Jorge Luis Borges

Artificii
(1944)

PROLOG
Chiar dacă sunt executate cu mai puţină stângăcie, piesele din această carte nu diferă de cele care alcătuiesc volumul anterior. Două dintre ele îngăduie, poate, o menţiune mai amplă: Moartea şi busola şi Funes cel ce nu uită. Cea de-a doua este o lungă metaforă a insomniei. Cea dintâi, în pofida numelor germane şi scandinave, se petrece într-un Buenos Aires de vis: întortocheata Rue de Toulon este Promenada Julio; Triste-le-Roy este hotelul unde Herbert Ashe a primit, şi poate nu a citit, volumul al unsprezecelea dintr-o enciclopedie iluzorie. După ce am redactat această ficţiune, m-am gândit la posibilitatea de a amplifica timpul şi spaţiul în care se desfăşoară: răzbunarea ar putea fi moştenită; termenele ar putea să se numere cu anii, poate cu veacurile; prima literă a Numelui ar putea fi articulată în Islanda; cea de-a doua, în Mexic; cea de-a treia, în Hindustan. Este nevoie oare să mai adaug că secta Hasidim include sfinţi şi că sacrificarea celor patru vieţi pentru a obţine cele patru litere pe care le impune Numele este o fantezie pe care mi-a dictat-o forma povestirii mele?
Post-scriptum din 1956. — Am adăugat la această serie trei povestiri: Sudul, Secta Fenix şi Sftrşitul. În afară de un personaj — Recabarren — a cărui imobilitate şi pasivitate slujea drept contrast, nimic sau aproape nimic nu este invenţia mea în cuprinsul scurt al ultimei povestiri; tot ce se află în ea există implicit într-o carte celebră, iar eu am fost primul care a descifrat-o sau, cel puţin, am făcut cunoscute rezultatele acestei operaţii. În alegoria lui Fenix mi-am asumat sarcina de a sugera un fapt comun — Secretul — într-un mod şovăitor şi treptat, care să se dovedească până la urmă lipsit de echivoc; nu ştiu până unde m-a însoţit norocul. Despre Sudul, care este probabil cea mai bună din aceste povestiri, e de ajuns să-l previn pe cititor că este cu putinţă să fie citită ca o naraţiune directă a unor fapte cu caracter epic, dar şi în alte feluri.
Schopenhauer, De Quincey, Stevenson, Mauthner, Shaw, Chesterton şi Leon Bloy formează grupul eterogen al autorilor pe care-i citesc necontenit în fantezia cristologică intitulată Trei versiuni ale lui Iuda, cred că percep influenţa îndepărtată a celui din urmă.
J.L.B, Buenos Aires, 29 august 1944

