînt singurii  care înţeleg ceva, au
ai noştri. Ei ? Vrei
*ă spui-    ^                        ?                   ?}              Y
!'t>eră si ^ nU ' ^ s^ vezii- ^ci avem singura Patrie tie cu ad U^erană din America de Sud ; singura Revolu-
 eVt
ca sâ ve?eVKrat revoIu!;i°n^ră. NU pari foarte convinsă. pi>iv'e«ti n1   iG lucrxu'ile de pe lumea asta. trebuie să le
*f   ai ven-f^S" Pc 'Urmă? sft le pui iar pe- fată> Pentru !t ' Bine. bine. Aici ar trebui să scriu că rîd
niţoîuş batjocoritor. Numai pentru a-mi ascunde b;lK-iala. Te întreb dac-ai vrea să faci o munca utilă  V» răscumpărarea pe  care trebuie s-o plăteşti. N-ai ^"^ o vină. O condamnare în regulă, legală, nu pot să'f mai dau. O pedeapsă de ispăşit, legală, moartea ori spmzurătoare,  plutonul  de  execuţie,  toate  nimicuri] astea nu îe mai pot ordona împotriva ta. Aprob, primes 6 dau o înaltă apreciere puţinelor tale cuvinte şi dovezilor tale de voinţă. Cînd a mişcat mîna, cu mare încetineală cu o mişcare care aproape nu părea mişcare, am crezut că ea avea să tragă în ne-fiinţâ mea cu puşca pe care-am  mina la naştere. De îndoit nu m-am îndoit. M-am
 m
întristat puţin, asta-i tot. Dar trebuie să te pun mai întîi niţel la încercare, îi spun căutîndu-i privirea. Cea mai puternică voinţă, cele mai bune inV-nţii din lume nu valorează nimic, dacă nu sînt puse îr> y> actccă. Trebuie să-ncepi de jos : uneori ce e jos ajunge foarte sus. Sfîrşitul lucrurilor e aidoma începutului lor. Nu există deosebiri decît după calitatea rezultatelor. Primeşti ? Atunci te numesc directoare la Casa Fetelor Orfane şi Găsite. Nu mai funcţionează din 1.617, cînd a murit Jesusa Bocanegra. Cu toate că era călugăriţă, şi venetică pe deasupra, Bocanegra a fost; prima revoluţionară a educaţiei în ţinuturile astea. Du-te chiar acum şi reorganizează Casa. Fă-o să-şi îndeplinească misiunea. Vei întîlni acolo nişte orfane de-aîe mele. Dac-or mai fi şi acum şi n-au decăzut cumva mărilîndu-so cu cine ştile ce lepădături sau ajungând chiar mai rău. ca bie e femei ce sînt. născute pentru a se supune.
Cînd am ieşit din Cazarma Spitalului. paliik' ™^!. adus un raport din care reiese că aceasta Casa a       ^ Orfana şi Găsite s-a transformat  într-un mare bora^ Pină şi femeile cele mai decăzute, care fuseseră^
la-nchisoare. au fost duse acolo. Stăpîne.  m
 ^
rău fanîată. unde au parte de
viaţa uşoara. ^
casă-cazarmă. după cit e de plină noaptea cit clei— sergenţi do .stradă, de grenadieni. de husari-cu,   fe'.oio   in   cueribiis.   Mult  mai   rău   decit
 e
!?*•">-l
in
;s un comisar.. Excelenţă. S-a ales cu i-n picior '^L nimic altceva. Am auzit că un zcirahon. de . care nimeni n-o cunoaşte, cel puţin roimeni văzut-o la faţă, comandă plutonul ăsta de tîrfe. incâ "iî e îngăduit să spun aşa, Stăpîne. Pe uşă au prins daca J11* tie scrisă pe o hîrtie semnată chiar de mîna ° t"â Stâpîne. Cred, bănuiesc, Excelenţă, c-ar putea - * alt afiş satiric, cum e cel de pe uşa catedralei. H trimis cîţiva spioni. Stăpîne. Cheamă-i înapoi. Cum a Excelenţă ? Nu vreţi să supraveghem Casa ? Chea-Să-ţiînapoi spionii, pungaşule !
INTENDENTUL INTRÃ CALARE CU UN SUL D^ hîrtie. Ce-i cu dumneata. Cespedes ? Sînt foarte în^--;-" rat de starea sănătăţii voastre, Excelenţă. TreabcfaV" nu te priveşte. O să vină momentul cînd va trebui ~ss te deranjezi ca să-mi cînţi prohodul. M-am gîndii ^ă poate Excelenţa voastră aţi vrea să chemăm un preot M-ai mai întrebat asta. N-ai primit răspunsul pe care ţi  l-am trimis  prin  protomedic ?   Pentru  ce-ai venit Cespedes, nesocotindu-mi ordinele ? îşi pune sulul subţioară,  începe  să-şi frece mumie.  Lent contradans în jurul patului.  Taina împărtăşaniei.  Srăpîne,  cum ştiţi şi înălţimea Voastră... Un preot... Nu, Cespedes, n-am nevoie de nici un flecar ca să traducă în dialect divin ce-i  in sufletul  meu.  Eu mânîne cu  Dumnezeu    din aceeaşi strachină. Nu ca voi, şleahtă de potlogari, din farfurii .scumpe pe care diavolul ie umple. Vicarul s-a împiedicat de meteorit.  îi ieşeau   scîn'ei   din   urechi. Aşteaptă o clipă, Cespedes. Poate că ai dreptate. Poate că a sosit momentul să rezolv în particular relaţiile rnele publice   cu  biserica.  Mulţumesc lui  Dumnezeu, Excelenţa, că înălţimea Voastră a hotărît să primească taina împărtăşaniei ! Nu, stimatul meu Cespedes Xeria, nu-i vorba de taine, nici de spaime. N-am nimic de mărturisii. niLi: de tăinuit în ceea ce priveşte dubla mea Persoana. Vor avea grijă de asta gazetăraşii cu sau tara tonsui . Cîi. priveşte comportamentul meu faţă de biserica, n fost oare generos, binevoitor, plin de bunătate ? Aaa_o; dumneata   superlativele   care-ţi  plac  mai  irn.ut._ aşa,   domnule   intendent ?   Aşa-i,   Excelenţă. ^alţvai nu vom putea lăuda îndeajuns  acţiunea Patrona ^^^ guvernamental asupra bisericii catolice, pe care,T    jgsat ilailzat-o şi, din romană, a făcut-o paraguayana. ^    ^te, biserica să se guverneze singură, în deplină H3 J
[454J
Catehismului Patriotic Reformat. Sfinţia ta pe .kf"Lne mărturie. De cînd Eu te-am pus în fruntea P?'* ca vicar general, cînd a înnebunit episcopul cunJ douăzeci de ansi, dumneata ai manevrat ai vrut industria altarului. Ceea ce e drept, fiindcă, cUm- cum spune apostolul, cei ce slujesc altarele trebuie - * asigure subsistenţa de pe urma lor. E nedrept însă T'^tul că slujitorii altarului scot din această industrie îi o sută de ori mai mult decît subsistenţa, aşa cum fintia ta ştii prea bine. Excelenţa Voastră a spus adevărul curat. Recunoştinţa mea va fi veşnică pentru, mărinimia voastră... Nu te grăbi, Cespedes. Du-te să-l chemi pe grefier şi întoarce-te. Vreau ca aceste mărturisiri întţe Patron şi Păstor să fie consemnate în scris, fără nici un secret. Aşa ar trebui să fie în esenţă taina împărtăşaniei. Sfinţită nu prin secret, ci prin credinţă publică. Păcatul şi vina niciodată nu se reduc la conştiinţa sau inconştienţa particulară. Ele îl afectează întotdeauna pe aproapele nostru, chiar şi pe cel maii puţin apropiat. De aceea am hotărît ca această rezolvare in extrcviis a relaţiilor mele cu biserica să fie trâmbiţată şi difuzată la moartea mea de la toate amvonurile din capitală, din tî-gurile şi satele Republicii.
v Care sînt păcatele mele ? Care-i vina mea ? Defăimătorii mei clandestini dinăuntru şi dinafară mă acuză <* ain transformat Naţiunea într-o dubă de hingheri ^fde hidrofobie- Mă coiomniază susţinînd că am  ^ecaP^ati> spînzuraţi sau rmpuşca[l principalii
ieniă ^ ţărti" ^sa"i! domnuie intendent ? Nu. Exce-loc pl-asigur că nu"i del«c aşa. Cîte execuţii au avut !a Mai ' în timPul Regatulu.: Groazei ? înccpînd de b>unchiS niuratie din anul 1820. au fost duşi la Exce]enK ^°,rtocalului şaizeci şi opt de conspiratori, de Patrii' ? ^ tinut Procesul acestor infami trădători 'UcrUri]^ J' * c^ a ^ost nevoie pentru a nu face rare- S-au mînluială- Ll s-a acordat dreptul de apă-pr°cesul epuizat toate cauţiunile. S-ar puica spune că u  s-a  încheiat  niciodată.   Continuă  să  fie
[455]

deschis. Nu toţi vinovaţii au fost condamnaţi şi V/ taţi. Cîţiva au scăpat. Aşa se face că abia după cinois"'CU* zece ani de la moartea lui, cel dinţii trădător de p.^' din Paraguay şi Takuary, Manuel Atanasio Cavana-fle ieşit la iveală ca participant, la conjuraţie şi a prim* aceeaşi condamnare ca ceilalţi. Fiindcă asia nu* nor spune că nu-i aşa, stimatul meu intendent. râspan.de-nv dacă poţi ; te întreb, gmdeşte-te, răspunde-ţi dumitak însuţi : mai puţin de o sută de execuţii de hoţi. criminali de drept comun şi trădători de Patrie în mai mult de un sfert de secol este oare o atrocitate ? Ce-ai putea să-mi spui, prin comparaţie, despre vandalismul bandiţilor care fac să tremure întreg pămîniul american cu cavalcada lor infernală. Jefuiesc, ucid în voie, fără să k pese de nimeni şi de nimic. Cînd au terminat cu populaţia lipsită de apărare, au început să se ucidă -unii pe alţii. Fiecare poartă legat de cureluşa de la şa capul adversarului, dar n-apucă să se bucure prea mult de un asemenea trofeu, fiindcă propriul său cap zboară retezat de pe umeri de o cumplită lovitură de sabie şi va fi prins de cureluşa de la o altă şa. Călăreţi decapitaţi galopînd în băltoace de sînge. Forţind lucrurile şi depăşind ordoe limită, ţi-a? spune că s-au obişnuit să trăiască şi să ucidă fără cap. La urma urmei, de ce au nevoie de el, de ce vor să aibă cap, cînd caii lor gîndesc şi pentru ei ?
Forţînd lucrurile şi depăşind orice limită, ţi~a? ra^ spune că, în faţa acestor sălbatici Attila, mă simt foarte umil şi modest. Şef patriarhal al acestei oaze de pace^ Paraguayului, nu mă folosesc de violenţă şi nici permit să fie folosită împotriva mea. Să spw«n sfîrşit, chiar dacă-i prea mult şi numai ca o închipuire a minţii, că mă simt aia ca un nou ^ care-şi împlîntă cuţitul în aceste mărăcinijun treia zi a Facerii. Singuratic Moise arborînd proprdei mele Legi. Fără nori de foc în jurul Fără viţei pentru sacrificii. Fără să fie nevoie sa de la Iehova Adevărurile Nespuse-Nesupuse-rind singur minciunile supune.

1456]
-, ..- sîritem puşi alături, e cu neputinţă să mă com-% Dar nioi iiu-mi cad galoanele clacă trecătoarea ^ °vîentă'cu acei patriarhi întemeietori ar trebui s-o ^^m în funcţie de timp şi de loc. La urma urmei, S^ ? u avut dificultăţile lor. marcate de noduri şi caran-Ş- el^,loise a avut nevoie de patruzeci de ani pentru a-si tinCduce poporul la Pămîntul Făgăduinţei, şi evreii mai ^""cesc şi astăzi de colo colo, din Sion în Sion. Dimen-rf' ^accesibilă. Bietul Moise a stat patruzeci de Se care au fost ca încă alţi patruzeci de ani, pe Muntele Sinai pentru a primi cele zece porunci pe care nimeni nu le respectă. Eu am avut nevoie de mai puţin timp ; mi-au ajuns douăzeci şi şase de ani pentru a impune cele trei porunci capitale ale mele şi a-mi duce poporul, nu la Pămîntul Făgăduinţei, ci la Pămîntul Abundenţei. Eu am reuşit asta fără să ies din axul sferei mele. După Biblie, potopul a acoperit pămîntul timp de patruzeci de zile.. Aici, rele şi daune de toate soiurile au potopit timp de trai veacuri, şi Arca Paraguayului e la adăpost cte orice primejdie. în Noul Testament stă scris că Iisus a postit patruzeci de zile în pustiu şi a fost ispitit de Satana. Eu. în acest pustiu, am postit patruzeci de ani Şi am fost cspitit de patruzeci de mii de Satane. N-am fost învins şi nici n-am fost răstignit de viu. Aşadar, închipuie-ţi. domnule intendent, dacă mă preocupa sau nu cabala carantinei.
Pictî d desfr"ma^ c]eriei tensuraţi, vorbiţi de Dumnezeu  Wn^e şi evoc-înd? abisuri în cursa de şoareci a
mpl ^^ a(jevăe °r- Nu crezînd,  ci îndoindu-te  poţi  ajunge  la
Voi ÎI1"- ,5are"şi schimbă necontenit forma .si condiţia.
gra i         •   "' v,u«,tici.   v ui spuiitu . XJSUS s-a născui
l1t ^ . Putere Piîat din Pont. A fost răsfcfinit. A
la Ce'-m^ern' ^ treia zi a "mv^ dln morţi şi s-a
lume   'r-'1' Dar eu t<? întreb unde .s-a născut Iisus ?
' ^pspedes.  Unde-a  lucrai ?    în   lume.   Unde-a
] 457]
cunoscut calvarul ? în lume. Unde-a murit ? l--, Unde-a înviat ? în lume. Dar atunci unde-i irifpI'uf!e' în lume. Unde altundeva ? Infernul e în lume Q^* ' înşivă sînteţi dracii şi drăcuşorii tonsuraţi iar e ^ o ţineţi dinainte.                                          '          ada
în Biblie stă scris că atunci cînd Cain l-a uc-'s d; invidie pe fratele său Abel, Dumnezeu l-a întrebat^ Cain, ce-ai făcut cu fratele tău Abel ? L-a întrebat dar nu l-a pedepsit. Prin urmare, dacă există, Dumnezeu nu pedepseşte pe nimeni. Pedepsitul e el, pentru că el arată adevărul. Ge adevăr ? Ce Dumnezeu ? Asta numesc eu a picta umbre pe care nu le poate prinde nimeni, oricît ar avea unghiile de lungi, orieîte luminări sfinte ar ţine în mîinile lor blestemate.
Cu toate astea, eu n-am interzis aia; nici un cult. Şi nici nu mi-a trecut prin cap să creez cultul Fiinţei Supreme,  pe  care unii  guvernanţi  slabi  trebuie să-l întroneze în altare, deschizînd umbrela protecţiei pentru mîine. Dictatorul unei Naţiuni, dacă e Suprem, n-are nevotie de ajutorul nici unei Fiinţe Supreme. Chiar el e Fiinţa Supremă. în acest sens am protejat libertatea cultelor. Singurul lucru pe care l-am impus a fost supunerea  cultului  faţă  de  interesele  Naţiunii.  Am promulgat Catehismul Patriotic Reformat. Adevăratul cult nu stă în a umbla de colo colo, ci în a înţelege şi a înfăptui.  Eu  vreau  fapte,  nu  vorbe,  fiindcă vorbele sînt uşoare, pe cînd faptele sînt grele, nu pentru ca ar fi greu să înfăptuieşti, ci pentru că răul originar ^ naturii umane deformează şi otrăveşte totul, daca n există un suflet de fier care să vegheze, să călăuzeas şi să ocrotească natui-a ai oamenii.
Dacă am   făcut ceva,   atunci  am  ocrotit Naţională de primejdia abuzurilor săvîrşite de < trebuind s-o slujească şi s-o înalţe, o degraa înjoseau cu atîţarea viorilor şi imoralitatea rnvu
înjoseau cu atîţarea viorilor şi imoralit            }fovn[cAe
Voi, preoţii şi călugării, trăiaţi pe faţă cu i         _j •> voastre. Departe de a vă ruşina, vă făleai1 cu as ?" "
TT-te cărticica scrisă de Rengger şi Longchamp. ty '• : sub acest aspect nebărmit. Stareţul dominicani-Mărtune ^.^ pOvesteşte Juan Rengo, i-a mărtur>'.sit lor, Prin ^ in^unire că e tatăl a douăzeci şi patru de
fte la mai multe femei. Cîţi ai zămislit dumneata, c°Pu **    ? pentru numele lui Dumnezeu şi al Sfintei ^eSyre Excelenţă, mă puneţi într-o mare încurcătură ! Fe5^4 Voastră ştiţi... Da, ştiu că ai însămînţat pe^ia ută de copii, cea mai mare parte în pîntecul indigene-?     "lbatice din Misiones, pe care dumneata aveai obli-at&să te creştinezi, nu să le însămânţezi. Mulţi din copiii ăştia ai  dumitale  slujesc   acum   în   trupele   de grăniceri, păzind frontierele. Sînt mai demni decît dumneata. Aici în  capitală,   nu  pot spune că prin vigilenţa mea am reuşit să te fac din nou neprihănit. Cel puţin am moderat întrucîtva aplecarea dumitale spre desfrîu. Măcar dac-ai păcătui pentru a sfida regulile dreptului canonic mlocumdu-le cu  regulile  dreptului  de a  trăi după placul inimii ! Adepţii tonsurei  au corectat aici amîndouă drepturile cu senzualitatea nepotolită a prohabului lor.  Lucru  care  nu  poate  Si  iertat.  în  1525 Martin Luther s-a însurat cu o călugăriţă. M-am însurat, s-a apărat don Martin, nu din dragoste, ci din ură faţă d-i nişte reguli putrezite de bătrîneţe. Aş fi putut să mă abţin, de vreme ce nici un motiv intim nu mă silea s-o fc' Dar am făcut pasul ăsta ca să-rai bat joc de diavol 51 c.e zbirii lui, de prinţi şi de epi.scopi, de inventatorii nebi SlaCOle>  cînd  am   înţeles   că  ei   erau   destul   de mi Pentru a interzice căsătoria preoţilor. Bucuros dac^Votca ^n scandal şi mai mare, a' spus don Martin, placul iŞJnă există ° allă atitudine cu care pot fi pe niiVeiUl      mnezeu Şi"1 Pot scoate din fire pe duşma-
 T0'10^11  Sulu3'   Cwpedes.   Acceptă-ţi   păcatele  e accept şi eu  pe ale  mele.  în această  oonfessi°ne trebuie ,să ne absolvim reci- i ^   a mea' Exce^ntă, va fi veşnică pentru  bUnătatsa voash'ă iară margini.  N-o să
[450]
 f1
uit cinstea pe eaix- mi-aţi fâcul-o de a inUllAU suflete sărmane în Casa Fetelor Sărace. Casa nu s< numeşte acum aşa, Cespedes, Nu mai există -"' Paraguay. Printr-un Decret Suprem Casa v nu-n    "" acum de Fete Găsite şi Orfane. Ce altceva sint dacă orfane,   chiar   dacă   părinţii  lor   trăiesc ?   Orfane sărace.  Fiice adoplive ale  statului.  Copiii nu      ' să plătească pentru păcatele părinţilor.
Pe de altă parte, şi dumneata ştii şi asta. eu n-am confiscat bunurile, mănăstirile, nenumăratele proprietăţi ale bisericii cu scopul de a duce ţara ia erezie.    Am făcut-o pentru a tăia ardpile dezmăţaţilor slujitori ai lui Dumnezeu, care în realitate s-au slujit de el în viaţa desfrînaiă pe care-o duceau pe seama poporului ignorant. Nu lipsea mult să-şi plimbe pe străzi trupurile rotofeie in puribus. Sfiala nu mai avea nioi o putere asupra tonsuraţilor" juruiţi sau .nejuruiţi, şi cu atît mai puţin ruşinea. De ce să mai asude sub antene, cînd asudau destul pe pîntecele femeilor ori de cîte ori aveau poftă. Cum coborau la rîu călugării, Patino. ca să se spele? Goi, Excelenţă. în vreun loc mai retras? Nu, Stăpâne, lingă tiazul La Lucha, la un cot al rîului unde vin mereu spălătoresele. Auzi. Cespedes ? Peştii piraha şi pclorneta au sfîrtecat membrul necelibatar mai multor acoliţi de-ai dumitale. Urcau pe mal msîngeraţi. Ceea ce, după cit  se pare, nu-i osîndea la celibatul silnic, căci dună puţin timp se întorceau la vechile năravuri, <te parcă ciotul ar fi dat lăstari tineri. Nu trebuia oare Guvernul să  ia măsuri  împotriva  acestor inechităţi •• înseamnă asta să te ridici împotriva lui  Dumnezeu-Nu însemna oare mai degrabă că-l feream de insultele cele mai grele ale acestor clerici desfrînaţi ?
Cind episcopul Panes şi-a pierdut mcnţile. ce descreieratul, Patino ? Pe vremea aceea, Stupine, de cuviinţă să vină să vă deranjeze pe Excelenţa ^ ^ iră in fiecare zi, viind să vă facă să credeţi că-l m se st pe Sfînlul Duh în chivotul catedralei. Susţine Dumnezou-Pasăre îi dicta pastoralele şi omiluJe-
oul m persoana le copia cu una din penek. pe episcop si7iujgea dintr-o aripă a Duhului Sfînt. Ultima ^ la o nouă cerere de audienţă. înălţimea Voastră d^ti poruncit să-i spun episcopului că, dacă avea de "î1"^ «-a vă niai bată la cap cu tot felul de baliverne Tire Porumbelul Sfintei Trcimn, îl puneaţi să-l frigă ,-s-l mănînce. Că un pui de porumbel ca ăsta va avea f uJă putere să-i scoată din cap toate fumurile nebuni pe care-o îngrămădise acolo şi că, dacă asta nu era Ae ajuns ca să-l vindece, să-şi caute o ţiitoare ca ceilalţi călugări, care nu se duceau la baluri, dar rămîncau cu •bucăţica cea mai dulce la chiolhanuri. Sub rezerva unei eroni sau omisiuni din partea mea, aşa s-au petrecut lucrurile, Stăpîne, şi eu unul mă spăl pe mîini. "Ah, imbecil şi ticălos ce eşti ! Tu, Patino. pe toate le răstorni şi le amesteci. Ai un dar îngrozitor de a vorbi alandala, ca im idiot. Nu ţi-am poruncit să-i spui episcopului smintit să frigă Porumbelul Sfintei Treimi şi să-î mănînce. Ţi-am poruncit să-i spui să taie în două un pui de porumbel şi să-l aplice în chip de cataplasmă pe cap. Ştii foarte bine că ăsta-i leacul folosit aici şi în alte părţi pentru a scoate din creier umorile rele. Un pui: ?s porumbel, orice pui de porumbel. Nu Sfîntul Duh, hulitor dobitoc ! Iar povestea cu ţiitoarea a fost adăugată de tine., mulatru neobrăzat, secătură lăudăroasă, ca sa-ţi baţi joc de acest sărman bătrîn de aproape nouă-grote ani' ^U te~am t™11^ ca să-i dai acest mesaj leneş          am Porunc-it să-i spui că eu nu eram un
^ l Ca S^ pr^mesc toată ziua bună aiua, şi că,  ^ucrur^e să meargă bine, trebuia să se ocupe  I afară de cazul cînd Pre:fera să fie scos din "lînd că Pă aceea au m(irăznit să mă calomnieze afir-S^ie pg eu 1"am otrăvit cu sticlele de vin de împărtă-ExcelentăCare [ ie"am tnknis în da1'- Pentru Dumnezeu, s-a făcut î^-^ acestei îndoieli a fost împrăştiată şi ^tu şubre^niiria ! Sfintia Sa a murit din pricina sănă-oi ^ a vîrstei foarte înaintate. Cînd a murit  ati găsit  în  raclă ?   Pînze   de  păianjen.
[4fîl]
 <- t -       e '• ia con-
 spurcată  ri   din
 poru   •'
 ă         "'
Excelenţă. Ca să vezi. domnule iniendeni, ev scheletul Duhului Sfint ! Eu n-am făcut decî fisc bunurile bisericii. S-o curăţ de ho;u cara-o năpădise. Ani curăţat cuştile de mănăstiri. Le-am transformat în cazărmi. Am să dărîme şi să ardă templele în ruină. Am lăsat tins cultul. Am respectat sfinte'e taine. L-am deşi pe episcopul smintit. Te-am pus în jilţul lui pe neata, care, fără să fii cel mai bun, nu erai nia; cel mai rău. Şi toate astea deoarece, chiar şi atunci cînd guvernul nu mai e catolic, trebuie să respecte mai departf credinţa religioasă, cu condiţia să fie cinstită, austeră", fără urmă de răutate, de făţărniae, de fanatism, de fetişism.
Aici, din vina voastră, a Paî-lor, lucrurile s-au petrecut tocmai pe dos. îţi 'aduci aminte, domnule intendent, de comandanţii care cereau icoane de sfinţi pentru a păzi frontierele ? Ai văzut chiar acum şi dumneata cum s-a purtat preotul de la Enearnaoion cu văduva santinelei mele del Rio. O chestiune de stipendii. Treburi rrurşave.
Pai-preotul a făcut ca acest popor credincios să devină adulter. Era plin de inocenţă, de bunătate naturală. Dacă cel puţin ar fi fost lăsat să trăiască lin creştinismul lui primitiiv ! Vechiul Testament vorbeşte despre izbucnirile de mînie ale lui Iehova împotriva Ierusalimului., unde viennuiau scribii şi fariseii. înfăţişează fărădelegile preoţilor fără vocaţie şi ale falşilor profeţi. Dacă asta se întîmpla pe vremea lud Iehova cu ^aşa-numitul Popor al lui Dumnezeu, închipuiţi-vă ce mirsa-vii aveau să se săvîrşească în aceste locuri, pe c< conchistadorii şi misionarii catolici le-au trans^or înu'-im infern pentru proslăvirea Domnului !     ^
Pe episcopul Panes l-am scos din scaun m^ ° .] după mulţi ani în care nu voise să-şi îndeplinească^ ^ gaţiile şi nici să-şi exercite funcţiile. Chiar nebu*? ^râ adevărată ori simulată, nu era decît starea ^ \ furioasă împotriva patrioţilor. Ateu ! Eretic ! An^ strigă ca din gură de şarpe calomniatorii mei clan
'4621
M
, oreotii aici, pe pămînt V Nimic altceva decît Ce &c Fbă 'm oală planurile lor negre. Nimeni nu sâ"şi L mai bine fundul oalei ca polonicul. I-am băgat cunoajtLe călugări şi preoţi, cu polonic cu tot. I-am ^ r„ speluncile şi vizuinele ruşinii şi degradării. r^andantuTBejarano, Excelenţă, dacă-mi îngăduiţi să C°m . eU lingura în oală, a scos din ordinul vostru bagfesionalelea în stradă şi le-a risipit prin oraş ca CRo t<° pentru santinele. Mai mare dragul să vezi, Stăpîne, nişele astea de lemn lucrat şi aurit pe marginea trăzii \ Cu santinelele aşezate înăuntru, pîndind pe după perdeluţele de satin. Cu vîrfurile baionetelor strălucind în razele soarelui. Grozav de satiisfăeut, rîzînd ca de dincolo de mormînt, Excelenţa Voastră spuneaţi adesea : Nici o armată din lume nu-şi ţine santinelele în gherete mai luxoase ca astea ! Femeile veneau mereu să îngenuncheze în faţa micilor ferestre de la confesio-naleîe-gherete, vrînd să-şi mărturisească păcatele. Denunţuri. Plîngeri. Delaţiuni. Procese între cumetre. Uneori câte un grăunte rămînea în sita de la ferăstruică. Santtnela-preot dădea canon pentru femeile păcătoase o plimbare pînă la văgăuni, iar pe bărbaţii care păcă-tuiseră îi trimitea la corpul de gardă cel mai apropiat. Jn descreierat a venit odată să mărturisească santinelei că v-a ucis pe Excelenţa Voastră. Vreau să-mi ispăşesc păcatul ! Vreau să plătesc pentru ciuma săvîrşită împotriva Supremului Guvern ! striga ca să-l audă toată l™wa.în faţa Cazărmii unde-a fost mînăstirea francilor. Făcuse spume la gură. Eu l-am omorît pe ^-Guasu al nostru ! Vreau să plătesc, vreau să să plătesc ! Vreau să fiu executat ! Santi-ce săracă cu nebunul. Du-te şi predă-te la
contin-  '  -   '  eu vreau sa  mă  omoare  chiar  acum ! Pit. s-a3 Sjlstrige nebunul. A sărit de unde stătea proţă- a^t d
i p;ept ?a*at de baioneta santinelei şi şi-a împlîntat-o *'"ain lichen3"11 prasele- Eu am omorît Guvernul ! Acum ^vinte            definitiv!   Astea  au   fost  ultimele   lui
1463]

Şi cum îţi spuneam, Cespfcdes. uite k diavoleşti i-au dus pe bieţii oameni aceşti rai r& T : umblă cu înşelăciuni. Şi pe urmă încearcă să aline1'" °^ rile, să vindece rănile poporului meu zicind : merge bine ! Pace ! Pace ! Pace ! Dar pacea există nicăieri. Preoţii nu păstoresc oameni pe Evangheliei. Păstoresc diavoli. N-a spus acelaşi lucru nu de mult şi papa de la Roma ? N-a subliniat pluralitatea înspăimântătoare a diavolului ? Sfîntul pontif în persoană ! Cîţi demoni ştiai dumneata, Cespedes că există în Noul Testament ? Şaizeci şi şapte, Excelenţă Nu, domnule intendent, eşti în urmă cu ştiinţa demo-nologică. Papa, în ultima lui bulă, reprodusă în Gazeta din Buenos Aires, a afirmat că există mii de milioane de demoni. Ai auzit ? Mii de milioane ! S-au înmulţit mai mult decît specia umană. Ca să vezi ce rodnicie spenmatică are Satana ! Acum fiecare păcătos nu are doar un singur diavol prăpădit, ci milioane de diavoli lasciva şi puternici. Ce poate face un singur înger păzitor împotriva atîtor împieliţaţi ? Sîntem prin urmare osîndiţi cu toţii, fără putinţă de iertare, să ajungem in, infern ? Ce să facem pentru a ne împotrivi Prinţului întunericului ? Deocamdată, să suprimăm restul aparatului ecleaiastic, care a demonstrat că nu slujeşte, în lupta împotriva satanei, decît ca să-şi pună fundul la adăpost pentru zilele de post, cum se zice. Şi asta cu mare cheltuială. De la înfiinţarea bisericii în Paraguay, în 1547, industria altarului a produs atîtea bogăţii, incit pare o poveste plină de haz. Am făcut socoteli minuţioase. Cu o jumătate din aceste bogăţii am K Putu^ cumpăra de trei ori tonte Insulele Indiilor din ^Iaffd Ocean aflătoare sub păstorirea Domnului. alca™ula nemăsurata Turmă a Credincioşilor, cum spune ^ inaugurală. Această bulă nu se ocupă în continuaie ^ de daniile stipendiare. salaniale. vamale, s^epu^.Jonal lendare  şi   celelalte   venituri   ale   întregului
 ş                                                               ^
care trebuia să vegheze asupra nemăsuratei ^ Credincioşilor. Cît priveşte rentele anuale, doua s-
. ,er.au alocaţi pentru veniturile episcopale, 'i^i avînd libertatea de a le sponi, de a le lărgi, c,piscopu' imba după placul iui, fără restricţii, ori de Je a . -se părea potrivit în dioceza lui. Pentru demni-cite ori) ^ecail( 0 sută cincizeci de livre. Arbidiaconul tatea de ' j^eau o sută treizeci de pesos. Canonicii, ??i ^!c>lp fac anahoreţii ăştia ? Arhidiaconul, Excelenţă.
 ^ ^ anţ
°S    nează pe preoţii care urmează a fi hirotonisiţi, TtaShil trebuie să cînte în strană şi sâ-i înveţe să cînte
Shil trebuie
slujitorii corului. Canonicii au datoria să oficieze ^iba în lipsa episcopului şi să cînte Patimile, Epistolele., Profeţiile şi Lamentaţiile. Bine, bine, Cespedes. Cum mi mai există prelaţi, coruri, strane şi sîntcm sătul pînă-n gît de patimi, profeţii, epistole satirice, lamentaţii infame, toate posturile astea sînt de aai înainte suprimate. Cu venituri cu tot. M-ai înţeles, domnule intendent ? Să nu mai aud de canonicate, acolicate, sinecurişti şi cîntăreţi de strană de nici un soi. Sînt de asemenea suprimate indemnizaţiile de distribuitor de tainuri, cu un tain de şaptezeci de pesos fiecare, şi de distribuitor de tainuri cu jumătate de normă, cu un tain de treizeci şi cinci de rupLi per capita. Ce-i sinecura asta de canonic predicator ? Predicatorul are datoria să predea preoţilor gramatica, Excelenţă. Se suprimă. Şi organistul ?. Are obligaţia, Stăpîne, să cînte la orgă la slujbele pontof leale, la cererea prelatului sau a corpu-J«i de canonici. Şi totodată, împreună cu decanul, acordă permisiunea de a ieşi din cor persoanelor caro m cauza unei necesităţi exprese a organelor lor au Z Xt fă iasă în timPul slujbei. Vezi. Cespedes. cit "umvi ,uit începînd din 1547 cu oamenii ăst/;a care S-a %? .e col° colo de la strană la pastrama ? Afară ! ca>"e aii1111^^ ' Pe to^ &ce^i adepţi ai satanei în sutană ceaşcă -PrUVie-Uit ilbolirLi din 1824 trimite-i să mun-c«i caro11^1^^-l1^ pe domeniile agricole ale Patriei. Pv Pot mu^r-n pricina vîrstei sau a sănătăţii şubrede, nu Vi lnternează-i in spitale, aziluri, sanatorii sau  nebuni.
a fSt\?rganist adevărat  care a apărui în Tara-«Ipdesto Sevvin. Ia-l ca exemplu. .Cespedes,
30
Un geniu ! Niciodată n-a cerut un ban de la s+at hrăneşte cu sufletul lui. Din asta trăieşte şi c]j c'^ nevoiaşi maniocul şi porumbul de pe bucata lui ăe *" ?r mînt, lucrată cu mîinile lui. Ar fi putut fi organist i basilica Sfîntul Petru. A preferat să rărnînă credinci â Patriei, cîntînd într-o biserică prăpădită dintr-un sat d[S indigeni. Organist la Jaguaron. învăţător de şcoală pri! mară. A fost un sfînt. Locul unde s-a născut trebuia să fie declarat loc sacru. Se suprimă funcţia. Cine cîntă la orgă s-o facă din plăcere,  cu artă şi de dragul artei la fel ca Modesto Servln.
Mai există alte indemnizaţii şi impure-sinecure ecleziastice, Cespedes ? Există, Stăpîne, funcţiile de paracliser, majordom sau procurator, vistier, care are misiunea de a închide şi a deschide biserica, de a trage clopotele, de a avea grijă de lămpi şi de potire, de a aduce tămîia, luminările, pîinea şi vinul şi celelalte lucruri de care e nevoie pentru oficierea slujbei. Pe urmă, Excelenţă, demnitatea de om de serviciu, care are datoria să alunge dinii din biserică şi să măture Casa Domnului sîmbăta şi în ajunul marilor sărbători. Cit s-a prevăzut la înfiinţare pentru acest mareşal al cîinilor ? Douăsprezece livre de aur, Excelenţă. Dumneata ştii, domnule intendent, cit cîştigă un învăţător de şcoală ? Şase pesos şi o vită pe lună. Ştii cit cîştigă un soldat din trupele de infanterie ? Tot atîta, plus îmbrăcămintea şi echipamentul. Trimite-i pe oamenii de serviciu să lucreze în efectivele de sergenţi de stradă la acţiunea de hăituiala anuală a cîinilor din oraşe, tîr-guri şi sate. Lucrează mai de mult la asta, Excelenţă. De la Reforma Bisericii introdusă de Supremul Guvern, oamenii de serviciu iau parte la hăituiala şi vînarea cîinilor şi sînt însărcinaţi să sacrifice cîinii turbaţi care cu fiecare an sînt tot mai numeroşi. Cit cîştigi dumneata, Cespedes ? Veniturile episcopului pentru postul vacant, Stăpîne. Plus cele ale arhidiaconului, dascălului şi canonicului. Plus tainurile întregi şi jumătăţii6 de tain care mi se cuvin pentru că mă ocup de Ordinul Pontifical si Administraţia bisericii noastre. Mi Şe pare incredibil ! Do azi înainte vei primi leafa unui oii'
[466]
(jin armată. Toţi preoţii, oricare-ar fi funcţiile pe
 ie-au ocupat pînă s-au îmbuibat, vor primi acelaşi r:u ca învăţătorii de şcoală. Ce zici, domnule Lnten-jnt e bine aşa ? Cum ziceţi dumneavoastră, Excelenţă. yaci-se Voia voastră Supremă. Ce se-aude cu venirea noului episcop ? Noul episcop, Excelenţă ? Nu te face că nu pricepi, Cespedes. Sau ţi-e frică să nu-ţi pierzi scaunul bacant ? Nu-i aste, Excelenţă ; numai că nu ştiam nimic despre venirea unui nou episcop. Nu-i nou, ci e foarte vechi. E vorba de opulentul cleric Manuel Lopez y Espinoza, desemnat de papă în anul 1765. Imposibil, Stăpîne ! Părintele don Manuel Lopez y Espi-noza. numit episcop al acestei dioceze în anul menţionat de înălţimea Voastră, ar avea acum mai mult de o sută cincizeci de ani. Trebuie să fi murit de mult. Nu, Cespedes. Episcopii ăştia matusalemici nu mor. Nu s-a sîîrşit episcopul Cârdenas la o sută şase ani. Lopez y Espinoza soseşte cu întîrziere, fiindcă e transportat într-o lectică şi vine tocmai din Alto Peru. Vine însoţit de o armată de prieteni şi ele sclavi. Aduce cu el moşiile întinse pe care le avea la Trujillo, la Cochabamba. Ja Potosi şi la Chuquisaca. Cirezi de vite. Căleşti încărcate cu lingouri de argint. Opulenţa lui depăşeşte orice închipuire. Ultimul lucru pe care l-am aflat despre el e că s-a abătut din drumul lui fără grabă prin El Gran Chaco, părăsind vechea rută prin Cordoba del Tucu-ffian de teama bandiţilor din nord. Aştept de mult timp sosirea lui. Indigeni guaykurues, pregătiţi special pen-"Ţ-i asta, soldaţi-călăuze şi cei mai buni văcari adulmc-cători patrulează de cîţiva ani în căutarea lui pe ţoale r^tele probabile din El Chaco. Sint sigur că lectica Migratoare va sosi la Aauncion, chiar c'ac-ar fi s-ajungă numai cu scheletul pietrificat al lui Lopez Espinoza. <u m& interesează neghiobul ăsta bătrîn. Poţi fi sigur de Pe acum, Cespedes. că ai rămas cu mitra «i cina p-rela-?i-ui de peste o sută cincizeci de ani, dac-o mai fi în ^ată. Dacă nu mai e. ai grijă să faci o ininormîntare 1 ginească rămăşiţelor lui rătăcitoare, cînd or sosi ^ ln părţile noastre. Bunurile pe care le va aduce cu e'
30»                            •                                                                                Î.i<i7j
patriarhul episcopal vor intra în patrimoniul nat' şi, împreună cu economiile pe care le-am făcut '1Otl^ mai înainte cu personalul bisericii, vor reuşi s'^'n pere cheltuielile cerute de marea armată no <4rp ,~cî" gind s-o pregătesc pentru apărarea suwranit-Yr Patriei.           -                                                                 >n
Acea biserică din Paraguaiu, ca un adevăraţii Gră unte de muştariu pe aceste nesflrşite întinderi, abia ivită din ţărîna aceasta atît de bine udată, se înaltă mi-nunatu precum un Arvore stufosu pe crengile căruia Paserile Ceriului cu penaje de toate culorile şi-au făcut minunate cuiburi fără de număr, consemnează cu în-cîntare paradisiacă primele rapoarte la puţin timp ele la înfiinţare. Aşa a crescutu de atunci grăuntele de muştariu ! Prea multe paseri de pradă pe crengile lui! Să facem în aşa fel, îneît stufosul Arvore să se cureţe de la sine : frunzişul îmbibatu de iubire să slujească şi la altu lucru decît la adăpostul drăguţelor de paseri. Punct.
Ar fi trebuit oare să îngăduie Dumnezeu să se comită toate aceste nedreptăţi ? Ei ! Te întreb pe dumneata, care te intitulezi ministrul lui ? Nu. Excelenţă, adevărul e că n-ar fi trebuit să le îngăduie. Ce crezi dumneata că-i Dumnezeu ? Eu, Excelenţă, cred că, aşa cum scrie în Catehismul Patriotic Reformat. Dumnezeu cel Drept. Dumnezeu cel Atotputernic. Dumnezeu ct-l înţelept este... Destul ! O să-ţi spun eu fără atîtea farafastîcuri : Dumnezeu este cine este în mod definitiv. Diavolul e invers. Excelcni.ă. v cea mai bună deti-niţie a lui Dumnezeu pe carc-am auzit-o în viaţa mea •
la să ne închipuim acum că sîntem Hi un nv.c e' mcn.   Caro-i   prima întrebare  din  Catehism 7 Cu P ^ cere. Excelenţă. Prima întrebare este : Caro c "uv^,   ^ Ţării  tale ? Răspuns : Guvernul Patriotic H"f<H""^;ne, doua  întrebare,  domnule  intendent!  A d«ua esic : Ce se înţelege prin Patriotic Reformai . Guvernul călăuzit de principii înţelopte şi .)l meiaî   pe  natura şi   nevoile oamenilor şi  P" societăţii. A  treia ! A treia întrebare.  ExcoU')
 ;jite-
n. < A treia întrebare este : Cum se dovedeşte că este- <an0Stvu e bun ? Răspuns : Cu fapte neindoiel-sisteQ1Ye-ai' încurcat, domnule intendent. Răspunsul nice'" ohuie dat la întrebarea a cincea. Fapt neîndoiulnic âst- dumneata stai prost cu memoria. Mă sileşti să-ţi 6 C|u afa la solda unui sublocotenent. Fii mai frugal scad e recapeţj memoria. Farmecele frugalităţii nu se Şirt ^ cu aur- Adevărata sfinţenie nu c prefăcută. Nu scunde sub tonsura de mărimea unui real de arg;nt, SC curo s-a stabilit la înfiinţare, ea unitate monetară 3'stipendiilor. Dacă şi asta mai e religie. Dumnezeu să mă ferească ! Cită deosebire între răii slujitori ai religiei şi cei care-o slujesc în sărăcie lucie şi renunţare totală .'Aceştia din urmă îl vad pe Dumnezeu în aproapele lor, în semenul lor. Şi asta cu atît mai profund şi sincer, cu cît acesta e mai sărac şi mai obijduit. Am avut chiar aici un exemplu. Părintele Amancio Gon-zâlez y Escobar, preotul întemeietor ai satelor melodioase din El Chaco. N-am, oameni buni, alte bunuri decît sărăcia, care face parte din religia mea, a scris înainte de a muri. Patul ăsta mi l-a împrumutat un frate. Salteaua asta mi-a dat-o din milă o bătrînă. Ulciorul ăla mi l-a făcut un indigen. Lada asta. un om cinstit. M'.sa asta. scăunelul ăsta pentru rugăciune, un tîmplar 'epros, care ştia să facă lucruri folositoare. Vreau să ie înapoiate săracilor,  adevăraţii lor stăpîni.  dină eu
corbmapoia via^a celui care mi"a dat"o- Nu există în
în "lea alte bunuri în afară de ce va găsi moartea li/ A tlUpului meu- Numai sufletul meu e al Domnu-A^nan?a a grăit cu vorbele Şi Cl-l faptele lui părintele ^ăsu "10- ~a a<^us indigenilor .Evanghelia, in aceeaşi §helic Am °.are indigenii i-au adus lui spiritul evan-^°s din P u ^im^a ^n care a grăi' măruntul preot melo-to], Dum             da" Au înteles cu t°t"- Limbă de apos-
^i        16^  C6sPedt>s Xeria. nu eşti o-edincios, To-
 şi cum ai fi- *n felu* meu- eu  am °
 nt      ^    în Dumnezeu, care dumiMe \{i lip-ru mine  nu  există  o  mînuiiere  religioasă.
JL
Există numai o glndire religioasă. Pentru d există decît răsplata şi pedeapsa, care n-au după moarte. Numai dacă viaţa ar putea da u" morţii, în această lume lipsită de sens. Nu-l «. Sens nu pătrundem noi acest sens. Fiindcă nu-i n*l -Sau nevoie ca sensul lumii să fie şi sensul vierii no T^ Civilizaţia noastră nu e prima care neagă nemur" ^ sufletului.   Dar   este   fără   îndoială   prima3 care  n/8-
 p           are  n
orice importanţă sufletului. După luptă, spune una d Cărţi]e cele mai vechi din lume, fluturii se asază pe trupurile luptătorilor morţi şi ale învingătorilor adormiţi. Dumneata, Cespedes Xeria, nu eşti printre fluturii ăştia. Dacă biserica şi slujitorii ei vor să fie aşa cum trebuie să fie, va trebui să se aşeze într-o bună zi de partea celor care nu sînt nimic. Nu numai aici în Paraguay. în toate locurile de pe pămînt populate de suferinţa omenească. Hristos a vrut să cucerească nu numai puterea spirituală, ci şi puterea temporală. Să-i alunge pe farisei din templu. Să distrugă izvorul privilegiilor. Să sfarme frunţile privilegiaţilor. Fără asta. făgăauiala vieţii de apoi e o vorbă goală. Hristos şi-a plătit eşecul prin răstignirea pe cruce. Pilat s-a dus să spele vasele. Pe acest eşec iniţial falşii apostoli descendenţi ai lui Iuda au ridicat falsa religie iudeo-creştină. Două milenii de falsităţi. Jafuri. Distrugeri. Vandalism. în religia asta trebuie să cred ? Nu-l recunosc pe acest Dumnezeu al distrugerii şi al morţii-Trebuie să-mi mărturisesc păcatele unui Dumnezeu necunoscut ? Vrei să rîd cu hohote ? Nu, c&s?ed®a Renunţă la asemenea glume sinistre ! Mai ai ce de spus ? Am venit preasmerit, Stăpîne, numai petru a aduce la cunoştinţa înălţimii Voastre^ graUpa. dinea şi fidelitatea bisericii paraguayene faţa ae tronul ei Suprem. Cu asentimentul şi imboldu 1 tr^ fl mei întru religie, mi-am permis să aduc,^ P'* c supune aprecierii voastre, Oraţia Funebra P părintele Manuel Antonio Perez, cel mai stl ,"Cjn tor sacru al nostru, o va pronunţa la înmoi
[470]
:? Voastre... vreau să spun, cînd va sosi mo-înâltin'!llcjacă va sosi; şi dacă Excelenţa Voastră bine-jpentui, oţjaţj_ A şi sosit momentul ăsta, Cespedes. voiţi s~°? asta a şi trecut. Du afişul ăsta satiric fu-Momtn in(^e_j gU patru piuneze pe uşa catedralei. nelT muştele care cîştigă bătăliile vor fi cititoarele f C° ele mai devotate şi punctuale. îi vor corecta punc-i^ltin si înţelesul. îi vor scuti de trudă pe istorici. »... (mai departe, foaia e ruptă şi arsă.)
(în Cuiiilul personal)
T     MAI     RAL     MAI     NEVREDNICI ivili/militari.   De   aceea,   cel   puţin   ;'
CU     MULT
funcţionarii   civia/ uuman,   uv-   aceea,   cel   puţin   " această privinţă, bucata de hirtie cu decretul dn con damnare  are  puţintică  dreptate  cînd  propune  să 'fio spînzuraţi cu toţii. Asta mi-a amintit ceva ee trebuie să fac fără întîrziere.
în treizeci de ani venalii mei Sancho Pânza mi-au dat mai mult de furcă decît toii duşmanii dinăuntru şi din afară luaţi împreună. Era de ajuns să-i trimit cu măsuri precise care să facă să înainteze Revoluţia înscrisă pe orbita ei, pentru ca aceşti rîndaşi să-mi răstoarne ordinele. Toate planurile. Au făcut să înainteze de-a-ndaratelea ţara, pe picioarele contrarevoluţiei retrograde. Ãştia sînt şefii pe care eu i-am crescut, patrioţii în care am crezut ? Ar fi trebuit să mă port cu ei aşa cum m-am purtat cu trădătorii din primul ceas.
Revoluţia-revoluţionară nu-.şi devorează adevăraţii copii. îi distruge pe bastarzi. Şleahtă de potlogari. I-am tolerat. Am vrut să-i reabilitez şi să fac din ei funcţionari vrednici. Am găzduit corbi care nii-au devenit moştenitori. Nu şi-au bătut joc de mine pe la spate, transformîndu-mă în cel mai ticălos dintre complicii lor ? Au făcut din fiecare departament ţării o satrapie unde acţionează şi poruncesc ca n ş
adevăraţi despoţi. Vîrîţi pînă la gît în corupţie, făcut contrabandă înlocuind puterea mea cu Pf*^rnicii lor de contraputere alcătuită din abjecţii, sluo ^^ şi minciuni. Au făcut trafic cu ordinele m^:;1(, cU cuindu-le cu dezordinele lor. Mi-au lins i hîrţoagele lor. îşi bat joc în sinea lor de P^Liţara nebun care s-a amăgit crezînd că poate guve numai cu vorbe, ordine, vorbe, ordine, vorbe.
[472]
• nevoie să întreţinem această adunătură du ^U"1 nerfizi- Nu-i nevoie de o contrapulere inter-oarr.em_ p.nţre jşjaţiune şi Şeful Suprem. Nu-i nevoie dia ^ Geloşi pe autoritatea mea. nu fac all-toată ziua decît s-o submineze în folosul autori-lor cu cit voi împărţi mai-mult puterea, cu atît  • slabi, şi cum nu vreau decît să fac bine, doresc ° ntoic să nu mă-mpiedice de la asta ; nici măcar cel °a ' rău dintre rele. Să mă transform acum, cinci abia mă mai pot mişca. în subalternul acestor o sută de despoţi ai Naţiunii mele ? Cînd am devenit un personaj inutil, inutilitatea mea a dat o sută de stăpîni poporului meu. L-a făcut în consecinţă victima celor o sută de pasiuni diferite, în loc să fie guvernat de unica obsesie a unui Şef Suprem : ocrotirea bunăstării comune, libertatea, independenţa, suveranitatea Naţiunii.
Cu lovituri de secure voi tăia pădurea asta de plante parazite. N-am prea mult timp. Dar atita cît am o să-mi ajungă. Mă îneacă mînia. Trebuie s-o opresc. Literele-mi ies tremurătoare din pricina întinderii. Mă doare mina. îmi descarc ordinele-cuvinte pe hîrtie. Tai. Şterg. Mă tupiîez după ştersăturile tainei.
. Nu voi porunci  soarelui  să  se   oprească.   Mi-e   de juns să am la dispoziţie încă o zi. O singură zi anti-îm        1 în care însăşi natura să pară că s-a pervertit lun0--eipm^ ziua Cea mai lunSă  cu  noaptea  cea mai a dW          aJuns. N-am nevoie de mai mult, pentru
nari r?^e .§în§ăniile «stea. Şefi, magistraţi, funeţio-Aceii^ na^a ! Cel mai bun dintre ei e tot. un ticălos. fi putut03111601 Care> dacă ar fi luat"° spre înălţimi, ar dineuri  a-'unSe în fruntea Republicii,  coborînd spre
DacJ ^ n™erit într"O cloacă.
sâ-tni dea^6 .^în<^™ ^me ^a împrejurări, totul pare prezentia 1asigurări că nu voi reprezenta, ci voi re-^ra lor Urile- Fără grabă. Voi cădea deodată  ?1l- l^eală de fulger. Ca să-i trăsnesc ! Cî-m de rezolvat urgent : să extermin plaga,
nu s-o alung cu vacarmul pe care-l stîrnesti cînd să sperii langustele. Să acţionez cu multă băgare^ seamă. Mulgînd laptele voi obţine unt. Pe cînrl dac" ? suflu prea tare nasul, o să-mi curgă sînge. S-ar sn"^ hoţomanii. Deocamdată să mucăresc luminările f1^-să le sting. Să îndrept lucrurile pe făgaşul fapteW mînînd această scursoare spre spînzurătoare. Să le d ' la iveală toate tertipurile. Quidquid latet apparebit De vrei să vînezi godaci, pui pe urma lor gonaci, dar de vrei să prinzi gazele, pui capcane de nuiele, o să-ncep cu făţarnicul care mi-e cel mai la-ndemînă • scribul credincios şi secretar particular care-şi ţese uneltirile şi intrigile pentru a se înălţa de îndată ce va găsi momentul prielnic, împreună cu guvernul provizoriu de nătărăi. Nimic mai mult decît o uşoară atingere de curent galvanic în zonele sensibile ale ba-tracianului-grefier.
Haide, Patino, să fim drepţi. Nu ţi se pare. la urma urmei, că afişul are dreptate ? Cum aţi spus. Excelenţă ? Cînd nu strănuţi, dormi. Nu dormeam, Stăpîne. Ţineam doar ochii închişi. Aşa, nu numai că aud, dar şi văd cuvintele voastre. Mă gîndeam^ la cuvintele pe care mi le-aţi dictat mai deunăzi, cînd aţi spus că, viu ori mort, omul nu-şi cunoaşte imediat moartea, că întotdeauna moare în altul, în timp c^ dedesubt îl aşteaptă pămîntul. Nu ţi-am dictat exact asa, dar exact aşa o să ţi se-ntîmple ţie nu peste mult timp, ba chiar foarte curînd. Te-airt întrebat daca nu ţi se pare că afişul are dreptate. Nu mi se pare ca i afiş ar putea să aibă dreptate, Stăpîne. Mai ales <w e împotriva Guvernului Suprem. Nu ţi se part ^ îi trebuit să-i trimit la spînzurătoare pe toţi celcare_i spun că slujesc Patria, cînd singurul lucru pe .cUj fac e s-o prade cît pot ? Tu ce părere ai, ne-vi^ ^de meu secretar ? Doar ştiţi, Excelenţă. Tu n"ait t' ce-ai' şti că eu ştiu. Dar eu ştiu că tu RJX .- , qtj avan; trebui să ştii. Dacă pungaşii şi tîlharii ăştia ai s ^ jaCs ta iele cinstei, ar fi destul de şmecheri ca sf ^ ei ? t-lnstiţi la timp. Do ce te sperii ?   Eşti_ ?i _tu P1          lt
F.u sînt preaplecatul vostru servitor şi nirot(-
 m
 e  Ult,
[474]
.-   rrrmuri  ca . varga.  Picioarele  taie  acvatice Sxcelenja-^,-.^'ligneanui sub' linia de p;l:t;re. iţi dăn-
;ac să sC,.;j' gau° te-a apucat şi pe tine dintr-o dată âne "l11.''.^' ^g parc-ai avea boala copiilor ? Să ştii ...emurici^ ^ trupă te avansez postum ia gradul de :ă ^"otenent al morţii-în-picioare ; mai Dine zis, al sUblr spînzurate. Nu încerca să-ţi ascunzi frica. Ori-'T^i1 încerca s-o masori, s-o micşorezi, tot va fi mai „ c^it tine. Nu-i stăpîn pe frica lui clecît cine-a pu's-o-ncui.
Cu lupa-n cumpănire, scormoneşti in scrierea pamfletară. Ai vrea să te poţi îngropa în ea, nu-i aşa ? Să săseşti' un înlocuitor, să-l vezi pe acest om care va trebui să moară în locul tău. Ştiu, sărmanul meu Pa-tino. Să mori, ah, să mori, e un vis foarte urît chiar şi pentru un cîine. Darămite pentru cei care, asemeni ţie, îşi cîştigă viaţa din moartea altora. Eşti înfiorător de gras. Eşti un butoi de osînză. Presupusa mea soră Petrona Regalada ar putea să facă clin josnicul tâu trup mai mult de o mie de luminări pentru catedrală. Şi tot atitea luminări josnice pentru iluminatul oraşului. Dăruieşte-i sorei mele, lumînăreasa, cadavrul tău. O să-l transforme în luminări pentru propriul taţi priveghi. Cel puţin după moarte vei fi scribul credincios cel mai luminat pe care l-am avut î-n slujba mea. Dăruieşte-i această grămadă de grăsime care eşti acum. ar^fă-o în mod legal, cu acte în regulă, în prezenţa martorilor. Eşti dintre cei care întind curie chiar şi spîrf moar.te* ^u ^'m cum ° să se descurce ca sa te cu ullre> C^n<^ ^~° ven* rinduil. Vor fi siliţi să te ridice de afu Rcripete- Sforile de la hamacul tău ţi-au fost singUr'ns' ^} "luat-o înaintea călăului spîn-'urîndu-te şi hotîiiCa +Să nu fu nev°it să dai seama do trădările gură arfi f. Lucrul ăsta greu pe care-l ţineai in nu ţî-a"(^ftia~<:răd5I'eI a înlesnit munca funiei. Graba v°rsuri d .-''m^ s^ scru cu cărbune pe pereţii celulei *e~aii atrihL-+mas"^un ^n s^-lul celor pe care unii scribi acesta în t- rudei niele Fulgencio Yegros, sci'ise de f°stul Pres.^if.Ul executiei lui. împopolonatul fanfaron, iute al Primei Junte si mai tîrziu trăda-
tor-conspirator. abia ştia să-şi scrie nume]e A-imita apostrofa-insultă pe care Cavailero- ea-< zul" a mîzgălit-o cu arătătorul muiat în sîno^ Şi-a deschis venele cu catarama centironului "n C l-a folosit pe urmă ca să se spînzure, şi minciur sfruntată se învaţă in şcolile publice' şi acum' H^ un secol şi jumătate. Nu ca să-l cinstească pe eî ch'Pă aşa trădător şi conspirator, cum apai-e, ci ca să ^ ponegrească pe mine. Repetă. Haide ! Zbiară-mi "^ ureche braşoavele astea care se învaţă azi la scoal" Ştiu că sinuciderea contravine legilor lui Dumnezeu şi ale oamenilor, dar setea de sînge a tiranului patriei mele nu se va potoli cu sîngele meu... Stăpîne. Excelenţa voastră nu-i un tiran ! Există mai multe versiuni ale acestei minciuni postume. Poţi alege versiunea care-ţi place. Să inventezi alta şi mai gogonată. înainte de a-ţi pierde memoria în ştreang. Sudoarea sau lacrimile curg pe promontoriul pîntecului tău. Te dai de ceasul morţii împresurat de diavoli. A spus-o şi papa. Atîţia diavoli dînd târcoale unui singur individ, mai mîrşav decît ei toţi la un loc !
Fă ce-au făcut locuitorii mulatri din Areguâ, după sfatul călugărilor din Ordinul Carităţii, cînd s-au simţit atacaţi de o liotă de draci. Le-au ridicat o casă, ca să nu le mai facă vraişte pe ale lor. Luzbeli, luciferi, aghiuţi,   belzebuţi,  mefistofeli,   anofeli,  leviatani, dra-eoaice-împieliţate şi strigoii cu trei sexe pe care Dame nu i-a consemnat în  bolgiile infernale ale demonolo-giei medievale, s-au năpustit ca sălbaticii asupra sa lui Areguâ, Şi-au continuat incursiunile, deoarece ca pe care1" le-o făcuseră nu li s-a părut de ajuns de ir moaşă  şi   de  confortabilă.  Pînă  cînd  cucoana U» ^ Palmerola le-a înălţat  pe  malul lacului Ypac^7 fPe palat de marmură,  care se păstrează pînâ ast margine : De  dictat  Decretul  de  confiscare a edificiu   părăsit,   care   aparţine   fiscului   pnn  ^ g„aU de   succesiune   a   averii   străinilor.)   Abia   a ..ui - a(juCâ liniştit Impielilaţii, cerînd doar ca femeile sa 1         şi rie-ale   mlncării,   iar  diavoliţelc  au  cerut  ca    ^   . mulatrii de prăsilă coi mai vînjoşi să vina -
în alcov. Preţ pe care cei din Areguâ rtit cu mare plăcere. O bună bucată de vreme l-au Pţaa .-ut ce_î fericirea. Partea proastă e că fe-Areg^ u ţj^e mult. Partea bună a orgiilor e că îi """ostenească repede pe oameni şi pe diavoli. După faC sa sUţ? de zile de desfrîu, în care satul Areguâ a "trecut cu mult Sodoma şi Gomora, cu avantajul a- focul nu l-a distrus, mulatrii, bărbaţi şi femei, s-au ftors la rutina obiceiurilor lor cumpătate. Din acele bacanale în castelul cel alb a provenit fără îndoială pigmentaţia roşiatică a pielii locuitorilor din Areguâ, cum depune mărturie cronicarul Benigno Gabriel Caxaxia, în a sa veridică istorie tradusă pînă acum în mai multe limbi. Taică-tu, care a emigrat din Areguâ pentru a veni să s.e angajeze ca grefier al ultimului guvernator spaniol, avea această granulaţie de foc şi cenuşă pe obrajii lui brun-violet. Tu i-ai moştenit obrazul, dar neobrăzarea e numai a ta.
REVOLUŢIA ZDRENŢÃROŞILOR ÎN  BRAZILIA Paragrafe noi despre un vechi cunoscut,  codoşul ăl bătrîn  de  Correia da Câmara.  Tînăra republică mu trimite ca ministru plenipotenţiar. Solicită autorizaţia de a intra în ţară, cu intenţia de a reafirma pe lîngă Guvernul  Paraguayului  relaţiile   de  bună  înţelegere, de pace şi deplină armonie care există din fericire între cele două state.
Care sînt oare adevăratele mobiluri ale acestei pretinse republici ? Dacă e un imperiu, nu poate fi o republică. Nu m-aştept de la ea la nimic bun, la nimic nou. Şi acum chiar Ia mai puţin, dacă ambasadorul ei este Correia. Iată-l că bate din nou Ia porţile din Itapua. înainte, venea ca trimis al imperiului ; acum, ca ambasador al republicii. Fanfaronul ăsta n-are moarte ! Omul din Rio Grande, mai stăruitor decîţ năvalnicul Rio Grande. Curge fără încetare. Ce-o mai fi şi cu povestea asta de bună înţelegere, de pace şi deplină armonie între cele două state ? Vor oare zdrenţăroşii ăştia să-mi cîştige bunăvoinţa cu o gluma proastă ?
Ordin către delegatul din Itapua : Nu mă interesează ce probleme vine să trateze cu mine triinisu_ celor care-şi spun revoluţionarii Braziliei. Brliei^ sînt mereu aceiaşi. Lupu-şi schimbă părul, dar ba. Imperiu sau republică : nimic nu-i atinge. ăştia pretind că au 'trecut prin Revoluţie ca urechile acului. Nu mă miră că l-au trimis sa ^ ^ monteze, tot pe Correia, dromaderul ăsta băt"nf-'indca coşat pe care l-am expulzat ele nu ştiu cîte °n' că şi nu făcea altceva decît să-ncerce să mă amet ^ cere-să întîrzie. sub pretexte neghioabe, satisiace - jnce-rilor pe care i Io adresam şi i le voi adresa i^^ jju tare, pînă cînd vor fi satisfăcute cum se ^.obaţ,il c'J cred  că vine pentru ceva important, ci ai  1
[4TCJ
ave şi obrăznicii, capitol la care se crede alte braşo Totuşi> nu pierdem nimic dacă-l punem foarte talgUj ăsta la încercare, ca să vedem ce hrara pe P^nga;J păiăria lui imperială, sau republicana bo-Poart^ .vHană, sub pălăria cu boruri largi de gaucho netăvif d sau'sub banderola de tîlhar bandeirante. vagabon ^ ^ urmă i-ara dat ultima şansă trimisu-u ^iV-n Timp de doi ani, din septembrie '27 pînâ luibraa^» • ^ reţinut }a itapua. Cel mai bun lu-in i^n^_. f^ci pe oameni să aştepte pînă-şi dau arama ClUfată Si cum n-am încredere în zănatecul de Ortel-Ped0 i,'am înlocuit cu Ramirez, singurul care se poate măsura cu Correia în privinţa cinismului şi a şmecheriei. Primul lucru pe care trebuie să i-l spui, dragul meu Jose Leon, e că Brazilia trebuie să dea deplină satisfacţie Republicii Paraguay cu privire la toate cererile acesteia, şi să nu tergiverseze, să întîrzie şi să aştepte doar să treacă timpul, poate chiar ani întregi, sub tot felul de pretexte mărunte, făcînd strădanii zadarnice, uşuratice şi infructuoase, care au în mod sigur drept scop să ne respingă prin asemenea tertipuri cererile cele mai îndreptăţite privind unele bunuri şi fapte bine cunoscute şi răscunoscute de toată lumea, crezînd fără îndoială că aici nu sîntem la curent cu persul Jucrurilor şi avînd pe deasupra intenţia de tot azul să vină să ne spioneze teritoriul cu o rea credinţă uspectă. Trebuie să-i citeşti foarte solemn partea asta m nota potlogarului ăluia, subliniind cuvintele, tăce-aUZel amenint;ătoare. Misiunea ta este să-l hăr- ^         miJloacele  posibile,   cum  vei  crede
de cu                                      p,
niie sa, °! pîn^ cînd va ceda şi~şi va ţine promisiu-oricît tin^a • bir cu fuglţli. încearcă să-i dai de rost, bineîntel'1*) ^ ar ^Ua asta- ^u cea ma^ mare discreţie, a angaia S; tu^ trebuie făcut pe răspunderea ta. fără v°astre voir\nici Un fel Guvernul Suprem. Ordinele vâzător. Ai* ••eJxecut?te' Excelenţă. Voi fi foarte prc-Cu suitâ ini ^rina' ^0S(^ Leon, să-l găzduieşti pe Correia 05 trimisul ^ Ul comisai'iat. Ortellado m-a informat ° sutâ de . Penului mi-a adus, ca să mă cumpere, •  di de curse arăbeşti pur sînge, ca dar din
[4701
partea  împăratului. Caută şi du-i pe cîmpul cel sterp,  unde armăsarii arăbeşti o să postească şi-o* slăbească după pofta inimii, astfel îneît la întoarc hoţomanul imperiulvu să ia cu el nişte mîrţoage. M înţeles. Jose Leon ? Perfect, Excelenţă. Nu te' î în ochii lui nici cît negru sub unghie. Nu da înaDo" nici cu un deget, mergi înainte fără preget. Doar ms cunoaşteţi, înălţimea Voastră. Voi fi foarte băţos.
în aşteptarea evenimentelor, mă închid în Cazarma Spitalului. Fac astfel imposibilă orice comunicare oficială, între timp mă ocup numai de cercetările şi scrierile mele.
Nici o veste de la noul meu trimis. Oare ce-o fi? îl trimit pe ofiţerul de legătură, Amadis Cantero. Correia da Cămara îl va ponegri mai tîrziu în rapoartele şi memoriile lui. Va fi singura dată cînd va spune adevărul *.
* Cititor  de  romane  cavalereşti,   el  însuşi  autor al unor mîzgăleli încîlcite şi insuportabile ;  unul dintre cei mai mari pedanţi  ai secolului, fanfaronul ăsta spaniol- stabilit în Paraguay este cea mai mîrşavă canalie din cîte am cunoscut vreodată. Specialitatea lui este istoria, dar de multe ori l-a mutat pe Zara lustra în China, pe Timur Lenk în. Suedia şi pe Hermes Trismegistul  în  Franţa.  Intrigant  de  cea  mai joasă speţă, se zbătea  in   mizerie  înainte  de   a se  aciua  ca spion pe^ ling* Dictatorul   Suprem,  asupra căruia are, după cîte am aflat, o mare influenţă. Noapte de noapte mi-a citit ceva oare^um fţ~ mănător cu o biografie romanţată a Supremului din Faraou<i^ Ditiramb josnic în  care  îi urcă pe ursuzul Dictator in si^ cerului.  In privinţa imperiului şi a mea, Amadis v°rD.e*'icje termenii cei  mai mîrşavi. Bizuindu-se pe impunitate, j     "^ şi ignoranţă, a aşternut pe hîrtie un inşpăimînlător a^buit să minciuni şi infamii. Lucrul cel mai rău este ca a i     g ad. suport timp de doi ani, cu un entuziasm deghizat Ş»         să.j
miraţie falsă, lectura acestui manuscris deliram. lacritni ascult pe pişicherul de autor, am,plîns aminaoi <- ^ ar<Je amare în fumăraia deasă de balegă de vaca, cai. ^ mine pentru a alunga insectele. Lacrimile voastre simv . şi res-cel mai preţios omagiu al emoţiei, sincerităţi^ aa.' ,^mi sp"1^ pectului faţă de Dictatorul Suprem, a îndrăznii . chjnul <; biograful şi spionul sultanului din Paraguay. ** vreOdaW-umilinţa cea mai cumplită la care am fost w (Raportul lui Correia, Anais, op. cit.)                    «eea ce ^ „tni
Indignat. Correia da Cămara izbucneşte . ^vinte. Eu > toiul m-a făcut sn îndur nu poate ft spus m
-  îndoiala,  Correia  protestează pe  bună drep--   notria lui Cantero. între timp, ofiţerul meu de tate i«ip     în ace[aşi timp exeget îi interceptează me-leŞ,   J rapoartele secrete. Itapua este un adevărat 6 al micilor evenimente, îmi scrie Cantero. Eve-f0Carntele au loc aproape  pe  nesimţite  şi  parcă  pe "  •    îmi  spune  el,   credincios  maniei  de   a  povesti ^t totul. Don Jose Leon a pus pe toată lumea să r Hze purici, chiar şi pe sub-delegat, pe comandant, Vm ofiţeri, Ve toţi soldaţii din  garnizoană.  Don Jose Leon însuşi s-a suit într-un caş mai mare decît o canoe,
reprezentantul unui imperiu, şi el rn-a tratat ca pe un hoţ de cai neisprăvit. Nu sînt găzduit cum se cuvine rangului meu, sînt deţinut, aproape sechestrat, într-o colibă sărăcăcioasă la fostul comisariat, aflat în mijlocul unei mlaştini. în ciuda acestui tratament mîrşav, eu unul nu m-aş plinge, fiindcă sînt gata să fac cele mai mari sacrificii pentru ţara mea şi suveranul meu. Dar este oare drept ca soţia mea şi fetele mele să suporte şi ele aceste nedemne insulte ? Sîntem înconjuraţi de băltoace, din care se ridică miasme pestilenţiale şi emanaţii cu iz de putreziciuni, nori de insecte purtătoare de paludism, dizenterie şi febră galbenă. Furtuni, vînturi dezlănţuite, ploi torenţiale, averse cu grindină, se abat deseori pe neaşteptate asupra noastră. Fulgerele, trăznetele, toate nenorocirile po-MU.e! Tabere de indrgeni. Bordeluri peste tot. Soţia mea şi mele sînt silite să asiste la spectacole infame şi obscene, în care a trebuit să ne refugiem şi-a pierdut jumătate sţi. De la sosire nu este cu putinţa să ne odihnim şi bă "• Pe acoperişul ei de zinc cad pietre de dimineaţa pînă ^ Beţivi scandalagii trec întruna prin faţa casei, strigîncl n«n(j_ cu pietre în uşi şi în ferestre, ca să se distreze, '"loicse" ?atrund în casă şi hâituiesc sclavele. Fură provizii. se Prefac l00^1.011 Py>toarea trupurilor lor murdare. Soldaţi care
iii decîta      'îe^ 'ncearcâ să forţeze uşile şi nu se îndejjăi-
Ieri  jlaîan? c'ncl îi ameninţ că trag în ei. fi1 hoţ' Unri   -ă^eci de* P3?1 de fereastra mea. a fost împuşcat 'ară nici o rtK- ci  -egatu! ? îl chem la mine. Spionul Cantero. P nu mă poat       ' lmi v'nde gogoşi, cum că delegatul e ocupai ci? fti-vă,  prpr:mi Pentru că se aClă la o vînătoare de purici. Vn   azie  prefăeai"a^   ~:"imis   Imperial.   îmi   spune   el   cu   o *,,   trâ puteA  f-   ''    încercînd    sn    mă    liniştească.   Excelenţa -iRrn din i,   »  aosolut  sigur  că   dacă  delegatul  Ou  ernuli.j îr, ' ° face ţn ^ |ua.y- don Joseph Lecn  Ramirez. vi?:t-;i/ă  pu-focir    l infern    - S>1gUl." Pen^ru « contribui la ixruVjrţul -.osţr". e Cî>re s-a' au*/1»1'11"'*16 °^He!'.  puricii  nu  sînt singura neno-•??*'Ut  asupra  capului  nostru,   ii   răspund.  Cer,
Bu, Sl|
PrerriT1'                                                               .    Uşii
plin cu ulcioare de apă şi provizii, şi a fost ridici un scripete în vîrful clădirii Delegaţiei, chipurile °U tru a porni şi el, în felul lui, la vînătoarea de pu?~ De trei zile n-a dat nici un semn de viaţă, în af'^' de cîteva mişcări bruşte ale coşului. Zgîlţîituri asem? nătoare acceselor violente de malarie. Ce trebui^ "• fac, Excelenţă ? întreabă Cantero. Aşteaptă puţin ^ ordon. Ţine-l mai departe pe Correia pe jeratic." ' ' Continui să am încredere în Ramirez. Pesemne că
t, Insist chiar aă-l văd pe delegat imediat, şi dum-îmi spuneţi că s-a urcat într-un coş, sus pe acooe-
ba mai mult,
neavoastră îmi opuucii tu »-;i uitcii mn-an coş, sus pe acone rişul Delegaţiei Guvernului, şi că a pornit la o absurdă'vină-toars de purici. Excelenţa Voastră, răspunde imperturbabil ?spionul-scriitor, ar trebui să-şi aducă aminte că fiecare arc felul lui de a omorî puricii şi că Delegatul Guvernului Suprem este neîntrecut în ceea ce priveşte metodele sale.
Şi asta nu-i totul, domnule Cantero. în dimineaţa asta o bâtrînă indigenă mi-a cerut o despăgubire serioasă, p'retinzînd <că măgăriţa ei a fost violată de măgarul care aduce apă la această cocioabă şi că acum este moartă. A trebuit să-i dau un dublon de aur, pentru cu n-a vrut să accepte mai puţin. Şi toate astea vi se par suportabile ? Colac peste pupăză, ciuma face ravagii clin ce în ce mai mari. Am văzut cu ochii mei din uşa colibei mai mult de cinci sute de nefericiţi care au fost duşi la groapă în zonele învecinate. Şi toate se petrec într-o singură zi, şi zilele anului nu se mai deosebesc aici unele de altele, astfel îneît nu mai ştiu dacă am sosit acum o săptămuw sau acum un secol. Ca-n vise, Excelenţă ! exclamă batjocoritor Cantero. Şi pentru că a venit vorba de vise, acum vre opt zile am avut un vis despre Brazilia şi Paraguay._ Am vi^ că Brazilia ar fi cel mai mare imperiu din lume, daca giaj ?
 st şi P^
îguayul şi Brazilia alcătuiau nu numai u ""'", braz;Han d&r şi o uniune completă. Nu cred, totuşi, că ^oeiiui  ^^ .0 ar avea asemenea scopuri. Pe de altă parte, nu vise. A trebuit să-i răspund foarte sever : Iar eu mai puţin în artificiile deghizate în subtilitaa .   1—
cavi"*:
nului său !:l (Raport al Iui Correia, op. cit.)      ^ ^ * Compilatorul fine să lăi^uveasră aia    Ş' ţiunea nu sînt opera lui ; raportul conhacuii~ conţine textual acest nume,  aşa  cum  se  poemul IV din Anais, p. 60. (Nota Compilatorului.)
[432]
 ede„ i0

pre
 siveUtc iscusii împotriva trimisului curţii
imPer um veţj vedea. Excelenţă, îmi scrie Cantero în ^''a, • depeşă, încerc prin toate mijloacele să-l îi-u!u'nia ne emisarul curţii imperiale, şi să-i pătrund niştesc p ^^ ^^. acjmcj ^ maj ascun.se pe care-ar gindur je aibă, aşa cum mi-aţi poruncit Excelenţa v 'tră Am avut o idee care mi s-a părut inspirată ?oportună : am încercat să-l trag de limbă povestiri-du-i un vis pe care chipurile l-aş fi avut despre alianţa dintre Brazilia şi Paraguay, mulţumită căreia noi am alcătui împreună cea mai mare putere de pe continent. Trimisul imperial are un aer atît ele abătut, îneît vă spun sincer că a început să-mi stîrnească mila.
în galeriile răcoroase din Cazarma Spitalului, mă delectez închipuindu-mi-l pe trimisul imperiului devorat de ţînţari, de ploşniţe şi de purici. Năpădit de viperele din mlaştini. Zdrobit de căldura verii în cuptorul pe jumătate năruit al fostului comisariat. Hăituit de pisălogul de Amadis Cantero, care ar vrea să sondeze cu ajutorul viselor planurile expansioniste ale Braziliei. în sfîrşit, o depeşă de la Ramircz. îmi explică triumfător şi cu lux de amănunte, la o scară milimetrică, raportul dintre saltul puriceiuî şi lungimea picioarelor lui. salt care variază de la mascul la femelă, înainte şi după T a"„suPt sîngele victimelor ; de asemenea, înainte ş\ să1^ ™Perechpre, dacă Excelenţa Voastră îmi permite tn>Tf'1:>^SC-a?a' Delegatul ăsta necioplit şi mîrşav mi-a
Vii.   "? ?—•?'" desene necuviincioase, în care surprinde 1 c,; "uscările de împerechere ale gîngăniilor.
?w nuPOl<1 confklcniia] al lui Cantero : Delegatul Rami-nţ-'mai S"a ur.ca^ ^n QOi? Pe acoperişul clădirii Delegaţiei pe una°^. a^ ?' provizii. Excelenţă., ci a luat cu el şi imPerial n c1'omr"parele puse la dispoziţia trimisului aco*0 sus -0I?nu\ Delegat a acţionat atît de discret ^u Pîntec ]lnci^ nnTlc^i n-a văzut şi n-a bănuit nimic. c'Ol'ă dosuC>"C aP."rîse "^e dorinţă, închipuind o jivină cu p0 acopcriU{Ticei^\n.co? '<;i"au ^'ecat coapsele unsuroase tr'fnisvil sn ''v, ^^'" Delegaţiei. în ceea ce-l priveşte, s-a plins că invazia de purici a crescut
considerabil. Fac în aşa fel incit să nu afle mii^ cu toate că e cunoscută acum de toată lumea "ch^1"' mdigenii fac haz de eoşul~eare-s-a-ureat-la-eer \*lar *' grozav că brazilianul neîncrezător o să vre^ a<n> ^ profite de incident, ca să ceară înapoi suma dată i- ^ genei pentru măgăriţa moartă. Totuşi, frumaasa se!" '" mulatră pare foarte satisfăcută de sejurul petrecut^'8 roş cu Domnul Delegat. Se cuvine să spunem că Don jose Leon Ramirez, cu oarecare sacrificiu din partea lui trebuie s-o recunoaştem, a reuşit cu viclenie sa aducă servicii cauzei noastre. într-adevăr, mulatra asta, care fură corespondenţa secretă a stăpînului-ei, no permite s-o copiem integral pentru a vă ţine pe înălţimea Voastră la curent cu toate informaţiile pe care le primim în privinţa legăturilor trimisului imperial cu cancelaria sa.
îi ordon lui Cantero sâ-şi domolească olensiva de pacificare. în ultima lui misivă mă informează : Excelenţă, l-am invitat pe trimisul imperial cu familia lui să facă o plimbare călare în frumoasele dumbrăvi din Paranâ. A refuzat foarte sec. l-am trimis atunci^ in dar un hamac paraguayan pentru el. pentru nevasta şi pentru fete. Apoi podoabe de argint. Acelaşi refuz. Cu ocazia sărbătoririi naţionale a zilei voastre de naştere,
sărbă-
ocazia sărbătoririi naţionale a zile Excelenţă, trimisul imperial a profitat de ocazie pentru  li        C               i    urma sai a
lorise ziua de fi ianuarie într-un mod cu fn!u|
ţ                      p            p
a-şi exprima nemulţumirea. Cu
 un an
 in urma,
A aprins  două ruguri   mari şi  a  luminat  ia*aaa.  ,-or. dinţei cu opt sute'de luminări, aşa cum eu l-am "    ^ mat că face populaţia paraguayană cind «dace Dictatorului Suprem, ca într-un priveghi,  ii iummări, trimisul imperial a împărţit pomen şi. în costum de gală. a asistat cu familia iui rile şi petrecerile populare.  In s-ehimb. ;'U'J si ferestrele casei lui au râm as inchi.se. hnout-dul cel mai comun cu putinţă, s-a plimbat iu •şi  sfidător  prin  faţa  casei,   il'ii-am   ingadu. atenţia  asupra  diferenţei  de  atitudine ele  -altul. Ce obligaţie ar avea trimisul pîonipi'ţ împeriu. mi-a replicat el  aspru, de :•• s.u ?
m0'
an
 ani
vei-
ui guvernant cure-L reţine de şaptesprezece ^a- tr-un sat de indigeni, indecent şi insalubru ? Un jSil in eS|;e tratat rău fără încetare nu trebuie şi nu °m fa să organizeze petreceri. Aduceţi-i la cunoştinţa -°a.-toruluitoSuprem, care, după cîte am auzit, se laudă îi este teamă de el,  că lucrurile nu stau
Brazilie \ ? asa. Imperiul nu se teme de fleacuri şi nu ia în
""mă i'niuriile aduse trimisului său, dat fiind că vin dr ^ide vin- Aduceţi-i la cunoştinţă din partea mea că, daca negocierile au ajuns într-un impas, asta s^ datorează conduitei duplicitare a Cabinetului paraguayan, boală morală fără îndoială necunoscuta ia curtea ăm Rio de Janeiro. Cum trebuie să răspund. Excelenţă, obrăzniciilor acestui emisar nenorocit ? Lasă-! să s? potolească. Spune-i că, dacă are cu adevărat ceva important să-mi spună, să-mi dea mai întîi o dovadă că are de gînd să-şi ţină cuvântul în legătură cu trimiterea de arme şi alte produse. Dacă nu poate s-o facă, să se întoarcă de unde a venit. Mai trebuie să informez pe înălţimea Voastră că oasele cailor arăbeşti oferiţi în clar de către trimisul imperial au început să albească pe islazul hergheliei şi deasupra lor se rotesc stoluri  de
păsări de pradă. Urea>:ă~le corbilor, Cantero.
din partea maa poftă bună
raţii
In ultimul raport către guvernul aâii. îmi dă de veste-tern r m limbaJ cifrat- Correia scrie ; Legăturile in-le-e j         € ale Dictaturii sînt foarte  vaste.  Tentacu-
rf ptind Spre Rio de la Plata> sPre Zona Crien-re Rio Grande, spre Santa Cruz de Ia Sierra.