FUNES CEL CE NU UITĂ

Mi-l amintesc (eu n-am dreptul să pronunţ verbul acesta sacru, un singur om a avut, pe această lume, un astfel de drept, şi omul acela a murit) cu o pasionarie întunecată, floare a suferinţei, în mână, privind-o aşa cum n-a privit-o nimeni, chiar dacă ar fi privit-o din zorii zilei până noaptea târziu, o viaţă întreagă. Mi-l amintesc, cu chip taciturn, prelung, de indian, singuratic şi îndepărtat, înapoia ţigării. Îmi aduc aminte (aşa cred) de mâinile lui prelungi, de luptător, iar aproape de ele de un ceai de mate într-un vas pe care se afla stema ţării Banda Oriental; mi-amintesc de un covor gălbui în faţa ferestrei, ca un vag peisaj lacustru. Mi-amintesc bine glasul său; un glas aşezat, resemnat şi nazal, de vechi om al ţărmurilor, fără şuieratul italienilor de azi. Nu l-am văzut mai mult de trei ori; ultima dată în 1887... Mi se pare foarte fericită hotărârea ca toţi cei care l-au cunoscut să scrie despre el; mărturia mea va fi, poate, cea mai scurtă şi, neîndoielnic, cea mai săracă, dar cea mai puţin imparţială din volumul pe care-l veţi edita dumneavoastră. Condiţia mea deplorabilă de argentinian mă împiedică să recurg la ditiramb — gen obligatoriu în Uruguay când subiectul este un uruguayan. Literat, fumător, porteno; Funes n-a pronunţat aceste cuvinte injurioase, dar mă tem destul de mult că eu reprezentam pentru el astfel de nenorociri. Pedro Leandro Ipuche a scris despre Funes că ar fi fost un precursor al supraoamenilor, „un Zarathustra sălbatic şi neaoş"; nu discut aceasta, dar nu trebuie uitat faptul că era din Fray Bentos, cu anumite limite de netrecut.
Prima mea amintire despre Funes este foarte clară. Îl văd într-o după-amiază de februarie sau martie a anului o mie opt sute optzeci şi patru. Tatăl meu mă luase să-mi petrec vara la Fray Bentos. Mă întorceam cu vărul meu, Bernardo Haedo, de la ferma din San Francisco. Veneam călare, cântând şi aceasta nu era singura pricină a fericirii mele. După o zi mohorâtă, s-a dezlănţuit o furtună uriaşă, cu nori negri ce acoperiseră cerul. O însufleţea vântul de sud; copacii aproape că înnebuniseră; mi-era frică (trăgeam nădejde) că ploaia ne va surprinde într-un câmp gol. Am fugit la întrecere cu furtuna. Am pătruns pe o uliţă ce se adâncea între două trotuare înalte de cărămidă. Se întunecase, brusc; am auzit paşi grăbiţi, aproape tainici, pe sus; mi-am ridicat privile şi am văzut un băiat care fugea pe trotuarul îngust şi distrus, ca pe un perete prăbuşit. Îmi amintesc pantalonii şi sandalele, ţin minte ţigara pe chipul aspru, risipind un nor fără margini. Bernardo l-a strigat pe neprevăzute: Cגt e ceasul, Ireneo? Fără să se uite la cer, fără să se oprească, acesta i-a răspuns: Opt fără patru minute, tinere Bernardo Juan Francisco. Glasul îi era bărbătesc, aproape batjocoritor.
Eu sunt atât de neatent, încât dialogul pe care-l povestesc nu mi-ar fi atras atenţia dacă nu mi l-ar fi repetat vărul meu, pe care-l stimula (cred) un anume orgoliu local şi dorinţa de a se arăta nepăsător la triplul răspuns al celuilalt.
Mi-a spus că băiatul din uliţă era un anume Ireneo Funes, cunoscut prin câteva ciudăţenii, ca aceea de a nu se împrieteni cu nimeni şi cea de a şti întotdeauna cât e ora, asemeni unui ceasornic. A mai adăugat că era copilul unei spălătorese din sat, Maria Clementina Funes şi că, după cum spuneau unii, tatăl său era un medic de la sărărie, un englez, O'Connor, iar alţii, un îmblânzitor sau o călăuză din provincia Salto. Locuia cu mama sa, într-o casă ce se înalţă imediat ce coteşti după ferma Laureles.
־n anii optzeci şi cinci, optzeci şi şase, ne-am petrecut vara în Montevideo. În optzeci şi şapte m-am întors la Fray Bentos. Am întrebat, cum era şi firesc, de toţi cunoscuţii şi-n cele din urmă de „cronometrul Funes". Mi-au răspuns că l-ar fi trântit un mânz sălbatic în ferma de la San Francisco şi că a rămas paralitic, fără nici o speranţă. Mi-amintesc senzaţia de magie supărătoare pe care mi-a produs-o această ştire; singura dată când l-am văzut, veneam călare de la San Francisco şi el păşea pe ceva înalt; întâmplarea, povestită de vărul Bernardo, semăna mult cu un vis construit din date trecute. Mi-au mai spus că nu se mişca din pat, cu ochii ficşi la smochinul din fund, sau la o pânză de păianjen. După-amiezile îngăduia să fie scos la fereastră. Era atât de mândru încât ajungea să vorbească de binefacerea loviturii care-l fulgerase... De două ori l-am văzut înapoia gratiilor, care repetau în mod grosolan condiţia sa de etern prizonier, o dată, nemişcat, cu ochii închişi; altă dată, de asemeni nemişcat, absorbit de contemplarea unei crengi mirositoare de santonină.
Nu fără o oarecare semeţie deşartă, eu începusem pe atunci învăţarea metodică a latinei. În geamantanul meu se afla De viris illustribus, a lui Lhomond, Thesaurus, de Quicherat, comentariile lui Iulius Cezar şi un volum fără pereche din Naturalis historia de Plinius, care depăşea (şi continuă să depăşească) virtuţile mele medii de latinist. Într-un sat mărunt se află totul; Ireneo, în căsuţa sa de la ţărmuri, n-a întârziat să afle de sosirea acestor cărţi neobişnuite. Mi-a scris o scrisoare compusă frumos, ceremonioasă, în care îşi amintea de întâlnirea noastră, spre nefericire fugară, „în ziua de şapte februarie o mie opt sute optzeci şi patru", ponderea glorioasele servicii pe care don Gregorio Haedo, unchiul meu, mort chiar în anul acela, „le-a adus celor două patrii în curajoasa zi de la Ituzaingo" şi mă ruga să-i împrumut oricare din cele două volume, împreună cu un dicţionar bun „pentru o mai bună înţelegere a textului original, pentru că încă nu cunosc latina". Promitea să restituie totul în bune condiţii, imediat. Scrisul era perfect, foarte conturat; ortografia, asemănătoare tipului preconizat de Andres Bello: i pentru y, j pentru g. La început m-am gândit fireşte că-i vorba de o glumă. Verii mei m-au asigurat că nu, că toate acestea erau lucruri adevărate şi fireşti pentru Ireneo. Nu ştiam dacă să atribui neobrăzării, ignoranţei sau stupidităţii gândul că latina nu avea nevoie de nici un alt instrument decât de un dicţionar; pentru a-l deziluziona definitiv i-am trimis Gradus ad Parnassum de Quicherat şi opera lui Plinius.
La patrusprezece februarie mi-au telegrafiat de la Buenos Aires să plec acolo imediat, pentru că tatăl meu nu se simţea „deloc bine". Dumnezeu să mă ierte; prestigiul de a fi destinatarul unei telegrame urgente, dorinţa de a comunica întregului Fray Bentos contradicţia dintre forma negativă a ştirii şi adverbul peremptoriu, ispita de a dramatiza durerea mea, arătând o bărbăţie stoică, m-au îndepărtat, poate, de orice durere posibilă. Făcându-mi valiza, am observat că-mi lipseau Gradus מn primul volum din Naturalis historia. Vasul „Saturn" ridica ancora în ziua următoare, de dimineaţă; în noaptea aceea, după cină, m-am îndreptat spre casa lui Funes. M-a înspăimântat ideea că noaptea va fi nu mai puţin plictisitoare ca ziua.
־n căsuţa modestă m-a primit mama lui Funes.
Mi-a spus că Ireneo se află în camera din fund şi că nu trebuie să mă surprindă dacă-l voi găsi pe întuneric, pentru că Ireneo ştia să-şi petreacă orele moarte fără să aprindă lumina. Am străbătut curtea pietruită şi coridorul îngust; am ajuns în cea de-a doua curte. Aici se înălţa o boltă de viţă; întunericul mi s-a părut, poate, desăvârşit. Şi-am auzit deodată glasul bărbătesc şi batjocoritor al lui Ireneo. Vorbea în latină, intona (ca de dincolo de întuneric) cu o desfătare nemărginită un discurs, o rugăminte sau o incantaţie. Silabele romane răsunau în curtea nepietruită; teama mea le credea indescifrabile şi nesfârşite; mai târziu, în timpul lungii discuţii din acea noapte, am aflat că făceau parte din primul paragraf al celui de-al douăzeci şi patrulea capitol, cartea a şaptea, din Naturalis historia. Subiectul acestui capitol este memoria; ultimele cuvinte au fost ut tulul non iisdem verbis redderetur auditum.
Fără cea mai mică schimbare de voce, Ireneo mi-a spus să intru. Stătea în pat şi fuma. Mi se pare că nu i-am văzut faţa până în zorii zilei. Cred că-mi amintesc însă jeraticul ţigării, încăperea mirosea uşor a umezeală. M-am aşezat; i-am repetat istoria cu telegrama şi cu boala tatălui meu.