?^principal ar fi formarea unei Mari Confede-ei cap şi centru ar urma să fie Paraguayui. 1 îndoială, guvernul paraguayan este in com-l mareşalul Barreto din Rio Grande şi nu a Proiectul de a stîrni revoluţia în Rio Grande ^ ase uni într-o Confederaţie cu Montevideo J'iU^ Pe ai Uen°H jâL"'esului, îndată ce va putea să s>.-]{>r Pretenr-      Braziliei pentru a se opune nt-ruşina-k'lnt'iile Sit„ Ţl arS°ntmiene.   Desprinzip.fi u-sr   de  pro ate in interior fată de Buenos An-es. Dicta
del Sur si !mPotriVa
?. federaţii,
torul,   care   este   sufletul   acestei   noi dacă  încearcă să  se  ascundă  în  spaieie unei care nu mai înşală pe nimeni, a ocupat imediat* sau tabăra din Salto, pe care o abandonase mai îr şi   a   trimis   o   misiune   de   recunoaştere   în viitorilor lui noi aliaţi. Ah, intrigant şi neruşinat reia ! Şi tot tu eşti acela care vii acum ca ambasado^" revoluţionarilor clin Rio Grande ! Te voi lăsa să vii n:Ta-la Asuncion, numai ca să am plăcerea de a-ţi înfige că-păţîna în virilul unei ţepi în piaţa Republicii ! Ptiu t Q ticălos ! N-o să-ţi acord nici măcar cinstea de a păta cu sîngele   tău   pământul   paraguay an !   Du-te  la  dracu' Prostănacul de Cantero mă  previne  cu neghiobia lui obişnuită : Am aflat. Excelenţă, că trimisul imperiului este pe deasupra şi francmason, şi încă dintre cei mai importanţi   şi   temuţi   ai   acestei   tenebroase  asociaţii. Asta nu-i cel mai rău. lucru la Correia. dragul meu Cantero. Dimpotrivă, făptui că este francmason, dac-o f adevărat, ar fi singurul lucru bun al acestui tîlhar ban-deirante, deghizat cînd în trimis al imperiului, cînd îr ambasador al republicii de zdrenţăroşi. Bieţii zdrenţăroşi republicani ! Bieţii francmasoni ! Primind în rîn-durile lor pe acest şarlatan ţîfnos şi de prisos, acesta r va duce de rîpă. Raportul lui Cr.ntero continua asLd Reprezentantul  imperial  şi  republican  consideră, 1.x-celenţă,  că  înălţimea  Voastră  este  şeful acestei ma^ confederaţii care se naşte.  în cUpa de faţă, spune   * în misiva din 2 aprilie, fiind mai stăpîn pe situaţie cadrul Federaţiei argentiniene clccît es-te^Buenos    >^ resul, avind înţelegeri secrete cu statul Cisplau^n ^^ Republica Peruviană, bizuinclu-se pe sprijin in P^Iatt0 ciile   Misiones   şi   Rîo   Grande,   precum   ^1.oine^rU'a Grosso, Dictatorul va profita de prima oca2^. ^ i^oiuU1 da o mînă de ajutor partizanilor independentei ^^nv: a Provinciei Rîo Grande, şi pentru a termina   ^.^ -cu  Buenos  Ayresul ;  pentru  a  se  pune .aP°da ji'ait fruntea Confederaţiei actuale, pentru a ln\„iâ a P*' Grosso, pentru a pune mîna pe Zona <-L^ ^ comPe;~ trunde în provincia Misiones, ca represa |^^-^_ c?.nti"; saţie, şi pentru a dnce ororile ră'-^oimul- v—J
[486]
. • gri0 paulo, păirunzînd sub acelaşi pretext şi provinC|. j gaito de Sete Quedas. Corespondenţa nici-Prin- 'ntreruptă dintre Guvernul paraguayan şi provm-°- disidente ale Federaţiei din Rio de la Plata, prin * cdiul provinciei Corrientcs. cu ocazia ultimei inteU^nii d>n sud. surprinzătoarea eliberare a supuşilor l|f Cordoba, clin Santa Fe şi din Paranâ. pe care le ri'ti'iea Dictatorul paraguayan cu puţin înainte ca iceste provincii să declare război Buenos Ayresului, 'toate aceste împrejurări, precum şi altele de care vă voi informa cu exactitate în rapoartele mele, m-au făcut să mă gîndesc că nu există alt mijloc de a îndepărta primejdiile care ameninţă Imperiul decît să an chei o alianţă cu Paraguayul şi cu Dictatorul său şiret şi turbulent... Ce mi-aş mai putea dori. pungaş fără pereche ce eşti ? Rivalizezi cu Cantcro cînd aşterni pe hîrtie un amestec înspăimântător de fapte falsificate, de braşoave, de minciuni de tot felul. închis în coşul tău de intrigi, ai o imaginaţie mai săracă decit a lui •fose Leon Ramîrez. care ştie să vîneze purici. Jose -Leon. expulzează-l o dată pentru totdeauna pe degene-l'a^'J\ ăsta impertinent şi ai grijă să-i controlezi bine bagajele. Nu-l lăsa să ia cu el nici un singur purice de-ai noştri! Hei ! Fii foarte atent ! Spunc-i în modul U'i mai categoric să nu mai vină niciodată să-şi bage pe aici, dacă nu vrea să-şi piardă definitiv capul
••o C!KV nU~^ are' ^ă se ducă la draeu cu imperiul şi eu ' Publica lui cu tot !
((i Caietul personal)
Nu s-
f>a''aguav           ' a!-ît de rele ideile acestui nesocotit..
:T|~am cfîn y niod a^ une' vast o Confederaţii — iată la ce
?;îi]t>r 11 /   5nca de ^a început şi le-am propus imbe-
'Xx'ililOf H^1 ^cntinicm- imbecililor de uruguayeni, im-
pr"^tă esle, bl;az;iHoni.  Partea proastă   şi  chiar   foarte
Utl Proiect   |^a nemermcu  âştia transformă in  intrigi
('U'  ^on"nri        smcei" şi de folositor cum esle pro-
orulioi   Americane,   constituţia   con torn»
!!;;7|
propriilor lot  interese,  şi nu sub presiunea străini.
Alta chestiune !
L-am destituit pe Jose Leon Ramirez. Ordonai' mă împuşte, Excelenţă ! m-a implorat el cu lacriS" în ochi. căzînd la picioarele mele, atunci cind i-™ cerut să dea socoteală de fărădelegile lui, pentru că tr ' buie să ştii, Jose Leon ; la purice afurisit, picior nesimţit. Mare prefăcut ! Era gata-gata să-mi înghită catarama de la pantofi. Aş muri mulţumit în faţa plutonului de execuţie, Stăpîne Suprem, dacă gloanţele sînt preţul pe care-l plătesc pentru că mi-am bătut joc de puşlamaua asta imperială, care a încercat să-şi bată joc de Patria noastră şi de Guvernul nostru !
N-ar fi trebuit să mă încred în căinţa acestui şarlatan. Exact la nouă luni după reabilitarek lui, aşa-zisa mea nepoată Ceciiia Marecos a avut un copil de la el. Desigur, el n-a avut nevoie să stea în cos sau să-mimeze ciudate vînători de purici sau de lindinc. l-am poruncit să-i dea mamei pensia care-i revine în mod legal. Ca să i-o poată plăti în mod demn, l-am pus să muncească în lanţuri la desfundarea şi curăţirea latrinelor armatei. Va rămîne aici o bună bucată de vreme^pwa cînd pneul va deveni major. în. felul ăsta anii îi vor domoli lui Jose Leon poftele de "împreunare.
(Circulara perpetuă)
CÎND AM PRIMIT GUVERNUL ÃSTA NE5MORO-cit n-am găsit trecut nimic în registrele vistieriei, nici bani. nici măcar un cot de ţesătură, nici arme, nici muniţii- nici un fel de ajutor. Totuşi, trebuie să fac faţă cheltuielilor sporite, să fac aprovizionări, să-mi fac rost de armele cerute de apărarea şi securitatea naţională, fără a mai vorbi de lucrările costisitoare realizate cu ajutorul expedientelor, dibăciei, ostenelilor şi silinţelor mele. Strădanii neîncetate, insomnii şi griji pentru a suplini sarcinile, îndatoririle, funcţiile pe care alţii ar fi trebuit să le exercite în,domeniile civil, militar şi chiar mecanic. lată-mă copleşit de toate astea, precum şi de alte însărcinări care nu-mi revin mie şi cu care nu mă pot împăca deloc. Şi toate astea pentru că mă aflu într-o ţară de idioţi, uncie Guvernul n-are cui să se adreseze şi eu trebuie să fac totul, să am grijă de toate pînă la cele mai mici detalii, minat de dorinţa de a scoate Paraguayul din nenorocirea, deprimarea şi mizeria în care a fost cufundat timp de trei veacuri.
Iată-mă deci aici.   fără să pot respira.  înăbuşit de o enormă acumulare  de atenţii/ocupaţii   care îmi  cad °i seamă numai mie.  în această ţară unde trebuie să exercit cinereeci de meserii deodată. Dacă iucrurile merg °t aşa. ar fi-mai bine sa mă odihnesc.  Să las Para-§uayul să continue să trăiască la fel ca înainte, adică uPă moda paraguayanâ.  Adică un   popor de indigeni ^ur'gasi.  zeflemişti,  dispreţuindu-i  pv  străini.  Pînă la 'lmă, aspiraţiile mele vor fi zadarnice : strădaniile mele u vor duce la nimic. Toate planurile mele-se vor duce ^upă ; toate cheltuielile făcute vor fi pierdere curată,  azvxrliţi  pe   fereastră.   Paraguay enii   vor   râm în e VPara§Uayeni şi nimic altceva.   In felul ăsta,  cu titlurile de Republică Suverană şi Independentă,
[489J
care i-au creat reputaţia de Cea Dintîi Republică din America de Sud, Naţiunea nu va fi considerată altceva dcrît o Republică de Guano. din a cărei substanţă si t-udoare se vor îngraşă alţii.
Cu toate astea, dacă se găsesc unii care vor mai mult decît ie pot da, n-ara încotro şi sînt silit să-i concediez Nu pot să înfăptuiesc ceea ce călugării numesc un miracol. Cu atît mai puţin în ţara asta, unde nimic nu-i cu putinţă. A.ş vrea să vă văd şi pe voi în fruntea Guvernului şi avînd de luptat cu incapacitatea de funcţionare în domeniile Finanţelor, Poliţiei, Justiţiei, Lucrărilor Publice, Relaţiilor interne şi externe, Inspectoratului pentru furnituri şi alte asemenea mărunţişuri! Să lupţi cu disperare, ajungînd la certuri şi schimburi de înjurături cu lucrătorii de la fabrica de var. de la fabrica de arme, praf de puşcă şi muniţii, cu lucrătorii de la şantierele navale, cu dulgherii de la marină, pe care nu reuşesc să-i fac să termine mai repede construirea flotei de război ce va asigura apărarea fluviului, din Capitală pînă la Corriontes. Arca Paraguayului, marea navă comercială, zace pe jumătate îngropată în nisip de douăzeci de ani. Adăugaţi la aceste activităţi, pentru armata de uscat, formarea, pregătirea . ţi instruirea trupelor de artilerie, de infanterie şi de cavalerie : pentru marină, instrucţia şi formarea unui personal calificat pentru toate operaţiunile de care avem nevoie ; apoi supravegherea şi conducerea atelierelor meşteşugăreşti, a magazinelor, a domeniilor şi fermelor Patriei : organizarea serviciului de spionaj, a agenţilor de legătură, informatorilor, turnătorilor şi observatorilor, care sînt oei mai ignoranţi şi mai inca" pabili din lume.
în afară de Dictator Perpetuu, trebuie să tiu în_acelaşi timp şi ministru de război, Comandant şef. ulicr" cător Suprem, Asesor Militar Suprem, Director al fabricii de Armamente. Odată suprimate Uva"-e^e^. ofiţeri superiori mcrgînd in jos pînă la căpitan, eu -gur sînt Statul Major complet pentru toate armeie- z director al Lucrărilor Publice, trebuie să sUPra\eS^ personal  pe cel  mai  neînsemnat  meseriaş, pe
neînseninat dintre zidari, pe cea mai măruniă croitoreasă, Pc cgl ma^ prăpădit muncitor sezonier, şi asta fără să mai ţin seama de ostenelile, de grijile şi de nemulţumirile pe care mi le provocaţi toţi, şefi şi funcţionari civili/militari din toată ţara, în fortăreţele ci oarnizoanele cele mai îndepărtate.
y1 &
Aş vrea să vă văd aici ! Vă ofer postul meu. Veniţi si-l ocupaţi, dacă ceea ce fac eu vi se pare o neghiobie. Faceţi voi mai bine decît mine, dacă puteţi.
Zilele astea, un afiş satiric m-a acuzat că am pierdut încrederea poporului, care s-ar fi săturat de mine şi nu m-ar mai putea suporta. Afişul pretinde că nu rămîn la putere decît datorită faptului că poporul n-are mijloace să mă răstoarne. Aşa să fie oare ? Sînt convins că nu. în schimb, dacă eu mi-aş pierde încrederea în popor, dacă m-aş plictisi de el, dacă m-aş sătura de el pînă peste cap, pot oare să-l dizolv şi să-mi aleg altul ? Vedeţi aşadar care-i deosebirea.
Şefi ai Republicii, înainte de orice ar trebui să vă întrebaţi, scormonind în adîncul conştiinţei voastre, pînă la ce punct aţi scăpat de ptomaina care se formează la cei care sînt morţi înainte de a fi murit. Dă o explicaţie in josul paginii : ptomaina este veninul acela care provine din descompunerea substanţelor animale. O supu-raţie vîseoasă cu miros fetid, produsă de bacilul vibrio proteus nuntit cu bacilul virgulă. Agent patogen mortal, odată ce vine din alambicurile lui Thanatos. Barbarii ăştia, văd eu bine, ar fi în stare să înceapă să distileze ptomaina în loc de rachiu în alambicurile lor clandestine ! Vulgar se mai numeşte şi cadaverină. Pentru acest venin pe care-l fabrică în ei viii-morţi nu vă pot °ieri nici un antidot. Credeţi oare că v-aş ascunde ade-arus ? Ba ; ci l-aş spune fără şovăială : pentru acest -acil nu există contrabacil. Pentru cadaverină nu există nvi Nimeni n-a descoperit-o încă, şi probabil că i n-o va descoperi vreodată. Aşa îneît... băgaţi de  ! Sucurile astea otrăvitoare nu se formează nu-s ţ1 ,la cei care trebuie îngropaţi pe islaz. în afara ora-'-Ul- tară cruce sau fără vreun semn care să le pomo
nească numele. Apar .şi la cei care se îngroapă in d.e--,»-: cumuluri ' somptuoase. La cei care. încă şi mai nechiob'0 îşi ridică mausolee-pirarnidă unde-ş-i adăpostesc "boi+u1' rile ca într-o casă de bani. Proto-iluştrii. proto-eroi" proto-grangurii, proto-puşlamalele şi alţi pvoto îşi ridică statui, botează .şi răsbotează cu numele lor ticăloase r mulţime de pieţe, străzi, edificii publice, forturi, for-tuleţe, oraşe, tabere, sate, hanuri de ţară, locuri de distracţii, terenuri de pelotă, şcoli, spitale, cimitire Bordeluri-sanctuare ale resturilor şi aresturilor lor sacre. Aşa a fost mereu şi pretutindeni. Aşa e şi acum. Si aşa va fi atîta timp cît oamenii nu vor înceta să fie idioţi. Lucrurile nu se vor schimba decît atunci cînd se va recunoaşte fără trufie, dar şi fără falsă modestie, că. poporul, şi nu plebea, este singurul monument viu pe care nici un cataclism nu-l poate preface în dărî-mături sau în ruine.
înainte de Revoluţia noastră, s-au întîmplat şi aici asemenea lucruri. V-am mai vorbit despre îmbuibarea şi îngîmfarea tagmei militarilor, adică a fanfaronilor care au moştenit domenii întinse, săbii şi galoane. N-ar i'i deloc surprinzător să se petreacă din nou asemenea lucruri. Ierburile rele au rădăcini adinei. S-ar putea ca ptomaina acestor şefi de stat şi acestor ofiţeri să vă infecteze încă o dată din afară înăuntru şi dinăuntru în afară. Am spus şi susţin că o revoluţie nu este cu_adevărat revoluţionară decît dacă-şi creează propria ei armată : adică, dacă această armată tîşneşle din măruntaiele ei revoluţionare. Vlăstar zămislit şi înarmat de ea. Dar se poate întîmpla ca şi demnitarii acestei armade să fie corupţi sau să se degradeze, dacă, în loc să se pună pe de-a-ntregul în slujba revoluţiei, degenerează şi Pun Bevoluţia în slujba lor. Spun atunci că executarea a o sută de criminali conspiratori şi trădători de pa •?'? n-a fost de-ajuns Credeam c-am lichidat ultimul re^ de militari şarlatani şi trădători : toţi cei cart- se - ^ dcau chemaţi şi aleşi, fiecare de către el induşi v ^ faţa lui însuşi, să ia conducerea revoluţiei, şi ca
1 lnc:<!fft, m !<».' ci o lumitlvri (vezi r.<>'a de !a P- ?" •
[492]
 decît nişte politicieni ignoranţi, nişte milităroi enali. ambalaţi în uniformele lor strălucitoare. Aş constata astfel că pedepsele degradante rezervate acestor puşîamale care au trădat Patria şi Poporul Republicii n-au folosit la nimic. Bătaia la stroi, plutonul de execuţie şi tragerea în ţeapă n-au pus capăt, după cum se vede, degradării şefilor şi ofiţerilor'; degradare care din păcate pare să se fi întins ca o molimă, în scară descrescătoare, şi la restul gloatei înarmate. Aş vrea să pot dibui un lucru, şi anume că există ceva uniform rău sub uniformă. Acest ceva devine însăşi semnul dezonoarei, şi nu al onoarei ; nu semnul loialităţii, ci nedemnul semn al neloi aii taţii. Invenţiile oamenilor diferă de la un secol la altul. Maliţia miliţiei pare să fie mereu aceeaşi. Stigmat uniform pentru semnele secolelor.
Să învăţaţi să fiţi nu numai oameni cinstiţi, ci şi soldaţi umili ai Patriei, oricare ar fi gradul, funcţia şi autoritatea voastră.
Principalii pamfletari împotriva Supremului, ale căror mărturii pot fi părtinitoare, dar nu pot fi bănuite de linguşeală., explică şi fără să vrea justifică rigoarea austeră şi disciplina implacabilă pe care Dictatorul a încercat să le impună, aparent fără mare succes, torţelor sale armate :
••De obicei,   bătaia  la   stroi   nu   se   aplică   decîl   militarilor.
entm a impune o asemenea pedeapsă, e de ajuns un ordin al
statorului Suprem. Orice condamnat la peapsa capitală face
cunoştinţă cu arehebuza. ia fel ca în ultima perioadă a domi-
? iei spaniole.  în  ziua  execuţiei  se  ridică  o spinzurătoare în
^Uocul pieţei, de care e aliniat trupul' osînditului.-   (Rengger
Ş1 Lon«champ. Studiu istoric, cap. II.)
etei"mdu-se la  procesul şi la  execuţia  conspiratorilor  din j             ŞCli mil'(al'i 'n cea mai  mare parte, dintre care  mulţi
 1Oi ''""Po^ant în lupta împotriva expediţiei lui Rei-
Sr«n^                               p       p            pţ
C"rd '. Wi&ner ele Morgenstern observă : ..Atmosfera era în-Cej , " *i tară îndoiala se pregătea o furtună, de vreme ce toţi Ritor ]C nU paniciPau l''i putere erau impon-iv;\ Diftr>tuvu. Dic-fie c Pilrni"se mai multe anonime in care i se recomanda .să u hi patru  -ji. (.a  urmare,  a dublai   paza.  în  nnaplea
celei de a doua n din Săptămîna Mare. cinci indivizi au fi opd;i şi Supuşi unui sever interogatoriu. Altul, care a reuşit V scape do razie, un anume Bogarin, timid ţi fricos, s-a dus să se împărtăşească şi a destăinuit tot ce ştia despre planul pregătit periti'u înlăturarea Dictatorului. Fusese aleaîă Vinerea Mare pentru a-i l'ace de petrecanie în plină stradă, în timpul obişnuitei sale plimbări de după-amiază. Fusese desemnat pentru asta căpitanul Montiel. Odată dispărut Dictatorul, generalul Fulgencio Yegros. ruda lui, ar fi trecui în fruntea Guvernului, iar comandanţii Cavallero şi Montiel ar fi luat comanda trupelor, din riadul cărora cîţiva sergenţi participaseră la complot. Preotul t-a cerul pocăitului. Bogarin să dezvăluie pe loc Dictatorului planul, cuci un bun creştin ca el. fiind vorba de o crimă. nu putea în nici im chip să ia parte la ea.'"
Timp de doi ani. procesul ,,a prins viaţă" in pivniţele din Reşedinţa Adevărului, pe care Wisner o numeşte mai prudent Camera Justiţiei. Călăii guaykunlcs Bejarano şi Patifio au avut mult de furcă cie-a lungul anchetei lor laborioase. în cele din urmă, mărturisirile smul.se cu virilul biciului numit „coadă de şopîriă" n-au lăsa! nici n urmă de îndoială. La data de 17 iulie 11121. au fost. executaţi cei şaizeci şi opt de criminali, acuzaţi de complot .şi de înaltă trădare. După acest eveniment. Dicta-lorul Suprem a condus corabia Statului fără alte complicaţii-într-una din însemnările sale, so poate citi o reflecţie calmă : ..Problemele de meteorologie politică au l'ost rezolvate o dată pentru totdeauna ele plutoanele de execuţie. în mai puţin ele o .?vipiămmu."' (Nota Compilatorului.)
..Cea mai  mare plăcere a Dictatorului eni să vorbească te Ministerul Iui de Război. Odată armurierul a intrat- cu trei sau patru flinte i;aia roparale. ilarele Bărbat le-:; dus una cîtc uns la umăr şi. averfi/.îndu-mă ca şi cum aven de gînd să trafiJ-apăsat, de mai  multe ori  pe trăgaci, sc/>(îriet seîntei elin anina Sncîntat, rîzînd în hohote, m-a întrebat : Ce-ni crezut dumneJ'-domnule Roberlson ?   Doar  n-o  să tru'i   într-un  prieten ? iele inele îşi vor u-imite gloanţele în inima duşmanilor '
Altă dată. croitorul s-a prezentat cu mi veston pentiu ^ Rtenadier recrut.  A tosi  introdus  recrutul.  S-a  dezbrăcat
494 >
let pentru a-l încerca. După eforturi supraomeneşti, sărmanul băiat, care după cum se vedea nu purtase niciodată haine cu mîneci, a reuşit să-l îmbrace. Vestonul depăşea toate limitele ridicolului. Fără îndoială, fusese confecţionat conform unei schiţe a Dictatorului, care-şi dăduse frîu liber fanteziei. Acosta l-a felicitat pe croitor şi l-a ameninţat pe î-ecrut c-o s-o bage ne rnînecă dacă n-are grijă de uniformă şi-o să apară vreo pată, orieit de mică ar fi. Croitor şi soldat au ieşit tremurînd. Apoi, făcîndu-mi cu ochiul, Dictatorul mi-a spus : Cest un calambour,  Domnule Robertson,  qu'ils  ne  comprennent  pas ! '
N-am văzut niciodată vreo fetiţă îmbrăcîndu-şi cu atîta seriozitate şi plăcere păpuşa cum făcea omul ăsta cînd se ocupa de veşmintele fiecăruia din grenadievii sui". (Robertson, Scrisori.)
Dacă ar mai lipsi vreo dovadă mai puţin obişnuita cu privire la preocuparea Dictatorului Suprem, la permanenta lui solicitudine şi la grija deosebită pentru forţele sale armate, ar fi suficient să se dea ascultare discursului funebru pe care părintele Perez l-a pronunţat cu ocazia funeraliilor saie :
„Cîte măsuri n-a luat Excelenţa Sa pentru a menţine Republica în pace şi pentru a o face respectată de ţările străine ! Aprovizionarea cu arme, formarea unor detaşamente de soldaţi în uniformă, îmbrăcaţi în hainele de gală cele mai strălucitoare din cîte se pot vedea ia armatele acestor Republici şi chiar la regatele Lumii Vechi.
Sînt uimit să-l văd pe acest Mare Bărbat reuşind să ducă la bun sfîrşit atîtea activităţi. Studiază zi şi noapte aria militară şi în scurt ţîmp ajunge să comande exerciţiile şi evoluţiile nulitare asemenea ceiui mai încercat veteran. De cîte ori nu -am văzut pe Excelenţa Sa apropiindu-se de un recrut şi în-'aţindu-l să ia linia de miră ca sa nimerească drept la ţintă J re Paraguayan ar putea să neglijeze ţinerea corectă a puştii, unei cînd propriul său Dictator îi arală cum s-o folosească, s-o
•e Şi să-i repare cele mai mici piese ? Se aşeza îi;  i'aţa es-
l'oanelor de cavalerie şi le conducea cu atîta cnc.rj.j.ie şi cu
rnarich s®an^°^> mînecă se spune manga, iar pata se spune De a ' cuvînt asemănător cu francezul tnanche ----- mînecă. beea Dictatorul îi atrage atenţia în franţuzele lui Ro- "e^"  (croitorul şi soîdaiul) n--o s.t-i priceapă calam-
atîta   îndemînare,    incit-   imprima   spiritul    său   p.kn futurc.'i1 celor care-l urmau. Glasul lui răsu
 "
ma mai puternic deci-, trompeta în marşurile şi învălmăşelile din bătăliile simt,],, Ha chiar mai mult! Minunea cea mai mare era să const-'' * ?' după aceste exerciţii epopeice, la inspecţia minuţioasă făcută d* Dictator în persoană, om cu om, nu se descoperea nici cea nv ; 'mică pată pe uniformele acelea albe şi imaculate !
Toţi paraguayenii fac la început serviciul militar ea simph soldaţi, şi abia după cîţiva ani, numai după ee au trecut prin toate gradele inferioare, Dictatorul îi numeşte ofiţeri. Uniforma generală, este compusă dintr-un veston albastru cu volane şi garnituri, a căror culoare variază de la ţi armă la alta. pantaloni albi şi o pălărie rotundă ; şnururile de la cusăturile de pe spate disting cavaleria de infanterie. Doar corpul de lăncieri mulatri fac excepţie de la această regulă ; uniforma lor este alcătuită dintr-o bluză albă, fără nasturi, un veston, roşu, pantaloni albi şi o bonetă de culoarea vestonului. Pentru a confecţiona aceste vestoune, precum şi alte piese ale uniformei, a fost luat damascul de la podoabele care se mai găseau în bisericile şi mînăstirile puse sub sechestru. Este adevărat că Dictatorul a poruncit să se confecţioneze pentru dragonii şi grenadierii călare cîteva sute de uniforme de gală ; dar aceste uniforme nu sînt scoase decît pentru zilele de paradă sau pentru a da onorul în faţa palatului guvernamental cu ocazia vizitei vreunui trimis străin. în afară de aceste cazuri, uniformele sînt păstrate cu grijă ,în depozitele statului."   (Rengger şi Longchamp, ibid.)
Cînd v-am cerut să-mi confirmaţi primirea uniformelor eu care ne-am dotat trupele, unul dintre voi nu-a pus întrebarea ridicolă : ce facem cu resturile de piele rămase după croirea tălpilor încălţămintei ? Ca şi cum eu ar fi trebuit să mă ocup de asemenea nimicuri, aeş bineînţeles n-o să le las baltă. A fi soldat înseaniIî?oii fi capabil. Nu a purta uniformă. în viceregatul J.^ Granade, cea mai mare parte a armatei patrioţiloi ^ gea în chiloţi şi cămaşă ; de cele mai multe ori comp ^ goi. fâcînd marşuri nesfîrşite şi murind cu nw ^ timpui frecventelor bătălii cu europenii. Toate ^ sînt confirmate de austerele cuvinte ale Elibera o ^ San  Martin,   născut  în  Paraguay,   la  Yapeyu.
I-l9S]
 Generală din anul 1819, Eliberatorul ţine un  ojjţor săi : Fraţilor ! Trebuie să facem răz-^ cum putem. Dacă ne lipsesc banii, în schimb  'si tutunul nu trebuie să ne lipsească. Cînd ni ^ rupe hainele ferfeniţă, ne vom îmbrăca cu fla-se v° ]ucrate de -soţiile noastre, iar dacă se rup şi ele, n     merge în pielea goală,  asemenea  compatrioţilor r?         îeni   Să fim liberi, restul nu mai are nici o
importanţă.
Iată proclamaţia unui general mare şi demn în plină campanie de eliberare. Aici, ofiţerii mei galanţi vor să se prezinte în uniforme de gală, pentru a-şi da aere în formaţiile de la Cazarmă sau în Piaţa Republicii la careu cînd sună deşteptarea şi stingerea, şi să ia ochii populaţiei, ca şi cum ar fi nişte fiinţe superioare. Nu, Domnilor. Militarul trebuie să se deprindă cu buna-cre-dinţă şi cu austeritatea. Pentru a fi un bun soldat, luxul nu numai că nu este necesar, ba este chiar nociv. Nu- mi mai cereţi vestoane roşii de damasc, de mătase, de brocart, de marochin, de pînză sau de chembrică. Acestea au fost confecţionate doar pentru lăncierii mulatri. Tunicile de ceaprazărie pentru ofiţerii albi care comandau corpurile de mulatri nu mai există. Odăjdiile con-uscate de la Biserică n~au ajuns decît pentru uniformele batalioanelor de grenadieri, de dragoni şi de h'j-?*n. Toate aceste ţesături ecleziastice sînt acum putre-pif ? ~e< ves^oane> centiroane tivite cu argint, chi-„al,n ^alte de catifea garnisite cu tivuri albe de tafta ^uj . a> tluturînd în timpul marşurilor în bătaia vîn-ţeşy' au aJuns nişte zdrenţe. Nu mai sînt odăjdii preo-iă văJe confiscat. Iertaţi-mă, Excelenţă. Voiam doar douăze ^mintesc c;ă în Magazinele Statului mai slnt satelor rl • °*UI'i cu ţesături, strînse din bisericile t<şli întreb |n,digenL Tacă-U gura ! Nu vorbi cînd nu a ?__• Nu mă contrazice atunci cînd îţi dictfz. D!L°U fainele de puntevî, de fir satinat sau de  piele  netedă.   Cămaşă   de  crep
 ofiţe
 trup"'tPmză de bumbac în dungi, în cupoane 'nvaia'orii do şcoală primară se îmbrac
şi mai sărăcăcios decît soldaţii. Sînt numai doi cînd. Je-a fost furnizată o lenjerie de corp maj dni..^ cioasă ; în. orice caz, mai proastă decît cea Uv'"' soldaţi. Pantaloni de pînză de serj, cămaşă cută din melanj. Veste confecţionate cum dă j din ţesăturile care s-au putut găsi pe loc. nanchin. Poneho, pălărie de fetru, eşarfă de pusTa^t înainte, se îmbrăcau în pînzeturile pe care şi ]e ţesea-ei înşişi cu fire de bumbac, de karaguaîă, de vindi'î N-au nevoie de alte veşminte pentru a-şi îndeplini datoriile faţă de copiii complet goi, care n-au alt veşmîni decît propria lor inocenţă. Eu însuşi n-am decît . singură redingotă, cîrpită ca vai de ea, două perech de pantaloni : una pentru recepţii, cealaltă pentru călărie, şi două veste care au dus un război de treizeci de ani împotriva moliilor, gîndacilcr şi termitelor.
în afară de asta, nu ştiu de ca-mi cereţi, de ce-rr. pretindeţi la fiecare pas o garderobă de lux, pe car apoi o aruncali unde se nimereşte. Ani fost şi aşa dcsti. de indignat cînd am aflat că, în orele de serviciu, şef: se înzorzonează în mod ridicol cu bluze de fir irizat d Irlanda, cu pantaloni de barchet, cu bonete de noapf ca ale mele, imit.ind.u-mi veşmintele de interior, în >c să poarte uniforma reglementară care corespunde IK-căruia. Ce înseamnă neghiobia asta ?
Nu vreau şefi. idioţi sau trufaşi, care să ţopăie c. bufonii.  Mindri de buclele şi atlazurile lor, aŞCUI^ du-şi   purtarea   neruşinată   prin   neruşinate  &}ura ^\ iucuri de marionete. Prefer şefi care par mici ş    \ cănaţi,   dar  care  ştiu   să pună  piciorul în^ p_! «*» unde trebuie şi la momentul potrivii. Inimoşi ş!^ peţinri nimic în serviciul Republicii. Şefigatf clip fi  să-şi  facă  datoria,   fără  ifose  şi ^ara  \     nu_,.. Toate lucrurile  au  două  feţe.  Feriţi-va ele ^^^^
De asemenea, comandanţii trebuie să . supi^-^j.. disciplina şi starea sănătăţii soldaţilor. c;I:r^<"^nt. di"' guayene par o adunătura de slăbănogi- ^- -? ? ^ t^.-h ??• , truse de duşmani, aşa cum se întîmplă m_^" l" ' • ->'" paralizează singure ia fiecare pas ; plutoane distruse din pricina exceselor provocate cit
[490]
 ^  *' ^
? elor şi indigenelor ori ca urmare a beţiilor cu ra-î vîndut de traficanţii străini, care vor să-i corupă ;  si mai rău. pentru a Ic grăbi degenerarea şi ruina. ă ordon să reprimaţi sever toate  aceste  greşeli,  cît mai sumare. Vinovaţii ar trebui să fie tre- săbii chiar în locul unde au comis astfel de
C facţiuni. Dacă nu. se va forma un Consiliu de Război 'n 'tru a-l judeca şi pe comandant, care va fi făcui râs-'^.nzător ^e consecinţele indulgenţei sale faţă de asemenea abuzuri.
Populaţia indigenă, in special femeile indigene, merită o protecţie deosebită. Oamenii ăştia sînt şi ei para-«uayeni. Cu mai mult temei şi cu drepturi naturale mai vechi decît cei de acum. Trebuie să-i lăsaţi să-şi ducă şi ei traiul cu obiceiurile, cu graiurile. cu sărbătorile, pe meleagurile şi in pădurile care sînt alt; lor de cînd i: lumea. Amintiţi-vă că este strict interzis să-i pui să muncească pe indigeni ca sclavi. Regimul caro li se aplică este acelaşi ca pentru ţăranii liberi, de vreme ce vm sînt nici mai presus nici mai prejos docît  aceştia.
^Nu ştiu cum unul dintre voi. care? trece drept mare a îndrăznit" să-mi ceară, fără .să roşească, transferul •soldat la comandament în calitate de secretar al pretextînd că ar avea nevoie de el pentru a-i ta depeşele. Se recunoaşte astfel că acest soldat ît. mai în^eslrat pentru a fi şef în mod oficial, sau POVP "' comandanl. în afară de cazul în care această ,,Ca ,? cu redactarea de scrisori nu-mi ascunde vreo cl<„ ^ care nu P»atc fi mărturisită. Ceea ce ar fi de uţ ori mai rău.
^ăcai- OK  Clî Pulmţă ca mulţi dintre voi să nu ştie nici ^îzgălcască un  amărit de raport, să  încro-'Gxt, să dezlege o depeşă mulgîndu-.şi laptele • Asta e un lucru trist pentru Guvern. Cind primesc hîrţogăria de  ia comandanţi. u pe care-l fac este să studiez slova şt scrisul. ţ_u poate fi spus în mai multe feluri, cu di-care pot avea sensuri diierite. De unde comandantul   care  nu   ştie  >ă  serie,   cit
şi. furierul care redactează ceea ce nu cunoaşte ai . pînă la urmă să vorbească despre lucruri care'nu se ^ înţelege nici pe faţă. nici pe dos. Dacă se mtîrnplâ c^ rău in urma unei scrisori prost redactate, comandam^ va putea ieşi mereu basma curată spunînd că nu el scris-o, ci furierul care a interpretat greşit greşeli] de dictare. Pe lingă asta, cînd e vorba să trimită un ordin confidenţial. Guvernul stă la îndoială, pentru vi nu e sigur dacă va putea fi înţeles de comandant ?u siguranţă c-o să mă pomenesc că-mi vorbeşte în răspunsul lui d<? cine ştie ce cancan sau de cine ştie ce prostie. N-ar trebui oare să-l numesc comandant pe furier, iar pe comandantul analfabet să-l trimit la trupă? V-am scos din noroi, într-o epocă în care umblam să-mi fac oamenii mei. Vreau oameni noi. mi-am zis. Vreau oameni de aur. Vreau tot ce este mai bun pentru a sluji Patria. Aşa i-am găsit pe cei care mi-au părut cei mai buni. Nu puteam să cercetez eu de-amănuntul, la lumina luminării lui lehova. taina din pîntecul femeilor noastre ! Am luat ce-mi era la îndemînă. Mi-era suficient ea fiecare să vorbească despre el însuşi ca despre un necunoscut, cineva care nu era nici măcar stăpîn al propriei sale persoane. Ii întrebam : Asta-i casa ta ? Nu. Excelenţă, această casă aparţine tuturor. Dar cîinele ăsta-i al tău ? Nu. Excelenţă, nu am un cane al meu. Cel puţin viaţa şi trupul Hi aparţin ? < u^ Excelenţă, le-am împrumutat, şi Guvernul nostru bu-prem poate dispune cum vrea d:: ele. O a-oi a simţului proprietăţii însemna o fori.ă ir Nu aveau nimic. Posedau totul, pentru ca necaie totul. Am spus : Oamenii ăştia s-au născut in p' lata ce-mi trebuie ca să pun tara pe picioare. --: întiinit. do exemplu, pe Jose Lc'.n Ramii^--'- -minie. Ochi de şoim. Zbura liniştit. 1' ugen M"^-^ Ordinele  pe care i   le dădeai  ajungeau  ia el ifl       ]
Era întotdeauna puţin mai înainte- decil cei'<*'i •
'jind a
 p
unul dinVrc oamenii mei cei mai buni. pma venit cel mai rău. Nu-i plăcea sa fie !]n turnător. Jose Leon Ramirez îndepline toa fără a înceta hă fie de fiecare dată ei în

•i r mă gîntleam sa-l avansez căpitan sau să-l fac un''°tru de război. Ba chiar, într-o vreme, mă bătea iTw!ul să-l desemnez succesorul meu. A avut ocazia. S'u oferit ocazia. A prins-o din zbor. A pierdut-o pria prohabul de la nădragi.
Alt nătăfleţ care şi-a i'rînt gîtul : Rolon,. fostul căpi-Rolon. S-a ridicat la rangul cel mai înalt. A coborî t l"1 rangul cej mai de jos. Timp de cinci ani l-am instruit *rsonal în arta războiului. Artileria era arma lui naturală. Se apropia de tun. îl pipăia şi îl mîngîia ca pe un cal liniştit. în timp ce-l fixa pe afet, îi vorbea încetişor, spunîndu-i ce trebuie să facă. în momentul în care aprindea fitilul, trasa cu degetul o parabolă şi fixa ţinta aşa cum un călăreţ arată calului obstacolul peste care trebuie să sară. Doar o uşoară plescăitură din buze şi tunul trăgea. Din o sută de lovituri, ghiulelele atingeau de nouăzeci şi nouă de ori ţinta, oricît de depărtată ar fi fost.
Ah ! Rolon, Rolon ? Te-am învăţat o mie şi una de şmecherii ca să fii în stare să birui orice duşman, să dă-rimi orice fortificaţie, chiar şi pe aceea din sufletul tău ! Am simulat pe.uscat şi pe apă bătălii crîncene. într-unui din aceste exerciţii, ai ochit punctul negru al ţintei de o sută de ori. Aproape că m-ai dat gata. Din simplu soidat te-am făcut căpitan. Militarul cu gradul cel mai "'are pe care îl avea armata Republicii pe vremea aceea.
impUnăt°V căPitanul de artilerie. Se năpustea ca un  ^tăios. Fără asemănare, de neînlocuit. Unic.
Stan"* """lue?l1' Paiifto- cum era ? Pareă-l văd şi acum. Cu D--L6'?Inalt> dînd cu caPul de tavan. Lat în spate. sâ-l vez 1Un§- Şi mustătile Pînă la brîu- Era de ajuns era , Z1 ca să-ţi impună respect. Stâpîne. Da, Rolon Prirjjţji   5 aşa  curo  îl  înfăţişezi  tu.  Ãsta  era  Rolon,
IntrCapitan al Republicii.
să ^onib- ,ar^u'a^a cu cei din Corrientes, i-am ordonat Ia dispOTiH €Ze .^oriul' ca să le dea o lecţie. I-am pus ^ de'tV'6 patru nave bune de război, cu peste două-
r& erm ?/       u l-au folosit lui Rolon d-i-cit ca sa auşmanului o reprezentaţie ridicolă. Nu
[501]

i -au folosit decît ca să mă facă de rîs cu n cu care a condus operaţiunea. Unde-i era patrie ? Unde-i erau onoarea, mîndria, respectul guvern ? Unde era propriul lui amor propriu ?
în locul unde Paranâ se varsă în Paraguay patru nave au început să danseze în faţa fortuh'iiC<v Corrientes, în vîrtejurile celor şapte curente. Fără "* tragă o singură salvă de tun. Fără să ştie ce să' încotro s-o ia, să se scufunde sau să zboare.
Locuitorii oraşului şi trupele de Eoldaţi au improvizat un carnaval burlesc în cinstea navelor invadatoare. Au început să se ia la întrecere cu ele, ca să vadă cine dansează mai mult şi mai bine. Şi dacă cei din Corrientes n-au  pus mîna pe  nave fără a avea nevoie să recurgă la forţă, e pentru că îi muiase beţia, aşa cum îi muiase frica pe Rolon şi pe oamenii lui. La   întoarcere,   după   această   ispravă,   s-a   prezenta" foarte calm,  scuzîndu-se cu explicaţii neghioabe. Aş;. se întîmplă atunci cînd încredinţezi o asemenea operaţii unor neruşinaţi incapabili. E adevărat că eu am ordonat această expediţie de probă, care s-a terminat rău. Numai din pricina asta nu l-am împuşcat pe Rolon. I s-a comutat pedeapsa şi a fost condamnat la galere p viaţă. Ce s-a ales de el ? Continuă să vâslească, Stăpîm Ultimele rapoarte ale garnizoanelor de coastă mi-adu-la cunoştinţă că e numai pielea şi osul. Altele ^spun c--ajuns o tufă imensă de pâr, a cărei coadă iiungac.: trei metri se tîrăşte pe apă în timp ce el vîsleşie.   ^ din  Guarnipitân,  care locuiau  pe malurile 5îuim'ff,' făcut să circule zvonuri ciudate. Unii afirma ca aşezat la pupă nu mai e condamnatul viu, ci ^     .. lui. Alte zvonuri zvonesc că moartea însăşi vit> ^ ^ barca  neagră şi  putrezită.   Şi  aşa  trebuie sa    _j^. vreme ce de ani de zile nu-si mai ridică alime         .
locurile  stabilite  prin  sentinţa  de Villa del Pilar şi Guarnipitân.
Ce faci cu hîrtia asta ? Şterg pe b din pîne,  şi-l înlocuiesc  cu p. Ca  să  schimb,
[502]
 ?iT,că.
 dar-
n-o l
ot fsce &ecît ca ° ^ei"ă. soarta fostului căpitan  P
tă-l Pe aces^ ^a5 ??' jumătate, fostul comandant din jL pe numele lui Ojeda. Revers nevrednic a ceea Ita^r fi trebuit să fie un adevărat comandant de gar-cezoană. Lasă localitatea Candelaria pradă trupelor f- ferre, care nc-au invadat teritoriul şi vor să-şi extindă dominaţia cucerind Misiones, veche provincie -i posesiune a Paraguayului. Comandantul meu de garnizoană se retrage fără să opună rezistenţă, înainte de a se trage primul foc. Armele s-au topit în mîintfe acestor găini în uniformă, atunci eînd s-au văzut nevoiţi să le folosească. în urma Iui cîmpul a rămas presărat cu echipamente, provizii şi muniţii carc-au costat ţara sudoare şi sînge. ÎI chem în faţa mea. Ţi-au căzut pînă şi izmenele mînjite de propria ta scîrnă. Ai pîngărit cinstea Republicii. Ai aruncat asupra ei un oprobriu fără seamăn. Ai sâvîrşit o rnîr.şăvie fără pereche. M-ai făcut de ruşine cu ideea asta prostească şi de neiertat de a abandona Candelaria, bastion indispensabil pentru securitatea ţării ; ultimul colţişor care ne mai rămînea pentru a putea face comerţ cu străinătatea. Ce se va spune în Paraguay, cînd vor afla compatrioţii tăi ? Te vor scuipa în ochi şi, în loc să JJ1 comandantul primei garnizoane a Republicii, vei .]? cea, mai abjectă scuipătoare. în care se va vărsa dlsPreţul şi batjocura tuturor.
De fî^i unul mă abţin s-o fac. încerc să nu mă înfurii ^   tine T\în «,•              ..               *         ».                  .      -  ...
riam   •'        mi permit sa mă. supăr pe neisprăviţi şt
Sari w^e-nimic Ca tine- Să tc mfurii Pe n?c potlo-
e         ă° milă cum eşti tu* este ca şi cum si
 t- ca  aceste  contrapersoane  să  posede  pentru
 CP   ^  ^eile  şi   sentimentele   Persoanei   noastre,. e6c      ° pierdere dubIă
ulS?^ nu te voi limite la portocal. în faţa g6nţă sau h    executie. Să nu crezi e-o fac din indul-
Pe car  nătate- Nu scuz cteloc ncghît)bii<- fărâ sea" ei făc«t-o. Toleranta este izvorul tuturor
ponoaselor.   Prostii.  Insist  deci :  mâ  stăplnesc cînd să nu mă dezlănţui în furii netrebnice uni)r netrebnici ca tine.

Nu cer deloc oamenilor mei să fie nişte masin' ? failibile. Dar tu, in calitate de comandant de fronti "^ ţl-ai pierdut capul, îâsînrîu~te năpădit şi copleşit d^' teamă neîntemeiată, fără pricină, fără rost şi rnai al ° tară să faci nimic. Ai dat dovadă de lipsă de enera" şi de hotărîre, şi mi-arn dat seama că trebuie să nr aştept la foarte puţin ăv la tine. Nu-mi veni cu scuza evazivă că aşteptai ordine. Orice comandant are datoria la cel mai mic zvon sau cel mai mic semn de atac ai duşmanului, să dea alarma cum poate şi să ia singur măsuri de apărare. Ceea ce nu-l împiedică să aştepte ordinele, dacă împrejurările i-o îngăduie. Sub pretextul că n-ai primit ordine, nu trebuie să produci dezordine. Să adopţi o tactică de apărare, cînd aveai toate condiţiile   şi   mijloacele   necesare,   era   cel   dintîi lucru pe care trebuia să-l faci. Cînd într-o bătălie se dau lupt cu o îndîrjire nemaipomenita pentru a cuceri un anum loc  sau o  anumită poziţie,  trebuie  să te baţi pentr ele ca şi cum ar fi vorba de cel mai important sanctuar naţional,  chiar dacă asemenea obiective n-au în atv. moment decît o valoare pur tactică şi poate doar pentru acea bătălie. Aveai destule Corţe pentru a trimi'1 la Santo Tome efective de aproape cinci mii de oa-meni. cu o artilerie serioasă, la care se adaugă y v^ de rezervă de infanterie şi cavalerie, plus doua droane  de lâneleri  de  elită.   Ai  fi putut să fa«    .; această  formaţie   începutul  unei   adevărate  can ^ militare  pentru  a  apăra   [ronţicrele  noastre şi*   ^ era cazul, s-o trans.focmi într-o cruciadă de ma     , vergură.   ca  să   oxtiuâ   »i  să   întăreşti   apoi         ^
fluviilor   pinâ  la  ocean,   împotriva  hoardeloi        ^ batici   şi   guvernelor   obstrucţioniste,   care  ne ^ ^, dreptul'la "libera navigaţie pe fluvii, atentează^ nitatea   noastră   şi   împiedică   de/.voliarea nostru exterior.
15041
Din pricina unor neghiobii ca ale tale. duşmanii ă-tia sălbatici umblă cu fel de fel de flecăreli uşuratice, îi consideră pe paraguayeni nişte oameni naivi, nu prea mari patrioţi, uşor de păcălit cu orice, fermecaţi de toate fleacurile, chiar şi de o oglindă strălucitoare, aşa cum făceau spaniolii pentru a-l înşela şi a-i fascina pe indigeni.
N-ar mai fi scos ticăloşii vorbele astea de ocară, dacă Dictatorul Suprem al Paraguayului ar- îi avut un militar vrednic de rangul său şi de onoarea Republicii. Un militar instruit în arta războiului, şi nu un măgar. în stare să se ducă să radă de pe suprafaţa pămîntului Corrientes şi La Bajada, spre a-l pedepsi şi a-i pune pe duşmani să plătească pentru furturile, jafurile şi batjocurile lor, în calitate de geru-ral, chiar dacă nu-i decît sergent sau cel mult căpitan.
Soldaţii buni, şi mai ales ofiţerii buni, au alia fire, altă energie, altă voinţă. Au in sînge dragostea de patrie, care-i împiedică să întoarcă spatele duşmanilor, să-şi abandoneze sau .să-şi arunce armele. în- pieptul fiecărui ofiţer, în pieptul fiecărui soldat se află întreaga patrie. Văzînd că duşmanii o insultă, ei se aruncă asupra lor şi-i fac praf şi pulbere. In schimb, soldaţii conduşi de militari timoraţi au singeic îngheţat. Privesc totul cu indiferenţă. Dacă ofiţerilor nu le pasă «e nimic, de ce le-ar păsa soldaţilor de rind ?
,         vina ta. scumpul meu comandant seopit şi izgo-
mt- am fost silit să închid tabăra de la Salto, pentru, a fV)vt-a.ta '?* a^c' s^ facem un salt înapoi şi să dăm bir cu
"SHii                  i      î    d        i                             l
-"SHii, cu oameni  atît de pricepuţi  să-.şi   ia tălpăşiţa. cam ?Us lacăte la tranşeele din San Miguei şi Loreio, Răsură de prevedere pentru i-vitarea altor dezastre, vii   eoc5mc*a^ nu  te  VO!  împuţea,   cu   condiţia   ca  pe }  sa nu mai  dai  înapoi   nici  măcar  ru   un   pas  în
cu   inamicul.   \'a   trebui   să   mergi   întot-avj         ln fruntea  trupelor  cind   începe   lupta .şi  să  te gere    Pllrnul în a.salt. Să nu se mai producă nici o retra-' sub nici un pretext.  Şi  ca măsură de  prevedere. a evita alte neghiobii, iţi ordon să citeşti timp de
tn-i zile trupelor adunate iu careu, cînd sună deşteptarea .şi stingerea, Decretul Suprem anexat, prin care' le dau voie şi chiar le ordon sergenţilor comandanţi de companie, caporalilor şi chiar simplilor soldaţi 'să-ţi tragă o ploaie zdravănă de gloanţe în spate în cazul în care te vei întoarce cu spatele la duşman. Irj dăruiesc generos această comutare a pedepsei şi las în seama mîinilor talc. sau mai degrabă a picioarelor tnle, iniţiativa de a fi împuşcat în luptă prin propria ta decizie.   Tu   în   persoană   trebuie   să   citeşti   Decretul.
NUMAI O ARMATÃ BINE ORGANIZATA E lN tare să remedieze aceste neajunsuri. Nu vom perpetua ca«te militare. Nu vreau o adunătură de paraziţi care să^fie Duni ^oar să~* atace / să-l cucerească pe vecin, să-i pună în lanţuri / să-i înrobească total pe propriii lor cetăţeni.
Vreau să fie cu toţii cetăţeni-soldaţi integri, chiar dacă le lipseşte o instrucţie militară completă, pe care totuşi o primesc odată cu primele litere la şcoala primară, în cazul în care sînt atacaţi de duşman, toţi cetăţenii noştri se transformă automat în soldaţi, nu există nici măcar unul care să nu prefere să moară decît să-şi vadă Patria invadată şi Guvernul în primejdie.
Cetăţenii pot deveni soldaţi excelenţi într-o lună. Aşa-zişii soldaţi obişnuiţi nu-şi pierd viciile nici într-o sută de ani.
Funcţionarii, categorie în care trebuie să fie induse cele două clase superioare ale statului, una grupînd pe magistraţi, cealaltă pe auxiliarii sau executorii marinaţi ai deciziilor celor dinţii, trebuie să primească o pregătire riguroasă, care să permită unora să apere Raţiunea împotriva duşmanilor, iar celorlalţi să aplice justiţia în favoarea Poporului şi să pună capăt ne-^reptaţilor care continuă să existe chiar şi după instau-rarea Republicii noastre.
 l
 şi magistraţii trebuie să evile cu cea mai
 G ^riP s^ strîngă cu niîna dreaptă bogăţii, în timp c^ Fmîna stîngă apucă îrmele puterii, căc? ar dis-<=e fundamentul egalitar a] societăţii.
' ^e ce ^e"arn prescris o formă de viata absolut  aceea?i  Pe  care mi-am   irnpus-o  şi   cu.   Nici Vj^   eu ,nu  Putem  poseda bunuri   de  nici  un fel. NP r.,y°n celibat pe viaţă,  pentru  a nu  lăsa văduve. m-crs'îs să ne formăro propri;! no..istră familie,
[507]
pentru că asta ne poate duce la favoritisme nedreot-Războinici.   magistraţi,   aghiotanţi,   un   soi   de  slln+: înarmaţi,  bară bunuri  proprii  şi iară o viaţă de \ '' milie,  sînt obligaţi să apere bunurile străine,  disr»^ ţuind orice  altceva.  Vreau  să vă  intre  bine' în" c-°~ Recitiţi   ordinele   mele.  învăţaţî-le   pe   dinafară   N vreau ca ceea ce este de înţeles să fie înăbuşit de *uh înţeles. Vreau să vă pătrundeţi de cuvintele mele  rin cu răul, ci cu binele.
Cer asta tuturor, vă cer la toţi controlul strict al bunurilor, al fondurilor publice, al cheltuielilor, O supraveghere extrem de riguroasă pentru a evita furturile, veniturile nejustificate, mitele, exacţiuniie, bacşişurile, corupţia. Pungăşii pentru care uni] dintre voi par mult mai dotaţi decît pentru a aplica în mod reglementar regulamentele. Voi reveni mai tîrziu la problema pirateriei funcţionarilor. Voi suinge şuruburile ca să acordez strunele la tonul potrivit, în jurul gîtuîui fiecăruia dintre voi. Taie paragraful ăsta. După corupţie, scrie : Asanarea administraţiei este indispensabilă pentru executarea planului de salvare publică pe care noi toţi trebuie să-l realizăm printr-un efort solidar.
Republica este ansamblul, reuniunea, confederaţia miilor de cetăţeni care o compun. Vorbesc bineînţeles de patrioţi. Cei care nu sînt patrioţi n-au ce căuta aici, nici nu pot fi consideraţi ca făcînd parte din ea. Daca nu, aşa cum aţi învăţat din Catehismul Patriei, moneda falsă riscă să se amestece cu cea adevărată.
Avem statul cel mai sărac din lume. Naţiunea cea mai  bogată  de   pe  întreg  pămîntul  prin   resursele ti nai.uralf.  După  mulţi,  după nenumăraţi  ani, care ne-am bucurat de cea mai perfectă pace, c __   ^ mai mare lini-;.le şi  bunăstare  cunoscute  vre°^a c   *' acest Conţinem, trebuie acum să ne sirâduim sa a r.fmi această avere nepreţuită.                            .     >.ren
Starea de pace permanentă va fi urmata c;e ^-^ de război permanentă. Noi nu vom ataca p? ' "' ^ Nu v<..'.n ingădut atacul nimănui. Paraguayul va^ ^_ neînvins, atita timp ci! va reuşi sâ ritam;! lilL'
f :?»)*!,
 timp 1^  cte <? ^
,( în jurul nucleului propriei sale forţe. Dar, dacă r din acest nucleu, puterea lui scade invers proporţional cu pătratul distanţei în care se risipesc forţele. Iată' deci les?ea gravitaţiei care se exercită pe orizontală 'Newton nu vede în fiecare zi mărul casând. Şterge măr Scrie portocală. Nici asta nu merge;. Şterge tot nai-agrai'ul. Cinc-l cunoaşte aici pe Newton ?
în vederea reorganizării dosarelor de recensămînt ale populaţiei, trebuie să se treacă imediat Ia o numărătoare completă a tuturor locuitorilor, inclusiv a indigenilor, care se găsesc sub jurisdicţia a douăzeci de departamente ale Republicii, cu scopul de a actualiza înregistrarea populaţiei noastre. Acest recensămînt trebuie să specifice, în formulare detailate în acest scop, numărul de adulţi, vîrsta, sexul, ocupaţiile lor, aptitudinile fiecărui bărbat şi fiecărei femei ; antecedentele familiale, politice, penale, în cazul in care există, mai ales pentru capii de familie : să se indice de asemenea ataşamentul sau indiferenţa lor faţă de Cauza'Independenţei noastre. Numărul copiilor, de la nou-născuţi pînă la cei care au vîrsta serviciului militar. Situaţia copiilor care fac pregătirea militară. Să-mi trimiteţi listele cu băieţii care merg la şcoală, Jnsemmndu-i pe cei care au învăţat să scrie. Celor mai avansaţi să le cereţi să răspundă sub formă de dizer-a»ie la întrebarea ce părere au despre Supremul Gu-ern. vOr avea cea maj mare libertate de expresie. Ver*iul va trimite inspectori în fiecare din aceste el- l-'i ^enlru a verifica prin probe adecvate programul p^ '.-l"' Pfocentele de frecventă, de randament, de pjef.at3re si de sîrguinţă, precum şi cauzele eare-i îm-rep lca să progreseze sau care provoacă absenţele şi fran      'a' ^s*c   ma*   mui*ă   nevoie   ca   niciodată   .să
 ma*   mui*ă   nevoie   ca   niciodată   .să  'n v'at^  deviza :    Nici un  cetăţean  para- .     -       St"1  nu  ^e s^  scr'e  ?i  s''1  '"i't'^că  şi, în y&, sa nu ştie să se exprime corect.
sţw   . ^at-i    temeinic    asupra    acesfor    puncte,    care e teme!ia Republicii noastre. Focare de progres
pentru viitor. Vreau şefi, delegaţi, administratori să fie apţi pentru diversele lor funcţii. Vreau să g la fiecare din voi onoare, austeritate, curaj si Vreau patrioţi patentaţi fără pată.
Notaţi orice îndoială, orice, sugestie, orice rcQoeti pe care găsiţi de cuviinţă s-o faceţi cu privire la pr^ cipalele chestiuni tratate în această Circulară. Mă gîn-desc să ţin în curînd un conclav, adică un fel de Congres al şefilor, al funcţionarilor, al slujbaşilor, de la cel mai de jos pînă la cel mai înalt în rang. Asta pentru a întări şi a uniformiza eu toţii viitoarea polii ică a Guvernului Suprem.
Fiecare dintre voi trebuie să se pregătească să dea scamă de purtarea lui în diversele funcţii care i-au fost încredinţate de la intrarea în administraţia publică. Purtare care va fi examinată de Guvernul Suprem înainte de Conclav. Informările voastre, care au do obicei aspectul unor deformări informe, vor trebui să fie de astă dată conforme formularelor pe care le vcli primi cu primul curier. Aceste foi de serviciu trebuie să fie trimise împreuna cu recensămîntul populaţiei şi al şcolilor, aşa cum am poruncit, cel tîrziu pp.ste o lună, adică la sfîrşitul lui septembrie anul asta.
Acribia cu care vă cer să întocmiţi aceste dări cîc seamă n-are nici o legătură cu neghiobia cta a va pedepsi pentru greşelile pe care s-ar putea sa le ţ1 comis în trecut. Să vă condamn pentru că aţi greş» n-ar fi decît o greşeală şi mai mare. Ce-i făcut bmc <> bun făcut. Ce-i făcut rău să încercăm să facem mai bine în viitor. Ţelul meu este să fac în aşa_ fel, .i"Ci tiecare dintre voi să ajungă un mare şef, un ^ ireproşabil al Republicii. Iată de ce vreau ca aepe rapoartele si dosarele voastre să fie conforme ca iitatca faptelor. Nu vă lăsaţi cuprinşi de vilt* imaginaţiei. Nu mă siliţi să jupoi hîrţoagele ^ j bulboase, acoperite de cruste acre şi amare-siliţi să dau iama-n voi şi să vă pun pielea pe vreau să-mi consideraţi avertismentele ca y^ la Şeful Suprem, ci de la un prieten care va -şi va iubeşte. Poate mult mai mult decît bănuiţi-
Î5101
<V
Timpurile  pe  care  le  trăim  ar  putea foarte  bine
- fe ultimele ;  prin  urmare,  sînt timpuri  potrivite
sa ţrxl  a  ne  îndrepta  rnergînd  de-a-ndăratelea.   Mai
degrabă prin discordanţe decît prin concordanţe per-
onaîe. Fiind prea puţin înrîuriţi de exemplele bune,
?are n-au j^risosit niciodată la noi în ţară, mă slujesc
deci de exemplele rele, a căror lecţie înţeleasă pe do>
e obişnuită,   dar  e  neobişnuită  pentru  a  furniza  pe
faţă exemple bune de urmat.
Unul din obiceiurile justiţiei noastre este să-i execute pe vinovaţi, pentru a da un avertisment celorlalţi. Pentru a nu se răspîndi exemplul cel rău, nu se urmăreşte îndreptarea omului care este spînzurat, ci, prin intermediul lui, a celorlalţi. Murim mereu în ceilalţi. Ca să nu vi se-ntîmple să fiţi morţi mai de mult şi să nu vă daţi seama, sau să uitaţi că sînteţi vinovaţi. Minciuna nu mă înşală. O descopăr întotdeauna, chiar dacă se ascunde sub talpa pantofilor voştri. Superstiţiile şi cabalele nu mă ating şi nu-mi fură minţile, îmi cunoaşteţi cu toţii cumpătarea, dar şi străşnicia implacabilă. Străşnicia asta e pusă în întregime în slujba Patriei. Sînt hotărît s-o apăr cît pot mai bine împotriva   duşmanilor,   fie   dinăuntru,   fie   din   afară.
încercaţi să mă înţelegeţi, bieţii mei concetăţeni ! Prefer să mor decît să-mi revăd sărmana Patrie asu-Pntă, şi am mulţumirea să cred că şi obştea acestei Republici gîndeşte la fel. Dacă n-o să fie aşa, va fi §feşeala noastră. Dar atunci nici unul dintre noi nu va scăpa de la dezastrul Patriei. De ce ? Pentru că 01 toţi şi fiecare dintre noi vom fi acest dezastru. Pe
?te ruine vor veni să se aşeze fiarele deşertului, tot "i'6 sPune c** cel care se încrede în popor clădeşte
ui pe nisip. Poate atunci cînd poporul nu este nimic v ,eva decît nisip. Dar aici cabala asta nu se patriei e' ^u lupt cu un popor de nisip sau de năluci, ci Hor ? ?°Por de oameni loviţi de o mie şi una de ne-Paraguayeni, încă un efort, dacă vreţi să fiţi liberi !
f511]
 îndată c
mata si o Hota ac pentru  totdeauna
S 5
 voi  primi rezultatele noului vecensu- ?care vâ p(jruncesc să4
Să. vâ voi infonna despre pro- nceput pentru a crea o mare ar- . cu scopul de a elibera o dată  stră de  blocada nedreaptă
 confidente.
(Caietul personal)
DEOCAMDATÃ O SÃ FAC URMÃTORUL LUCRU : tetă ce am ras de pe faţa pămîntului pădurea de satrapi, !dată exterminat flagelul clinilor hidrofobi care te îm-proşcau cu balele lor pline de ticăloşii, voi porunci să ?o aştearnă peste hoiturile lor un strat gros de var şi de uitare. Destul cu şefii nevrednici şi cu bufonii. Destul cu trupele de grăniceri care trîndăvesc aşteptînd s-o ia la fugă la cea mai mică primejdie. Destul cu trupele unei armate care există" numai cu numele şi nu e bună de nimic, fiindcă pînă şi cel din urmă dintre soldaţi ajunge să se molipsească de viciile şefilor. Destul cu uniformele, gradele, trepte ierarhice obţinute nu prin merite, ci prin vechimea inutilităţii. Armata Patriei va fi întreg poporul, cu veşmintele şi cu demnitatea de a fi poporul înarmat. Armată invizibilă, dar cu mult mai reală decît orice altă armată. Efectivele ei vor fi alcătuite dîn ţărani liberi, sub comanda unor şefi naturali care se vor ridica din rîndurile acestei armate naturale a muncii şi a apărării Republicii. Ziua vor munci. Noaptea vor face instrucţie. Vor ieşi la aplicaţie pe întuneric, astfel încît mtunericul să le fie cel mai bun aliat. în timpul zilei ai^ VOr ^ ascunse lîngă brazdele ogorului. Zidurile Pa urilor vor fi  bastioanele  noastre  cele  mai  bune ;
şerturiiş şi mlaştinile, şanţuri de netrecut ; fluviile,
me şi rîurile, arterele prin care circulă forţa .fulgc-
rnic"  Q-a ^e*aŞamentelor ripastre organizate în unităţi
Conf   •  V*n^ e^antn î A spus mai de mult cumătrul
eief   ţ\1Us câ ţînţarii ajung pînă la urmă să-i mănince pe
într-ii'1' .n^ va năvăli duşmanul, va crede că a pătruns
îşi v      Pttut paşnic şi fără apărare. Dar cînd invadatorii
de c^    seama de greşeală, încolţiţi de tunete şi fulgere
•t    acest Înşelător miraj de bărbaţi şi femei care-şi
 r,-,l:ÎI
pe care le-rientes, /u încolo, destul cu
 de grăniceri care nu-s bune de  ae g                incapabili şi d
tot felul de abuzuri şi începînd de astăzi
bărbaţii, femeile, a slujească în Marea A
ţină obiectivele « este.... (Restul filei ars.)
 armata .  ins               ^ ^ ^
n   ?      ^         invizibilă,  ^             organizării ei.
 aceasta
CRANIUL SE ÎNALŢÃ SCUTURÎND PÃMÎNTUL care-l acoperă. îşi ridică jumătate de calotă, sprijinin-du-se pe picioarele dindărăt. Iată-l gata să-mi azvîrle în faţă secretul negrului Pilar. Un mic curcubeu de bale i se formează în jurul botului. Surîs sarcastic în umbra stearpă a unui os. Mă dau cu un pas înapoi, ca să nu mă mai ajungă. Trag cu coada ochiului la el. Hidrof obia unui dine mort poate fi de două ori mortală. Ai poruncit să-l omoare !... Se stăpîneşte cu un acces de tuse prefăcută, încet, bunul meu Sultan. Ai întreaga veşnicie în faţa ta Hai dă-i drumul, ce-ai să-mi spui despre negru ? Continuă. Te ascult.-Nici înainte nu erai un ascultător mai bun, stimatul meu Suprem. Nici tu nu erai mai vorbăreţ în viaţa ta de cîine. Ai poruncit să-l împuşte chiar în anul în care-ţi aniversai nunta de argint cu Dictatura Perpetuă. în anul ăla seul topit a curs mai mult ca ori-cînd. îţi aminteşti, Supreme, de acea uriaşă luminare ? Lumina revărsată. Zăvozii tăi de la curte au făcut-o. Avea o sută de coţi înălţime şi şase coţi grosime la bază. S-au turnat peste scheletul ei zece mii de chintale de seu fierbinte. A fost aprins fitilul, calculîndu-se că flacăra din nişa de mică avea să mai ardă încă un sfert de secol. Zăvozii au ridicat-o în timpul nopţii în Piaţa Republicii. *n ajunul Crăciunului. Tu habar n-aveai. Surpriză totală. Singurul lucru care te surprindea era lumina ce !tlai strălucea încă după ora stingerii, într-un loc unde ""° mai văzuseşi niciodată şi unde nu porunciseşi să fie. Priveai de la fereastră prin telescop... Te-am auzit ^«•ttiurînd : Steaua Nordului ! Ai stat toată noaptea "° admiri. Scheunat jalnic de cîine văduv. Mii de s sP|ne. Un singur suspin, întretăiat de mii de contra-s sPine. Astfel că erau în acelaşi timp o mie şi unul "?Jaf^: Mă. sileai să scheaun şi să suspin în preajma ta. tj oblndu-mi laba cu tocul cu ţinte al pantofului. în P ce tu suspinai şi scheunai ca un cîine. eu rîdeam
[5151
ca un om de ridicola ta durere personală. în zorii z te-am tirit pînă-n pat. Te-am închis în mansardă, pus străjeri în faţa uşii tale.
Cîteva ore mai tîrziu, atras de zarva din piaţă a' descoperit lumînarea uriaşă. Se desprinsese de scheletul ti de takuaca, iar dogoarea soarelui o încovoiase pînă la pâmînt. Seu şi fum şiroiau din vîrful ei. Strigăte si rîsete, aclamaţii şi urale pentru Suprem ! Mulţimea se încinge. Se înveseleşte în jurul uriaşei luminări care a vrut să-şi plece uşor capul pînă la mulţime, în acea sărbătoare nemaivăzută. Femeile se tăvălesc ca nişte des-frînate în praful roşu al pieţei. Cele mai neruşinate bacante-vacante se reped spre vîrful înmuiat. Cu părul despletit. Cu tunicile sfîşiate. Cu ochii ieşiţi din orbite. Zgîrie bucăţile de seu cald. Iau în căuşul palmelor stropii arzători. îşi freacă pîntecele, sînii, gura, cu pasta de seu. Fug miînd ca nebunele :
Oe...oe...jeko raka'e
nande Karai-Guasu o nace vaekue... *
Te-a cuprins o furie oarbă. Ceea ce pentru ei era Sărbătoarea Sărbătorilor a fost pentru tine cea mai sinistră mascaradă a mascaradelor ! Ai pus să se evacueze piaţa, treeîndu-i prin baionetă. -Grenadierii*. au trebuit să încarce de trei ori armele în formaţie de luptă. Zăvozii de la curte tremurau.
în ziua aceea ai pus să-î impuşie pe negrul Pilar. M-am dus să ling rănile deschise de gloanţe în pieptul lui. în ceasul al nouălea negrul mi-a spus cu un glas de mort, rîzînd puţintel : Atîtea luminări de florile mărului . Nu-i aşa, Sultan ? Am lăsat-o pe tînăra indigenă Ole-gai-ia cu burta la gură. Cînd va naşte, spune-i să-i pună copilului numele meu. Iar acestui bătrîn mîrşav, care nu are nume, spune-i că eu am spus că-i doresc sa n ştie pe unde umblă, nici ce are de spus, noaptea ^s" pătrundă pe dinăuntru .şi să adoarmă într-o buna^ -^ fără să ştie  vreodată  că e  mort.  Asta  a  spi>s  ne"
* Oe !... oe .'... Mulţi ani au trecut
De cînd Marele Nostru Domn s-a născut.
Pilaf- Este a dorinţa lăsată cu limbă de moarte. De ce nu ii lucrurile astea adevărate, între atîtea minciuni pe
re nuna ta le-a împrumutat ele la alte minciunii luîn-ju_le drept adevărurile tale ?
? Ştii prea bine, Sultan, că n-am pus să-l împuşte din simplă cruzime, ci din pricina faptelor pe care le-n sâvîrşit. L-am trimis în iad din cauza furtului şi a trădării lui. în care iad ? în cel al conştiinţei tale întunecate ? în Infernul tău Suprem ? Acordă-mi respectul cuvenit! Pune să mă împuşte şi pe mine, bătrîn blestemat, mort după Supremitate ! M-am săturat de tine ? Sfîrşeşte o dată cu mine, înainte ca mîna ta să nu mai poată mişca pana asta. Acum, că sîntem amîndoi morţi, putem să ne înţelegem. Nu, Sultan. Toate astea cer un alt gen de înţelegere, la care tu, mort sau viu, nu vei ajunge nici într-un tîrziu. Aş, Supreme! Habar n-ai. încă ce bucurie şi ce uşurare vei simţi sub pămînt. Halucinaţia în care te-ai cufundat te face să înghiţi ultimele picături din elixirul ăsta amar, pe care tu îl numeşti viaţă, în timp ce-ţi sapi singur groapa în cimitirul literei scrise. A spus-o chiar Solomon ? omul care se abate de la drumul înţelegerii rămîne în tagma morţilor, chiar dacă-i viu. Nu eşti iniţiat decît pe jumătate ; fiindcă eu sînt mai vechi In această materie, tu, care eşti novice, trebuie să mă respecţi, Supreme. înţelepciunea sporeşte durerea, o ştim prea "ffle. Dar e o durere care devine nebunie, şi aşa ceva nu stă scris nicăieri. Nu-ţi pierde prea multă vreme contemplînd acel foc pe care, din pricina orbirii ^e verbale în stere incipientă, crezi că-l vezi arzînd în
wtf. Dacă există, fii sigur că nu-l vei găsi în ele. Nu va J>ce decît să Ie incinereze. Te va pîrjoli. Cu această I_Cazie> ni-am întors la coteţul tău scîrbos doar ca. să te
soţesc puţin : la urma urmei, simt pentru tine mila
°rWor pentru cei vii. Nu încerca să mă-nţelegi.  Ai  ?â devii fericit dintr-o dată. Şi oare ştii tu ce groaz- sa fii fericit pe lumea asta ?
 orbirea Puterii tale Absolute cu care crezi că  6?ti *o1:u^ n~ai dobîndit nici un bob din înţelep-a regelui Solomon. necreştinul. Acesta dormea cu
1517!
ibovnicele lui ţinînd sub. pernă cuţitul Ecleziastulu" Uneori, cînd ele se odihneau, scotea fără nici un zgomot oţelul călit-în-durere. Le tăia pletele şi îşi făcea bărb frumoase, roşii, aurii, negre ca pana corbului, ondulate încreţite, inelate, care-i ajungeau pînă la buric. Le reteza sînii dintr-o tăietură, cu zîmbetul pe buze ; atît de uşor, încît somnoroasele ibovnice probabil că se simţeau încă mîngîiate în visurile lor. Le golea ochii di ai clipi din ochi. Nu-i nimic mai frumos decît să vezi în căuşul palmei o pereche de ochi vimflaţi de somn ! Cordonul ombilical al nervului optic spînzurat între degete. Pupilele strălucesc o clipă în întuneric. Sclipire sulfuroasă de iubire-ură. Apoi se ascund în partea întunecoasă a pămîntului. Sînt lucruri care nu apar în Cîntarea Cîntărilor.
Aşteaptă, Sultan ! Cine a spus asta ? Nu mă scoate din pepeni ! E totuna, Supreme. Nu-ţi face griji. Cum să nu-mi fac ? Încerc şi eu să înţeleg. Nu vreau să-mi ames-ec lucrurile cu coteţele tale de dincolo de mormînt. 7i-am mai spus că n-o să-nţelegi pînă cînd o să-nţelegi. Dar nu ţi se va întîmpla una ca asta atîta timp cît vei simula îngroparea ta în aceste foi. Mormintele false sînt -efugiile cele mai rele. Cel mai rău dintre toate e mormîntul hârţoagelor de doi bani topul. Doar sub pămînt-pămînt vei găsi soarele care nu se stinge niciodată. Beznă germinală. Noapte-noapte, cea a ochilor în peregrinare. Singura lampă care luminează muncile lui de viaţă şi de moarte. Căci dacă nu murim întotdeauna în întuneric, ne naştem doar'din întuneric, ma înţelegi, Supreme ? Atunci cînd trăiai, îmi erai de mare ajutor, dragul meu Sultan. Te aud scheunînd în vis. Latri, te trezeşti tresărind speriat. Ridici laba dreapta, ca sâ-ţi alungi vedenia cea rea. Imaginea Străinului s reflectă în ochii tăi. Necunoscut, fără dimensiuni culoare şi formă. Lucru. Eveniment. Proorocire de negru la gri; de la gri la alb ; de la alb la umbra opri^ alături de tine. Somnul tău, prea greu acum. Nu mai Ş să înfăţişezi moartea, aşa cum o făceai minunat alta
[518]
oe a-mi distra oaspeţii. Ca bufonul ăla de negru, Pilar, care interpreta farse asemănătoare, imitînd glasurile, feţele, gesturile străinilor celor mai străini. Mim. Histrion. Codoş. Cabotin. Satir. Scamator. Farsor. Bufon. Trişor.
Spune-mi. Sultan, ca între noi, pune-ţi laba pe inimă ; spune-mi deschis dacă negrul ţi-a vorbit de nebunia care l-a apucat într-o bună zi, cînd l-a ispitit gîndul de a deveni regele Paraguayului ? Minciuni ! Gogoşi de-ale farsorului tău de secretar particular, pentru a-l discredita şi mai mult pe negru ! Să devină regele acestei ţări nenorocite este ultimul lucru pe care l-ar fi vrut. Cel care visează să te detroneze şi să devină rege într-o zi este chiar secretarul tău particular, Policarpo. Priveşte spătarul scaunului pe care stă lacheul tău. Ce vezi scris acolo cu creionul ? Policarpo I, rege al Paraguayului. Fă-l să şteargă această legendă cu limba. O va face, fii fără grijă, o va face mai înainte ca laţul s-o facă să-i sară umedă din gură.
Din ordinul  ciinelui,  voi  scrie  deci  despre  negrul Pilar. Vreme de zece ani, pajul s-a bucurat de toată încrederea mea. în afară de pi'otomedic, el este singurul care intră în camera mea. îmi pregăteşte ceaiul de mate. Supraveghează gătirea bucatelor. Le gustă în faţa mea. în timpul audienţelor, el  joacă rolul de asistent ;  în timpul plimbărilor pe cel de santinelă la postul de obser-VH]ie. înaintez pe calul meu pag ; merg încet pe străzile mărginite de copaci. Ochii de şoim ai negrului supraveghează faţadele caselor baricadate. întîrzii în mără-Ciniş, un ciorchine de capete împălăriate. Pilar se nă-Pustt   peste pălăriile de pai învîrtindu-şi biciul dea- capului. Scăfîrlii de ţînci curioşi se ascund de-t. îi pune pe fugă cu lovituri de harapnic. , ^ timpul exerciţiilor militai-e, călăreşte alături de lne. Mînuieşte lancea şi puşca la fel cu cel mai dibaci »>tre husarii mei. Negrul le stîrneşte invidie, uimire, ţ      raţie. La vînătorile anuale de cîini, Pilar e mereu avangarda. Ii face plăcere să intre în locuinţele patri-
15191
cienilor. Doboară cu lovituri de baionetă, în faţa st-"- -nilor înspăimmtaţi, căţeluşii ascunşi în puţuri. în bu^" tării, în pivniţe, sub fustele femeilor. într-una clint ?" aceste bătălii, l-a străpuns pe Erou cu vîrful baionetef încheindu-şi astfel socotelile vechi. Minţi, Suprem' Negrul Pilar nu l-a ucis pe Erou, care murea de foame încă de pe atunci, cînd i-ai expulzat pe fraţii Robertson Nimeni nu îndrăznea să-i arunce vreun os. nici măcar pe ascuns, de frică să nu-ţi cadă în dizgraţie dacă s-ar fi întîmplat să afli. Tacă-ţi gura, Sultan. Nu mă mai întrerupe tu acum. Nu te juca de-a dictatorul şi corectorul cu mine. Vorbesc de negrul Pilar, nu de tine. Scriu despre el, şi pentru litere e totuna clacă ceea ce scrii cu ele este adevăr sau minciună.