Ajung, în clipa aceasta, la punctul cel mai dificil al povestirii mele, care nu are (e momentul ca cititorul s-o ştie de-acuma) nici un subiect în afara dialogului de la care a trecut o jumătate de secol. Nu voi încerca să reproduc cuvintele lui, irecuperabile de-acum. Prefer să rezum cu veridicitate multele lucruri pe care mi le-a spus Ireneo. Stilul indirect este îndepărtat şi palid; ştiu că astfel sacrific efectul povestirii mele; că cititorii trebuie să-şi închipuie întretăiatele perioade care m-au plictisit מn noaptea aceea.
Ireneo a început să înşiruie, în latină şi spaniolă, cazurile de memorie prodigioasă înregistrate de Naturalis historia: Cirus, regele perşilor, care ştia să-i cheme pe nume pe toţi soldaţii din armata sa; Mitridate Eupator, care împărţea dreptatea în cele 22 de limbi ale imperiului său; Simonides, inventatorul mnemotehnicii; Metrodoro, care profera arta de a reproduce cu fidelitate ceea ce asculta o singură dată. Cu o bună-credinţă evidentă s‑a mirat că astfel de cazuri ar putea produce uimire. Mi-a spus că înaintea după-amiezii când l-a trântit mânzul sălbatic, el era la fel cu toţi oamenii: un orb, un surd, un zăpăcit, un uituc. (Am încercat să-i amintesc de perceperea sa exactă a timpului, de memoria sa privind numele oamenilor, nu mi-a dat atenţie.)
Zece ani a trăit ca unul care visează: privea fără să vadă, asculta fără să audă, uita totul, aproape totul. Când a căzut, şi-a pierdut simţirea; când şi-a revenit, prezentul era aproape intolerabil prin bogăţia şi puritatea sa, precum şi prin amintirea celor mai îndepărtate şi mai triviale lucruri. Puţin după aceea şi-a dat seama că era infirm. Faptul acesta abia l-a interesat A socotit (a simţit) că nemişcarea era un preţ prea mic. De-acum memoria şi percepţia sa erau infailibile.
Noi, dintr-o privire, percepem trei pahare pe masă; Funes, toţi lăstarii şi ciorchinii pe un butuc de vie. Ştia forma norilor australi din ziua de treizeci aprilie o mie opt sute optzeci şi doi, şi putea s-o compare cu nervurile unei cărţi din hârtie spaniolă pe care o privise o singură dată sau cu crestele de spumă pe care o vâslă le-a ridicat pe Rio Negro în ajunul luptei de la Quebracho. Aceste amintiri nu erau simple; fiecare imagine vizuală era legată de senzaţii musculare, termice etc. Putea să reconstruiască toate visele. De două sau de trei ori reconstruise câte o zi întreagă. Mi-a spus: Eu singur am mai multe amintiri decât toţi oamenii de când lumea e lume. Şi-a continuat: Visele mele sunt ca veghea dumneavoastră. Iar spre ziuă a adăugat: Memoria mea, domnule, este asemeni unui depozit de gunoi. O circumferinţă pe o tablă, un triunghi drept, un romb, sunt forme pe care le putem intui în întregime; acelaşi lucru se petrecea cu Ireneo în legătură cu coama unui cal, cu vârful unui cuţit păstoresc, cu focul schimbător şi cu infinitele fire de cenuşă, cu multele feţe ale unui mort în lungul priveghi. Nu ştiu câte stele vedea pe cer.
Aceste lucruri mi le-a spus el; nici atunci, nici după aceea, nu l-am pus la îndoială. Pe vremea aceea nu exista cinematograf, nici fotograf, totuşi, este neverosimil şi de necrezut că nimeni nu făcuse un experiment cu Funes. E adevărat că trăim cu întârziere tot ceea ce poate fi amânat. Poate că ştim cu toţii destul de bine că suntem nemuritori şi că, mai devreme sau mai târziu, toţi oamenii vor face totul şi vor şti orice.
Glasul lui Funes, din întuneric, continua să se audă.
Mi-a spus că prin 1886 ar fi descoperit un sistem original de numărătoare şi că în foarte puţine zile ar fi depăşit douăzeci şi patru de mii. Nu-l transcrisese pentru că ceea ce gândea o singură data nu mai putea fi şters. Primul său stimul, cred, a fost neplăcerea că cei treizeci şi trei de uruguayeni necesitau două semne şi trei cuvinte, în loc de un singur cuvânt şi un singur semn. A aplicat după aceea acest înşelător sistem la alte numere.
־n loc de şapte mii treizeci, spunea, de exemplu, Maximo Perez; în loc de şapte mii patrusprezece, Calea ferată; alte numere erau Luis Melian Lafinur, Olimar, sulf, samarele, balena, gazul, cazanul, Napoleon, Agustin din Vedia. ־n loc de cinci sute spunea nouă. Fiecare cuvânt avea un semn particular, un fel de mască; ultimele erau foarte complicate... Am încercat să-i explic că această rapsodie de vorbe ilogice erau, în mod precis, contrariul unui sistem de numărătoare. I-am spus că a rosti 365 însemna a rosti trei sute şasezeci şi cinci unităţi; analiză care nu mai există în „numerele" Timotei cel Negru sau manta de carne. Funes nu m-a înţeles sau n-a vrut să mă înţeleagă.
Locke, מn secolul al XVII-lea, a fundamentat (şi a demonstrat) o limbă imposibilă, în care fiecare lucru individual, fiecare piatră, fiecare pasăre şi fiecare creangă ar fi avut un nume propriu; Funes şi-a imaginat odată o limbă asemănătoare, dar a distrus-o fiindcă i s-a părut mult prea simplă şi mult prea ambiguă. Într-adevăr, Funes nu numai că-şi amintea fiecare frunză, din fiecare copac, din fiecare munte, ci fiecare din dăţile când a privit-o sau şi-a închipuit-o. S-a hotărât să reducă fiecare din zilele sale trecute la şaptezeci de mii de amintiri, pe care să le noteze după aceea prin cifre. L-au împiedicat două motive: convingerea că o astfel de treabă ar fi fost fără capăt, şi convingerea că era ceva inutil. S-a gândit că în ceasul morţii nu ar fi terminat încă de clasificat amintirile din copilărie.
Cele două proiecte pe care le-am notat aici (un vocabular infinit pentru seria naturală a numerelor, un inutil catalog mental al tuturor imaginilor amintirii) sunt o prostie, dar relevă o anume grandoare gângavă. Ne lasă să întrezărim sau să pătrundem în lumea vertiginoasă a lui Funes. Acesta, să nu uităm, era incapabil de idei generale, platonice. Nu numai că îi era greu să înţeleagă că simbolul generic de cגine ar cuprinde toţi indivizii împrăştiaţi, de diverse mărimi şi diverse forme; îi supăra faptul că un câine de la trei şi patrusprezece (văzut dintr-o parte) ar fi putut să aibă acelaşi nume cu câinele de la trei şi un sfert (văzut din faţă). Propriul său chip în oglindă, mâinile sale îl surprindeau de fiecare dată. Swift spune că împăratul din Lilliput discernea mişcarea minutarului; Funes discernea înaintarea tăcută şi statornică a corupţiei, a cariilor, a oboselii. Observa progresul morţii şi umezelii. Era solitarul şi lucidul spectator al unei lumi multiforme, instantaneu şi aproape de nesuportat prin exactitatea sa. Babilonia, Londra şi New York-ul au înspăimântat cu splendoarea lor feroce imaginaţia oamenilor; nimeni, în turnurile zgârie-norilor săi populaţi sau pe bulevardele grăbite nu a simţit căldura şi presiunea unei realităţi atât de neobosite ca cea care, zi şi noapte, se prăbuşea peste nefericitul de Ireneo, în săracul său cartier sudamerican. Îi era foarte greu să doarmă. A dormi, pentru el, însemna a te îndepărta de lume; Funes, în pat, cu faţa-n sus, pe întuneric, îşi închipuia fiecare crăpătură, fiecare ramă din casele precise care-l înconjurau. (Repet că cea mai neînsemnată din amintirile sale era mult mai minuţioasă şi mai vie decât orice percepere a noastră a unei plăceri fizice sau a unei furtuni.) Spre răsărit, pe un teren viran, existau câteva case noi, necunoscute. Funes şi le închipuia negre, compacte, făcute din ceaţă omogenă; în partea aceea se întorcea cu faţa pentru a adormi. Obişnuia să se închipuie, de asemeni, în adâncul râului, legănat şi anulat de curenţi.
־nvăţase fără efort engleza, franceza, portugheza, latina. Bănuiesc, cu toate acestea, că nu era foarte capabil să gândească. A gândi înseamnă a uita deosebiri, a generaliza, a abstractiza. În lumea dezordonată a lui Funes nu existau decât amănunte, cazuri imediate.
Neîncrezătoarea claritate a dimineţii a pătruns în curtea nepietruită.
Atunci am văzut chipul glasului care-mi vorbise toată noaptea. Ireneo avea nouăsprezece ani; se născuse în 1868; mi s-a părut monumental ca bronzul, mai vechi decât Egiptul, anterior profeţilor şi piramidelor. M-am gândit că fiecare din cuvintele mele (fiecare din gesturi) va dura în memoria sa implacabilă; m-a prostit spaima de a multiplica gesturile inutile.
Ireneo Funes a murit מn 1889, de congestie pulmonară.
1942