Cel mai mult îl fascina să contemple cerul Ia telescop noaptea, în căutarea constelaţiilor mele preferate. Priveşte. Jose Măria, o să-ţi citesc calendarul zodiacului. Ce-i zodiacul, Nasule ? Un fel de almanah al cerului. Acuma ştiu, Nasule, ceva asemănător cu Almanahul Oamenilor Cinstiţi pe care-l citiţi din cînd în cind. .Nji mai amesteca lucrurile josnice cu lucrurile cosmice ! Ascultă, dacă-ţi dau un capăt de luminare şi-ţi spun să-l manînci, o să-l mănînci ? Nu, Stăpîne, pentru că mi-aţi spus că nimeni nu trebuie să-şi mănînee propria-i luminare. Ia aminte, pungăşiile : soarele se învîrteşte în jurul inelului său arzător şi n-are nevoie de altă hrană decît de propria lui substanţă. Ce n-aş da să fiu soare ! Nu se poate, Stăpîne ? Să înghit o îmbucătură zdravănă dm mine-însumi ! Nu mă întrerupe tu acum. Zodiacul es e fîşia circulară a celor douăsprezece constelaţii pe care parcurge soarele în timp de un an. Cele douăspreze semne marchează cele patru anotimpuri. Hai sa ci acest calendar. Uite aici Berbecul, animalul libidinos ca ne zămisleşte. Acolo-i Taurul, care de la bun încep"' ^ dă o lovitură de corn. în jocul de-a taurul? Stapi , ^ împung întotdeauna primul pe ceilalţi negn. ^r Gemenii, care nu degeaba sînt gemeni, adică şi viciul. încercăm să atingem virtutea, dar a
1520]
)lT1enini deodată în Cancer, racul, care ne strînge cu cleştii lui dinţaţi. în timp ce ne îndepărtăm de virtute, Leul, leul care rage, ne taie calea. Ne arde cîte o labă zdravănă. Este cumva leul -muribund din fabula lui Esop, pe care mi-o povesteaţi adesea, Stăpîne ? Cel care organizează defilarea pentru a înfuleca celelalte animale ? Dacă nu mă laşi să vorbesc, nu vom ajunge să terminăm niciodată. Lipeşte-ţi sufletul tău negru de telescop : ascultă ce-ţi spun. Fugim de Leu şi întîlnim Fecioara. Prima noastră iubire. Ne însurăm cu ea. De ce rîzi ? De nimic, Stăpîne. Numai că v-am auzit spunînd că găsim mereu fecioare în paie. S-ar spune că sînt fecioare şi in cer. Ne credem fericiţi pentru totdeauna,- cind. apare Balanţa, cumpăna care cîntăreşte fericirea cu greutăţi de fum. Rămînem foarte trişti. Scorpionul ne înţeapă cumplit în spate, şi împunsătura lui ne face să sărim în. sus de durere. Abia începem să ne vindecăm rănile, cînd iată că săgeţile încep să cadă ca grindina peste noi din toate părţile"! Este Săgetătorul, arcaşul, care se distrează, săge-tîndu-ne. Ne smulgem săgeţile. Atenţie. Iată-ne acum plutind în Arcă. A sosit Vărsătorul, sacagiul care şi-a vărsat potopul inundînd pămîntul. L-a transformat în-ţr-un ocean unde domnesc Peştii, pentru că ei ne'pescuiesc pe noi fără momeală şi undiţă. în fiecare lucru stă ascunsă o semnificaţie. în fiecare om, un semn. Care este al vostru, Stăpîne ? Capricornul, capricornul Tropicului. Un zevzec berbec pe roate, ce-şi înfige cornu-n toate. ptiu, mare minune, Nasule, cu. această Carte a Cerului ! fc>o&rele o citeşte în fiecare an. Pilar. Iese mereu vesel şi Pwn de voie bună ; acolo sus, continuă să se învârtească voios. Şi eu pgţ S? fac asta, Stăpîne. S-o citesc direct. Nu * lu- cînd m-am născut, nu ştiu nici luna, nici ziua, nici
ra, dai- avînd în vedere viclenia acestor semne, probabil al meu este semnul Gemenilor. Sînt un kei al propriu-f^eu kei, sînt propriul meu geamăn. Aş zico că mai de-
^ semnul tău este Cei-ai.Racuiui. Dacă mă împrăştii ă -UCrur^e mărunte de fiecare zi, da. Stăpîne, Acum lntipbdacă şi în viaţa înălţimii Voasire lucru riîr stau
I-V21J
la fel. Pentru mine, semnul vostru sînteţi voi însiv" Stăpîne. Nu depindeţi de şansa de-o clipă care face saltul uşor trăgînd de-un fir şi împingînd de la spate lucrurile ce nu se văd, în timp ce se petrec lucrurile ce se văd Nu-i la fel şi în poveştile din cărţi ? Dacă binevoieşte înălţimea Voastră, voi citi şi eu acest Almanah al Persoanelor Cinstite din Cer. Nu ştii încă să citeşti. Mergi şi învaţă alfabetul la şcoală. O să văd dacă pot, Stăpîne vreau să spun, să fac înflorituri din cuvinte, doar atît' Negrul nu va ajunge să treacă de Capricorn. Falsa lui capacitate de invenţie îl ţintuieşte într-o lipsă de politeţe denunţătoare. Ecou al unor vechi ticăloşii ale calomniatorilor mei, care pune ura mea faţă de patricieni pe seama iubirii neîmpărtăşite pentru fata colonelului Zavala y Delgadillo. îndrăzneţul clevetitor nu pomeneşte nici un nume. Doar aluzii vagi şi grosolane la Steaua Nordului, porecla dată în glumă donei Măria Josefa Rodriguez Pena, mama preafrumoasei Petrona. Porecla publică, ce devenea în gura negrului taina mea cea mai bine păzită. Istoria falsă a unei constelaţii. Cea mai bună dovadă că pînă şi în galaxiile cele mai îndepărtate, viermele scîrbos ajunge pînă la urmă să atace fructul sănătos. Inima negrului era mai demult viermănoasă. Am pus să i se dea o porţie zdravănă de lovituri de bici. Le-a primit fără să scoată cel mai mic geamăt. Apoi s-a aruncat la picioarele mele, cerîndu-mi iertare. I-am dat şansa să se îndrepte. A fost ultima oară tind am mai săvîrşit un act de milă stupidă. A continuat un timp să mă înşele. în prezenţa mea era de o discreţie şi o umilinţă fără seamăn ; pe ascuns, era cel mai rău dintre potlogari. A devenit cinic, libertin, beţiv, hoţ şi desfrînat. Ajutat de indigena Olegaria Pare, ţiitoarea lui. a început să jefuiască magazinele statului. Răul s-a uni cu răul. în spatele meu a început să primească bani, mut pentru pretinse interVtffiţii pe lingă Guvern. Fel de li'] de matrapazlîcuri, dată fiind nemaipomenita sa apJe-care spre potlogării, blestemăţii şi răutăţi. Toata ^unl„'. se străduia să-i inire-n voie faimosului şambelan, ta-
[522]
u altceva devenise pajul meu. între timp, indigena, care era gata să nască, continua să vîndă fără ruşine în piaţă, ba chiar şi în casele duşmanilor, mărfurile pe care le fura iubitul ei. Cupoane de pînză englezească, sfoară, ţesături de satin, voaluri, jabouri de dantelă, panglici colorate, eşarfe, batiste, jucării, toate astea ajungeau în tnîinile familiilor scăpătate, ale veneticilor ruinaţi, ale patricienilor înfumuraţi. Dădeau tot ce mai aveau pentru a plăti aceste lucruri furate din prăvăliile statului. Nespusă bucurie. O santinelă l-a înhăţat tocmai cînd arunca prin lucarnă sulul de panglici, care se desfăcea în briza fluviului. *
*  Declaraţia santinelei Epifanio Bobadilla :
Ce face înălţimea Voastră, Joseph Măria ? spune omul chemat în judecată că l-a întrebat pe inculpat. Nimic, santinelă. Trag pîrţuri-de-călugăriţă. Şi indigena care e ascunsă r ,°' ln şant ? Ce să ?aca ? Adună fudulii-de-călugăr. Hai, san-n-h ' întoarce-ţe, la postul tău. O să te denunţ că ţi-ai părăsit Pichetul de gardă. Nu spune nimănui ce-ai văzut şi-ai auzit. N-ai
*  Şi n~ai auzit nimic M-ai înţeles, santinelă ? Foarte bine. t\me    Vtă   d                       f
îrru                                            ţ,                ?       ate bine
so1ait\mea .Voastră, don Joseph Marfa. Bine, poţi să te retragi Jo     h ^nŞa"mPre3ur !   Inainteeee   marş !   mi-a   ordonat   don
Jo     h
 don
 vezi că, dacă faci pe curiosul, călugăriţa se  ? ^şi ascunde fundul. Nu mai ştie cum să tragă pîrţuri fustei Cu vîntul de nord- Fuduliile-de-călugăr se usucă în Petit • gariei- Hai> Şterge-o, soldat. Ia o cutie de prăjituri me u tine şi sora ta şi transmite-i salutări soră-ti din partea deciâ fclara santinela Bobadilla, chemat în judecată, că i-n cutia       inculPatul- După' care soldatul s-a retras, luuid cu el
ÎNTR-O DUPÃ-AMIAZA, ÎNTORCÎNDU-MÃ DE LA
plimbare, am rămas împietrit de uimire în uşa cabinetului, îmbrăcat cu uniforma mea de gală, negrul stătea la birou şi. strigînd ca un descreierat, dicta măsurile cele mai aberante unui secretar invizibil. Beat criţă, frunzăreşte dosarele stivuite în faţa lui şi râpe filele. Mă smulg cu greii din stupoarea care a făcut din mine o adevărată piatră de visare, vreau să zic de indignare. Cel mai rău lucru e că, în halucinaţia mîniei mele, mă văd reprezentat din cap pînă-n picioare de negrul ăsta pricăjit ! îmi imită la perfecţie glasul, înfăţişarea, mişcările, în c: mai mici detalii ! Se ridică. Scoate din ascunză-to. cheile casei de bani. Trage dosarul gros care conţine P! sul Conspiraţiei din anul 20. începe să-l rupă şi pe k: Aruncă pumni de foi în aer, acoperind de ocară pt jcare din cei şaizeci şi opt de trădători împuşcaţi. C ilite blesteme ! Aceleaşi cu care îi muştruluiesc îr      na de douăzeci jie ani încoace.
a m-a simţit intrînd. Nu-mi simte prezenţa. în sfîr-şi;. :ă zăreşte. în ciuda beţiei, face un salt pînă-n tavan. Ebrietatea pantomimei lui ruşinoase îi sporeşte nebunia. Nu-mi ascultă insultele şi ameninţările.. Sare asupra mea. îmi smulge vesta, îmi rupe cămaşa. Mă hărţuieşte. Dănţuieşte în jurul meu, fredonînd o melopee magică. Ma încolţeşte^ mă ţintuieşte de meteorit şi mă sileşte să mă prind în hora poticnelilor lui de maimuţoi deghizat m Dictator Suprem al unei Naţiuni.
într-un virtej rapid, se transformă acum in unul din cei şaizeci şi opt de trădători împuşcaţi. Acum ei ,sinr cei care mă insultă, care mă muştruluiesc, ma JucJfc' pe mine, cel căzut la pămînt în spatele pietroiului. Şaizeci şi opt de chipuri, care formează unul singui^i-l ritmul vertiginos care electrizează mişcările neg? LUU • Şaizeci şi opt de imagini de trădători iluştri, mai '^j^ în asemănare cu chipurile lor'dispărute decît port re-
'etate de A'lborno, portretistul marilor eroi. Şaizeci şi ot de glasuri de pe lumea cealaltă, în glasul ascuţit al negrului. Gărzi ! La mine !
Uluiţi şi înspăimîntaii de iminenţa unei bătălii pe viaţă şi Pe moarte, husari, grenadieri şi jandarmi intră chirciţi» gata să înfrunte o legiune de demoni. Nu mă zăresc în penumbră. Doar negrul, în care mă văd pe mine, se plimbă sărind printre mobile, făcînd să strălucească minerul de aur al spadei şi cataramele de argint ale pantofilor napoleonieni.
Libidinosul supremos scînteiază dintr-un colţ într-altul al camerei. Urletele străpung aerul din cabinet. Negrul ricoşează dintr-un perete în altul. Se izbeşte de tavan,, de parchet, apoi iar de perete, de mobile, de rastel, de drapele, de gratiile de la fereastră. în cele din urmă rămîne nemişcat, înnodat- pe aerolit, rîzînd cu un hohot asemănător unui horcăit. Strigînd şi azvîr-lindu-mi în faţă insulte cu un glas care4 imită pe al meu. Interjecţii, exclamaţii obscene. Cuvinte grosolane, învăţate în cel mai mîrşav libertinaj.
Acolo ! strig eu, arătîndu-l cu degetul pe negru, în timp ce mă ridic în picioare. E acolo ! Prindeţi-l imediat, idioţilor ! Ordinele mele răsună acum cu glasul ţipător al negrului. Ostaşii din corpul de gardă nu ştiu pe cine să înhaţe. Pe mine, pe jumătate gol, negru în penumbră, negru de furie, ori pe negrul travestit, lac de sudoare şi lucios, suit pe crupa meteoritului. Acolo ! strigă la rîndul lui negrul. înhăţaţi-l, nătărăilor, dobitocilor ! Scoateţi-l de aici ! '
Sîntem tîrîţi afară amîndoi. Negrul se mai zbate încă Un toate puterile. Muşcă un soldat, îi rupe urechea ; retează cu dinţii degetul gros al altui soldat. E doborît ?u ivituri de chiulasă. E scos din încăpere. Negrul Iasă ^ urma lui o dîră de sînge şi de vărsături trăznind a hiu de crîşmă. Veşmintele de gală se risipesc pe jos şi  Z^*at *nc^ *n u^™ele spasme ale acestui vîrtej de . Un pantof se leagănă în aer în căutarea picio- care s"a Pierdut. Cade pe masă şi se transformă  a        ă în prespapier.
[525]
A tăgăduit toate învinuirile care i s-au adus ] proces. Vinele de bou n-au reuşit să stoarcă de la 1 nimic mai mult decît foarte puţin. Bejarano, Patino s" călăii guaykurues l-au prelucrat conştiincios în Camera Adevărului. Sfîşiat, pămîntiu, nu s-a lăsat cu una cu două. M-am dus să-l văd într-o noapte. L-am pîndit prin grilajul celulei. Un zîmbet batjocoritor plutea permanent pe buzele lui umflate şi învineţite. Tăgăduia cu incăpăţînare toate delictele. A ajuns chiar să ameninţe că va face să cadă multe persoane dacă va vorbi : persoane care ajungeau pînă în vîrful ierarhiei guverna-.mentale, zicea el : ofiţeri superiori, funcţionari cărora el le împrumutase bani. Dar cele mai grave acuzaţii priveau actele de pungăşie comise în complicitate cu indigena*.
Cum ? Ai ordonat să fie executat pentru asta ? Negrul voia să se bucure liber de cele treizeci de monezi de aur de libertate cu care tu l-ai cumpărat. A găsit tot binele în ceea ce tu numeşti tot răul de la pîntec în jos. Asta e oare pentru tine linia de plutire a ceea ce numeşti
* Declaraţia indigeriei Olegaria Pare :
Jură cum că e neîndoielnic şi că e adevărul curat că a avut legături de afaceri cu valetul Joseph Măria Pilar, care a solicitat-o personal în acest sens şi, fără să invoce vreun alt motiv, a început să se slujească de ea, din septembrie o mie opt sute treizeci şi patru. A mai declarat totodată că-şi oferea cu plăcere serviciile Excelenţei Sale Joseph Măria, pentru plăcerea de a-i plăcea şi fără alt interes... (restul paragrafului e şters).
După  ce-l  respinsese la  primele  solicitări,  a  acceptat pe de-a-ntregul să meargă cu don Joseph Măria în luna octombrie, în timp ce Excelenţa Sa se găsea în susnumita cazarma. Don Joseph  Măria îi  indicase  ca loc  pentru  întîlnirile  de afaceri micuţele Ostroave pe care le formează rîul ce trece pi'indreptu cazărmii susnumite ; se întîlneau amîndoi acolo pînă cina »-celenţa Sa a trebuit să plece şi să se ocupe din nou de e„xl;rclP". militare de tir. Amîndoi au continuat să se întîlneasca in "^ chetele   din   aceste   Ostroave,   dar    nu-şi    mai    aminteşte fîte ori.                                                                            nalici
Acolo,  domnul  Joseph  Măria  îi  dădea  suluri_ de Pa"°   e albastre şi roşii de un deget sau două grosime şi oe ap 15 coţi lungime, şi cîteva cutii de ace, nu-şi aminteşte ce ^. titate de panglici, nici cîte livre de mici bucăţi de oţel, * îndoj numărul de cutii de ace. Numai că, pentru a se înţelege a într-un limbaj inocent, aşa cum spune ea că zicea Josep»
(520]                        ? .         ...
ompos la fiecare clipă raţiunile Raţiunii Universale ? Adam n-a avut buric. Tu, fost suprem, l-ai pierdut. Ai
itat zaiafeturile ? Ai uitat c-ai dus o viaţă de cartofor, !je chitarist, de crai ? Negrului îi plăcea şi lui să se zbenguie cu indigena Olegaria pe micile Ostroave ale rîului. Zbura pe deplin fericit în viitoarea mirosului de fripturi, de plăcinte, de portocale, în viitoarea sudoarei, duhoarei, a strigătelor de plăcere ale plăcintăreselor. Le pipăia fesele şi sînii. îşi vîra mîna ca un corn sub fustele foşnitoare ale celor mai fîşneţe,- doar pentru a adulmeca aroma acidă a polenului-femeie, fără de care ajungem din nou la Ecleziast. Am ajuns la ceea ce mi s-a întîmplat mie. La ocară. La mizerie. Am îmbătrînit în preajma ta. Am părăsit lumea asta fără nimic altceva decît jumătate din şezut tocit, tot încălzindu-ţi piciorul bolnav de gută, cu coada bearcă, tot măturînd un sfert de veac duşumeaua Puterii tale Absolute.
Negrul Pilar a fost singura fiinţă liberă care a trăit alături "de tine. A doua zi ţi s-au rambursat cele treizeci de uncii de aur pe care le-ai plătit pentru dezrobirea lui. Am poruncit să fie executat pentru că era iremediabil
şi pentru a nu trezi bănuieli, ei numeau „îudulii-de-călugăr' acele şi ,,pîrţuri-de-călugăriţă" panglicile, neamintindu-şi totuşi fie cantităţile care i s-au livrat.
Declară că au menţinut aceste legături de afaceri pînă în mijlocul Postului Mare, moment în care, simţindu-se însărcinata, a încetat să le mai aibă ; adică au luat sfîrşit distracţiile in doi pe care şi le ofereau pe micile Ostroave. Asta s-a făcut la cererea ei, ca să nu se descopere că făptaşul sarcinii era Don • °seph Măria. Fără îndoială că a venit el însuşi să-i aducă si- *J* Co^ ^e voa* & *nc& 5 cot* ^e Pmza englezească, din care dn- •':a-Cut. ° fustă, o bluză sau o tunică trei sferturi, neamintin-ascu ,înS'* c'ne * *e~a lucrat> precum şi o centură pentru a-i car  1 6 Ce?a ce avea sa *ie rodul pîntecului ei ; veşminte pe
j e restituie foarte uzate, dar bine spălate şi călcate. Spa/? luna iunie, continuă ea, s-a întîmplat să treacă prin eu o? Palatului guvernamental, urcînd de-a lungul fluviului sarcin ga.tura de rufe, ca o spălătoreasă, pentru a-şi ascunde acelea • ^ raP°run'ile cu Joseph Măria Pilar. De atunci, cu să-i ar ueuri Şi vicleşuguri, Don Joseph Măria a continuat în dfTj11?6 pr*n diferite lucarne ce dau în strada care începe  ?      Mil
în dfTj?   p          erite lucarne ce dau în strada care începe
de toa?      Magazinelor, suluri de panglici, aproape trei duzini, re culorile, ţi tot atîtea bucăţi de pînză de diverse calităţi,
Î027]
corupt. Înţeleg, fost stăpîn. bătrînă umbra supremă A1 pus să fie executat un om corupt de natură, doar pentru că n-ai înţeles ce este o natură coruptă. Ascultă-mă, Sultan ; nu folosi limbajul înşelător al oamenilor bisericii Nu fi ingrat. Cînd mănînci, dă să mănînce şi eîinilor chiar dacă te muşcă, a zis marele Zoroastru. Tu ai fost singurul faţă de care nu mi-a fost teamă să aplic acest precept. Aproape se poate spune că am mîncat din acelaşi blid. Dar acum nici eu nu mai mănînc, nici tu nu mai muşti. Ai trecut şi tu de partea duşmanului, după moarte ? Nu, fost suprem. Sînt un cîine prea bătrîn ca să-mi mai trădez natura canină. Iar tu, omul care i-ai urmărit pe autorii de afişe satirice, tu eşti cel mai rău dintre toţi, înlănţuit de servitutea voluntară. Nu vrei să admiţi adevărul ăsta pentru că ţi—1 spune un fost cîine, dar şi tu, la urma urmei, nu mai eşti decît un fost om. Pentru că te-am observat cu ochi de cîine, mi-am dat seama că nu cunoşteai tocmai acea parte a naturii tale pe care vechea ta frică te împiedica s-o cunoşti. Ascultă-mă, Sultan, fără mînie, fără dispreţ. Văd că eşti şi tu de acord că n-am fost niciodată crud de. dragul cruzimii.
pe care ea' le vindea slugilor din Piaţa Tîrgului. întrebată în legătură cu filiaţia aşa-ziselor slugi, spune că nici una din ele nu-i era cunoscută, cu toate că erau toţi oameni sărmani, care mergeau la tîrg şi cărora ea le vindea lucruri pe nimica toată, fără să-i jecmănească. Mai răspunde şi la o altă întrebare, cum că n-a vîndut niciodată lucruri furate în locuinţele familiilor bogate, căci, dată fiind condiţia ei de indigenă, doamnele din înalta societate nici n-ar fi consimţit s-o primească. A _spus că-i încredinţa banii lui Don Joseph Marfa, care îi împărţea cerşetorilor de pe stradă, deţinuţilor din închisori ca să se hrănească, aşa cum povestea cu ochii în lacrimi ; lucru oe care ea nu se îndoieşte, pentru că a doua zi sus-nurmiul Pilar nu mai avea nici un ban, şi ea trebuia să continue să vincw-Din întreg numerarul pe care ea i-l încredinţa de fiecare data, afirmă că-i dădea ei şase reali, şi încă trei pentru viitorul copi şi alimentaţia lui.
Luni, 13 iulie, mergînd în Piaţa Tîrgului pentru a l plăcinte, Don Joseph Măria s-a apropiat de ea croindu-Şi cu prin mulţime, cu multe precauţii, spunîndu-i că „pîrţunie ^. „fuduiiUe"  miros urît şi că mirosul urît a ajuns la nanie Karaf-Guasu. de vreme ce a poruncit să fie biciuit. MJ~^; că trebuia să ne aşteptăm la orice  Ea zice că i-a ră?puns ca
[5281

 sint atroce doar prin atrocitatea lor. Vei şt cel puţin că am ştiut să respect marele prin-^jual justiţiei : să eviţi crima în loc s-o pedepseşti. Ca "execuţi un vinovat nu-ţi trebuie decît un pluton sau St călău. Să împiedici să existe vinovaţi, asta cere multă H'băcie. O rigoare implacabilă pentru a evita rigoarea. Tîasâ si după asta se mai găseşte vreun neghiob care tine să-şi sape singur groapa, atunci la groapă cu el. Cine caută găseşte. Negrul. Lichidat. Aşa cum se şterge cuvînt jignitor. Răufăcătorul singur ori cuvîntul singur nu înseamnă nimic. Nici un risc. Tăiat. Şters. Abolit-uitat. Acum liniştea este felul meu de a vorbi. Dacă nri-ar înţelege vorbirea-tăcere,. ar putea să mă învingă şi ei pe mine. Sistem de apărare impenetrabil. Asta crezi tu. stîrv suprem. Nu faci altceva decît să te încurci în propriile tale cuvinte. Ca omul ăla care se culcă cu, cele trei fete pe care le avea de la nevastă-sa, dintre care una s-a măritat cu fiul său, astfel încît s-a culcai cu ea, cu sora, cu fiica şi cu nora lui şi—1 silea pe fiu-său să se culce cu sora şi cu soacra, lui.. . (restul filei e ars).
întotdeauna pregătită, că va iuu. întreaga vină asupra ei şi că nu-i e frică de nimic. .
Inculpatul i-a dat atunci trei perechi de pantaloni de stofă englezească, dintre care două din stofă reiată, o cămaşă din pînză creolă obişnuită, cu un jabou de dantelă şi un fular de fătase lucitoare cu dungi galbene şi roşii, cu flori aurite, pentru ca ea să le spele şi să le calce. Haine pe care le purta Joseph ?pn'a cînd s-au dus amîndoi la balul negrilor din Kambâ-kua. silniHuŞuâ-de-seda sau din Campamento Lorna şi, după spusele ^suumitei, dansam pînă nu ne mai simţeam trupurile, că Jungeam .dimineaţa să nu mai atingem pămîntul. cn , „ma* ^at $l un 'nel f'e argint cu şapte verigi şi o oglinda că .'1m^ (?in ace*aŞi metal, ca un ultim cadou pe care i-a spus mai , f-8' pule:a fac8- căci nu avea un înger Vestitor, cu atît Ua ti^)'i'ln un înSer Păzitor, dar simţeam că-i înfioară trupul nă   t" ?a.r*;e ^'n care nu-i dădea pace şi care curind avea să
Plnire Pe e!' ?' c'a' dacă era aşa" 'zice indiSena textual :'"  <?on Joseph Marfa va continua să-şi amintească de  *   precum şi de copilul nostru care se va naşte lunul-        Va fi moi't,  ceea ce s-a  şi  petrecut în ajunul ^    spus    : an*d- trecut- Domnul meu Don Joseph Marfa mi-a ;n (^i;tlcj-Ca ^aca Vl'em să-l vedem, n-avem decît să ne uităm ,.unde  vom  întîlni   întotdeauna  faţa  lui.  care  ne  va
Peste puţin timp nu vei mai putea citi cu glas tare Ce se va întîmpla după primul şoc ? Sau, mai vulgar spus, după primul atac de apoplexie ? Ce şe va întîmpla ? S-ar putea să-ţi pierzi darul vorbirii. Să-mi pierd graiul ? Aş ! Nu-i rău să pierzi răul. Nu. Nu-ti vei pierde propriu-zis graiul, ci mai degrabă memoria cuvintelor. Vrei să spui, memoria şi nimic mai mult ? Pentru asta îl am pe Patirîo. Nu. Vreau să spun memoria mişcărilor limbajului, de care se folosesc cuvintele pentru a spune ceva. Memorie verbală care-şi sapă şanţuri orbitale în Istmul-Fălcilor. Gîndire de lup pitulată în Insula-Lobilor între temporali, parietali şi occipitali, ploi seci peste zonele toride ale Capricornului. Craterele astea aride, ascunse în noaptea dublă, nu vor mai da nici măcar jumătate din jumătatea recoltei de şapte cuvinte. Nu vei mai putea să fredonezi nici măcar măsura din Cîntarea lui Roland, aşa cum aveai obiceiul să faci cînd îţi  îndreptai  telescopul  spre  cerurile  echinocţiale.  Ai
privi cu mare bucurie şi profund devotament,., (ultimul paragraf e şters, aproape ilizibil).
Astăzi, 6 ianuarie, Ziua Excelenţei Voastre, declară că a venit să se prezinte de bună voie şi nesilită de nimeni, fără să-i fi poruncit altcineva s-o facă, pentru a răspunde la învinuirile pentru care, aşa cum a mai spus ut supra, declară că e singura vinovată.
Vine de asemenea ca să înapoieze Statului tot ce i-a dat răposatul : hainele de sărbătoare, şi ele bine spălate, călcate şi parfumate cu rămurele de busuioc şi iasomie ; pînă şi oglinda j nu însă şi restul de bani, pe care spune că i-a cheltuit ca vania pentru a-l vedea pe inculpat înainte de execuţie... (ştersătură)»-şi ultimul real şi jumătate, pe care l-a cheltuit, spune textual indigena, pentru a cumpăra o luminare pe care am pus-o noaptea trecută pe culoarul Excelenţei Sale, pentru că El nu accepta alte cadouri. Am aprins micuţa'mea luminare în mijlocul luminărilor care ardeau jos în acel loc, mult mai numeroase dec» stelele cerului, şi s-a pierdut în mijlocul lor de îndată ce am pus-o ; asta de fapt şi doream, fiindcă nu voiam să trec drep o neruşinată. Am pus acolo jos luminarea mea de un real » jumătate, cel mai adîne prinos pe care-l puteam aduce E*c.n' lentei Sale, care veghează peste noi toţi în clipa asta şi fiecare clipă, precum şi marelui Crai Sfîntul Gaspar, Patr ^ său, şi în memoria fostului său P"in şi Fecior de Casă *"? meu Don Joseph Măria Pilar, pe carc-l iubeam mai mult orice pe lume... (sfîrşit şters, ilizibil).
[530]
oseunde luna Îs subţioară, vrînd s-o aperi de dinii pe care castorul Silvio îi asmute cu fluierături. Vei ajunge s-o arunci pe ghizdul iîntînii Broca.
Asta-i tot. cîine al Minervei ? Nu chiar totul. Probabil că imaginea sfîrşitului proiectează umbra unei cruci pe creierul tău întunecat. îţi simţi limba grea, nu-i aşa ? Mai poţi s-o mişti. Poţi să mişti limba, laringele, coardele vocale. Din cînd în cînd nu vei putea pronunţa cuvintele potrivite. Le vei vedea foarte bine înainte de a deschide «ura. Dar vor ieşi altele. Cuvinte greşite, nepotrivite, mutilate, nu cele pe care le-ai văzut şi ai vrut să le pronunţi. Apoi, suflul scurt care iese din caverna plămî-nilor, prelucrat de limbă, turtit de cerul gurii, nu pot spune măcinat de dinţi pentru că nu mai ai suflul, zic, nu va mai produce nici un sunet.
Deocamdată doar primele simptome. în loc să spui trompă, tu pronunţi trombă ;.în loc să-i spui lui Patifio ce văd pupilele tale, îl întrebi ce văd mavieloanele ochilor tăi, ticălos bătrîn ! în loc să spui limba mea, tu spui foarfecele pe care le am în gură. Ceea ce nu-i chiar atît de impropriu, Tai frazele ; vorbeşti de parc-ai avea prune în gură. Ţi se împleticeşte limba. Şi mintea. Introduci cuvinte nepotrivite, străine, malformate, ne-informate în tot ce e mai simplu. Faci ocolişuri mari, pierzînd timpul pentru a te gîndi la ceea ce vrei să zici Şi vei ajunge să te dezici. Strici formarea propoziţiilor. Vorbeşti cu infinitive şi gerunzii. Cu vorbe care nu reverberează. Fraze bolovănoase. Omiţi silabe şi cuvinte. Uneşti şi desparţi silabe şi cuvinte. Arbitrar. Nici tu nu ştii de ce. întrerupi mereu conversaţia. Te bîPoîi, lungeşti tinalele ; un fel de ecou al ego-ului tău sec. Spasm involuntar. Vorbeşti răguşit, scuipi, faci spume la gură ara rost. Fii sigur că aşa n-o să-ţi ungi gîtlejul, ci o să-l Prăpădeşti şi mai rău. Gîtlej în flăcări. Să-ţi înghiţi saliva Un dublu supliciu, întîi pentru că tu o înghiţi, şi apoi yuru   ă        l                                                      ibi

 p               p
yuru că e saliva ta. Absorbirea ei îţi sporeşte sensibi-latea faţă de efectele acestei toxine, rtr S^ vecieTn- Spune bunăoară : Mor de fericire. Hai,  §ura- Pronunţă această propoziţie. Nimic mai  : Rom ed recidive. Ai văzut ? Un fel de răsturnare
15311
a literelor. Invenţie a unuî cuvânt ineă necunoscut   \\<r [rază.   Strigă   deviza   supremă.   înainte !   INDEPWT* DENŢÂ SAU MOARTE ! Bine, foarte bine. Ai spus-wn-ect. Cu maxima asta, ai avantajul repetiţiei constante  li            bă                  V^
 pţ      st
Mecanismul limbajului  are ca bază  repetiţia, şi repetiţie se produc schimbările limbajului,
în orice caz, eşti pe punctul de a-ţi pierde rapid memoria vorbirii. îţi atribui fraze pe care le-ai citit sau ascultat. Eşti mai irascibil ca înainte. Ba mai rău, auzul începe să ţi se degradeze. Deduci prost. Auzi prost. Degeaba încerci să-l zgîndâii cu pana. Sau cu o lance. ? Nu foloseşte la nimic. Te îndrepţi în galop către surzenia verbală, către muţenia absolută. Va veni o zi cînd nici gulerul cămăşii nu te va mai auzi. Nu te îngrijora prea tare. Nu eşti decît la început. în rest. înţelegerea ta rămîne şi va rămîne teaf ără.
Se vede treaba, bietul meu Sultan, că stînd atita timp sub pămînt te-ai des-celebrat. Pămîntul te-a înghiţit cu totul. N-a lăsat din tine decît ce-i mai rău. Drojdie canină. Mereu ai fost ingrat şi uituc. Niciodată n-ai dat dovadă de cel mai vag setiment. de plăcere sau recunoştinţă, în ciuda tuturor eforturilor mele de a te măguli sau de a-ţi satisface cele mai mărunte dorinţe. De multe ori te arătai foarte iritat. Doar împotriva mea. Cinic zeflemist. La bătrîneţe, nu mai puteai nici măcar să-ţi lipăi supa ; eu ţi-o băgăm pe gîtlej. Drept recunoştinţă, îţi v-îrai colţii în mîna mea cînd erai sătul. M-aş fi lipsit bucuros de p asemenea recunoştinţă. Chiar aşa. Cînd somnul ţi se urca la tâlamus, puteam să te trezesc 'doar înghiontindu-te şi făcînd mult zgomot, Apoi, somnul tău a devenit mai greu decît toate talamusurue şi hipotalamusurile din lume. Mai ceva decît toate zgomotele. Ce-i cu zgomotul ăla pe care-l faci împoţriv^ mea din profunzimile posturii tale postume de_ cîi"e •
Mai întîi vei uita substantivele, apoi adjectivele _.? chiar interjecţiile. în cumplitele tale explozii detun ? s-ar putea, în cel mai fericit caz, să reuşeşti să articu ^ cîteva fraze, cele mai scilciate. De exemplu. în^ ziceai : Vreau, înseamnă că pot spune nu vreau-puţin limp, cînd îţi vei impunr să spui NT'- vei "
. r să bolboroseşti, după multe încercări. în cuhnea r^rvării, Nu pol să -spun NU !
Vei începe cu pronumele. Oare ştii cum va fi pentru t-„e să nu-ţi poţi aminti, să nu mai poli bîlbîi EU-EL ? Suferinţa ta se va si'irşi curînd. Pînâ la urmă n-o să oti nici măcar să-ţi aduci aminte să-ţi aminteşti.
Surzenie! i se va adăuga şi orbirea verbală. Pulbere de pupile va astupa cu nisip fin focarele tale optice. Iţi vei mai pierde definitiv şi memoria vizuală. Cînd se va produce asta, vei continua bineînţeles să- vezi ; dar. chiar dacă nu te-ai mişcat djn loc, te vei regăsi într-un loc complet diferit. N-o să-ţi mai poţi imagina din memorie nimic cunoscut, iar necunoscutul cum o să-l poţi recunoaşte ?
Pe de o parte, asaltat de sunetele idioate ale unei limbi străine. Idiom stins care reînvie pentru o clipă atunci cînd limba-ta-foarfecă îl ciopîrţeşte în bucăţi, mărunte. Pe de altă parte, imagini necunoscute. Vei continua să zăreşti anumite obiecte ; nu vei putea să vezi literele cărţilor, nici ce scrii. Ceea ce nu-ţi va limita facultatea de a copia ; ba chiar de a imita literele unei scriituri străine, fără a le înţelege însă sensul. Scriu, vei spune tu, ca şi cum aş avea ochii închişi, cu toate că ştiu că sînt larg deschişi. Va fi pentru tine o experienţă grozavă. Ultima. Dacă te plictiseşti prea tara. ai putea juca^ domino sau cărţi cu Patifio ; şi chiar să-l baţi ori
 cîte ori vei avea chef.
Ascultă-mă, Sultan...
înţeleg, înţeleg ; nu-i nevoie să-mi spui nimic, fost rerti. Tot  ce  te priveşte  e  foarte  limpede  pentru _     ? Vrei să scrii. Scrie. îţi mai râmîne puţin din dlu sj c&v.e oamenii îl numesc timp. Mina ta va continua f16 ^n^ 1&T sfîrşit şi chiar după aceea, cu toate că  -^^ ' ^u bine cum trebuie scris cuvîntul. dar C1 ,Cln<i vreau să-l scriu cu' mina dreaptă, nu ştiu  Sa      -' ^*m*c mai simplu. Cel care nu poate să ce] c cu ^na dreaptă n-are deciî să scrie cu stingă ; e nu poate să scrie cu mina să scrie cu picioarele.
Chiar şi cu braţul drept paralizat şi piciorul sting din ce în ce mai umflat poţi continua să scrii. N-are importanţă că nu mai vezi ce scrii. N-are importanţă că nu poţi înţelege. Scrie. Urmează firul conducător în labirintul orizontal-vertical al foilor, care nu seamănă deloc cu circumvoluţiunile temniţelor tale subterane Vorbirea ta este atît de obscură, încît pare să vină din aceste temniţe.
Ascultă-mă, Sultan !..7
Dovadă de rememorare. O să-ţi explic cu ajutorul unui exemplu. Dac-ai fi trăit în epoca în care s-ar fi inventat aparatele de reproducţie cinetică vizuală şi verbală, n-ai fi întîmpinat nici o dificultate. Ai fi putut să tipăreşti aceste însemnări, discursul memoriei tale, ce ai copiat din alţi autori, pe o placă de cuarţ, pe o bandă magnetică, pe un fir de celule foto-electrice groase cît a zecea mia parte dintr-un fir de păr şi să uiţi complet acolo totul. Apoi, printr-o mişcare întâmplătoare a maşinii, ai fi auzit din nou discursul şi l-ai fi recunoscut drept al tău datorită unor anumite-particularităţi. L-ai fi rupt. Dar acest viitor al maşinilor şi aparatelor n-a descins încă în această ţară sălbatică, pe care o iubeşti şi o urăşti ; pentru care trăieşti şi o să mori.
Ceea ce stă scris în Cartea de Memorii trebuie mai întîi să fie citit ; adică trebuie să evoce toate sunetele care corespund memoriei cuvintelor, şi aceste cuvinte trebuie să evoce sensul care nu este în cuvinte, ci s-a unit cu ele datorită unei mişcări şi unei configuraţii a minţii, într-o clipă anume, cînd cuvîntul a .fost văzut prin lucru şi cînd lucrul a fost înţeles prin cuvin.. Symptomale, ai spune tu. Lectură simptomatică.
Această a doua lectură dezvăluie, printr-o mişcai inversă, ceea ce este ascuns în textul însuşi; mai in citit şi apoi scris. Două texte în care absenţa unuia e în mod necesar prezenţa celuilalt. Pentru că ce scr"tea acum este cuprins şi anticipat în textul lizibil, pa propriei tale părţi invizibile. '-.-.-.
{534]
Continuă sâ serii. Dealtfel, asta n-are nici o importanţă. La urma urmei, tot ce-i mai uimitor, mai de temut, mai necunoscut în fiinţa umană n-a fost tradus pînă acum în cuvinte şi cărţi, şi nici nu va fi vreodată. Cel puţin atîta timp cît n-a dispărut blestemul din limbaj, aşa cum se spulberă blestemele învechite. Scrie, deci. îngroapă-te în litere.
Stai, Sultan ! Aşteaptă o clipă !...
Iată-l căzut din nou. încetul cu încetul dispare. Furi-şare zeflemistă. Nimic altceva decît craniul bine netezit ascuns în iarbă. Se afundă şi el. Dispare.
O mare oboseală. Şi toate astea pentru că am alcătuit cuvinte lungi din umbra absurdă a unui cîine.
DE CINCI ORI LA FIECARE SUTÃ DE ANI. ESTE o luna. cea mai scurtă din an, în care luna delirează Luna care a trecut, un februarie fără lună. Apoi furtuna din august ; aceeaşi, care m-a răsturnat de pe cal în seara ultimei mele plimbări. în viitoarea ploii, căzut pe spate, mă luptam disperat ca să mă smulg din glodul care mă sugea. Ploaia" îmi mitralia faţa. Nu o ploaie căzînd de sus, ca de obicei. O aversă mai mult decît solidă,  dură,  glacială.  Picături de  plumb  topit,  arzătoare şi îngheţate în acelaşi timp. Potop de stropi împroşcaţi în toate direcţiile. Picături mari de foc şi chiciură, care făceau să-mi răsune oasele, provocîndu-mi greţuri. Sub cascadele de ploaie, murgul, parcă vopsit în alb, cînd îl luminau dintr-o dată seînteierile fulgerelor,  a pornit din nou  curajos  la drum. Călare, cu pelerina fluturînd în vînt, foarte drept, ca întotdeauna, EL. îndepărtîndu-se de mine şi întoreîndu-mi spatele, şi în  acelaşi timp  în. mocirlă,  vomitînd,  trăgîndu-mă. după el, răcnind ordine, rugăminţi, scheunături de cîine bătut, strivit de blocul de apă. După ce am luptat cu mai multă^încrîncenare şi eroism decît cel mai încăpăţînat cărăbuş, am reuşit să mă întorc pe burtă şi am continuat să mă zbat din răsputeri, încleiat în mocirla, în cele din urmă am reuşit să mă ridic, greu de glod şi disperare. Am rătăcit toată noaptea prin oraş, spri-jinindu-mă de un toiag găsit din întîmplâre. N-am îndrăznit să mă mai  tîrîsc pînă-n apropierea Palatuim Guvernamental,  de  frica  ostaşilor   din   propria   nr gardă.  Am hoinărit prin locurile cele mai pustii, ^ toreîndu-mă şi iar întoreîndu-mă ca un orb şi r^venl fără încetare la aceeaşi fundătură, la aceeaşi răţf^aJ Vagabond.   Supremul  Cerşetor,   singurul  Mare  r° ^ nagiu. Singur. Purtînd pe umeri deşartă mea J?el^° .^ Singur,  fără  familie,   fără cămin,  într-o ţară ^s i^ ^ Singur.   Născut   bătrîn,   fără   familie,   nici   macai
I
"ine spi;e (-"are să-mi întorc ochii. Haide, pui de lele ! Scheuni întruna ca un dine. Dacă nu mai eşti decît o umbra, învaţă cel puţin să le comporţi ca un om. Ploaia încetase de tot. întuneric beznă. Linişte desăvîrşită pe fundătură. Atunci mi-am spus : Singura ieşire din fundătură e fundătura însăşi. Am mers mai departe spri-?jinindy-mă m toiag. M-a oprit o patrulă : Stai ! Cine e ? Nimeni ! am răspuns eu fără să mi se audă glasul. Parola, mi-au cerut ei, făcmd să ţăcăne încărcătorul puştilor. Patria ! am făcut să-mi răsune glasul în aceste trupuri îmbibate de apă şi de patriotism. Unde locuieşti ? a stăruit caporalul. Domiciliu nestabil ! spun eu. Cum de te-ncumeţi să ieşi din casă la ora asta, ticălos bătrîn ? M-arn rătăcit din pricina furtunii, copiii mei. Nu ştii eă-i interzis să ieşi după stingere ? Da, da. Chiar eu am dat ordinul ăsta. Nu m-au înţeles. M-au insultat. Da, da. copiii mei, ştiu prea bine că nu se poate ieşi după ce sună stingerea. Dar sunetul ăsta nu mai ajunge pînă la mine. Bătrkiul ăsta e smintit sau beat, a spus caporalul. Lăsaţi-] să plece. Mergi, moşule, şi • culcă într-un şanţ, dacă n-ai casă. Ai griiă să m - mai prindem pe aici.
M-am îndreptat spre o lumină tremurătoare cure a
apărut la capătul străduţei. Nu putea fi încă lumina
zorilor. Am recunoscut circiuma lui Orrego. Gata să-şi
ridice obloanele. Nu ştiam ce să fac : să intru sau să
rămîn afară. Pînă la urmă m-am hptărît. Cum să mă
recunoască în  halul  ăsta ?  Spionii  sînt  foarte  proşti.
am făcut semn să-mi aducă un pahar cu rachiu. Ptiu,
cumetre, parcă eşti o curcă plouată. Ploaia ţi-a muiat
P'nă şi coarnele, şefuleţule. încerca să lege vorba. Fără
Sa scot un cuvînt, i-am făcut semn spre gură. Pe cinstea
ea, puişorule, ai o mutră de parcă ţi-a pierit piuitul !
,^-am aruncat un.bănuţ cu chipul lui Carlos al IV-lea,
sare a căzut pe jos între saci şi lăzi. Cu fundul în sus,
a apucat să-l caute în genunchi. Unde dracu s-a băgat
H oarea asta de  moneda j  Am  ieşiti   ascultîndu-l pe
sj"°n cum îl înjura pe monarhul înfrînt la Trafaigar
?  aevenit acum un prăpădit de bănuţ.
Seara următoare, de pe terasa de pe acoperişul Cazărmii Spitalului, prin luneta îndreptată spre El Chaco am văzut înaintînd un nor cu o formă stranie. Atacat de vîrtejuri şi fiori de primejdie. Altă furtună ! a dat de ştire imaginaţia, răsunînd în adîncul oaselor. Lăcuste ! M-am gîndit la recolta dublă din anul acela distrusă, devorată de flagel. Ţara întreagă din nou pe picior de război. Huruitoare, tobe, strigăte de bătălie care făceau să vibreze văzduhul de la un capăt la altui al ţării. Norul a rămas nemişcat la orizont. Se părea că dă înapoi. Că se pierde. Că dispare în răsfrîngerile asfinţitului. Năluciri de ochean, de ocheade. Fenomen de refracţie, fără să poţi şti ce şi cum. Cînd m-am dumirit ce se întîmpla, un stol de rîndunele zburînd în derivă au căzut nebuneşte la pămînt. Păsări oarbe. Ploaia de gloanţe a furtunii le-a scos ochii. Eu am scăpat, deoarece, căzînd de pe cal, bicornul mi-a acoperit ochii. N-a fost de ajuns. Mi-am ridicat placa de oţel pe care o purtam pe piept, sub haine. Am suportat loviturile de plumb topit şi îngheţat. Rîndunelele, nu. Veneau cu vara. Vara din miază-zi. Potopul le-a tăiat drumul. Le-a frînt destinul. Terasele s-au umplut imediat de păsărele jupuite, care mă priveau din adîncul orbitelor goale printre picături de sînge. Au mai fîlfîit o clipă, apoi s-au prăvălit moarte la pămînt. Am plecat glonţ de acolo, călcînd cu paşi mari, şi-n urechi îmi trosnea piuitul oscioarelor strivite sub talpă, de parc-aş fi păşit pe un tăpşan de lucerna uscată. Mi-am dat seama că furtuna s-a întins pînă foarte departe. Toate zburătoarele astea veneau de la capătul ţării, ca sa moară aici, la picioarele mele.
CE SE ÎNTÎMPLÃ CU ANCHETA ÎN LEGÃTURÃ cu afişul satiric de pe uşa catedralei ? Ãi descoperit a] cui e scrisul ? Nu, Excelenţă, pînă acuma n-am avut deloc noroc. N-am prins nici măcar capătul unui fir de-păr în toată hîrţogăria de la Arhivă, şi asta după ce s-a examinat pînâ şi ultima bucăţică de hîrtie, pînă şi cea mai măruntă foiţă. Opreşte cercetările. Nu mai are nici o importanţă. Aş vrea numai să adaug, cu permisiunea voastră, Excelenţă, că se prea poate să nu-l fi găsit pe vinovat în dosarele şi documentele Arhivei pentru că cea mai mare parte din cei care semnează aceste hîrtii sînt acum morţi sau închişi, ceea ce mai mult sau mai puţin e totuna. Pentru orice eventualitate, Mm trimis pe scribi, sub o escortă de nădejde, să umple din nou penitenciarul din Tevego. M-am gîndit că aşa împuşc doi iepuri dintr-un foc ; sau mai degrabă preîntîmpin două rele ; pe de o parte, evit ca haimanalele astea să mai susţină gherila afişelor, pe de altă parte, termin cu vrăjitoria din Tevego, şi mi s-a părut că singurul mod de a face asta sau, cum s-ar zice, de a da penitenciarului o viaţă nouă e să aduc alţi deţinuţi m locul celor care s-au evaporat, prefăcîndu-se în stane de piatră. Pentru că în dimineaţa asta, ajungînd la Palat, Excelenţă, am fost din nou martorul unui eveniment foarte ciudat. Cum, potlogăriile, vrei să-ncepi 1E>r cu vreuna din poveştile tale şeherazadeşti, ca să mă faci să-mi pierd timpul şi să-ţi întîrzii condamnarea ? Nu, înălţimea Voastră. Să mă ferească Dum-l?5 e gfodul de a vă pune răbdarea la încercare  rost cu baliverne şi ziceri ! Ţi-am mai spus că nu se zice ziceri, ci zicale. Vocabula, ce-i drept, provine ^ latinescul dicere, dar în limba noastră se spune tfl Da, Stăpîne, de acum încolo aşa o să fac. Se vede
[539]
treaba că s~a intimplat ceva care n-are seamăn *i care nu s-a mai pomenit vreodată. Hai, dă-i drumul odată încep, Stăpîne, şi fie ca Dumnezeu şi înălţimea Voastră să mă ajute. Treaba nu e simplă. Nu ştiu de undp să-ncep. începe ; aşa vei şti cel puţin unde să termini Atunci cînd Excelenţa Voastră a căzut de pe cal în timpul furtunii, se împlineşte o lună de la ziua aceea nenorocită, şi în timp ce Excelenţa Voastră eraţi internat la Cazarma Spitalului, doi bărbaţi, o femeie şi un copil au intrat în oraş. Se părea că veneau să ceară de pomană. Asta au spus atunci cînd li s-a luat declaraţia. Ceea ce părea foarte ciudat, avînd în vedere că în ţara noastră nu mai sînt cerşetori, milogi şi vagabonzi de cînd Excelenţa Voastră a luat în m'înă frîiele Guvernului Suprem. De unde veniţi ? A fost prima întrebare pe care le-am pus-o. Imediat mi-am amintit de un lucru pe care l-am auzit de nenumărate ori din gura Excelenţei Voastre, şi anume că toate lucrurile se întorc cătx'O figura lor. Dar, referitor la acest lucru şi la oamenii pe care-i vedeam, nu-mi aminteam de nici o figură cunoscută. De unde veniţi ? i-am întrebat încă o dată, niţel indispus de duhoarea lor greţoasă. Ei clătinau numai din cap cu mişcări de surdo-muţi. Erau muţi ? Nu erau muţi ? Erau surzi ? Nu erau surzi ? Ca să spulber această îndoială, i-am întrebat : Nu veniţi cumva din Tevego ? Au rămas tăcuţi. Unul din cei doi bărbaţi, cei care cînd şi-a dezlegat limba a spus că. era tatăl copilului, a început să se scarpine de zor pe tot trupul. Nu ştiţi că cerşitul e pedepsit cu douăzeci şi cinci de lovituri de bice ? Nu ştim, domnule, a răspuns omul care mai tîrziu. cînd şi-a dat drumul la gura, a spus că ar fi unchiul. N-avem nimic, a spus cu glas cîntat femeia, care şi-a dezlegat şi ea limba, lămurind ca e mătuşa copilului. Apoi. arătind spre el. a adăugat . N-avem decît asta ca să ne cîştigăm traiul, sîntem morţi de foame şi de trei zile n-am pus in gură nici măcar o biată bucata de manioc. Nimeni nu vrea să ne oi*
nimic Oamenii se sperie, ne trîntesc uşa-n nas, ne gonesc, asmut dinii pe noi, dau cu pietre cu mic cu mare, de parcă am avea boala Sfîntului Lazăr, ba chiar mai rău decît asta. un. rău mult mai rău, domnule.
La început am crezut că voiau să tragă pe sfoară autorităţile. Copilul părea normal, după înfăţişare. Ce'-i drept, avea picioarele foarte plate şi arcuite. Dar mergea ca toţi copiii de vîrsta lui. Cu plete albicioase, atît de albe, încît aproape că nu se vedeau în lumina soarelui. Cu ochii aparent fără privire, cu toate că privirea nu se naşte înaintea ochilor. Dar în mod sigur vedea, pentru că atunci cînd mătuşa-macJiM s-a aplecat ca să potolească plînsetul micuţului, acesta i s-a cuibărit la piept. Luaţi-i, le-am spus soldaţilor, şi dwceţi-i să mă-nînce la postul de pază.
Copilul s-a smuls din braţele femeii şi a început să se tîrască, scîncind cu o voce foarte dogită, o voce foarte bătrînă care nu părea a unui copil, ci a unei îguane în-spăimîntate sau a unei alte jivine de pădure. M-am apropiat de el şi i-am pus în gură bucata mea de tutun. A gustat puţin, apoi a scuipat zeama neagră pe jos. Nâkore ! a spus. Şi a continuat să plîngă din ce în ce mai tare şi mai gros. Mătuşa-roaeM a îngenuncheat şi i-a dat din nou să sugă. Cîţi ani are ? am întrebat eu. împlineşte doi ani, cabal-ete, la viitoarea aniversare a lui Karai-Guasu al nostru, a spus tatăl. S-a născut chiar de Crăciun, a spus unchiul.
A sosit o santinelă. A vrut să-l ia în braţe. N-a putut. 'Cîntăreşte mai mult decît o piatră de moară, a spus el> încercînd să-şi ridice boneta care-i căzuse pe creştetul copilului. A tras de bonetă cu toată puterea, dar n~a reuşit s-o smulgă. A mai venit ,o santinelă, dar frici acesta n-a reuşit. Cîntăreşle cel puţin cit două pie-e de moară, a spus el. Cinci santinele n-au putut să !j, lce copilul, care acum striga şi se văicărea cît doi. °t trăgînd de el, santinelele i-au smuls veşmintele ^drţăroase. Am văzut atunci dintr-o dată ce fel de  era. Sub piept era lipit de un alt ţînc.  fără cap,
care avea şezutul astupat. Restul corpului era normal Numai că un braţ era mai scurt decît celălalt. Şi i_a rupt la naştere, a spus mătuşa, care stătea tot în genunchi. Cei doi copii erau uniţi faţă-n faţă, ca şi cum băieţelul cel mic ar fi vrut s-o îmbrăţişeze pe fetiţă, care era puţin mai mare. Legătura care-i unea într-o singură pereche era mai mică decît un lat de palmă, aşa încît, dacă ridicai ţîncul fără cap, ai fi putut vedea buricul celuilalt copil. Braţele, coapsele, picioarele nu erau lipite şi atîrnau de fetiţă cam pe la jumătate din înălţimea ei.
Mătuşa ne-a spus că ţîncul fără organe îşi făcea nevoile prin cele ale fetiţei şi că astfel cei doi se hrăneau şi trăiau în acelaşi fel. Cînd i-am întrebat unde-i mama, mi-au spus că nu ştiu. Tatăl a reuşit să-mi spună foarte vag că.mama a dispărut în ziua cînd s-a născut copilul dublu. Sau mai degrabă, a spus el, rectificîn-du-si declaraţia, cînd m-am întors acasă de la fermă, copilul dublu era acolo, dar mama dispăruse. Cu fratele şi cu sora mea, care a continuat să-i alăpteze pe cei doi prunci, fără să-i sece de atunci izvorul laptelui, am mers la un vraci din Lambare, El Paye payaguâ, care creşte porci sălbatici. El ne-a spus să venim aici ca sa-l vedem pe Karai-Guasu al nostru, pentru că mai tîrziu, la timpul şi la locul cuvenit, aceşti gemeni împotriva legilor naturii o să ajungă ghicitori şi-o să poată fi de folos Guvernului Suprem, cu sfaturi şi cu prevestiri de mare preţ pentru a păstra unitatea legilor şi a întocmirilor care alcătuiesc statul nostru.
Continuam să cred că nu căutau decît să scape_de loviturile de bici cu care erau pedepsiţi cerşetorii^1"1 poate că erau nişte indivizi trimişi de autorii de atişe satirice sau de către cele douăzeci de familii aurite, pentru a ne pune răbdarea la încercare. Credeţi oare, le-am spus. chiar dacă povestea voastră e adevărata Ş chiar dacă pruncii lipiţi vor ajunge cei mai mari g ^ citori din lume, credeţi oare că Dictatorul n0Ş^u prcm va cerşi prevestiri, preziceri sau proorociri
 g ^
[5421
aceşti gemeni împotriva legilor naturii ? Le-am sp«fi că Excelenţa Voastră, Stăpîne, sînteţi împotriva oricăror vrăjitorii, care nu sînt decît resturi ale influenţei Pai-lor asupra ignoranţei oamenilor.
Tatăl, unchiul şi mătuşa-doică n-au mai spus nimic. N-au dat dovadă nici de teamă, nici de supărare. La butuc cu ei şi douăzeci de lovituri de bice pentru fiecare ! le-am strigat santinelelor. Copilul dublu a încetat cu smiorcăitul. Mătuşa l-a ridicat de jos fără greutate, l-a pus călare pe şold şi a pornit în urma santinelelor care-i duceau pe bărbaţi. Pe drum, a ridicat boneta de pe creştetul fetiţei şi i-a dat-o santinelei, Am dat ordin sergentului ca, după ce le aplică pedeapsa, să-i ţină la butuc şi să-i lase acolo pînă cînd Excelenţa Voastră vă întremaţi şi ne spuneţi ce trebuie să facem cu ei.
A doua zi de dimineaţă, tocmai îmi beam ceaiul de mate acasă, cînd sergentul a sosit cu o faţă răvăşită. Vorbind alandala, cuprins încă de frica deghizată în curajul pe. care un soldat trebuie mereu să-l arate, chiar dacă-i mort, mi-a povestit ce s-a petrecut. Frica e Un sfetnic rău. Aţi aflat ce s-a întîmplat, domnule Patino ? Dacă nu vorbeşti ca un surdo-mut, poate c-o să aflu pînă la urmă, i-am spus eu. Ce s-a întîmplat, sergent ? Femeia şi cei doi bărbaţi au fost dezbrăcaţi pentru a fi biciuiţi, domnule secretar al Guvernului. Nici unul nu avea vreo urmă care să amintească de partea bărbătească sau femeiască. Nimic. Doar trei găuri prin care urinau fără încetare. Bicele putrezeau atingînd trupurile acelea umede. Am fost nevoiţi să schimbăm de cinci ori bicele cele mai tari, împletite "in vînă de bou. Indigenii au refuzat să-i mai lovească. *-ain pus pe vinovaţi la butuc. Şi pe gemeni. Azi. de dimineaţă nu mai erau. Nu mai era decît o băltoacă de urină în temniţa infractorilor. Lanţurile butucilor erau negre şi arse. Calde încă. E un lucru pe care °iam să-l povestesc înălţimii Voastre. Aş vrea să în-eg numaidecît lucrurile astea, dar numai Excelenţa
1543]
Voastră, Stăpine. cu înţelegerea si înţelepciunea voastră, v-aţî putea da seama ce s-a întâmplat. Poate că ceea ce noi. neştiutorii, numim monştri, cum sînt cei din Tevego, în ochii Excelenţei Voastre nu sînt monştri. Poate că făpturile astea din carne şi oase nu sînt altceva decît fiinţe dintr-o lume necunoscută pentru muritorii de rînd ; făpturi rătăcite dintr-o lume dinainte de lumea noastră, lucruri povestite în cărţi care s-au rătăcit înainte de a ajunge la noi. Poate că au vreo legătură cu alte fiinţe fără nume, dar care există şi sînt mai puternice decît oamenii obişnuiţi. Niciodată nu vei .şti ce-i de ajuns, dacă nu ştii mai întîi ce-i mai mult decît de ajuns, îmi spuneaţi voi adesea, Stăpîne. cînd făceam vreo prostie.
Am citit toată Biblia căutînd un fapt identic, ca să fac o asemănare. Isaia mi-a spus că nici o operă, nici o carte de valoare-nu s-a pierdut în lumea asta ori în altă lume. L-am întrebat pe profetul Ezechiel de ce-a mîncat excremente şi de ce-a rămas culcat atîta timp pe partea dreaptă, precum şi pe cea stingă. Mi-a răspuns : Dorinţa de a-i. ridica pe ceilalţi pînă la perceperea infinitului. Nu ştiu ce-nseamnă aceste două cuvinte.
Ştiu că povH ;c prost ceea ce povestesc. Stăpîne. Dar n-o fac ca vă pierdeţi timpul sau ca să-mi ascund gîndul. &;- .-u credeţi una ca asta. Nu-i nimic altceva decît faptul că nu pot povesti altfel. Chiar Excelenţa Voastră,. Stăpîne, spuneţi că lucrurile nu pot fi povestite, şi fără îndoială sînteţi în stare să gîndiţi gîndul altora ca şi cum ar fi al vostru, chiar dacă nu-i decît gîndul unui om neştiutor ca mine.
Asta-i veneraţia mea, Stăpîne Suprem, respectul meu ferm şi afirmat, semnat şi parafat. Excelenţa Voastră vă irosiţi vremea şi răbdarea ascultîndu-ma. Mai mult ca orice, vă sînt recunoscător pentru atenţia cu care ma ascultaţi. Vă invidiez pentru cultura voastră ; vă invidiez mai mult decît orice pe lume pentru inteligenţa» ştiinţa şi experienţa voastră. Multe lucruri pe care E*"
13441
celenţa Voastră le spuneţi într-un limbaj ales eu nu le înţeleg nici pe limba mea, cu toate că ştiu fără să ştiu că sînt adevărul curat. Sînteţi mai mult decît bun, copleşitor de bun, dacă-mi ascultaţi toate neghiobiile şi jdolatriile care-mi ies din gură pentru că-i găurită, iar Excelenţa Voastră mă ascultaţi cu o răbdare îngerească.
în oricare din stările sufleteşti de mare bucurie sau de mare supărare pe care le-am avut cu adevărat în viaţă, dacă le transpun în cuvinte, ascultîndu-mă simt că sînt un alt om. Un om-care^vorbeşte. Care spune ce-a auzit de atîtea ori, pînă cînd limba asta a mea scoate umezeală dintr-o limbă străină, pentru a face să alunece afară propriile ei cuvinte. Ies făcînd vocalize de papagal. Ştiu că ceea ce sînt pe cale să spun este greu de înţeles şi foarte încîlcit. Dar Excelenţa Voastră îmi daţi mult curaj suportîndu-mă şi avînd răbdarea să mă ascultaţi. Aproape simt că mă spovedesc, ca omul fără judecată care s-a omorît cu baioneta santinelei, crezînd că v-a omorît în vis'pe Excelenţa Voastră.
Atunci eînd vorbim devenim altcineva. Dar eu vreau să fiu eu însumi. Să vorbesc fiind un om stăpîn pe limba şi pe gîndirea lui. Să vă povestesc viaţa cu ajun-surile şi neajunsurile ei. Excelenţa Voastră, Slăpîne, aveţi obiceiul sâ-m'i spuneţi că a trăi nu înseamnă a trăi, ci a des-trăi. Asta voiam să vă povestesc. Voiam sa înţeleg teama, curajul, stările sufleteşti care te-mbol-«esc să faci să prindă corp întâmplările, fără ca el, corpul, să prindă de veste. Să săvîrşeşti atîtea fapte pe care nu le înţelegi, semăn înd cu fărădelegi ciudate atunci ^ sin tem foarte aproape de ceea ce-i al nostru, prin ^eptate, prin destin, ca să ştim ce ? şi nu ştim, nu ^lm> nu ştim î chiar dacă stăm cu picioarele în apa cea mai rece,
Puf amei?" Ş* lucrurile nu există cu adevărat. De prea
}e ^ ori visele ne arată chipuri adevărate, pe care să
inw   A m vedea desluşit şi care să se poarte cu chibzu-
?'• Au două feţe şi fac lucrurile pe dos. Şi Excelenţei
- Eu. supreau.l   *                                                    r.,..
Voastre, Stăpîne, vi s-a întîmplat desigur ca dimineaţa cînd vă treziţi, să fiţi mai puţin izbit de lumină dac-atj visat peste noapte lucruri care pot fi văzute. Nu, Excelenţa Voastră e altfel. înălţimea Voastră pesemne că vedeţi întotdeauna ceea ce visaţi. Îmi spuneţi la tot, pasul idiotule, dobitocule. Şi aveţi dreptate. Eu sînli altfel. Probabil că sînt ca un corb care-ar dori ca totul să fie alb, sau ca o cucuvea care-ar dori ca totul să fie negru.
Mai mult ca orice vă sînt recunoscător pentru răbdătoarea voastră atenţie. Mă ascultaţi, gîndiţi, regîndiţi ceea ce eu vă spun prosteşte, dar cu foarte mult respect. Vă vorbesc despre ceea ce nu ştiu, dar ştiu că Excelenţa Voastră ştie. O să vă vorbesc puţin mai mult, acum, cînd memoria mea a devenit un viespar care se umflă şi care-mi zumzăie în cap, zăpăcindu-mă ; acum cînd mîna mea pare mai credincioasă hîrtiei şi scrie împinsă de o altă mînă. Lucrurile serioase, neîndoielnice, care s-au întîmplat cu adevărat, astea sînt. As-cultaţi-mă, Stăpîne, ascultaţi-mă complet dezarmat, ascultaţi mai mult decît vă spun, căci doar înălţimea Voastră vedeţi dincolo de ce se poate vedea, auziţi (ceea ce e dincolo de ce se poate auzi. Doar Excelenţa Voastră puteţi să înfrăţiţi faptul cu ghicirea faptului. E uşor să ghiceşti lucrurile trecute. Bucuriile nu rîd. Tristeţile nu plîng. Rugăciunile nu ară cu sîrg, laudele nu dau în pîrg, după zicerile voastre. Multor lucruri Ic lipseşte un nume. Cel puţin eu nu ştiu ce nume să le dau, şi-mi scapă printre degete. Sînt din ce în ce mai nedumerit. Ceea ce se întîmplă e mai grav decît pare. Pentru că ceea ce s-a întîmplat în ziua nefericită cînd aţi căzut de pe cal a reînceput în dimineaţa asta. Iarăşi, ca printr-o vrajă blestemată, i-am văzut apărîno în oraş pe oamenii ăia pociţi. încă şi mai pociţi, şi nu numai o singură familie, ca prima dată. Chiar eu, Stăpîne, venind de-acasă la Palatul Guvernamental, am m-tîlnit aproape zece bande de asemenea derbedei. Ies gropi,  se caţără pe povîrnişul  rîpelor,  coboară de P
Dealul Santinelei. Par hotărîţi şi siguri pe ei. Nu dau semne că le-ar fi teamă de nimeni şi de nimic. Cu toate că deocamdată sînt paşnici în faţa armelor şi a soldaţilor, nimeni nu poate şti ce ticăloşii ar fi în stare să facă atunci cînd s-or strînge mai mulţi la un loc. Răsar peste tot, după cum anunţă posturile de pază şi pichetele din afara oraşului. Dar aşa cum apar dispar cît ai clipi din ochi, ca şi cum î-ar înghiţi pămîntul ori ca şi cum s-ar ascunde în căuşul dealurilor sau în mărăcini-şul din gura peşterilor. Cei de acum, Stăpîne, nu mai vorbesc. Sau, mai degrabă, vorbesc între ei şi doar prin semne sau printr-un fel de zumzăit ca acela al muştelor care se strîng la înmormîntări... N-aţi ajuns la capătul răbdării, Stăpîne ? Hei, înălţimea Voastră ! Aţi adormit. Excelenţă ? învăluit în întreaga sa întunecime, pare că nici măcar nu mai resoiră. Dac-n fi murit ? O, dac-o fi murit ! Atunci... Nu, stimatul meu secretar. Nu-ţi face iluzii. De la moartea altuia de aştepţi folos, vei trăi de-a pururi ca un păgubos. Asta o să ţi se în-tîmple ţie în curînd. Mi-ai vorbit de monştrii ăia cu înfăţişare' pe jumătate omenească, care au început să invadeze oraşul. însă eu îţi spun că sînt alţii şi mai răi. care n-au nevoie să ne invadeze pentru că sînt de multă vreme printre noi. în comparaţie cu ei. monştrii ăştia par să fie mai nevinovaţi decît copiii de ţîţă. Sînt probabil mai loiali, mai serioşi, mai sîrguincioşi şi mai inteligenţi. Ar trebui sâ le încredinţez acestor monştri blînzi, dar activi, rectmsămîntul pe care trebuia să-l facă oaitfenii mei. Ce-i cu hîrţoaga aia caraghioasă pe care mi-ai dat-o ieri ? După un asemenea recensămînt. Paraguayul are mai mult) locuitori decit întreg continentul. Se vede de Ja u poştă lenea, care născoceşte toate vicleşugurile pentru a nu mişca un deget. La urma urmei, ^ uşor să scrii, să notezi. Hîrtia înghite orice, uncţionarii mei civili şi militari, numai ca să nu facă n'nnc, au lăsat treaba pe mina furierilor, iar aceştia aa făcut recensămîntu! numărind pe degete, cu cîte o c"oană pe genunchi, culcaţi în hamac:, după eo alergare u
seră toată ziua după muieri, mulatre şi indigene. pv[n crînguri, tufişuri şi cătune. N-ai decît să adulmeci pnn hîrtii mirosul izmenelor. Golanii ăştia au scos oamenii din nimic. Fiecărei familii cu tată şi mamă necunoscuţi i-au pus în cîrcă o droaie de plozi care nu există. Familia cu cei mai puţini copii apare pe lista lor cu ţtiai mult de o sută. Femeile necăsătorite sînt mult mai prolifice decît femeile măritate, întreţinute, cu ibovnici sau concubini. Văd aici o oarecare Erena Cheve, căreia . furierii ăştia în călduri i-au atribuit cinci sute şaizeci şi şapte de copii, dîndu-le numele şi vîrstele cele mai ciudate, cel mai tînăr nefiind încă născut, iar cel mai mare fiind mai bătrîn decît maică-sa. Nu sînt toţi copiii ăştia zămisliţi de munte ? în felul ăsta populaţia a crescut de o sută de ori de la ultimul recensămînt făcut din ordinul meu ; -dacă aş avea încredere în turma asta de neruşinaţi, aş putea să pun la cale şi să ordon o înrolare imediată de cel puţin o sută de mii de oameni. O armată de fantome, care s-a revărsat peste noi cînd s-au rupt zăgazurile imaginaţiei acestor puşlamale ce şi-au făcut din izmene piesele principale ale echipamentului militar !
Stăpîne. au sosit şi primele liste cu cei o sută patruzeci de învăţători de la şcolile de stat cuprinzînd răspunsurile elevilor la următoarea întrebare : cum vedeţi imaginea sacrosanctă a Supremului nostru Guvern Naţional ? Hai. termină cu fleacurile asu-ra idiolatre şi citeşte-mi primele răspunsuri. Ascultaţi, StăpVne :
Districtul şcolar nr. 1 al capitalei. Şcoala nr. 27, ..Prima Republică a Sudului". învăţător Jose Gabnel Tellez. Elevă Liberta Patricia Nunez, doisprezece ani : Dictatorul'Suprem are o mie de ani, ca Dumnezeu. ?' poartă pantofi cu catarame de aur brodate şi cu nial" ginea de piele. Supremul hotărăşte ? cînd trebuie să '"^ naştem şi ca toţi cei ce mor să meargă în cer. aşa acolo  se  adună  mulţi  oameni,  prea mulţi   oameni.
[o 4»!
iar
acest Dumnezeu Atotputernic nu are destul porumb, nici manioc, ca să le dea de mîncare la toţi cerşetorii Fericirii sale Divine. Altă elevă din clasa învăţătorului Tellez, Victoriana Hermosilla, de opt ani, oarbă din naştere, spune : Guvernul Suprem este foarte bătrîn. Mai bătrîn ca domnul Dumnezeu, despre care ne vorbeşte în şoaptă domnul învăţător Jose Gabriel. Gata cu elevii lui Tellez. El şi Quintana cîştigă mai bine decît •toţi ceilalţi ca dascăli de disciplină şi de bătut la palmă, în loc să-i înveţe Catehismul Patriei, îi învaţă pe ascuns Catehismul care a fost interzis ; în loc să-i pună să citească abecedarul şi regulamentele şcolare, îi pervertesc pe elevi spunîndu-le istorioare cu deşarte nelegiuiri antipatriotice. Dacă nu mă-nşel, Tellez şi Quintana îşi îndeplinesc sarcinile provizoriu, pînă cînd se vor găsi profesori mai competenţi, nu-i aşa ? Da, Excelenţă, sînt acolo unde sînt doar în mod provizoriu, de la 11 martie 1812, cînd au fost numiţi de Prima Junta. Fii cu ochii pe dascălii ăştia, care şi-au permis chiar să dea lecţii particulare în mod clandestin odraslelor celor Douăzeci de Familii. Ordinul vostru va fi executat, Excelenţă.
Şcoala nr. 5, „Paraguayul Independent". învăţător Juan Pedro Escalada. Elev" Prudencio Salazar y Espi-nosa, opt ani : „Guvernul Suprem are o sută şase ani.' Ne ajută să fim buni şi munceşte mult, făcînd să crească iarba, florile şi plantele. Cîteodată se scaldă, Şi atunci aici jos plouă. Sau poate că Dumnezeu sau diavolul, nu ştiu prea bine care dintre ei, poate ca arcundoi deodată, fac să crească buruienile şi yavorai-v\ P? lingă casele noastre." Hm... Ah ! elevul ăsta e mai bur*, în ciuda dascălului din Buenos Aires, uitat aici c» rămăşiţă a aeropagiţilor.
Alte compoziţii de la aceeaşi şcoală : Eleva Genuaria Alderete, şase ani : .,Guvernul Su-.Ptem este ca apa care iese din cratiţă şi dă în foc,
ierbe mereu, chiar şi  atunci cînd  focul  se stinse,  şi
ace să nu-ne lipsească mîncarea."
ibv->
[549]'
Elevul Amancio Recalde, nouă ani : „Trece pe cal fără să ne privească, dar ne vede pe toţi, şi nimeni nu-l vede." Ah ! Se cunoaşte de la o poştă că ăsta e nepotul lui Antonio Recalde.
Elevul Juan de Mena y Mompox, unsprezece ani : „Dictatorul Suprem este cel care ne-â dat Revoluţia. Acum conduce pentru că aşa vrea el şi asta pentru totdeauna."
Eleva Petronita Carisimo, şapte ani : „Mama spune că este Omul Rău care l-a aruncat în temniţă pe bunicu, deoarece calul cu care ieşea să se plimbe în fiecare seară s-a poticnit de a piatră care se mişca şi asta chiar în faţa casei bunicului. L-au legat cu lanţuri grele şi l-au trimis în fundul pămîntului, aşa că niciodată n-o să-l mai vedem pe bunicul Jose." Să distrug lucrarea fetiţei, Stăpîne ? Nu. Nu te atinge de ea. Adevărul copiilor nu se distruge şi nu se îngenunche.
Elevul Leovigildo Urrunaga, şapte ani : „Supremul este Omul-Stăpîn-al-Spaimei. Tata spune eă e un om care nu doarme niciodată. Scrie zi şi noapte şi' ne iubeşte pe dos. Mai spune că în jurul lumii este un Zid Mare, pe care nimeni nu-l poate trece. Mama zice că e un păianjen păros, care-şi ţese fără încetare pînza în palatul guvernamental. Nimeni nu-i scapă, spune ea. Cînd fac ceva rău, mama-mi zice : Karai o să-şi bage laba păroasă prin fereastră şi-o să te ia cu el !" Adu-i aici pe părinţii acestui copil. Să-l ia pe băiat cu ei, ca sa mă vadă. Nu-i bine să păcăleşti copiii. E de ajuns că vor fi înşelaţi mai tîrziu în şcoli, dacă vor mai fi şcoli, cînd li se va spune că, atunci cînd păianjenul păros a murit, a trebuit să se treacă prin fereastră o prăjină lungă, ca să-l înţepe şi să se vadă dacă era cu adevărat mort. Am înţeles, Stăpîne.
Şcoala nr. 1, „Patria sau Moartea". Dascăl indigen Venancio Touve. Elevul Francisco Solano Lopez, treisprezece ani : „Cer Guvernului Suprem să-mi dea sabi» de ceremonie a Dictatorului Suprem, ca s-o păstrez -.'
[550]
s-o folosesc pentru apărarea Patriei." Copilul ăsta are un suflet viteaz. Trimite-i sabia. Stăpîne, cu permisiunea voastră, vă aduc la cunoştinţă că este fiul lui Don Carlos Antonio Lopez, cel care... Da, îmi amintesc,. Patino. îmi amintesc. Carlos Antonio Lopez şi indigenul Venancio Touve au fost ultimii doi elevi ai colegiului San Carlos, pe care i-am examinat şi promovat eu notele cele mai bune. cu puţin timp înainte de Revoluţie. Şi tu îţi vei aminti de don Carlos Antonio Lopez, viitor preşedinte al Paraguayului. înainte ca steaua lui să urce pe cerul Patriei, funia hamacului îşi va strînge nodul în jurul gîtului tău. Continuă.
Şcoala specială „Casa Orfanelor şi a Fetelor Găsite". Eleva Telesfora Almada, şaptesprezece ani : „Guvernul Suprem trebuie să cheme imediat poporul la alegeri populare şi suverane. între timp, trebuie să dizolve armata parazitară, comandata de şefi corupţi şi venali, ti-ansformînd-o în miliţii care sâ împingă înainte Revoluţia, împreună cu tot poporul Patriei..." Aha ! Propunerea fetei nu-i rea, nu-i rea deloc ! în ceea ce priveşte Casa Orfanelor şi a Fetelor Găsite. Excelenţă. îmi permit să vă informez ea în această instituţie se întîm-plă lucruri foarte ciudate. Doar n-o să-mi spui. Patino, că şi acolo au început să apară monştrii ăia nemaivăzuţi, <are invadează oraşul şi poate chiar ţara întreagă ! Nici chiar aşa, Stăpîne. Dar fapt sigur şi mai presus de orice îndoială e că acolo domneşte cel mai mare dezmăţ care se poate închipui. Nu se ştie ce fac şi la ce oră se culcă fetele şi femeile astea de toate soiurile. Noaptea, Casa Orfanelor şi a Fetelor Găsite e un bordel. Ziua, o cazarmă. Au format un batalion de toate culorile, de toate vîrstele, de toate condiţiile. Albe, metise, negre, indigene. Ca mult înaintea zorilor, o iau spre munte. Poate că fac exerciţii de luptă. Toată ziua, pînă la căderea noPtii se aud' împuşcături îndepărtate. Am trimis k— wade. Se întorc fără să fi văzut nimic. Unui dintre ei 1 «<>st legai fedeleş cu liane de un copac, şi i s-a lipit d«-
piept un afiş injurios. Funia de ysypo cu care a fo^t ţintuit n-a putut fi tăiată nici măcar cu securea şi-a trebuit s-o ardem ca să-l eliberăm. A fost interogat îndelung în* Camera Adevărului. N-a putut, n-a ştiut sau n-a vrut să ne spună nimic, aşa încît a rămas fără cunoştinţă după cele cinci sute de lovituri de bici. Azi de dimineaţă, am fost eu însumi să percheziţionez Casa Orfanelor şi am găsit-o goală. Nici o urmă de via^ă, Stăpîne. Un singur lucru pot spune, şi anume că pare să nu fi fost locuită de multă vreme. în asemenea împrejurări, îmi îngădui să cer înălţimii Voastre ordine cu privire la ceea ce trebuie să fac. Cît priveşte Casa Orfanelor, absolut nimic. deocamdată, prea fidelul meu fost secretar particular. Ia tocul şi scrie ce-ţi dictez. Apasă tare, cu toată puterea de care eşti în stare. Vreau să-l aud gemînd cînd va zgîria hîrtia cu ultima mea dorinţă.
CONVOCARE
EU SUPREMUL DICTATOR AL REPUBLICII
Ordon tuturor delegaţilor, comandanţilor de garnizoană şi ai trupelor de infanterie, judecătorilor împuterniciţi, administratorilor, majordomilor perceptori fiscali, controlorilor financiari, primarilor din tîrguri şi sate să se prezinte la Palatul Guvernamental pentru întrunirea conclavului anunţată în Circulara Perpetuă.
întrunirea va începe duminica . > ? ? ? la ora douăsprezece, în a douăzecea   ?          nii
septembrie.
Prezenţa este obligatorie, iar ar,.- . -.-. au va putea fi scuzată sau justificată ? - un caz, oricît de serios ar fi motivul.
Iar acum vreau să-ţi dictez invitaţia spe<'. ...-.   -v.-e priveşte stimata ta persoană :
?     EU SUPREMUL DICTATOR PERPET i.: U
ORDON ca, prin prezentarea acestui mandat de către persoana interesată, şeful poliţiei să treacă la "arestarea secretarului particular Poliearpo Patino, care va fi ţinut în cea mai completa şi absolută izolare.
Pentru vina de a fi amestecat într-un plan conspirativ de uzurpare a puterii guvernamentale, inculpatul Policarpo Patino va fi osîndit la spinzurătoare ca un infam trâdâ-*          tor de Patrie, iar cadavrul lui va fi îngropat in
afara oraşului, fără cruce sau vreo piatră care să-i pomenească numele.
Sînt răspunzători de executarea acestui .   Decret Suprem,  împreună cu  şeful  poliţiei,
' [5531
ceilalţi trei comandanţi. După ce sentinţa va fi executată, vor trebui să raporteze imediat şi personal semnatarului prezentei. Cei patru comandanţi vor fi pedepsiţi pentru tăinuire, indulgenţă sau complicitate, în cazul în care se vor face vinovaţi de omitere sau comitere.
Dâ-mi hârtiile. Vreau să le semnez imediat. O nouă trombă de apă, ultima, sare din lighean din cauza mişcării bruşte. Condamnatul a înţepenit. A dispărut. Persoana catafalc a mulatrului s-a dizolvat în balta care inundă solul şi formează rîuri mici pe la colţuri. Vechea putoare s-a dublat în înălţime şi te trăzneşte de două ori mai tare. Picioarele uriaşe şi plate sînt încă aici. Cu călcîiele lipite. Cu degetele desfăcute, ridieîndu-şi virfurile cărnoase eu mişcări tremurătoare de rugăminte, de groază. Doar picioarele umede lucesc în penumfbră. Uriaşe. Scăldate în sudoare. S-au umflat în a>a hal. îneît obezul secretar particular pesemne că a intrat în ele pînă la gît, vrînd să se afunde din ce în ce mai mult. Să se îngroape. Dar seîndurile podelei, mai tari ca fierul, au produs un efect contrar cu ocazia acestei încercări de fugă, de absenţă. E mai prezentă ea oricînd acum. cînd s-a umflat groaznic acest monstru uman. prefăcut în două picioare care asudă. Două picioare care privesc clipind din unghii. Două picioare care imploră luînd poziţie de drepţi. Două picioare care se leagănă cu balansul lent al spînzuraţilor. Hai. apro-pie-te ! Sau vrei să mori de două ori ? Dă-mi hârtiile. Secretarul particular apare cu teamă din ascunzişul lui blindat cu eălcîi dublu. Uriaşa carcasă iese in vîrf urile picioarelor. încetul cu încetul. Teamă cu teamă. Pungile călcîiului se înmoaie pe măsură ce carcasa îşi recapătă dimensiunea, dar şi prefăcătoria. Ticălos prefăcut, pe veci tăiat în două, de sus pînă jos, de despicătura condeiului. Semnez. Semnat. Presară nisip pe depeşe. Pune-o pe a ta într-un plic. Sigileaz-o. Stăpîne. nu mai e ceară. N-are importanţă, o s-o pecetluieşti cu pecetea fostei tale persoane. Dezgolit dintr-o dată. îşi pune un decret in faţă şi altul în spate. Din aclîncul pieptului se
?   [Sf"M                                ?                 '
înalţă un suspin de moarte. Cu mîna dreaptă ca un toc negru, îşi trage o palmă zdravănă. Nenorocitul ăsta încearcă oare în ceasul de pe urmă să mă cumpere stîr-nindu-mi milă ? Cu o ultimă piruetă de dansator pe sîrmă de la bîlci ? îşi înfige deodată mîna-toc în gîtlej şi-şi spintecă mărul lui Adam, încît fierul iese prin ceafă, de cealaltă parte a capului, şi în vîrf apare un copil cîn-tînd şi făcînd piruete drăceşti. Fostul Patino mă imploră cu o voce de pitic : Excelenţă, primesc cu umilinţă pedeapsa dreaptă pe-care înălţimea Voastră a dorit să mi-o aplice, pentru că mi-am încărcat conştiinţa mea cea neagră pe un drum păcătos plin de glod şi doi, un drum blestemat de cea mai neagră nerecunoştinţa faţă de Persoana Excelenţei Voastre. Dar, cu şi mai mare umilinţă, îndrăznesc să rog pe Excelenţa Voastră să nu-mi lipsească mormîntul de semnul cel mai important pentru orice bun creştin, preasfînta Cruce. Prea puţin îmi pasă, Stăpîne, dacă sînt îngropat pe maidanul cel mai murdar din afara oraşului. Prea puţin îmi pasă dacă-mi va fi făcută crucea dintr-un lemn de cea mai proastă calitate sau dintr-un copac noduros. Prea puţin îmi pasă dacă va fi împodobit cu o etolă sau cu pietricele colorate puse pe jos. Dar crucea să nu lipsească, Stăpîne, crucea ! Ah ! geme făţarnicul, făcînd gesturi largi cu un aer de mister. Fără ajutorul şi protecţia crucii, preamilostive Stăpîn, spiritele faţă de care mai am datorii de plătit vor veni să-şi scoată pîrleala şi să SP răzbune ! în numele a ce aveţi mai scump, Stăpîne, vă rog, vă implor !... După cîte aud, te şi vezi spînzurat şi îngropat şi vrei să-ţi faci chiar aici priveghiul. Stăpîne, eu !„. Gemetele tale parcă ar fi rîgîieli. Te crezi un bun creştin ? Stăpîne, n-am fost niciodată prea cucernic, dar credinţa în cruce nu mi-am uitat-o. A fost mereu pentru mine cel mai mare ajutor, Stăpîne. Iar tu ai fost cel mai mare pungaş din ultimii o sută de ani. Ce poate însemna atunci crucea pentru tine ? Prin urinare, mai pune-ţi pofta-n cui. Nici cruce, nici les-pede, nimic ! Te-ai înşelat născîndu-te şi te înşeli murind. N-o să mă încaier acum cu fostul meu animal de Povară. O să-l alung ca pe fostul meu secretar. încearcă
[555}
să ghiceşti care va fi ultima ta latrină ; cînd măgarul ţi-a crăpat., nu-l mai duci la adăpat. Şterge-o şi nu mai lua poziţia de drepţi, căci nu vreau să te mai aud poc-nindu-ţi călcîiele. Animalul nu m-a înţeles prea bine. Se pune în patru labe, rage puţin şi se îndepărtează plescăind în noroi. Fostul Policarpo Patino !- Se întoarce dintr-o dată. La ordinele voastre, Excelenţă ! Lupa, nu uita de lupă ! Care lupă, Stăpîne ? Pune lupa în soare. Aha, am priceput, Excelenţă ! Mulatrul se ridică gîfîind din greu. Hai, mai repede ! Deschide obloanele. Aşază lentila în arcul pe care ţi-am poruncit să-l pui ex- profe.so în pervaz. Da, Stăpîne, aşa o să fac. Se entuziasmează cînd aşază cristalul în manşon. Joc de copii. Ex-pendp Dictatorem nostrum Popula sibi comisa et exerciţii suo. * Cîte baniţe de cenuşă vor râmîne din oasele mele amante ? Cel puţin o sută, Excelenţă ! Exoriare aliquia nostris es ossibus altor, ** m-am auzit murmurînd, vă-zînd cum razele soarelui zenital cad pe lentilă. Incepînd de la suprafaţa biconvexă, formează un lingou solid de aur care se topeşte. Bine. Foarte bine. Universul con-.tinuă să coopereze cu darurile sale preţioase, care sînt foarte ieftine pentru mine. Pune sub lingoul ăsta de foc fosta ta masă cu tot ce e pe ea şi sufletele răposaţilor legate de picioarele ei. îngrămădeşte pe ea un vraf de hîrtii sub formă de rug-făclii. Mută puţin masa, în aşa fel încît mănunchiul de raze să cadă pe mănunchiul i-e hîrtii". Aici, aici. Cînd încep să-i apară în faţă primele : '>tocoale de fum, fostul secretar particular nu mai zîm-
?şte. Mă priveşte ca un cîine bătut, cu ochii scăldaţi în ? •.iorimi.-. Ai grijă să întorci cele şapte ceas: ?•'   Nici unu]
?-i-ţi va mai arăta ora. Pune-l pe cel cu i       tiţie. care
* Amestec al expresiei Expende Hannibaler, itr-un vers de Juvenal (Satire. X, 147) — Cîntăreşte-l pe u .nibal : Cîte livre de cenuşă vei găsi în căpitanul ăsta faimos ? .şi fraza cotidiană ordonată prelaţilor seculari şi claustrali de congresul de la 1 iunie 1818. care l>-a ales pe Supremul Dictator Perpetuu ai Republicii înlocuind astfel rugăciunea fierbinte De. -Rcgem de pînă atunci. (Nota Compilatorului,)
•*? Să   te-  nască   într-o   bună   zi   cineva   care  să-mi   răzbune cenuşa. (Wrgiîiu. En-eida, 625.)
t55fi]
bate orele foarte tare, alături de mine. îa-ţi ligheanul şi cară-te. Dacă nu ne-om mai vedea pe lumea asta, răniîi cu bine pînă pe lumea cealaltă.