FORMA SPADEI
Lui E. H. M.

־i străbătea faţa o cicatrice adâncă: un arc cenuşiu, aproape perfect, care într-o parte se sprijinea pe tâmplă, iar în cealaltă pe obraz. Numele său adevărat n-are importanţă; în Tacuarembo toţi îi spuneau Englezul din La Colorada. Stăpânul acestor întinderi, Cardoso, nu voia să vândă; am auzit că Englezul a recurs la un argument imprevizibil: i-a mărturisit istoria secretă a cicatricei. Englezul venea dinspre frontiera din Rio Grande do Sul; n-au lipsit cei care să spună că în Brazilia făcuse contrabandă. Câmpiile erau pline de iarbă; adăpătorile, amare; Englezul, pentru a îndrepta acest lucru, a lucrat cot la cot cu peonii. Se spune că era sever până la cruzime, dar scrupulos de drept. Se mai spune că era băutor; de două ori pe an se închidea în camera de lângă terasă şi ţâşnea după două, trei zile, ca după o bătălie sau după o ameţeală, palid, tremurând, viclean şi la fel de autoritar ca mai înainte. Îmi amintesc privirile reci, uscăţimea energică, mustaţa neagră. Nu se împrietenea cu nimeni; e drept că spaniola sa era rudimentară, brazilienizată. În afară de câte o scrisoare comercială sau de vreun buletin, nu primea nici un fel de corespondenţă.
Ultima dată când am străbătut provinciile din Nord, creşterea râului Caraguata m-a obligat să întârzii noaptea în La Colorada. La câteva minute am început să cred că sosirea mea era nedorită; am încercat să câştig bunăvoinţa Englezului; am apelat la cea mai puţin perspicace dintre pasiuni: patriotismul. I-am spus că o ţară, cu spiritul Angliei, era de neînvins. Interlocutorul meu a fost de acord, dar a adăugat surâzând că el nu era englez. Era irlandez, din Dungarvan. O dată spus acest lucru, a tăcut, ca şi când ar fi destăinuit un secret
Am ieşit, după cină. să privim cerul. Ploaia încetase, dar dincolo de crestele Sudului, colţuroase şi teşite de fulgere, se urzea o furtună nouă. Pe masa neacoperită din sufragerie, peonul care ne servise cina a adus o sticlă cu rom. Am băut mult, în tăcere.
Nu ştiu cât era ceasul când mi-am dat seama că eram beat; nu ştiu ce inspiraţie, ce exaltare sau ce plictiseală m-a făcut să pomenesc de cicatrice. Faţa englezului s-a întunecat; câteva clipe m-am gândit că are să mă dea afară din casă. În cele din urmă mi-a spus cu glasul său obişnuit:
— Vă voi povesti istoria rănii mele, cu o singură condiţie: să nu desconsideraţi nici oprobriul, nici împrejurările infamiei.
Am primit. Aceasta este istoria pe care mi-a spus-o, alternând engleza cu spaniola şi chiar cu portugheza:
„Prin 1922, מntr-unul din oraşele din Connaught, eram unul dintre cei mulţi care conspirau pentru independenţa Irlandei. Dintre tovarăşii mei, câţiva mai trăiesc ocupându-se cu lucruri paşnice; în deşerturi, sub culorile Angliei; un altul, cel mai curajos dintre toţi, a murit în curtea unei închisori, în zorii zilei, împuşcat de oameni încă adormiţi; alţii (nu cei mai nefericiţi), şi-au dat viaţa anonimelor şi aproape secretelor lupte din războiul civil. Eram republicani, catolici; eram, aşa presupun, romantici. Irlanda nu era pentru noi numai viitorul utopic şi prezentul intolerabil; ea reprezenta o amară şi mângâietoare mitologie, turnurile rotunde şi mlaştinile roşii, repudierea lui Parnell şi lungile balade care cântă furtul taurilor, cei ce într-o altă incarnaţie au fost eroi, iar în altele peşti şi vârfuri de munţi... Într-o după-amiază pe care nu o voi uita niciodată, ne-a sosit un participant din Munster: un anume John Vincent Moon.
Avea cel mult douăzeci de ani. Era slab şi prost în acelaşi timp; lăsa neplăcuta impresie că e nevertebrat. Studiase cu fervoare şi vanitate aproape toate paginile a nu ştiu cărui manual comunist; materialismul dialectic îi servea pentru a pune capăt oricărei discuţii. Motivele care-l fac pe un om să-l urască pe altul sau să-l iubească sunt infinite; Moon reducea istoria universală la un surd conflict economic. Spunea că revoluţia era predestinată să triumfe. I-am spus că pe un gentleman nu-l pot interesa decât cauze pierdute... Era noapte; am continuat să discutăm în contradictoriu pe coridor, pe scară, apoi pe străzile pustii. Judecăţile lui Moon m-au impresionat mai puţin decât tonul său apodictic. Noul tovarăş nu discuta: dicta sentinţe cu dispreţ şi cu o anume furie.
Când am ajuns la ultimele case, nişte împuşcături neaşteptate ne-au lipit de pământ (înainte sau după, am mers pe lângă zidul orb al unei fabrici sau al unei garnizoane.) Am intrat pe o stradă de pământ; un soldat, uriaş în lumină, a ţâşnit dintr-o cabană incendiată. Ne-a poruncit, strigând, să ne oprim. Am grăbit pasul. Prietenul meu nu m-a urmat. M‑am întors: John Vincent Moon stătea nemişcat, fascinat, eternizat parcă de teroare. Am înaintat, l-am doborât pe soldat dintr-o lovitură, l-am scuturat pe Vincent, l-am insultat şi i-am poruncit să mă urmeze. A trebuit să-l iau de braţ; pasiunea fricii îl anihila. Am fugit, sub noaptea străpunsă de focul incendiilor. Descărcătura unor împuşcături ne-a căutat; un glonţ a atins umărul drept al lui Moon; acesta, în timp ce fugeam printre pini, a scos un suspin palid.
־n toamna aceea a lui 1922 eu mă adăpostisem în quinta generalului Berkeley. Acesta (pe care eu nu l-am văzut niciodată) îndeplinea pe atunci nu ştiu ce funcţie administrativă în Bengal; clădirea avea cel mult un secol, dar era pipernicită, întunecoasă şi abunda în coridoare inutile şi anticamere fără rost. Muzeul şi biblioteca uriaşă ocupau etajul de jos: cărţi controversate şi incompatibile, care, într-un fel, reprezintă istoria veacului al XlX-lea, iatagane de Nishapur, în ale căror arcuiri ca de cerc părea să se mai audă vântul şi violenţa bătăliilor. Am intrat (încerc să-mi amintesc) prin spate. Moon, cu gura uscată şi mort de frică, a bâiguit că episoadele din noaptea aceea erau interesante; i-am spălat rana; i-am pregătit un ceai; am putut să-mi dau seama că «rana» sa era superficială. Dintr-o dată, a îngânat perplex:
— Dar dumneata ţi-ai riscat viaţa foarte mult
I-am spus să nu se îngrijoreze. (Obişnuinţa războiului civil m-a făcut să acţionez în felul acesta; în plus, arestarea unuia singur dintre noi putea să compromită întreaga situaţie.)
A doua zi, Moon îşi recuperase aplombul. A acceptat o ţigară şi m-a supus unui sever interogatoriu în legătură cu «mijloacele economice ale partidului nostru revoluţionar». Întrebările lui erau foarte lucide; i-am spus (ceea ce era adevărat) că situaţia noastră era gravă. Împuşcături sălbatice au cutremurat Sudul. I-am spus lui Moon că ne aşteptau tovarăşii noştri. Mantaua mea şi revolverul se aflau în camera în care dormeam; când m‑am întors, l-am găsit pe Moon trântit pe sofa, cu ochii închişi. Credea că are febră; a invocat o durere puternică la umăr.
Am înţeles, atunci, că laşitatea sa era ireparabilă. L-am rugat prosteşte să se îngrijească şi ne-am despărţit. Mă ruşina acest om fricos, de parcă eu as fi fost cel laş, nu Vincent Moon. Ceea ce face un om, uneori, e ca şi când ar face toţi. De aceea nu este nedrept ca o nesupunere, asemeni fructelor dintr-o grădină, să molipsească întregul gen omenesc; nu-i drept ca o crucificare a unui singur evreu să ajungă pentru a-l salva. Poate că Schopenhauer are dreptate: eu sunt ceilalţi, fiecare om este toţi oamenii, Shakespeare este, într-un anume mod, mizerabilul John Vincent Moon.
Am petrecut nouă zile în uriaşa casă a generalului. Despre zbaterile şi triumfurile războiului nu voi spune nimic; scopul meu este să vă povestesc istoria acestei cicatrici care-mi brăzdează faţa. Aceste nouă zile, în amintirea mea, formează o singură zi, mai puţin penultima, când ai noştri au pătruns într-o garnizoană şi am reuşit să răzbunăm cu exactitate pe cei şaisprezece tovarăşi ai noştri care fuseseră împuşcaţi în Elphin. Mă furişam afară o dată cu zorii, în lumina nopţii. Prietenul meu mă aştepta la primul etaj: rana nu-i permitea să coboare scările. Mi-l amintesc ţinând în mâini câte un manual de strategie: F. N. Maude sau Clausewitz. «Arma pe care o prefer este artileria», mi-a mărturisit într-o noapte. Cerceta planurile noastre; îi plăcea să le cenzureze sau să le modifice. Obişnuia să denunţe, de asemeni «deplorabila noastră bază economică»; profetiza dogmatic şi sumbru sfârşitul în ruină. C'est une affaire flambיe, murmura el. Pentru a dovedi că-i era indiferent faptul că, fizic, este un laş, glorifica suveranitatea sa mentală. Astfel s-au scurs, bune sau rele, nouă zile.
־n cea de-a zecea zi, oraşul a căzut definitiv în mâinile acelor Black and Tans. Călăreţi înalţi şi tăcuţi patrulau pe toate străzile; vântul purta fum şi cenuşă; la colţul unei străzi am văzut un cadavru prăbuşit, mai stăruitor în amintirea mea decât manechinul din mijlocul pieţei, pe care soldaţii îşi exercitau la nesfârşit tragerile la ţintă... Plecasem de-acasă când se luminase destul de bine; m-am întors la amiază. Moon, în bibliotecă, vorbea cu cineva; tonul glasului său m-a făcut să-mi dau seama că vorbea la telefon. După aceea am auzit numele meu; spunea că mă voi întoarce pe la şapte; după aceea, indicaţia să mă aresteze când voi străbate grădina. Judiciosul meu prieten mă vindea cu judiciozitate. L-am auzit cerând nişte garanţii de securitate personală.
־n punctul acesta povestea mea se confundă şi se pierde. Ştiu că l-am urmărit pe delatorul meu de-a lungul întunecoaselor coridoare de coşmar şi pe scările adânci şi ameţitoare. Moon cunoştea bine casa, mult mai bine ca mine. O dată sau de două ori l-am pierdut. L-am imobilizat înainte de-a mă surprinde soldaţii. Dintr-una din panopliile generalului am smuls un iatagan; cu această jumătate de lună de oţel l-am însemnat pe faţă, pentru totdeauna, cu o jumătate de luna de sânge. Borges: dumitale, care eşti un necunoscut, ţi-am făcut această mărturisire. Dispreţul pe care-ai să mi-l porţi nu ma va durea prea mult.
Povestitorul s-a oprit aici. Am observat că-i tremurau mâinile.
— Şi Moon? l-am întrebat eu.
— Şi-a încasat preţul lui Iuda şi-a fugit în Brazilia. În după-amiaza aceasta, în piaţă, am văzut nişte beţivi împuşcând un manechia
Am aşteptat în zadar continuarea povestirii. În cele din urmă l-am rugat să continue.
Un geamăt l-a străbătut în clipa aceea; şi tot atunci mi-a arătat, cu uşoară părere de rău, cicatricea albă şi curbă.
— Dumneata nu mă crezi? a îngăimat el. Nu vezi că port scris pe faţă semnul infamiei mele? Ţi-am povestit întâmplarea în felul acesta pentru ca să o asculţi până la capăt. Eu l-am denunţat pe omul care m-a ajutat: eu sunt Vincent Moon. Acum dispreţuieşte-mă.
1942