Memoria mea nu este visătoare. înainte vreme ră-mînea trează pînă şi în somn, dacă admitem că aş fi reuşit să dorm. Lucru foarte puţin probabil. Acum lucrează pînă şi în ne-somn. Des-memorie rememorând îndelungata mea stăpînire în eclipsă. Scriu printre ro-tocoalele de fum care umplu camera. Camera Adevărului. Sala Justiţiei. Sediul Confesiunilor Voluntare. Confesional postum. Operele mele sînt memoria mea. Inocenţa şi vina mea. Erorile şi reuşitele mele. Sărmanii mei concetăţeni, m-aţi citit greşit. Cum ţii socoteala Creditului şi Debitului, contra-auditor al propriei tale tăceri ? întreabă cel care corectează notele astea în spatele meu ; cel care din cînd în cînd îmi ednduce mina, atunci cînd forţele mele trec de la Puterea Absolută la Neputinţa Absolută. Care-i bilanţul, regizor perpetuu al propriei tale neîncrederi ? Prin perdeaua de fum, o mînă se strecoară în tainele mele. Scotoceşte. Desparte paiele de griu. Puţine grăunţe. Unul singur, poate : foarte mic. Diamantifeî. Scmteind orbitor pe perna neagră a Insignelor. Multe paie : aproape tot restul. Hărăzite să fie mistuite de foc. Mina de fier îmi forţează rnîna. Mereu în gardă împotriva tuturor, mina mea scrie condusă de cealaltă, Nu poţi suporta bănuiala şi nu poţi scăpa de ea. Zidit în oglinda ta concavă, ai văzut şi vei continua să vezi în acelaşi timp. repetat in inele succesive pînă la infinit, pămîntul pe care eşti culcat, culcuşul tău cel dinUrmă-cel din urmă-cel dinţii. Păduri. Mlaştini. Nori. Obiecte eai'e te înconjoară. Imaginea spectrală a neamului tău împrăştiat ca nisipul deşertului. Ţi-ai jucat pasiunea"cu sînge rece. Sigur. Dar ai jucat-o pe fundalul întîmplării. Pasiunea Absolutului. ah, ce jucător prost eşti ! Te-a măcinat şi t.e-a ruginit încetul cu încetul, fără să-ţi dai seama, în timp ce-ti vedeai de interesele tale pînă la ultimul bănuţ. Te-ai Mulţumit cu puţin. Ai pus piciorul tâu enorm şi umflat Pe aerolit. E aici, prizonier. Iar tu. închis cu el. Simţi
că palpită şi respiră mai bine ca tine. Simţi în meteorit pulsul natural al întregului univers. în orice clipă, se poate întoarce la drumurile lui siderale. Crinii ăştia din cosmos nu se îmbolnăvesc de hidrofobie. Nu le mai poţi mişca. în afară de mîna asta, care scrie din inerţie. Actul-vestigiu al unui Obicei absolut gratuit. Nu-ţi mai rămîne decît să cazi în groapă. în adîncul tel mai adînc al oglinzii-pîlnie. Oricare rază de lumină care pătrunde prin învelişul ei cu o refracţie neobişnuită; mai greu decît atmosfera planetei Venus, va urma traiectoria unui arc invariabil, mai ascuţit decît propria ta gîndire... Mă repet ? Nu ; pentru că nu voinţa mea se minjeşte cu cerneală şi se exprimă prin semne. Totuşi, aşa e ! Glasul repetă gîndurile pe care le-am notat odată în almanahul meu. Le uitasem complet ! Notele Astronomiei-Sufletelor pe care le-am scris la 13 decembrie 1804 ! Imaginea oglinzii concave şi a razei de lumină repetînd la nesfîrşit. prin inele succesive, ochiul care priveşte, pînâ cînd îl face să dispară în reflectările lui multiple. în camera asta perfectă cu oglinzi, n-ai şti să distingi care „este obiectul real. Deci realul n-ar exista, ci numai imaginea lui. în laboratorul meu de alchimie n-am fabricat piatra filosofală. Am ajuns să fac .ceva cu mult mai bun. Am descoperit raza perfectei dreptăţi, care străbate toate refracţiile posibile. Am fabricat o prismă care poate descompune un gînd în cele şapte culori, ale spectrului. Apoi descompune fiecare culoare în alte şapte, pînă cînd ţîşneşte deodată o lumină albă şi neagră în acelaşi timp, acolo unde cei care nu concep altceva decît un dublu în opozifte în toate lucrurile văd doar un amestec de culori. Descoperirea asta n-a ajuns la urechile maestrului meu Lalande, căruia papa, în aceeaşi zi de 13 decembrie 1804, i-a spus că un astronom atît de mare ca el nu putea fi ateu. Ce-ar fi zis de mine Suveranul Pontif, dac-ar fi venit in Paraguay, unde îi păstrasem postul de duhovnic ? Ce-ar fi spus Sfinţia Sa, scăldîn-ciu-se în atmosfera densă a planetei Venus şi văzînd în oglinda mea concavă spectrul lui Dumnezeu ieşit din prismă? M-ar fi numit şi pe mine ateolog ?
(55B|
Cînd am stabilit formula, propria mea gîndire era o prismă şi o oglindă-pîlnie. Ultimul fir de nisip se reflecta în ea. Făcea să vibreze pagina de eter. în alte vremuri, îmi repet, scriam, dictam, copiam. Mă avîntam pe pantele de hîrtie şi cerneală. Deodată, punctul. Sfîrşit subit al dezlănţuirii. Punctul în care absolutul începe să ia pe dos forma istoriei. La început credeam că dictam, citeam şi lucram sub imperiul raţiunii universale, sub imperiul propriei mele suveranităţi, aşa cum îmi dicta Absolutul. Acum mă întreb : Cine-i scribul ? Nu ne-vrednicul-de-încredere, de bună seamă. Pe vremea aia, îi porunceam să se descalţe, astfel încît sîngele strîns în picioare prin căldura ghetelor-patrie să i se urce la cap. Sîngele a urcat şi-a mai activat puţin bateriile eneefalului sulfatate de seu, părăsite de materia cenuşie. Sîngele i s-a urcat la cap, dar şi fumurile. Epoca de început a Dictaturii Perpetue. Răcoarea podelei nu-i ajungea nevrednicului-de-încredere. îşi perfecţiona invenţia. Aducea el singur ligheanul cu apă rece. Timp de mai bine de un sfert de secol, şi-a băgat picioarele în apa asta neagră, care a devenit mai vîscoasă decît cerneala. Fără să ştie, fără să-şi propună cu tot dinadinsul, a ajuns să-l contrazică pe Heraclit. Picioarele amfibii ale scribului s-au scăldat în aceeaşi apă nemişcată într-un mereu destul de asemănător cu veşnicia. Aruncă apa asta murdară şi puturoasă, Patifio. Schimb-o. Stăpîne, cu îngăduinţa voastră, aş lăsa-o pentru un timp tot în lighean. A căpătat forma picioarelor mele. Dacă o schimb, nu ştiu ce se poate întîmpla, E în stare să facă din nou rugină, sau naiba ştie ce. S-ar putea — ferească Dumnezeu ! — ca apa cea nouă să-mi dizolve picioarele, ba chiar tot trupul. Ce ştiu eu ? Mi-e tare frică de apa de rîu şi chiar de apa de ploaie. De
 deoarece curge. De cealaltă deoarece >cade în jos  o coadă plouată de vacă sau de cal. Judecata lui
ho Pânza al meu nu-i chiar aşa smintită. Nu spunea °are înţeleptul rege Solomon că timpul-rug tot roade fierul, de rămîne doar rugină ; pe om îndoiala-l roade, din rod pînă-n rădăcină. Ai pomenit ceva mai neclintit Şi statornic ca Tatăl Nostru ? Şi totuşi Tatăl Nostru se
[559]
mişcă fărâ încetare în gura oamenilor. Gîndirea Tatălui Nostru Ceresc este mai iute decît Sfîntul Duh in douăsprezece mii de exemplare, chiar dacă fiecare Sfînt Duh ar avea douăsprezece straturi de pene, şi fiecare strat de pene douăsprezece vînturi, şi fiecare virit douăsprezece victorii, şi fdecare victorie douăsprezece mii de veşnicii. De-alde Grotius şi Pufendorf fac aceeaşi observaţie. Spun că frazele lor erau, folosite pe vremea lui Hristos. Pas de-i contrazice ! Cum să dovedeşti că nu-i aşa ? Hristos n-a făcut altceva, spun ei, decît să le adune şi să le înşire ca pe nişte boabe de aur, de mirt şi de tămîie. Ah, fumul devine mai gros şi tuşea absoarbe funcţiile gîndirii ! Acum mii-a venit mie rîndul să strănut ! Noaptea îngenuncheam in faţa ligheanului care aparţinea scribului. Sub conul alb al luminării, mă aplecam asupra negrei oglinzi rotunde. Trai împreunam mîinile şi încremeneam aşteptînd în r ţie .« rugăciune, Cîteodată, după multă aşteptai1', ? înd în cînd, nu întotdeauna, vedeam alunecînd : neet pe suprafaţa de bitum imagini tulburi, ase. 'oare norilor, de la un capăt la altul al zării, picioarele secretarului particular gîndeau invers mintea lui meticuloasă şi nefolositoare ? Tălpile ; mfibii gîndeau ceva ascuns. Auzeam cîteoda! ceva asemănător cu rumoarea unei procesiun. pe străzi în spatele mantiei Celui Sfînt. Gîndu i], îmi aduceam aminte de Aristotel, atunci-cîi. ă vorbele lui Platon erau zburătoare, mişcaţi onsecinţă, însufleţite ; îmi aduceam 'aminte ;.n, atunci cînd susţinea că vorbele pe care i.dresa copiilor se congelau din pricina race": De aceea, nu erau înţelese pînă cînd nu î'mb copiii, îmbătrînind şi ei la rîndul lor, înţelege ceva cu totul diferit de ceea ce spuneau \ început. Dar picioarele secretarului ce gîndeau spuneau ? Cuvintele lui erau oare însufleţite a ale lui Platon ? Dacă spuneau ceva, atunci nu spuneau în spaniolă, în guarani, în latină sau în? orice altă limba viie sau moartă. Imaginile nu. ajungeau să fie altceva decît nişte nori foarte albi, care luau forma unor      i
in a-
ea ri, ad la :a
ie .ii.
ici
ia "Je ?le
[560]
maie necunoscute. Bestiarii. Fabularii. Uneori, luminaţi (je^reflexele vreunui micuţ soare scufundat, norii se vopseau în albastrul acela care învăluie ochiul unui chior, în opaleseenţa peliculei de cataractă, sau în gal-henul-ocru al tigroaicei în călduri. Nimic altceva. Nici o revelaţie în Patmosul din lighean. Totuşi, trebuie să procedăm cu băgare de seamă. Nu se ştie niciodată. Un păduche poate să zboare încăiecînd un fir de jnătreaţă. Revelaţiile cale mai profunde iau cîteodată calea cea maii grosolană şi neaşteptată. Petronius era de părere că lumile se ating între ele sub forma unui triunghi echilateral şi că în centrul lor se găseşte reşedinţa Adevărului. Acolo sălăşluiesc toate cuvintele, toate exemplele, toate gîndurile, toate imaginile lucrurilor trecute şi viitoare.   .
în iadul verii, chiar şi în nopţile cele mai calde, ligheanul rămînea cu încăpăţînare mut. La lumina luminării, a lunii, a focului celui mai puternic, apa grea dormea lin, fără vise. Dormea dusă. Odată cu primele îngheţuri ale iernii se iveau norii şi rumoarea. Am încercat reactivii cei mai feluriţi de acizi de săruri, de substanţe distilate cu hrişcă şi fel de fel de soiuri de grîu, cu* licopodiacee şi alte substanţe apenltive. Polenul seminal al plantelor e foarte inflamabil. în cel mai bun caz, reuşeam să pun în erecţie băşicile lungi care ţîşneau in linişte, împroşcîndu-mi faţa cu putoarea ochilor de cocoş ai mulatrului. M-am căznit toată noaptea cu flacăra unei lămpi cu acebilehă, ca să văd dacă Pot dezgheţa cuvintele şi figurile închise în acei nori. lr> acele murmure. Flacăra lămpii s-a făcut mai albă, Pină cînd n-a mai fost decît o albeaţă osoasă care-ţi jua ochii ; apa a devenit mai neagră şi a început să ?i«i'bă  scoţînd  un   abur  sulfuros.   Lampa  a  explodat.
amăşiţeie ei s-au încrustat în perete, asemeni scbije-Or de grenadă. A doua zi de dimineaţă, am observat cu *?are atenţie  şi  pe  furiş   comportarea  scribului  meu.
*n cînd in cînd, în pauzele din timpul dictării, ridica _n Picior şi se scărpina pe sub masă, în timp ce picată      cj*deau, săpînd în piatra răbdării mele. Le sim-
"'"n căzînd ca nişte stropi de plumb topit pe părţile
[561)
cele mai sensibile ale piciorului meu bolnav de gută devenite şi mai dureroase ca înainte din pricina accesului de acefalee care mă cuprinsese încă din timpul nopţii. Ce ai, Patino ? De ce te scarpini la picior ? A, nimic, Stăpîne, se pare că apa e puţin prea caldă, atîta tot. Se vede treaba că mi-a ieşit un fel de spuzeală sau pojar, sau mai ştiu eu ce. Cu îngăduinţa voastră. Stăpîne, o să merg să schimb apa. Nu ! l-am rugat eu acum, aproape strigînd. N-o schimba! La ordinele voastre, Stăpîne. Mie-mi place apa puţin mai călduţă. Apoi picioarele se răcoresc imediat în bătaia vîntului, cînd dormi dus în hamac somnul de după-amiază. M-am gînddt să păstrez apa asta cu tainele gîndite de picioarele scribului meu. Atît de şiret era mulatrul, încît a ghicit această ultimă posibilitate şi a vărsat înadins ligheanul. Ce-am călcat am aruncat, pare-se c-a spus cînd a plecat.
limbile  de  foc ţîşnesc vesel din toate părţile, în armonie cu starea mea sufletească. Pabulum ignis ! Fii binevenită, Putere de foc ! Intră, prietene Foc ! Sim-te-te ca acasă. Pune-te pe treabă, bărbăteşte. Hai. N-o să-ţi trebuiască mult timp ca să termini cu toate astea. Cu toate ! Ehe ! împlineşti răzbunarea celui mic asupra celui mare. A lucrurilor ascunse asupra celor văzute şi cunoscute. Nu te nisipi. Concentrează-te. Nu te abate din drum   dînd   crezare   zicerilor   unora,   care   afirmă   că bărbaţii nu sînt decît femei dilatate de căldură, sau că femeile nu sînt decît bărbaţi ascunşi, pentru că poartă elemente masculine ascunse în măruntaiele lor. Dă-mi voie să te tutuiesc. îţi încredinţez sfîrşitul meu între flacăra ta şi piatră, la fel cum Eu mi-am format începutul între apă şi foc. N-am apărut din frecarea a două bucăţi de lemn, nici duntr-un bărbat şi o femeie care şi-au frecat cu dezmăţ pîntecele, alcătuind un animal cu două dosuri, aşa cum zicea exegetul meu Gantero. Cu mine nu vei suferi de indigestie. Dar nici nu vei putea să mă dai gata. Va exista întotdeauna un dumicat niaj greu de înghiţit. îl scuipi. Pliniu s-a aruncat în Etna. Vulcanul  l-a aruncat  înapoi  în  chip  de  abur  care-) păstra intactă forma, sux'îsul batjocoritor şi chiar ticu
1562]                                                   •
ochiului său sting, ăla chior, care clipea fără încetare. EÎnpedocle, beat, s-a az.vîrlit în acelaşi vulcan, voind nu atît să-şi pană capăt zilelor, cît să-şi înşele compatrioţii, să-i facă să creadă, negăsind nici o rămăşiţă din trupul lui, că s-a urcat la cer. Vulcanul a vomitat intacte aburul celui dintîi şi sandalele de bronz ale celui de-al dotilea, dînd în vileag şmecheria celor doi înşelători orgolioşi.
Eu n-o să ard pe un rug In mijlocul Pielii Republicii, ci în propria mea cameră ; pe o grămadă de hîrtii aprinse la porunca mea. Să-ţi intre bine-n cap. Nu mă arunc cu capul în. jos în flăcările tale. Mă arunc în Etnia Neamului meu. într-o bună zî, craterul în erupţie va azvîrli afară doar numele meu. Va răspîndi în toate părţile iava arzătoare a memoriei mele. Inutil să mi se îngroape rămăşiţele în apropiere cie altarul cel mare al bisericii Encarnacion. Apoi în groapa comună a paraclisului. Apoi într-o cutie de fidea. Nici unul din aceste locuri nu va înapoia nioi măcar o cataramă din pantofii mei, nici o ţandăra din oasele mele. Nimeni nu-mi ia viaţa. Eu o dau. Nu-! imit în privinţa asta nici măcar pe Hnistos. După părerea melancolicului decan, Dumne-zeu-Fiul s-a sinucis pe. Golgota. Dacă a făcut-o pentru mîntuirea oamenilor, n-are importanţă. Poate cel care-şi spune singur „poporul lui Dumnezeu" n-a meritat, nu merită şi nu va merita niciodată ca vreun Dumnezeu să se sinucidă pentru el. Ceea ce dovedeşte în treacăt că ideea de Dumnezeu este o biată idee omenească. Un Duninezeu-Dumftezeu-Dumnezeu, de trei ori Ce! din urmă — Cel dintîi, nu este aşa chiar dacă poate wyia în Ziua a Treia. Chiar dacă este un Dumnezeu-Trinitar în Tm-Persoano-Egale-şi-Distincte. Dacă este a?a cu adevărat, atunci e obligat să existe fără pauză ; ^ nu moară nici măcar o clipă. Mai mult încă. pe Muntele Măslinilor, m clipele de întristare şi mâhnire, Dum-^zeu-Fiul a şovăit. Dumnezeule, treacă de la mine potirul ace&:a etc etc. Ce slab e ! Ce moale e sărmanul Uumnezeu-Fiul ! Poate că Mîntuitorul n-a apucat să jv ,e?sc* ultima picătură de sînge pentru mîntuirea dte-i va fi cerută de specia umană, aşa-zis izbăvită,
pe marele rug al distrugerii universale, sub înfricoşătorul nor în formă de ciupercă al Apocalipsului. Dar să nu ne pierdem în ipoteze ateologice.
Cînd fiecare dintre notl oste puţul din care- se ridică duhoarea asta mortală, .cuptorul care scuipă un fum arzător, gura de mină care varsă o umiditate sufocantă, e oare cu putinţă să TIU spunem că ne omorîm cu propriii noştri aburi ? Ce-arn făcut eu pentru a zămisli aburul care iese din mine ? oontinuă să copieze mma mea stingă, deoarece dreapta a căzut moartă alături. Scrie, se tîrăşte pe Carte, scrie,.copiază. Dictez interdicţia sub imperiul unei nîîinî. străine, al -iernii gînd străin. Totuşi,-mina este a'mea.-Şi gîndul la fel. Dacă cineva ar trebui să se pîîngă de litere, ăsta sînt eu, pentru că necontenit şi pretutkSeni n-au făcut altceva decît să mă urmărească. Dar e nevoie să le iubim, în ciuda-abuKumlor care se fac cu ajutorul lor. tot aşa cum e nevoie să ne iubim Patria,-oricâte nedreptăţi am avea de suportat şi chiar' dacă ar trebui să ne -dăm viaţa pentru ea. fiindcă nu poţi -aruri altfel decît aşa cum ai trăit. Iau de la alţii, pe ici pe colo, păreid care-mi exprimă gîndul mai bine decît aş putea-o face eu, şi nu ca să .le înmagazinez în meHierie, deoarece îmi lipseşte însuşirea asta. Astfel, gradările şi cuvintele sînt şi ale mele şi îmi aparţin ia fel de mult ca înainte -ăe a le scrie. Ntici un' lucru," oricît âs -absurd ar fi, sa poate fi spus fără a mai fi fost .-gjmsy.şi scris de cineva, undeva, a spus Cicero (De Divinat/îi, .58). Eu-aş-fi-spiss-o-mai-întii-dacă-el-n-^ar-f i-spus-o-?auaexâstă. Cineva spune ceva pentru că al-teineva a spus-*o..mai înainte sat! -> vn spune mult mari .ttrzîu, chiar fără să ştie că a raai spus-o cineva. Singurul lucru al nostru este ceea ce rărnme nespus dincolo de cuvinte. -.'Acel ceva care trăieşte in noi mai mult decît noi înşine sîntem în nul. Gei care simulează modestia slat cei mai rai. SacraU ÎŞI pleacă ipocrit capul -atunoi cînd pronunţă sentinţa fnimoasă şi înşelătoare : Nu ştiu decît că nu ştiu nimic. Cum aţ îi putut să ştie peripateticîanul că nu ştie nimic, daca ? - nu ştia nimic. Plin urmare, a meritat să fie corectat a->i cvim a fost corectat, fiind silit să bea cucută. Cel <-tU
zice mint şi spune adevărul minte, fără îndoială. Dar cel care zice mint şi minte cu adevărat rosteşte im adevăr neîndoielnic. Sofisticării. Poliîiicării. Jalnică onoare să încredinţezi cuvintelor dorinţa de nemurire, fiindcă eîe sînt chiar simbolul celor pieritoare, predică decanul melancolic. Apoi contraprediică : Toată omenirea apar--ţine unui singur autor. Este un singur volum. Cînd un om moare, nu înseamnă că acest capitol e smuls din Carte. înseamnă că a fost tradus într-o limbă mai bună. Fiecare capitol este astfel tradus. Mîinile lui Dumnezeu (a spus cel care a vorbit de sinuciderea lui Dumnezeu, grozavă glumă, n-am ce aice) vor lega din nou toate . paginile noastre împrăştiate pentru a le aşeza în Marea Bibliotecă, unde fiecare carte va zăcea alături de alta, cu ultima pagină, cu ultima literă, cu ultima tăcere. ? Cumătrul Franklin, econom, strîngător, copiază în epitaful lui gîndul decanului. Cumătrul - Bladse îl copiază pe domnul Montaigne, simulînd şi el o falsă modestie : Cînd scriu, gîndul uneori îmi scapă. Ceea ce mă face să-mi amintesc de slăbiciunea, mea de care uit mereu. Asta mă instruieşte tot atît cît şi gîndul uitat, pentru că eu nu doresc altceva decît să-mi cunosc nulitatea. De eînd eram'copil, cînd citeam o carte mă cufundam în ea, astfel încît continuam s-o citesc şi după ce-o închideam (ca ploşniţele şi moliile, nu altceva !). Simţeam atunci că gîndurile erau ale mele dintotdeauna. Nimeni nu poate ghidi negînditul ; doar să-şi amintească de gînd sau de acţiune. Cel care n-are memorie copiază, ăsta e felul lui de a-şi aminti. Asta mi se întîmplă. şi mie. Cînd im gînd îmi scapă, aş vrea să-l scriu şi nu scriu decît că mi-a scăpat. Nu aşa se întîmplă şi cu muştele. Observaţi forţa lor rasială, patriotismul lor de muşte. Ele cîştigă bătălii. Ne împiedică sufletul să acţioneze, devoră trupurile şi- pun să se încălzească ^ rămăşiţele noastre ouăle lor care le fac veşnice, chiar uacă fiecare dintre ele nu trăieşte mai mult de cîteva f- Muştele ! Am scăpat de muşte ! Focul şi fumul m-au scapat de invazia lor, de migratiil-e lor jefuitoare ! Cînd j 'n. L nu vor găsi decît un singur comesean carbonizat a Lina Cenuşilor. Cina cea de taină pe care ri-am ajuns
s-o ofer celor o mie şi unul de Iude care sînt apostolii mei trădători.
De ce mtîrzii atît de mult, focule, să-ţi faci datoria ? Hei, trîntorule ! Ce-i cu tine ? Eşti şi tu afectat de sterilitate şi de impotenţă de la o anumită vîrstă ? Eşti mai bătrîn ca mine ? Sau te-ai înăbuşit şi tu în groapa haznalei mele ? Am scos oare asta de undeva ? Chiar dacă-i aşa, nu-mi pasă câtuşi de puţin. Spiritualist, Patino m-ar fi consolat : Stăpîne, cine vă poate dovedi că acest Stăpîn Antic nu sînteţi chiar înălţimea Voastră ? Doar s-a dovedit că un spirit trece de la un trup la altul şi rămîne mereu acelaşi în vecii vecilor ! Potlogarul a fost în stare să convertească sufletele defuncţilor în metempsihoze migratoare.
Nu ştiu de ce mă ocup acum de memil orologiilor. în liniştea de moarte a oraşului, ceasul cu" repetiţie îşi dublează bătăile funebre. Unicul sunet. Pentru vii şi pentru morţi. Nu vreau să mor, dar odată mort nu-mi mai pasă de nimdc, citesc din Cicero, care copiază o maximă a lui Epicarn. Iar în Augustin din Hipona : Moartea hu este un rău decît prin ceea ce vine după ea (De Civit. Dei, I, 11). Că bine zici, cumetre. E mult mai crud să moni odată pentru totdeauna, decît să aştepţi sfîrşitul vieţii. Mai ales cînd eu însumi mi-am dictai sentinţa şi oînd alegerea morţii este propria mea creaţie. Cîţi prizonieri nu şi-au săpat ei înşişi mormintele în pămîntul ăsta ! Alţii au ordonat plutonului de execuţie să tragă asupra lor înşile. I-am văzut acţionînd cu hotărîre, aş spune chiar cu voioşie. Alţii zac şi acum. după atîta amar de vreme, pe pămîntul umed sau w hamacurile lor din temniţe, îngreunaţi de lanţuri. La ora asta a după-amiezii, care pentru ei continuă sa M cufundată într-o beznă de nepătruns, dorm un somn dulce, feriţi de soarele orbitor de afară. Muncesc m somn săpîndu-şi mormintele cu propria lor greutate; care nu-i mai mare decît greutatea corbilor mei a^ Pe ăştia-i văd umflîndu-şi ardpile golaşe, puricîndu-se în lunga lor aşteptare. Două pete negre în^ mijloc ' reverberaţiilor.  Prizonierii  care  se  leagănă în  bez
[566]
Abia se balansează într-un du-te-vino neîncetat. Scîrţu-tul de la fiarele lor mă adoarme ca un glas matern. Eu, în schimb, stau absolut nemişcat. Beneficiarul unei morţi sigure, îi învăţ mortificarea pnin exemplul meu personal. De la prînz zac de-a cumiezişul patului ev capul atîrnat în jos. în cadrul ferestrei apar timid cîtew. chipuri răsturnate : al lui Patino şi ale comandanţilor. Acum fostul secretar particular nu mai strînge în mină tocul, ci o prăjină lungă de takuara. Începe să-mi împungă trupul, nu ca să~md dea viaţă, ci ca Lsă se asigure că sînt mort. împins cu prăjina, mă simt plutind în apele stixiale-vestigiale, dar şi într-un fluviu viu, uimitor : Fluviul-coroanelor, Fluviul-Fluviilor. Trupul mi se umflă,  creşte luînd  proporţii uriaşe în apa
„Veşnic, pînâ la sfirşit, chinuitoarea şi permanent;! obsesie a fluviului drum liber .'" (Julio Cesar. op. cit.),
neamului meu pe care duşmanii au crezut c-o subjugă punînd-o în lanţuri. Cadavrul meu,le sfărîmă unul cîte unul, dragînd adîncimiîe, lărgind malurile. Cine m-ar mai putea opri "acum ? Mîna postumă apucă strîns vivful băţului. Pe jumătate mort de frică, fostul scrib îi dă drumul. Am trasat împreună ultimul semn.
Polîcarpo Patino a scăpat doar pentru puţin timp de sen-urtţâ, aşa cum o prevăzuse Supremul. La moartea acestuia dixt urmă, Za 20 septembrie 1840, o Junta formată din comandanţi militari a pus stapînire pe guvernul rămas fără conducător, în urma unei intrigi de palat A fost răsturnată la rîndul ei de o lovitură militară condusă de un alt „mareşal" al Defunctului, sergentul Romulado Dure (fabricant de pesmeţi). Fostul secretai Particular Policarpo Patino, secretar de stat şi eminenţa cenuşie <j '?untei înlăturate de la putere, s-a spîn^trrat în celulă cu funia e 'a hamac. (Nota Compilatorului.)
nu "La 24 august  1840, în ziua Sf intui ui  Bartolomeu, sub in-cJo->u a Slu'iitorului său infernal, Dictatorul a dat  foc tuturoi dam .en*e''01'  iniportante care cuprindeau  comunicări   şi   con l> târg să prwaclă că voracitatea focului putea lua ase-
menea proporţii, încît să-i cuprindă patul. Disperat şi sim. tind ca se înăbuşă de fum, a chemat în ajutor slujitorii s" gărzile. Au fost deschise uşile şi ferestrele şi, prin vîlvătaia flăcărilor, au fost aruncate claie paste grămadă în stradă saltelele, cuverturile, hainele şi hîrtiile care ardeau. O ' ce clară înştiinţare a flăcărilor care, după o lună, aveau să înceapă să-i perpelească sufletul pentru veşnicie. între timp, singurul lucru sigur e că, profitînd de această ocazie, trecătorii care şi-au putut învinge spaima au "văzut. pentru prima dată interioarele lugubrului palat guvernamental. Unii s-au oprit chiar să examineze bucăţile pîrlite de barhet, stofă necunoscută în ţară. din care erau ţesute cearşafurile Supremului.
Pentru catolici, 24 august este ziua în care Diavolul iese singur. Mulţi au legat împrejurarea asta de culoarea pelerinei Dictatorului, deducînd că sfîrşitul îi era aproape." (Manuel Pedro de Pena, Scrisori.)
Focul aţipeşte fără a şti prea bine pe unde să atace. Arde mocnit cu scîntei, pîrlind hîrtiile şi transformîn-du-le in fum şi cenuşă. Aprinde dîre de scîntei prin colţuri. Nu îndrăzneşte să ajungă pînă la mine ; poate că nu reuşeşte să străbată mlaştina care-mi înconjoară cukuşui. Apa şi focul din care sînt alcătuit complotează acum, vrînd să mă lase într-o singurătate totală. Singur, într-o ţară stranie, plină de idioţi. Singur. Fără origine. Fără destin. închis într-o captivitate perpetuă. Singur. Fără sprijin. Fără apărare. Osindit să rătăcesc fără odihnă. Expulzat pe rînd din toate aziîele pe care le-am ales. împiedicat să cobor în mormînt... Haide: haide, că nu-i chiar aşa ! Nu lăsa moartea să te cufunde acum în auto-compasiunea care nu ţi-a umbrit viaţa-Morţii sînt foarte slabi. Dar mortul după moarte de trăieşte, puterea întreită şi-o găseşte.
Sînt perfect de acord că lupta asta ad astra per as-pera a făcut din mine un metis cu două suflete. ^n ^ sufletul-meu-rece. priveşte încă de pe acum "° ^ celălalt mal. unde timpul se linişteşte şi mairitt' ^ de-a-ndăratelea. Celălalt, sufletul-cald. veghează m^t*v/ ^dineul meu. Adept al îndoielii absolute, pot să "in^a,|at sprijinindu-mi piciorul drept diurn, care e prea i"
 nu mă mai poate susţine, pe piciorul sting-nocturn. j^sta încă rezistă. îmi susţine greutatea. O să mă ridic pentru o clipă. Trebuie să întreţin focul. El iese din Mine şi mă răstoarnă din nou pe spate'sub greutatea încărcăturii. îmi trage o palmă. Focul se Înteţeşte imediat. începe să danseze vesel, cu mai multă vioiciune decît înainte. Limbile lui aduc în cameră un fel de amurg- îmi trage încă o palmă. Răsună ca o lovitură de tun. Dau năvală dragoni, husari, grenadieri cu căldări de apa şi roabe de nisip. Toate efectivele, cu tot ce au în dotare. Ca atunci cînd am pus să-l ardă pe rugul de pulbere pe Jose Tomâs Isasi şi cînd focul lavei galbene a înaintat pînă-n biroul meu. Incendiul este acum înăbuşit încă o dată sub adevărate trombe de apă şi de ?nisip. Un potop de noroi cade în cameră prin uşi, ferestre, lucarne, hublouri, prin crăpăturile acoperişului. Stropi, snopi de stropi. Stropi de plumb topit, arzători şi îngheţaţi în acelaşi timp ; aversă mai mult decît soliidă, izbind puternic şi făetnd să-mi trosnească oasele. Pătrund, ard, străbat, ating, îngheaţă, topesc tot ce găsesc în bîrlogul meu. îl transformă într-o cloacă plină ochi, |n care plutesc sloiuri vîscoase, -insuliţe de flăcări. în mijloc, El, drept, cu hotărârea lui dintotdea-una, cu puterea suverană din prima zi. Ţinîndu-şi o mină la spate şi cealaltă în reverul tunicii. Rafalele de vînt şi de apă nu-l ating. Dau drumul uliimului anevrism al glasului, pe care-l ţineam de rezervă sub limbă. Scuip o insultă sîngeroasă. Vreau să-l exasperez : Chiar de-ar fi să ne îngroape pe unul la un capăt şi pe altul la celălalt capăt ai pămîn-tului. acelaşi eîine ne va găsi pe amîndoi ! Nu-mi recunosc glasul. Suflul ăsta care iese din plămin* şi pune in mişcare întreg aparatul de vorbire. Coarde, tuburi, alveole, ventricule, vălul palatului, limbă, dinţi, buze r'U mai alcătuiesc în gîtlejul meu zgomotul efemer pe ct>t-e noi îl numim glas. E atîta amar de vreme de cînd nu mai strig ! Să acordezi vorba cu sunetul gîndirii. Cel mai greu lucru din lume ! îmi trec mîna peste faţă în lruunerie. Nu mi-o recunosc. Să vezi într-o lampă două
I.ÎG9J
focare de lumină. Unul negru, altul alb. Într-un om. două chipuri. Unul viu, altul mort. Nu-l interesează Face pe indiferentul. Deschide uşa. Se îndreaptă către vestibul. Iese afară. îi văd silueta pe culoar, înconjurată ca de un nimb de filamentul luminii albe şi negre, care imprimă vene fosforescente întunericului, li aud spunîndu-i comandantului gărzii parola : PATRIA SAU MOARTEA ! Glasul lui umple întreaga noapte. Ultima parolă pe care mi-a fost dat s-o mai aud. Rămîne cusută în căptuşeala destinului concetăţenilor mei. Pământul se cutremură sub vibraţia acestei tânguiri. Se propaga de ia o santinelă la alta, pînă la toate hotarele nopţii. EU este EL, în mod definitiv, EU-SUPREMUL. Imemorial. Nepieritor. Mie nu-mi mai rămîne decît să-mi lepăd pielea cea veche. Mută. Numai liniştea mâ mai ascultă acum. răbdătoare, tăcută, aşezată lingă mine. pe mine. Doar mîna continuă să scrie fără încetare. Animal înzestrai cu viaţă proprie, agitîndu-se, răsucindu-se fără încetare. Scrie, scrie întruna, îmboldită, înfiorată de neliniştea convulsivă a convulsionarilor. Ultima ratio. ultima raţă scăpată de naufragiu. înscăunată în maşinăria Puterii Absolute, Persoana Supremă îşi'ridică propriul său eşafod, E spînzurată cu funia pe care chiar mîinile ei au împletit-o. Deus ex machina. Farsă. Parodie. Tfupa de măscărici a Supremului-Clovn. Doar mina mai scrie pe tăbliţă. Mîna care visează că .scrie. Visează că e trează. Numai treaz fiind, cel care doarme poate să-şi povestească visul. Mîna-faţâ-naufragiatt. scrie : Mâ simt căzînd printre păsările oarbe care cad la căderea nopţii în noaptea căderii. Ochii lor zdrobiţi nia muvjesc* cu sîngele lor. Păstrează imaginea căderii mele în mijlocul furtunii. Păsările astea sînt nebune ! Pasările astea sînt EU ! Atenţie ! Mă aşteaptă ! Dacă n\x plec cu valiza Dreptăţii, nu le voi mai întîlni niciodată---niciodată-..
niciodată...
niciodată...
niciodată...
niciodată...
13701
CHIAR NICIODATÃ ! ! !
Se întoarce. îi văd umbra lăţindu-se. îi aud paşii răsunînd. Ciudat că o umbră înaintează cu paşi atît de mari şi de hotărîţi. Baston şi bocanci cu ţinte. Urcă marţial. Face să scîrţîie lemnăria scărilor. Se opreşte pe ultima treaptă. Cea mai rezistentă. Treapta Neclintirii, a Puterii, a Autorităţii. Răsare haloul zveltei lui prezenţe. Nimbul de un roşu aprins în jurul siluetei întunecate. Continuă să înainteze. Pentru o clipă îl ascunde un stîlp. Apare din nou. E aici. îşi aşază la loc pe umăr volanul pelerinei şi intră în dormitor, inundîn-du-l cu o fosforescenţă stacojie. Umbra unei săbii se proiectează pe perete : unghia indexului mă ţinteşte. Mă străpunge. EL zîmbeşte. De două sute şapte ani mă tot scrutează cu privirea, trecînd pe lîngă mine. Ochi de foc. EU, făcînd pe mortul. Bagă cheile în broască. Pune la uşă druguri de cincizeci de ocale. îl aud străbătînd cu acelaşi pas cele treisprezece dependinţe ale Palatului Guvernamental şi efectuînd aceeaşi operaţie de încuiere, zăvorîre şi inspecţie ; de la sala de arme pînă la magaziile subdiviziilor generale, trecînd pe la latrine. Sînt sigur că nu i-a scăpat necontrolată nici măcar o singură crăpătură din imensa construcţie paralelipipedică, babilonică a Fortăreţei Supreme., Fumul incendiului stins după-amiază se răsuceşte fuior şi se linişteşte cînd ajunge în camera din faţă, în camera din dos, în camera unde zac. De ce nu se năruie odată şandramaua asta veche de atîta umezeală ! îmi spun în sinea mea plictisit, amintindu-mi dimineţile acelea cînd, după slujbă, mă duceam să mă uit la gropile săpate ? pentru fundaţii. Ascuns între mormane de pămînt roşu, purtind masca hainei mele de măreţ-ministrant-cîntă-rŞţ, vărsăm în gropi căruţe întregi de sare, în locul Pietrişului pe care-l aruncau lucrătorii. Nu-i slăbeam om ochi, în timp ce ei îşi făceau munca, iar eu mi-o tăceam pe a mea. Să dea Dumnezeu ca prima ploaie să dizolve sarea şi să te înghită pămîntul, şandrama Westemată ! strigau gîndurile mele, văzînd-o cum se udică   grea,  în patru colţuri, piramidală.  Vedea-te-aş
[571]
la pămînt într-o bună zi ! în mod sigur sarea gindită e mai rezistenta decît pietrişul de granit, gresia colinelor sau piatra nenorocirii. Sarea trupului meu îmbibat cu apă rămîne intactă în vîscozitatea celui de al Treilea Potop.