TEMA TRĂDĂTORULUI ŞI EROULUI

So the Platonic Year
Whirls oul new righl and wrong,
Whirls in the old instead;
All men are dancers and thier tread
Goes to the barbarous clangour of
a gong
W. B. Yeats: The Tower

Sub cunoscuta influenţă a lui Chesterton (născocitor şi împodobitor de elegante mituri) şi cea a sfetnicului Leibniz (inventatorul armoniei prestabilite), mi-am închipuit acest subiect, pe care poate că îl voi scrie şi care, într-un anume fel, mă va justifica în după-amiezile inutile. Lipsesc amănunte, rectificări, potriviri; există părţi de istorie care încă nu mi-au fost dezvăluite; azi, 3 ianuarie 1944, îl presupun în felul acesta.
Acţiunea se petrece într-o ţară oprimată şi tenace: Polonia. Irlanda, republica Veneţia, un stat sud-american sau balcanic... S-a petrecut, mai bine spus, căci deşi povestitorul este contemporan, istoria pe care o povesteşte s-a consumat la jumătatea sau la începutul secolului al XlX-lea. Să presupunem (din comoditatea narativă) Irlanda; să zicem, 1824. Povestitorul se numeşte Ryan; este strănepot al tânărului, eroicului, frumosului, asasinatului Fergus Kilpatrick, al cărui mormânt a fost violat în mod misterios, al cărui nume îl ilustrează versurile lui Browning şi Hugo, a cărui statuie veghează un vârf cenuşiu între mlaştini roşietice.
Kilpatrick a fost un conspirator, un secret şi glorios căpitan al conspiratorilor, asemeni lui Moise, cel care din Moab a împărţit, dar n-a putut să calce pământul promis, Kilpatrick a pierit în ajunul rebeliunii victorioase pe care a gândit-o şi a visat-o. Se apropie împlinirea unui secol de la moartea sa; împrejurările crimei sunt enigmatice; Ryan, preocupat de scrierea unei biografii a eroului, descoperă că enigma depăşeşte subiectele pur poliţiste. Kilpatrick a fost asasinat într-un teatru; poliţia britanică nu l-a descoperit niciodată pe asasin; istoricii susţin că acest insucces nu distruge buna sa faimă, pentru că s-ar putea să-l fi ucis chiar poliţia. Pe Ryan îl interesează alte laturi ale enigmei. Cele de caracter ciclic: par să repete sau să combine fapte din ţinuturi îndepărtate, din timpuri de demult. Astfel, nimeni nu ignoră faptul că zbirii care au exterminat cadavrul eroului au descoperit o scrisoare închisă care-l avertiza de riscul de a lua parte, în seara aceea, la teatru; Iulius Cezar, de asemeni, îndreptându-se spre locul în care-l aşteptau pumnalele prietenilor săi, a primit o scrisoare pe care n-a apucat să o citească, în care i se comunica trădarea, cu numele trădătorilor. Soţia lui Cezar, Calpurnia, a văzut în vis un turn dărâmat din ordinul Senatului; false şi anonime zvonuri, în ajunul morţii lui Kilpatrick, au răspândit în toată ţara ştirea incendierii turnului circular din Kilgarvan, fapt care ar fi putut să fie luat drept o prevestire, căci acesta se născuse în Kilgarvan. Aceste paralelisme (şi altele) dintre istoria lui Cezar şi cea a unui conspirator irlandez îl fac pe Ryan să presupună o formă secretă de timp, un desen de linii care se repetă. Se gândeşte la istoria zecimală ideată de Condorcet; la transformările propuse de Hegel. Spengler, Vico; la oamenii lui Hesiod, cei care degenerează de la aur la fier. Se gândeşte la migrarea sufletelor, doctrină ce încarcă de groază literaturile celtice şi pe care însuşi Cezar a atribuit-o druizilor britanici; se gândeşte că mai înainte de a fi Fergus Kilpatrik, Fergus Kilpatrick a fost Iulius Cezar. Din aceste labirinturi circulare îl salvează o confruntare ciudată, o confruntare care în cele din urmă îl aruncă în abisul altor labirinturi mai de nepătruns şi mai eterogene: anumite cuvinte ale unui cerşetor care a vorbit cu Fergus Kilpatrick în ziua morţii acestuia, fuseseră schiţate de Shakespeare în tragedia Macbeth. Că istoria ar fi copiat istoria era un lucru destul de uluitor, ca istoria să copieze însă literatura, era de neconceput... Ryan află că în 1814, James Alexander Nolan, cel mai vârstnic dintre tovarăşii eroului, tradusese în gaelică, principalele drame ale lui Shakespeare; între acestea Iulius Cezar. Mai descoperă în arhivă un articol manuscris al lui Nolan despre Festspiele din Elveţia: vaste şi rătăcitoare reprezentaţii teatrale, ce necesită mii de actori, care repetă episoade istorice în oraşele şi munţii unde s-au consumat. Un alt document inedit îi dovedeşte că, la câteva zile înaintea morţii. Kilpatrick a prezidat conclavul ultim, semnând sentinţa de condamnare la moarte a unui trădător al cărui nume a fost şters. Această sentinţă nu corespunde cu pietatea obişnuită a lui Kilpatrick. Ryan cercetează acest lucru (această cercetare reprezintă unul din hiatusurile argumentării) şi reuşeşte să descifreze enigma.
Kilpatrick a fost omorât într-un teatru, dar teatru a fost întregul oraş, actorii au fost legiunile, iar drama încoronată de moartea sa, a durat mai multe zile şi mai multe nopţi. Iată, mai jos, cum s-au petrecut faptele:
Conspiratorii s-au reunit la 2 august 1824. Ţara era pregătită pentru rebeliune; cu toate acestea, întotdeauna cineva încurca lucrurile: în conclav exista un trădător. Fergus Kilpatrick îl însărcinase pe Nolan cu descoperirea acestuia. James Nolan şi-a dus sarcina la bun sfârşit: a anunţat în conclav că trădătorul era însuşi Kilpatrick. Şi-a sprijinit acuzaţia pe dovezi irefutabile; conjuraţii şi-au condamnat preşedintele la moarte. Acesta şi-a semnat propria-i sentinţă, dar s-a rugat ca pedepsirea sa să nu prejudicieze patria.
În clipa aceea Nolan a conceput un plan ciudat Irlanda îl idolatriza pe Kilpatrick; cea mai palidă bănuială asupra curajului său ar fi compromis rebeliunea; Nolan a propus un plan care a făcut din executarea trădătorulri un instrument pentru emanciparea patriei. A sugerat ca trăaătorul să moară asasinat de un necunoscut, în împrejurări voit dramatice, care să se întipărească în imaginaţia populară şi să grăbească rebeliunea. Kilpatrick a jurat să participe la acest plan, care îi oferea prilejul să se mântuiască şi să însemne cu roşu moartea sa.
Nolan, forţat de timp, n-a putut să inventeze în întregime toate împrejurările multiple ale executării; a trebuit să-l plagieze pe un alt dramaturg, pe duşmanul englez William Shakespeare. A repetat scena din Macbeth şi din Iulius Cezar. Tăinuita reprezentaţie publică a durat mai multe zile. Condamnatul a intrat în Dublin, a stat de vorbă cu oamenii, a acţionat, s-a rugat, a renegat şi a pronunţat cuvinte patetice, dar fiecare din aceste acte pline de glorie fuseseră schiţate de Nolan. Sute de actori au colaborat cu protagonistul; rolul unora a fost complex; cel al altora, instantaneu. Lucrurile pe care le-au spus sau le-au făcut trăiesc în cărţile de istorie. Kilpatrick, înfrânt de acest minuţios destin care-l mântuia şi-l ducea la moarte, a îmbogăţit de mai multe ori, cu fapte şi vorbe improvizate, textul judecătorului. Astfel a continuat să se desfăşoare în timp populara dramă, până când, în ziua de 6 august 1824, când într-o lojă cu cortine îndoliate care-l prefigura pe Lincoln, un glonţ aşteptat a pătruns în pieptul trădătorului şi al eroului, care abia a putut să articuleze, între două efuzii de sânge, câteva cuvinte prevăzute din timp.
־n opera lui Nolan, pasajele copiate după Shakespeare sunt mai puţin dramatice; Ryan bănuieşte că autorul le-a intercalat pentru ca cineva, în viitor, să descopere adevărul. Înţelege că şi el face parte din cursa lui Nolan... La capătul unor îndelungi cercetări, se hotărăşte să tăinuiască adevărul. Dă la tipar cartea închinată gloriei eroului; poate că, de asemeni, până şi acest lucru fusese prevăzut.
1942

MOARTEA ŞI BUSOLA

Pentru Mandie Molina Vedici

Dintre multe cazuri care-au מncercat perspicacitatea temerară a lui Lonnrot, nici unul nu a fost mai ciudat — mai riguros de ciudat, am spune — decât seria periodică de fapte sângeroase care-au culminat în quinta Triste-le-Roy, sub nesfârşita mireasmă a eucalipţilor. Este adevărat că Lonnrot n-a reuşit să împiedice ultima crimă, dar, indiscutabil, a prevăzut‑o. N-a bănuit nici identitatea funestului asasin al lui Yarmolinsky, dar a aflat forma secretă a perversei serii, precum şi participarea lui Red Scharlach, a cărui a doua poreclă este Scharlach zis Dandy. Acest criminal (ca atâţia) jurase pe onoarea sa să-l ucidă pe Lonnrot, dar el nu s-a lăsat niciodată intimidat. Lonnrot se considera un raţionalist pur, un Auguste Dupin, dar avea în el ceva de aventurier şi chiar de trişor.
Prima crimă s-a petrecut la Hotel du Nord — această prismă înaltă care domină estuarul cu ape de culoarea deşertului. Aici, în acest turn (care reuneşte albul respingător al sanatoriului, numărata divizibilitate a unei puşcării şi aparenţa generală a unei case blestemate) a sosit în ziua de trei decembrie delegatul din Podolsk, la cel de-al Treilea Congres Talmudic, doctorul Marcelo Yarmolinsky, un om cu barbă şi ochi cenuşii. Nu vom şti niciodată dacă i-a plăcut Hotel du Nord; a primit să rămână aici cu aceeaşi veche resemnare care i-a îngăduit să tolereze trei ani de război în Carpaţi şi trei mii de ani de opresiuni şi pogromuri. I-au oferit un dormitor la etajul R, faţă în faţă cu la suite, nu fără splendoare, a Tetrarhului din Galileea. Yarmolinsky a luat cina, a amânat pentru a doua zi cunoaşterea oraşului, şi-a aranjat într-un placard (dulap) multele sale cărţi şi puţinele haine, şi înainte de miezul nopţii a stins lumina. (Aşa declară chauffeur-ul Tetrarhului, care dormea în camera de alături.) La orele 11 şi 3 minute după-amiază, a patra zi, l-a chemat la telefon un redactor de la Yidische Zeitung; doctorul Yarmolinsky n-a răspuns; l-au găsit în camera sa cu faţa aproape întunecată, aproape gol, sub o mare mantie anacronică. Zăcea nu departe de uşa care ducea spre coridor; un pumnal, bine-nfipt, îi despicase pieptul. Câteva ore mai târziu, în aceeaşi cameră, între ziarişti, fotografi şi jandarmi, comisarul Treviranus şi Lonnrot discutau cu calm întâmplarea.
— Nu trebuie să despicăm firul în patru, spunea Treviranus, strângând între degete un trabuc uriaş. Ştim cu toţii că Tetrarhul din Galileea are cele mai preţioase safire din lume. Cineva, pentru a-l fura, va fi intrat aici din greşeală. Yarmolinsky s-a ridicat; hoţul n-a avut încotro şi-a trebuit să-l ucidă. Ce crezi de asta?
— Posibil, dar neinteresant, a răspuns Lonnrot. Dumneavoastră îmi veţi spune că realitatea nu are nici cea mai mică obligaţie de a fi interesantă. Eu vă voi răspunde că realitatea poate să facă abstracţie de o astfel de obligaţie, dar nu de ipoteze. La cea pe care aţi improvizat-o dumneavoastră, întâmplarea participă din plin. Iată însă, aici, un rabin mort; eu aş prefera o explicaţie pur rabinică, nu închipuitele neplăceri ale unui hoţ închipuit.
Treviranus i-a replicat cu oarecare stânjeneală:
— Nu mă interesează explicaţiile rabinice: mă interesează prinderea omului care l-a înjunghiat pe acest necunoscut.
— Nu chiar atât de necunoscut, l-a corectat Lonnrot. Aici se află opera sa completă: a arătat în placard un şir de volume înalte: Răzbunarea cabalei; Cercetarea fdosofiei lui Robert Fludd; o traducere literală după Sepher Yezirah; Biografia lui Baal Shem; Istoria sectei Hasidim; o monografie (în germană) a Tetragramei; o alta asupra nomenclaturii divine în Pentateuh. Comisarul le-a privit cu spaimă, aproape cu repulsie. Apoi a început să râdă.
— Sunt un biet creştin, a adăugat el. Puteţi să luaţi tot acest teanc de cărţi, dacă doriţi; n-am timp de pierdut cu superstiţiile evreieşti.
— Poate că această crimă aparţine istoriei superstiţiilor evreieşti, a murmurat Lonnrot.
— Precum creştinismul, a îndrăznit să completeze redactorul de la Yidische Zeitung. Era miop, ateu şi foarte timid.
Nimeni nu i-a răspuns. Unul dintre agenţi descoperise într-o mică maşină de scris o foaie de hârtie cu o sentinţă neterminată:

Prima literă a Numelui a fost articulată.

Lonnrot s-a abţinut să nu surâdă. Brusc, ca un bibliofil sau ca un ebraist, a poruncit să se facă un pachet cu toate cărţile mortului şi le-a luat cu el. Indiferent la investigaţiile poliţiei, s-a dedicat studiului. Un volum in-octavo i-a relevat învăţaturile lui Israel Baal Shem Tobh, fondatorul sectei Pioşilor; un altul, virtuţile şi teroarea Tetragramei, cea care nu-i nimic altceva decât inefabilul Nume al lui Dumnezeu; un altul, teza potrivit căreia Dumnezeu are un nume secret, în care se află concentrat (ca în sfera de cristal pe care perşii o atribuie lui Alexandru Macedon) cel de-al nouăzecilea atribut, eternitatea — deci, cunoaşterea imediată a tuturor lucrurilor care vor fi, care sunt şi care au fost în univers. Tradiţia enumera nouăzeci şi nouă de nume ale lui Dumnezeu; ebraiştii atribuie acest număr imperfect fricii magice de cifrele pare; cei din secta Hasidim raţionează că acest hiat semnalează un al o sutălea nume — Numele Absolut.
Din această erudiţie l-a tulburat, cגteva zile mai tגrziu, redactorul de la Yidische Zeitung. Dorea să vorbească despre asasinat; Lonnrot a preferat să vorbească despre diferite nume ale lui Dumnezeu; ziaristul a declarat pe trei coloane că anchetatorul Erik Lonnrot s-a dedicat studierii numelor lui Dumnezeu pentru a descoperi asasinul. Lonnrot, obişnuit cu simplificările ziaristicii, nu s-a indignat. Unul din aceşti mici prăvăliaşi care au descoperit că orice om cumpără, resemnat, orice carte, a publicat o ediţie populară din Istoria sectei Hasidim.
Cea de-a doua crimă s-a petrecut în cea de-a treia noapte din ianuarie, în cel mai dezmoştenit şi mai pustiu cartier mizer din vestul capitalei. Spre dimineaţă, unul dintre jandarmii care supraveghează călare aceste singurătăţi, în faţa intrării într-o veche prăvălie de vopsele, a dat peste un om mort, înfăşurat în poncho. Chipul aspru părea o mască de sânge; un pumnal lung îi spintecase pieptul. Pe perete, pe romburile galbene şi roşii, existau nişte cuvinte scrise cu creta. Jandarmul le-a silabisit... 
În după-amiaza aceea, Treviranus şi Lonnrot au pornit spre îndepărtatul loc al crimei. La stânga şi la dreapta automobilului oraşul parcă se dezintegra; cerul se dilata şi casele păreau mult mai neînsemnate decât fumul unui coş de cărămidă sau un plop. Au sosit la faţa locului, pustiu: o uliţă mărginaşă de ziduri roşietice care păreau să reflecte într-un anume fel apusul excesiv al soarelui. Mortul fusese identificat. Era Daniel Simon Azevedo, om de o oarecare faimă în vechile cartiere din nord, care urcase de la căruţaş la fanfaron electoral, pentru a degenera după aceea în hoţ şi chiar în delator. (Stilul deosebit al morţii lui li s-a părut adecvat: Azevedo era ultimul reprezentant al unei generaţii de bandiţi care ştia să mânuiască pumnalul, dar nu şi pistolul.) Cuvintele scrise cu creta erau următoarele:

Cea de a doua literă a Numelui a fost articulată.

A treia crimă s-a petrecut în noaptea de trei februarie. Telefonul a zbârnâit în cabinetul lui Treviranus înainte de unu. Cu o grijă deosebită i‑a vorbit un om cu glas gutural; i-a spus că se numea Ginzberg (sau Ginsburg) şi că era dispus să destăinuiască, pentru o sumă rezonabilă, amănuntele în legătură cu cele două asasinate, cel al lui Yarmolinsky şi cel al lui Azevedo. Un scandal de fluierături şi trompete a acoperit vocea delatorului. După aceea, comunicarea s-a întrerupt. Fără a înlătura posibilitatea unei glume (la urma urmelor, era timpul carnavalului), Treviranus a aflat că fusese chemat din Liverpool House, o tavernă de pe Rue de Toulon — strada aceasta salubră în care convieţuiesc cosmorama şi lăptăria, bordelul şi vânzătorii de biblii. Treviranus a stat de vorbă cu patronul. Acesta (Black Finnegan, vechi criminal irlandez, plictisit şi aproape anulat de decenţă), i-a spus că ultimul om care folosise telefonul fusese un chiriaş al casei, un anume Gryphius, care tocmai ieşise cu nişte prieteni. Treviranus s-a dus imediat la Liverpool House. Patronul i-a comunicat următoarele: acum opt zile. Gryphius închiriase o cameră deasupra barului. Era un om cu trăsături pronunţate, cu o uriaşă barbă cenuşie, îmbrăcat sărăcăcios în negru; Finnegan (care destinase această cameră unui scop pe care Treviranus l-a ghicit cu uşurinţă) i-a cerut o sumă uriaşă. Gryphius a plătit imediat, pe loc. Nu ieşea aproape niciodată; cina şi prânzea în cameră; în bar, abia de-i cunoşteau chipul. În noaptea aceasta coborâse, pentru a telefona, în biroul lui Finnegan. Un coupי închis s-a oprit în faţa tavernei. Birjarul nu s-a mişcat de pe capră; câţiva vecini şi-au amintit că avea o mască de urs. Din coupי au coborât doi arlechini; erau scunzi şi toţi şi-au dat seama că erau beţi. Printre ţipete de trompete, au pătruns în camera lui Finnegan; l-au îmbrăţişat pe Gryphius, care a părut să-i recunoască, dar le-a vorbit cu răceală; au schimbat câteva cuvinte în idiş — el, în şoaptă, gutural, ei cu voci false, ascuţite, — şi au urcat în camera din fund. După un sfert de oră au coborât toţi trei foarte fericiţi. Gryphius se clătina şi părea la fel de beat ca ceilalţi. Înainta, înalt şi grăbit, între cei doi arlechini mascaţi. (Una dintre femeile de la bar şi-a amintit de panglicile galbene, roşii şi verzi.) Gryphius s-a împiedicat de două ori; de amândouă dăţile l-au sprijinit arlechinii. Lângă bazinul din apropiere, cu apă rectangulară, cei trei s-au suit în coupי şi-au dispărut Ajunşi lângă scara acestuia, ultimul dintre arlechini a mâzgălit o figură obscenă şi o sentinţă pe una din tablele halei.
Treviranus a văzut sentinţa Era ceva previzibil. Spunea:

Ultima literă a Numelui a fost articulată.