în ciuda aburilor, în ciuda zidirii ermetice, a pătruns şi prima muscă de stîrvuri : conicera tibialis. S-a stre-, curai pesemne  printr-o crăpătură sau printr-o fisură din altar. Muştele de stîrvuri sînt atrase de fascinaţia morţii.  Unele  emanaţii îşi  anunţă  iminenţa  atrăgînd micile muşte.: Abia "a încetat viaţa, că dau năvală alte soiuri de muşte. Migraţiile se succed. Din clipa în care -suflul corupţiei a devenit sensibil, instalîndu-se în realitatea cadaverică, soseşte cea dintîi : musca verde a cărei nume  ştiinţific  este  Lucilia  Caesar ;  musca albastră Azura Passimflorata, şi uriaşa muscă cu toracele vărgat în negru şi alb, numită Marele Sarcofag, stăvilar al acestei prime migraţii. Cea dintîi colonie de muşte care- dau fuga la savurosul semnal poate sădi în cadavre pînă la şapte ori opt generaţii de larve, care se strîng şi se înmulţesc în vreo şase luni. în fiecare zi, larvele Marelui Sarcofag cresc în greutate de două sute de ori. Atunci pielea cadavrelor devine de un galben care bate uşor în roz ; pîntecele bate în verde deschis, spatele, în verde închis. Cel puţin, astea ar fi culorile, dacă nu s-ar petrece totul în întuneric. Iată acu  ? următorul escadron de grenadiere cadavrofile : piofi        car fac viermi în brînză. Urmează apoi : columb:       >? c;; leiorele, ofirele şi floridele. îşi formează crlss       :.e c firimiturile de pîine pe bucăţile de şuncă sau ciorba ci fasole pe care o savurez cu atîta plăcere. Apoi descorr -punerea" îşi schimbă natura. O nouă fermentaţie, mi bogată decît cele precedente, mai vie şi mai dinamic; produce acizi graşi numiţi în mod vulgar grăsimea c: davrelor. Este sezonul dermestelor capricorniene,  ca" fac larve pline de peri lungi şi omizi din care vor ir* flori mai tîrziu fluturi frumoşi numiţi aglossas sau C!" ronas Borealis. Cîteva din materiile astea vor cnstali- ' şi vor străluci mai tîrziu, asemenea paietelor sau pep"
telor metalice în pulberea definitivă. Sosesc alte contingente de imigranţi. La descompunerea delicios neagră dau buzna silfidele avide cu ochi multicolori şi scin-teietori ca diamantul ; cele două specii de necrofore, homerele lirofore ale acestei epopei funerare, Eseadro-nul de acuarieni rotunzi şi încîrligaţi încep procesul de uscare şi mumifiere. După acuarieni (care în realitate se numesc acarieni, cu toate că eu prefer sa le spun acuarieni) urmează sarcopţuV Aceştia rod, HTestraiesc. taie în bucăţi ţesăturile zbîreite, ligamentele şi tendoanele transformate în materie răşinoasă, precum şi ca-lozităţile, substanţele cornoase, părul şi unghiile. A sosit clipa în care acestea încetează să crească; aşa cum se crede de obicei şi pe bună dreptate că o bucată, de vreme mai cresc la cadavre. Unghiile de ia picioare nu-mi vor mai creşte, iar p'leşuvia mea e iremediabilă, în sfîrşit, după trei ani, soseşte ultimul mare migrator, un coleopter negru, uriaş, mai mare decît Palatul Guvernamental, numit Tenebrio Obscurus, care dictează decretul dizolvării totale. Totul s-a sfîrşit. Duhoarea, ultimul semn de viaţă, a dispărut. Totul s-a-topit şi s-a şters. Nici măcar doliul nu mai este. Tenebrio Obscurus are proprietatea magică de a fi invizibil şi de a se afla peste tot. Apare şi dispare. îl găseşti în mai multe locuri în aceiaşi timp. Ochii lui cu milioane de faţete mă privesc, dar eu nu-i văd. îmi devorează imaginea, _dar eu nu o disting pe a lor învăluită în pelerina neagră cu căptuşeala roşie... (cele zece foi care urmează sint lipite şi pietrificate).
(începutul foii e ars)... şi nu mai poţi acţiona. Zici
ca nu vrei să participi la dezastrul Patriei tale, pe care
tu însuţi l-ai pregătit. Vei muri înainte. Va aaurî acea
Parte din tine care vede ce e muritor. Nu vei putea să
scapi fără să-l vezi pe cel care nu moare. ?Pentru că
râul cel mai mare dintre toate, grotesc Arhi-loh ?smin-
it, este-că mortul suferă veşnic şi pretutindeni, -orieit de
Ol't  ar  fi,  cu  tot  pămintul  şi uitarea  deasupra.  Ai
pPzut că Patria pe care-ai ajutat-o să se nască şi Re-
137:!]
voluţia care a ieşit gata înarmată din scăfîrlia tu au început şi s-au sfîrşit cu tine. Propriul tău orgoliu te-a făcut să spui că ai fost rodul unei naşteri îngrozitoare si al unui început de amestec. Te-ai amăgit şi ai amăgit si pe alţii, închipuindu-ţi că Puterea ta e absolută, Ţi-âi cheltuit zadarnic uleiul, bătrîne fost teolog devenit republican ! Ai crezut că-ţi joci pasiunea absolută pe principiul totul sau nimic. Oleum perdidiste. Ai încetat să crezi în Dumnezeu, dar n-ai crezut nici în popor cu adevărata mistică a Revoluţiei; singura care-l face pe un adevărat conducător să se identifice cu cauza ei. ţsi nu să se folosească de ea ca ascunziş pentru Persoana .verticală absolută» în care acum pasc orizontal viermii. Folosindu-te de cuvinte şi de dogme măreţe. m aparenţă juste, atunci cînd flacăra Revoluţiei se stinsese de mult în tine. ai continuat să-ţi înşeli concetăţenii cu cele mai grozave josnicii, cu viclenia cea mai mîrşavă şi perversă, cea a bolii şi a senilităţii. Bolnav de orgoliu şi de ambiţie, de laşitate şi de frică. te-ai închis în tine însuţi şi ai transformat izolarea silita a acestei ţări în bastion-ascunzătoare pentru propria ta persoană. Te-ai înconjurat de codoşi, care s-au căpătuit la adăpostul numelui tău ; ai ţinut poporul la distanţă, poporul de la care ai primit puterea şi suveranitatea fiind bine hrănit, ocrotit, crescut în teamă şi veneraţie, pentru că şi ţie, în fond, ţi-era teamă de el. dar de venerat nu-l venerai. Pentru oamenii-gloată ai devenit o Mare întunecime : marele Nobil Stăpîn care pretinde docilitate în schimbul unui stomac plin şi ai unui cap sec. Ignoranţa unei epoci de răspîntie. Mai bine ca oricine, tu ai ştiut că atîta timp cît oraşul şi pr]~ vilegiile lui domină totalitatea Comunei, Revoluţia nu e altceva decît propria ei caricatură. Orice mişcare cu adevărat revoluţionară, în timpurile actuale ale Republicilor noastre. începe evident numai cu Suveranitatea, ea un tot real. în act. Acum un secol, Revoluţia Comunarda a fost pierdută atunci cînd puterea poporului a fost trădată de către patricienii din capitală. Tu ai viu> să eviţi asta. Ai rămas la jumătatea drumului şi- nu U"al
C5Î4]
format adevăraţi conducători revoluţionari, ci doar o clică de lingăi aciuiaţi în umbra ta. Ai citit greşit voinţa Comunei şi în consecinţă ai acţionat greşit, în timp ce tîmpeniile de gerontrop se învîrteau în golul voinţei tale atotcuprinzătoare. Nu, mumie pricăjită, adevărata Revoluţie nu-şi înghite propriii ei copii. Numai pe bastarzi ; pe cei care nu sînt în stare s-o ducă pînă la ultimele ei consecinţe. Dincolo de propriile ei limite, dacă-i nevoie. Absolutul nu se teme să-şi ducă gîndui pînă la capăt. Tu ştiai asta. Ai copiat-o în hîrtiile astea fără destin şi fără destinatar. Ai şovăit. Eşti şi tu condamnat. Păcatul tău e mai mare decît al altora. N-ai nici o scăpare. Alţii vor fi înghiţiţi de uitare. Tu însă, fost Suprem, tu trebuie să dai socoteală pentru toate şi să plăteşti pînă la ultima lescaie... (foi lipite, urinarea este ilizibilă).
...la miezul nopţii, vei coborî în temniţe. Te vei plimba printre şirurile de hamacuri care atîrnă unele sub altele, putrezite de douăzeci de ani de beznă, suferinţă şi sudoare. Nu vei fi recunoscut. Nici măcar nu vei fi văzut. Nu vei fi văzut, nu vei fi auzit. Dac-ai mai fi avut glas, ţi-ar fi plăcut să-i insulţi, să ţipi la ei ca de obicei ; să te răzburii pe spectrele astea care îndrăznesc să te ignore. Ascultaţi ce vă spun, laşi şi blestemaţi ce sînteţi ! Ţi-ar fi plăcut să-i apostrofezi aşa, re-petînd pentru ultima oară ceea ce ai bălmăjit de mii de ori. Cel mai bun lucru, cel mai bun lucru dintre toate e că nimeni nu te mai ascultă. Degeaba răguşeşti strigînd în liniştea absolută. Vei străbate şirurile de deţinuţi. Ii vei privi pe fiecare drept în ochi, în ochii lor ur-duroşi, umflaţi de cataractă. Nici nu vor clipi. Vei şti oare dacă nu cumva visează, dacă nu cumva te visează ca pe un animal necunoscut, ca pe un monstru fără nume ? Vis. Un vis. Tot ce are mai tainic un om sau un animal. Nu vei fi pentru ei nimic altceva decît forma uitării. Un gol. O beznă în această beznă. în cele din Urmă te vei culca într-un hamac gol. Ultimul. Cel mai J°s din tot şirul de hamacuri care se leagănă uşor sub
1575]
ocale de fiei de o. sută de ori mai grele decît osemintele lor de spectre, Ros de timp şi de mucegai, hamacul se va prăbuşi la pămînt cu tine cu tot. Nimeni nu va rîde. Linişte de mormînt. îţi vei petrece întreaga noapte acolo, întins între resturile pestilenţiale. Cu ? ochii închişi, cu mîin-ile încrucişate pe piept. Sudoarea acestor nemernici, excrementele şi urina lor şiroind de la un hamac ta altul te vor umple de bale. vor ploua picături, picături de noroi sepulcral. Te vor strivi şi te vor afunda ' din ce în ce mai. mult. îţi vor ţinti imobilitatea cu stîlpii ăştia răsturnaţi. Stalactite ridicîndu-se pe suprema ta neputinţă. Cînd acarienii, silfidele, conicera tibialis, sarcofagele şi toate celelalte migraţii de larve şi omizi, de minuscule rozătoare şi scormonitoare necrofage voi sfîrşi eu ceea ce mai rămîne din onorabila ta non-persoană, în acea clipă, chiar în acea clipă te va cuprinde o grozavă dorinţă de a mînca.. O poftă grozavă. Atit de grozavă, incit dacă ai mînca toată- lume;, sau ai înghiţi întreg universul, tot ar fi prea puţin ca să-ţi potoleşti foamea. îţi vei aminti de oul pe care l-ai pus în cenuşa caldă pentru ultimul dejun, cel pe care n-ai mai apucat să-l mănînci. Vei face un efort supraomenesc pentru a încerca să ridici capul sub negurile grele cure te zdrobesc. Larvele vor continua să pasca liniştit în resturile taie. Din perii lor lungi vor ţese o perucă pentru a-ţi ascunde pleşuvia, pentru ca niciodată craniul tău lucios să nu mai sufere de frig. în timp ce te vor mînca .fript în sunetul lăutelor şi laudelor, tu. afon, afazic, cuprins de o muţenie cataroasă agravata de umiditate, te vei ruga să ţi se aducă oul, oul embrionar, oul uitat în cenuşă, oul pe care alţii mai şireţi ca tine şi mai puţin uituci j~ar fi mîncat mai de mult sau l-ar fi aruncat ia gunoi. Aşa se petrec lucrurile. Ei, ce părere ai, Supreme Defunct, dacă te lăsăm aşa, osîndvţ la o foame peroetuă, "Unduind după un ou, pentru că n-ai ştiut... ? (restul e deteriorat, ilizibil, v.rma'rea e ae negăsit, literele Cărţii sînl roase şi risipite).
APENDICE
1. Rămăşiţele SUPREMULUI
La 31 ianuarie 1961, o circulară oficială i-a invitat pe istoricii naţionali la un consiliu, avînd drept scop „să ia măsuri pentru a recupera rămăşiţele pămînteşti ale Dictatorului Suprem şi să restituie aceste relicve sacre patrimoniului naţional". Convocarea s-a extins la ansamblul cetăţenilor, îndemnîndu-i să ia parte la Cruciada Patriotică, destinată să recupereze atît mormîntul întemeietorului Republicii, cît şi resturile sale dispărute, lisipite de profanatori anonimi, duşmani ai Dictatorului Perpetuu.
Ecourile acestui îndemn s-au răspîr.dit pînă-n colţurile cele mai îndepărtate ale ţării. Ca şi în alte momente cruciale ale vieţii naţionale, toţi cetăţenii sar în ajutor ca un singur om şi răspund într-un singur glas,
Singura disonanţă în această afirmaţie plebiscitara este — o, ce surpriză ! — cea a specialiştilor, a cronicarilor şi cea făcută de foiletoniştii istoria! paraguayene. O incertitudine bruscă şi neaşteptată pare că umbreşte conştiinţa istoriografică naţională cu privdre la veritabilul şi autenticul craniu al Supremului. Părerile sînt împărţite ; istoricii se contrazic, discută, se ceartă cu ardoare, cu înverşunare. Ca şi cum o altă prezicere a Supremului s-ar fd adeverit, iată că această iniţiativă de unitate naţională devine terenul din care se iveşte lăstarul unui mic război civil, din fericire fără vărsare de sînge, deoarece totul nu e decît o înfruntare ce hîrţoage.
Iată, 'într-o sinteză fugară, unele mărturii ale celor "^i cunoscuţi istorici naţionali cu privire la aceasta Problemă  (sînt   consemnate   in  ordinea   prezentării) :
33-
Eu> supremul
[577]
Benigno Riquelme Garcia (23 februarie 1961) : „Permiteţi-mi să raportez Excelenţei Voastre că, personal şi bazîndu-mă pe informaţiile care mi-au fost aduse la cunoştinţă, sînt de părere că există motive puternice pentru a admite presupunerea că atît rămăşiţele (existente la Muzeul de Istorie Naţională din Buenos Aires), precum şi cele existente la Muzeul Godoi de aici au fost scoase dintr-un mormînt care a aparţinut fără îndoială omului ilustru evocat mai sus.
Ar putea fi discutată afirmaţia citată mai înainte conform căreia aceste rămăşiţe n-ar fi autentice, afirmaţie care-ar putea fi corectată sau confirmată de o expertiză neutră, pe care-mi permit s-o sugerez foarte respectuos Excelenţei Voastre, men-ţionînd c-ar putea fi efectuată de instituţiile enumerate mai jos :
.      SMITHSONIAN INSTITUT1ON United States National Museura 1      Washington, D.C.
DEPARTMENT OF ANTHROPQU3S?
Yale University
U.S.A.
I       PEABODY MUSEUM OF AMEBlCaJl A8CHA?()I4)G?
1 AND ETHNOLOGY Harvard University Cambridge, Massachusetts. U.S.A.
a căror competenţă şi imparţialitate în materie nu pot fi puse la îndoială. în ceea ce priveşte prudenţa necesară de care Guvernul Republicii trebuie să dea dovadă în toate demersurile întreprinse, din motive lesne de înţeles pe care nu are rost să le explicăm, cred că nu trebuie să cădem într-o precauţie excesivă şi să împingem lucrurile pînă acolo încît să nu ne folosim de un gest al cărei exemplaritate n-ar putea fi contestată, oricare ar fi verdictul centrelor ştiinţifice pe care mi-am permis să le propun.l' [La această scrisoare este adăugat un raport. în care se istoriseşte soarta rămăşiţelor de la Muzeul de Istorie Naţională din Buenos Aires şi care critică experiiza doctorului Felix F. Outes, recuzîndu-i şi infirmînâu-i ironic concluziile.l
[578]
Jesus Blanco Sănchez (14 martie 13C1) :
„în primul rînd trebuie să spun Excelenţei Voastre că sînt întru totul de acord şi găsesc perfect justificată decizia Guvernului Superior de a onora memoria eroilor noştri care au luptat pentru Independenţa Naţională. Aşa stînd lucrurile, din momentul în care Guvernul nostru îşi asumă sarcina acestor elemersuri, e-3te de o importanţă fundamentală ca ele să fie îndeplinite cu cea mai mare seriozitate şi, mai ales, să se ia toate măsurile nacesare pentru a evita surprizele neplăcute la care Guvernul Naţiunii nu poate fi expus.
Excelenţa Voastră ştie prea bine că dacă aceste resturi s-ar găsi la noi în ţară, atingerea obiectivului propus n-ar pune nici un fel de probleme, pentru că în ultimă instanţă primează numai sensul simbolic pe care, mai presus de orice, îl au aceste lucruri. Dar cum aceste resturi trebuie aduse de la Buenos Aires, unde acest erou al Independenţei Noastre a fost atît de mult combătut, mai ales de un puternic şi stăruitor curent de opinii opus persoanei sala şi mai ales operei sale politice, problema devine delicată şi vrednică de a fi studiată în mod minuţios şi obiectiv. în acest context, cred că respectivul curent de opinii a luat în prezent o nouă amploare în Argentina, şi pentru acest motiv trebuie să ne pregătim să facem faţă situaţiei, în eventualitatea că resturile existente la Muzeul de Istorie Naţională din Buenos Aires nu sînt autentice; dacă e aţa, ne-am expune în mod sigur unei campanii de (propagandă perfidă, care ar putea chiar să încerce să ne pună în4r-o postură ridicolă.
Nimeni nu se poate îndoi de autenticitatea documentului fee referă la cel care ar părea să demonstreze autenticitatea rămăşiţelor]. Dar eu cred că nu este suficient da grăitor, pentru că persoana care a păstrat o bună bucată de vreme relicvele ?«într-o cutie de fidea» şi apoi le-a dăruit unui străin ne spune elar că aşa-zisele relicve nu i-au trezit niciodată interesul şi nu >-au provocat nici cel mai vag sentiment patriotic."
Manuel Pena Vllla.mil (24 martie 1501) :
..Pentru a informa pe Excelenţa Voastră, respectînd un cri-
^liu  strict  de  cercets.re  ştiinţifică,  cor^iderăm  că  e  necesar
Sa râspundem la două întrebări care, cu toate că sînt legate,
«teu răspunsul la două probleme diferite. în primul rînd, restu-
1579}
rile existente la Muzeul Naţional din Buenos Aircs pot oare să fi aparţinut cu adevărat Dictatorului Perpetuu ? In al doilea rînd, starea actuală a investigaţiilor istorice referitoare la această problemă autorizează oare Guvernul Superior să întreprindă demersuri oficiale pentru ca aceste rămăşiţe pămîn-teşti să fie restituite ?
Pentru a răspunde !a prima problemă, trebuie să spun că nu sînt în măsură să afirm sau să neg eu certitudine că aceste rămăşiţe sînt autentice. înainte de orice răspuns, e nevoie să studiem demersurile întreprinse de domnul Loizaga pentru exhumarea rămăşiţelor din vechea biserică Encarnacion. în ceea ce priveşte acest subiect, există chiar versiunea domnului Loizaga, într-o scrisoare adrssată unui istoric argentinian, doctorul în istoria Estanislao Zeballos. Istoricul paraguayan lUcardo Lafuenie Machain, într-un foileton intitulat Moartea şi exhumarea rămăşiţelor Dictatorului Perpetuu al Paraguayului, reia această problemă,' fără să recurgă la variante importante şi fără să facă noi investigaţii. El citează ca martori oculari ai evenimentului pe părintele Becchi şi pe domnul Juan Silvano Gcdoi. Cel din urmă a scos cu acea ocazie, din acelaşi mormînt, un alt craniu, păstrat la Muzeul ăin Asuncion care-i poartă numele.
Observaţiile pe care ni le sugerează modul în care a procedat domnul Loizaga pentru aşa-zisa exhumare sînt următoarele : a) N-a acţionat condus de un spirit de cercetare istorică serios ţi nepărtinitor, ci împins da o pasiune politică ; b) Nu s-a bazat pe nici un examen al craniului efectuat de experţi, care să poată înlătura posibilitatea unei orori cu privire la autenticitatea rămăşiţelor exhumate." [Urmează alte observaţii care pun la îndoială autenticitatea craniului, observaţii bazate pe raportul doctorului paraguayan Pedro Pena, publicat în ziarul „La Prensa". Asuncion 1—11—1098, şi pe faimosul studiu freno-i.ogic al doctorului argentinian Felix F. Outes, din 1925, piesă cheie a acestei dispute asupra pieselor de muzeu, publicată m Buletinul Institutului de Cercetări Istorice, Facultatea de Fi-tosoîie si Litere din Duenos Aires (volumul IV, pp. 1 şi urm.)]
Julio Cesar Chaves {28 martie 1961) :
„Pe la jumătatea anului 1841, ambiţia politică paraguayana ara .foarte agitată. A fost dezlănţuită o polemică înflăcărată cu
(330J
privire la viaţa şi opera Supremului. Au începui să circule fel de fel de* pamflete şi afişe satirice, în proză sau versuri. Partizanii şi adversarii lui şi-au mobilizat toate forţele cu entuziasm. Cei din urmă au afirmat că Supremul nu era vrednic să se odihnească într-o biserică şi au anunţat public intenţia de a pune rr.îna pe rămăşiţe pentru a le arunca la gunoi. Se cuvine să anunţăm că, la puţin timp după aceea, într-o dimineaţă a apărut pe uşa bisericii un afiş, despre care se spune că însuşi Supremul îl trimisese din Infern şi în care cerea să fie ridicat din acest sfînt lăcaş pentru a fi izbăvit de păcate. Mai multe familii care au fost aprig urmărite de Suprem, printre care era şi familia Machafn, nu şi-au ascuns pe de altă parie intenţia de a se răzbuna profanînd rămăşiţele Supremului. La rîndul lor, adepţii săi nu stăteau cu manile în sîn. Aceştia au organizat numeroase demonstraţii populare, care s-au transformat în manifestaţii şi procesiuni pînă la mormîntul conducătorului lor. Tensiunea a crescut în cursul anului 1841 şi se pare că a atins punctul culminant la 20 septembrie, ziua în care s-a comemorat prima aniversare a morţii Dictatorului Suprem. Pasiunile dezlănţuite riscau să declanşeze un război civil; atmosfera se încingea şi risca să pună în pericol pacea naţiunii, atît de necesară pentru a înfrunta şi a rezolva gravele probleme internaţionale, economice şi sociale din acele momente. Consulii au hotărît atunci să acţioneze energic ; au făcut să dispară mausoleul unde se păstrau rămăşiţele şi le-au îngropat «nu se ştie unde». Conform versiunii lui Alfred De-tnersay (Le Bocteur Fronda, Dictatcur du Paraguay, 1850) : „A fost înhumat în biserica Encarnacion şi o coloană de granit însemna ultimul lui lăcaş, pentru venerarea şi prinosul numeroşilor lui adepţi. Se spune că la puţin timp de la aniversarea acestei zile de doliu mausoleul a dispărut ; se zvonea că rămăşiţele faimosului Dictator fuseseră transferate în cimitirul bisericii. O parte din această poveste era adevărată, dar guvernul consular, autor misterios al acestei măsuri inspirate de considerente politice, a respins orice gînd de profanare inutilă. Supremul se odihneşte acum într-un loc pe care pietatea acestor oameni i l-a ales, dar la umbra mormîntului său n-au încetat să se aciueze succesorii.
Thomas  Jefferson  Page,  comandantul   navei   nord-ameri- Watet Witch, care a sosit în Paraguay cu o misiune de
[5811
explorare şi cercetări, spune despre această situaţie următoarele : «Bisericile sînt menţinute în bună stare, dar una dintre ele este în mod sigur mai puţin frecventată decît celelalte. Oamenii din popor vorbesc foarte puţin despre asta, pentru că un mister înspăimîntător o înconjoară, depăşind limitele sacre. într-o paşnică dimineaţă, biserica a fost deschisă ca de obicei pentru rugăciune : monumentul s-a năruit, iar osemintele tiranului au dispărut pentru totdeauna. Nimeni n-a întrebat cum, nimeni n-a întrebat unde. Se zvonea doar că diavolul şi-a cerut ceea ce era al lui : trupul şi sufletul». (La Plata, The Argentina Con-feăeration and Paraguay, London, 1859.)
Rămăşiţele donate de Dr. Estanislao S. Zebaîlos Muzeului Naţional din Buenos Aires pot fi oare atribuite Dictatorului Perpetuu al Paraguayului ? Aceste rămăşiţe au fost timp de mai mulţi ani expuse în acest muzeu ; acum zac în pivniţele instituţiei, printre obiectele fără valoare.
Nu cunoaştem decît două păreri, ambele demne de încredere şi nefavorabile [se referă la studiile menţionate mai înainte]. Outes, un eminent om de ştiinţă împins de curiozitatea cercetătorului, a examinat pretinsele rămăşiţe. După examinare, a afirmat : «în primul rînd, calota craniană, prin caracterele ei morfologice şi prin particularităţile ei anatomice, aparţine unei persoane de sex feminin de peste patruzeci de ani, şi care după toate probabilităţile nu era europeană, sensu lato. între calotă şi masca facială nu există nici o legătură. Făcînd abstracţie de caracterele pe care le prezintă aceasta din urmă, orice efort de reconstituire plecînd de la cele două piese ar fi zadarnic, deoarece există în ambele cazuri un exces de os frontal. Asta demonstrează, prima fade, că ar proveni de la doi indivizi. în sfîrşit, maxilarul aparţine unui copil care-şi păstra la moarte toţi dinţii de lapte.»
Concluziile lui sînt, deci, următoarele : în primul rînd : calota aparţine unei femei de peste patruzeci de ani, care nu era europeană, ci negresă sau indigenă. în al doilea rînd: masca facială era a unui adult şi nu a unui bătrîrx. In sfîrşit, maxilarul aparţine unui copil de şase ani."
[582]
2.  Migraţia rămăşiţelor SUPREMULUI
R. Antonio Ramos (6 aprilie 1961) :
„Francisco Wisner de Morgenstern, care a scris o carte despre Dictatorul Suprem din însărcinarea Mareşalului Francisco Solano Lopez, observă următorul lucru : «La cîteva luni de la moartea Dictatorului, paracliserul bisericii a avut surpriza să găsească deschis mormîntul în care era îngropat. Nu s-a putut afla cine erau autorii acestei acţiuni ; totuşi, au lăsat urme care se pierdeau pe malurile fluviului Paraguay, unde se presupune cu destul temei că rămăşiţele Dictatorului au fost aruncate în apă, deoarece s-au găsit pe mal resturi care confirmă acest lucru. în vremea aceea circulau la Asuncion fel de fel de versiuni : una clin ele, cum că familia M... plătise oameni pentru a scoate rămăşiţele pămînteşti ale Dictatorului şi a le arunca în apă, asta ca să se răzbune pentru execuţiile ordonate de Dictator după ce se descoperise ultima conspiraţie a lui Yegros ; după altă versiune, o familie a scos rămăşiţele ca să le ardă şi să azvîrle cenuşa în cele patru vînturi ; şi, în sfîrşit, alta, versiunea cum că o altă familie, în înţelegere cu preotul, a pus să fie furate rămăşiţele pentru a le ascunde într-un alt loc»." [Comentariul compilatorului: După versiunea lui 'Vistier, care, bazîndu-se pe zvonuri, face să dispară rămăşiţele Supremului în apă, în foc, în aer sau în pămînt, sîntem confruntaţi cu faptul că migraţia acestor rămăşiţe, profanate de ură sau de răzbunare, nu s-a produs,]
Să continuăm, totuşi, cu depoziţia doctorului Ramos :
„Wisner de Morgenstern oferă totuşi o altă versiune, legată de o mărturie pe care o vom examina în continuare. Car-los Loizaga, care a făcut parte din triumviratul creat la Asuncion în 1869 şi care a negociat cu baronul de Cotegipe tratatul de pace cu Brazilia [se referă la guvernul marionetă instaurat da forţele de ocupaţie din războiul din '70, cu un an înainte <3e sfîrşitul lui], spune într-o scrisoare adresată doctorului Es-tanislao Zeballos că el [fostul triumvir Loizaga], însoţit de părintele Vecchi, paroh al bisericii Encarnacion, a exhumat «rămăşiţele tiranului». Aceste relicve — adaugă el — se aflau înainte într-un sarcofag lîngă altarul bisericii, şi parohul !>• Juan Gregorio Urbieta, devenit mai tîrziu episcop, le-a scos
{5831
într-o noapte, pe vremea lui D. Carlos Antonio Lopez, şi ie-o. îngropat în pai'nclis în amil 1841.
în scrisoarea lui Carlos Loizaga, acesta, afirmă că la exhumarea -«rămăşiţelor tiranului», era însoţit de părintele Vecchi. Dar Ricardo de Lafucnte Machain afirmă că a fost prezent şi Juan Silvano Godoy. «în ciuda rezervei păstrate cu privire la proiect — spune acesta — doctorul Juan Silvano Godoy, secretarul Tribunalului Superior de Justiţie, a aflat şi s-a hotărit să asiste, cu toate că nu fusese invitat. în ziua hotărîtă, cînd s-a lăsat noaptea, a aşteptat sosirea domnului Loizaga, ascuns în spatele unui stîlp al bisericii. S-a desprins din umbra stîlpuiui, învăluit într-o pelerină şi pe cap cu o pălărie uriaşă, ca un uriaş liliac cu cap de om. Din pricina surprizei pe care i-a produs-o asemenea apariţie, date fiind împrejurările, locul şi intenţiile intrusului, ori poate fiindcă acestea i se păreau ireproşabile, după ce i-a trecut spaima, domnul de Loizaga a acceptat fără greutate ca funcţionarul Godoy să se alăture lui şi lucrătorilor. Aceştia şi-au început lucrul. După ce au ridicat lespedea şi au răscolit pămîntul cu cazmalele, au început să apară rămăşiţe omeneşti. S-a presupus că rămăşiţele Dictatorului Suprem trebuie să fie cele de sus. Domnul Loizaga le-a adunat şi 2e-a pus într-o cutie de fidea, adusă special pentru asia. Dar între pămînt şi oseminte a apărut un alt craniu, pe care domnul Godoy l-a luat şi l-a băgat sub pelerină. Se zice că fostul triumvir, domnul Loizaga, l-a privit cum se îndepărtează şi. s-a îndoit pentru o clipă, întrebîndu-se care dintre cele două cranii era autentic. A continuat totuşi să creadă cu şi mai multă tărie că rămăşiţele pe care le-a strîns în cutia de fidea erau ale Supremului şi a pus-o în podul casei, în aşteptarea destinaţiei pe care urma s-o dea conţinutului său»." [Domnul Godoy a păstrat craniul luat în noaptea aceea în muzeul lui particular, demn de un om de vază al Renaşterii; aşa îneît chiar povestea acestor rămăşiţe rămîne risipită, sub semnul îndoielii, la răscrucea craniului bicefal al tiranului, comentează unii s-coliaşti.]
Doctorul Ramos ia din nou cuvîntul : „Să vedem acum ce s-a întîmplat cu craniul găsit de Loizaga. Fiind în trecere prin Asunciân în 1876, doctorul Honorio Leguizam6n, medic al ca-nonierei argentiniene Parând, a aflat că «rămăşiţele Dictatorului   Perpetuu   erau   în   mîinile  lui   Carlos   Loizaga».   Vestea
1584]
i_a fost adusă de familia acestuia din urmă. Leguizam6n a Jncercat «să vadă şi să examineze preţioasele rămăşiţa pămîn-teşti'*- La început Loizaga a refuzat, apoi a cedat în faţa rugăminţilor medicului argentinian [care-l îngrijise şi-l vindecase de o boală foarte gravă]. Iată ce povesteşte chiar doctorul Leguizamon : «Rămăşiţele mi-au fost prezentate într-o cutie de fidea. Mare mi-a fost dezamăgirea, cînd ra-am trezit în faţa unei grămezi informe de oase fragmentate sau sparte cu ciocanul. Avînd în vedere temperamentul pacientului meu şi ura lui veche împotriva Dictatorului, nu mi-a fost greu să ghicesc motivul acestor lovituri de ciocan. Din craniu, numai partea superioară era bine conservată. Din veşminte, am găsit doar talpa unui pantof care fusese purtat de un picior foarte mic; probabil cel al unui copil de vîrstă fragedă. Am obţinut de la domnul Loizaga, pe care l-am scutit de onorariile po care mi le datora, îngăduinţa de a lua cu mine craniul celui care fusese Supremul Paraguayului.»
Mai tîrziu — încheie doctorul Ramos — Leguizamon a dat partea de craniu nevătămată doctorului Estanislao Zebailos, care la rîndul lui a donat-o Muzeului de Istorie Naţională din Buer.os Aires. Conform ultimelor rapoarte, craniul nu mai este arătat publicului, aşa cum se îmimpla mai înainte. Avînd în vedere scurtele consideraţii de mai sus, care n-au pretenţia să epuizeze tema, nu se poate afirma că acel craniu de la Muzeul de Istorie Naţională din Buenos Aires este craniul Dictatorului Suprem. Nu există nici o certitudine pentru o asemenea afirmaţie.'1
Marco Antonio Laconich (21 aprilie 1961) :
„După căderea oraşului Asuncion în mîinile Triplei Alianţe, legionarii [paraguayeni] s-au instalat în capitala jefuită şi captivă. S-au pornit să sape pămîntul sfînt al strămoşilor ca nişte vîrcolaci frenetici, pentru a-şi potoli, răscolind rămăşiţele Supremului, ura lor veche de o jumătate de veac. în 1870, Loizaga făcea parte din Triumviratul constituit la Asuncion de aliaţi, ca guvern «paraguayan» provizoriu. Loizaga era un personaj suspus al Legiunii. Nu ne-am îndoit nici o clipă că a fost autorul profanării funerare, de care părea că se laudă în răspunsul adresat doctorului Zebailos. în afară de asta, se afla intr-o situaţie privilegiată pentru a săvîrşi acest act fără a fi
1583]
pedepsit; dar dacă a crezut că a descoperit mormîntul Dictatorului şi dacă a murit convins că posedă rămăşiţele, s-a înşelat amarnic. Toate lasă să se presupună că Loizaga a deschis o groapă comună şi a scos în întunericul nopţii rămăşiţele omeneşti pe care le-a păstrat apoi atîta timp în casă, închise într-o cutie de fidea. Afirmăm că e vorba de o groapă comună avînd în vedere rezultatele obţinute în analiza acestor oseminte ;,naliză făcută de doctoru! Outes. Osemintele fuseseră luate de doctorul H. Leguizamon.
Cine ştie dacă, printr-una din acele ironii ale soartei cu care lui Dumnezeu îi place să înăbuşe pizmele oamenilor, unele oseminte pe care Loizaga le păstra în cutia de fidea nu erau ale vreunui membru iubit al propriei sale familii... Pentru că Dictatorul, cînd a murit, presupun că nu mai avea dinţi de lapte !
«Rămăşiţele scheletului — spune Loizaga — le-am dus într-un cimitir.» Aceeaşi lipsă de martori pentru plimbările acestui gropar solitar. Dacă rămăşiţele scheletului au fost reconstituite ca şi craniul, avem tot dreptul că presupunem că erau compuse, de exemplu, din cinci fluiere [oase de femur), trei coloane vertebrale, cincizeci de coaste etc. ; de unde ar rezulta că   Dictatorul  a  fost  un   fenomen  scheletic   ieşit   din   comun.
în orice caz, e foarte curios că Loizaga şi Godoy au părăsit biserica, învăluiţi în penumbra nopţii, cu două cranii ale Dictatorului, ca şi cum ar fi fost un bicefal. Fiecare dintre ei era convins că a luat adevăratul craniu al Supremului."
[Nota compilatorului: Loizaga, după dezvăluirea unei bă-trîne sclave a familiei, păstra în acelaşi dulap o urnă care conţinea cenuşa bunicii dinspre mamă. Informatoarea, care era în deplinătatea facultăţilor ei mintale, în ciuda vîrstei mai mult decît centenare, mi-a declarat că într-o seară, din greşeală, a pregătit supa din cenuşa asta şi a servit-o la dejun. Sclava, azi eliberată, mi-a mai destăinuit că, deoarece stăpînii nu şi-au dat seama de greşeala ei, a umplut la loc urna funerară cu nisip din curte. M-a rugai cu insistenţă să nu o denunţ şi «să nu pun degeaba pe hîrtie braşoavele astea». Deoarece neglijenţa sclavei constituie un delict mult mai puţin grav decît profanarea comisă de Loizaga şi furtul rămăşiţelor Supremului, nu sînt indiscret dînd la iveală povestirea fostei sclave a fostului
[586]
triumvir, ci dimpotrivă am îndeplinit ceea ce consider a Ei o datorie de justiţie.]
Doctorul Laconich continuă :
„La 23 iunie 1906, doctorul Honorio Leguizamon i-a scris directorului ziarului La Naciân o scrisoare pe care o consider de cea mai mare importanţă. în această scrisoare, doctorul Leguizam6n, pe vremea aceea medic al canonierei argentiniene Parând, povesteşte împrejurările în care a obţinut de la Loizaga, în anul 1876, rămăşiţele cu pricina, care au fost cedate apoi doctorului Zebalios şi, în sfîrşit. oferita de acesta Muzeului de Istorie Naţională din Buenos Aires, în iulie 1890.
?M-am lovit la început de un răspuns negativ — scrie doctorul Leguizam6n — ; dar de îndată ce domnul Loizaga s-a convins că posedam informaţii din sursa cea mai vrednică da încredere, căci unii membri ai familiei lui i-au spus că ei mi le-au furnizat, a trebuit să cedeze rugăminţilor mele şi mi-a mărturisit tot adevărul : spiritul lui religios l-a îndemnat să exhumeze rămăşiţele care profanau locul unde fuseseră în-mormîntate. Rămăşiţele pămînteşti nii-au fost prezentate într-o cutie de fidea — şi adaugă următorul lucru, pe care se cuvine să-l reţinem : Mare mi-a fost decepţia cînd ra-ain trezit în faţa unei grămezi.informe de oase fragmentate...»
După deziluzia pe care a încercat-o, doctorul Leguizamon şi-a pus următoarea întrebare : «Starea fragmentară a scheletului n-ar putea rezulta din furia răzbunătoare a vreunei victime ? N-arn îndrăznit să-l întreb atunci...»
Scrisoarea lasă să plutească printre rînduri bănuiala că e foarte posibil ca Loizaga să fi spart oasele cu vreo ghioagă, răzbunîndu-se astfel pe Dictator. într-un post scriptum, doctorul Leguizamon întăreşte această bănuială, spunînd că <^era un foarte vechi obicei al indigenilor guarani să se răzbune pe cei care le fuseseră duşmani dezgropîndu-le osemintele şi zdro-bindu-le.»
Sincer vorbind, credem că acest obicei al indigenilor guarani e doar o descoperire a doctorului Leguizamon, născocită de el Pentru această împrejurare. Indigenii guarani se interesau mai degrabă de carnea duşmanilor decît de oasele lor ; cînd erau apetisanţi, îi mîncau în linişte. Dacă nu-i aşa, să ne spună «an  Staden.
[587]
Grămada informă de oase fragmentate pare să confirme teza gropii comune şi merge mînă-n mînă cu existenţa calotei craniene de la o femeie, cu masca facială a unui adult şi cu maxilarul unui copil, amestec âa oseminte stabilit prin expertiza făcută de doctorul Outes. Şi totuşi...
Doctorul Leguizamon afirmă în scrisoare cu a mai găsit în cutia cu fidea «talpa unui pantof care fusese purtat de un picior foarte mic*, ca singură rămăşiţă din veşminte. Se ştie cu Dictatorul Suprem avea mîinile şi picioarele foarte mici, lucru de care era foarte mândru, şi că asta i se părea o dovadă de nobleţe ; totuşi, expresia «foarte mic» ne duce cu gîndul la un copil.
Nu e deci recomandabil, după părerea mea, să se organizeze acest omagiu naţional, pentru a repatria rămăşiţe pămîn-teşti de o autenticitate tot atît de îndoielnică şi discutabilă ai şi rămăşiţele aflate în momentul de faţă în posesia Muzeului de Istorie Naţională din Buenos Aires. Antecedentele unei minciuni legate de cutia de fidea a legionarului Loizaga — încheie doctorul Laconicii — va întuneca inevitabil, în acest, ca?, omagiul adus ilustrei memorii a Eroului."
NOTA FINALA A COiVU'I.LATORULUl
Prezenta compilaţie a fost extrasă — mult mai cinstit ar fi să spunem sustrasă — din vreo douăzeci demit de dosare, editate sau inedite--; din toi atîtea volume, broşuri, ziare, scrisori şi tot jelui de mărturii pitulate, consultate, puricate, spionată în biblioteci şi arhive particulare şi oficiale. Trebuie să mai adăugăm la asta versiunile culese din izvoare aparţinmd tradiţiei orale, şi vreo cincisprezece viii de ore de interviuri gravate pe bandă de magnetofon, agravate de imprecizii şi de confuzii, interviuri luate unor presupuşi descendenţi ai unor presupuşi funcţionari ; interviuri luate unor presupuse rude. şi parerude ale Supremului, care ? s-au mândrit întotdeauna că n-a avut nici v.na ; interviuri luate unor epigoni, panegirişti şi detractori nu mai
puţin presupuşi şi nebuloşi.
Cititorul a observat probabil că, invers ăecîl textele obişnuite, acesta a fost mai tnlîi citit şi apoi scris. în loc să spună şi să scrie lucruri noi, acest text nu face ăecit să copieze fidel cce« ce alţii au apus şi au compus mai de mult. Nu există deci în această compilaţie nici o pagină, nici o frază, nici un cuvînt, d-e la titlu pînă ta nota finală, care să nil fi fost scrise în acest fel. «Orice istorie ne-conlemporană este suspectă», îi plăcea Su-premidid să spună. «Nu-i nei>oie să se ştie cum, s-au născut, ca să se vadă că asemenea poveşti fabuloase nu datează din vremea cînd au fost scrise. Există o mare diferenţă între o carte scrisă de un particular pentru popor şi o carte făcută de un popor. Atunci nimeni nu se poate îndoi că această carte este la fel de veche ca şi poporul care a dictat-o.»
Astfel, imitîndu-l încă o dată pe Dictator (dictatorii îndeplinesc tocmai această funcţia :  să-i înlocuiască pe
[3391
scriitori, pe istorici, pe artişti, pe gînditori etc), a-copis-tul declară, reluînd termenii unui autor contemporan, că povestea cuprinsă în aceste însemnări se reduce la faptul că povestea care trebuia povestită aici nu a fost povestită. Prin urmare, personajele şi faptele care figurează în aceste însemnări au cîşîigat, prin fatalitatea limbajului scris, dreptul la o existenţă fictivă şi autonomă în serviciul cititorului nu mai puţin fictiv şi autonom.
-------------------------------