A cercetat după aceea cămăruţa lui Gryphius-Ginzberg. Pe duşumea apăruse brusc o stea de sânge; prin colţuri, resturi de ţigări ungureşti; într-un dulap, o carte în latină — Philologus hebraeograecus (1739) de Leusden — cu mai multe însemnări manuscrise. Treviranus a privit-o cu indignare şi a trimis după Lonnrot. Acesta, fără să-şi scoată pălăria, a început să citească, în timp ce comisarul îi interoga pe contradictorii martori ai unui sechestru posibil. La patru a ieşit în întortocheata Rue de Toclon, când călcau pe razele şerpuitoare ale zorilor, Treviranus a rostit:
— Şi dacă această noapte a fost un simulacru?
Erik Lonnrot a surâs şi a citit cu toată gravitatea un paragraf (care era subliniat) din cea de a treizeci şi treia dizertaţie din Philologus: Dies Judaeorum incipit a solis occasu usque ad solis occasum diei sequentis. Asta înseamnă — a adăugat — Ziua evreiască începe la căderea nopţii şi ţine până la următoarea înnoptare.
Celălalt a încercat să fie ironic.
— Acest lucru este cel mai preţios din câte aţi cules în noaptea aceasta?
— Nu. Mai preţios este un cuvânt pe care l-a rostit Ginzberg.
Ziarele de după-amiază n-au trecut cu vederea aceste dispariţii periodice. La Cruz de la Espada le-a pus מn contradicţie cu admirabila disciplină şi ordine din timpul ultimului Congres Eremitic; Ernst Palast, מn El Martir, a deplâns „întârzierile deplorabile ale unui program clandestin şi frugal, care a avut nevoie de trei luni pentru a lichida trei evrei"; Yidische Zeitung a respins ipoteza groaznică a unui complot antisemit „chiar dacă multe spirite pătrunzătoare nu văd o altă explicaţie a triplului mister"; cel mai ilustru dintre pistolarii Sudului, Dandy Red Scharlach a jurat că în districtul său nu se vor petrece niciodată astfel de crime şi l-a acuzat de neglijenţă pe comisarul Franz Treviranus.
Acesta, în prima noapte din martie, a primit un impunător plic sigilat L-a deschis: plicul conţinea o scrisoare semnată Baruj Spinoza şi un plan minuţios al oraşului, smuls, evident, dintr-un Baedeker. Scrisoarea îl anunţa că pe ziua de trei martie nu va mai avea loc o a patra crima, căci vopsitoria din vest, taverna din Rue de Toulon şi Hotel du Nord erau „laturile perfecte ale unui triunghi echilateral şi mistic"; planul dovedea cu cerneală roşie perfecţiunea acestui triunghi. Treviranus a parcurs cu resemnare subiectul acesta more geometrico şi a trimis scrisoarea şi planul acasă la Lonnrot — cel care fără discuţie merita astfel de nebunii.
Erik Lonnrot le-a studiat cu atenţie. Cele trei puncte, într-adevăr, erau echidistante. O simetrie în timp (3 decembrie, 3 ianuarie, 3 februarie); o simetrie în spaţiu... Şi-a dat seama, pe negândite, că era pe punctul de a descifra întregul mister. Un compas şi o busolă i-au completat această neaşteptată intuiţie. A surâs, a pronunţat cuvântul Tetragramă (termen învăţat de curând) şi l-a chemat pe comisar la telefon. I-a spus:
— Vă mulţumesc pentru triunghiul echilateral pe care mi l-aţi trimis azi-noapte. El m-a ajutat să rezolv cazul. Mâine dimineaţă, vineri, criminalii se vor afla în închisoare; putem fi liniştiţi.
— Atunci, înseamnă că nu mai pun la cale o a patra crimă?
— Tocmai pentru că plănuiesc o nouă crimă putem fi liniştiţi. Şi Lonnrot a pus receptorul în furcă.
O oră după aceea se afla într-un tren al Căilor Ferate Australe, îndreptându-se spre quinta părăsită Triste-le-Roy. La sud de oraşul povestirii mele curge un pârâiaş orb, cu ape murdare infectat de tăbăcării. De cealaltă parte există un cartier muncitoresc, în care, la adăpostul unui şef barcelonez, bântuie pistolarii. Lonnrot a surâs gândindu-se că cel mai vestit — Red Scharlach — ar fi dat orice ca să afle de această vizită clandestină. Azevedo fusese tovarăşul său; Lonnrot a avut în vedere posibilitatea, destul de palidă, ca Scharlach să fie cea de-a patra victimă; în cele din urmă a respins-o... În mod virtual, problema era descifrată; împrejurările simple, realitatea (nume, arestări, figuri, formalităţi judiciare şi de închisoare) abia de-l mai interesau. Dorea să se plimbe, să se odihnească după cele trei luni de anchetă sedentară. Şi-a dat seama că explicaţia crimelor se afla într-un triunghi oarecare şi într-un cuvânt grecesc prăfuit. Misterul i s-a părut aproape limpede; i-a părut rău că i-a dedicat o sută de zile.
Trenul s-a oprit într-o gară liniştită, de încărcare. Lonnrot s-a dat jos. Era o dupâ-amiază din acelea pustii care seamănă cu dimineţile. Aerul câmpiei nedesluşite era umed şi rece. Lonnrot a început să înainteze. A văzut câini, a văzut un furgon pe linie moartă, a văzut orizontul, a văzut un cal argintiu care bea apă sălcie dintr-o baltă. Când a văzut balconul rectangular al quintei Triste-le-Roy, înalt, asemeni eucalipţilor care-l înconjurau, începuse să se întunece. S-a gândit că abia un răsărit de zi şi un apus (o veche strălucire în Orient şi o alta în Occident) îl despărţeau de ora dorită de căutătorii Numelui.
Un zid dărăpănat hotărnicea perimetrul neregulat al quintei. Poarta principală era închisă. Lonnrot, fără prea multă speranţă de a putea intra, a făcut un ocol complet. Din nou în faţa porţii de neclintit, a vârât mâna printre drugii de fier şi-a dat peste zăvor. Scârţâitul metalului l-a speriat. Cu o pasivitate firească, poarta s-a deschis până la perete.
Lonnrot a מnaintat printre eucalipţi, călcând peste confuze generaţii de frunze desprinse şi tari. Văzută de aproape, quinta Triste-le-Roy abunda în simetrii inutile şi în repetiţii de maniac: o Diană glacială dintr-o nişă întunecată corespundea, într-o altă nişă, cu o altă Diană; un balcon cu un altul; scări duble se deschideau în balustrade duble. Un Hermes cu două feţe arunca o umbră monstruoasă. Lonnrot a înconjurat casa aşa cum înconjurase grădina. A cercetat totul; la etajul terasei a văzut nişte jaluzele înguste.
Le-a dat la o parte: câteva trepte de marmură coborau la subsol. Lonnrot, care intuia deja preferinţele arhitectului, a bănuit că în partea opusă a zidului de la subsol existau alte scări. Le-a găsit, a urcat, a ridicat mâinile şi a deschis chepengul de intrare.
O lumină l-a îndreptat spre fereastră. A deschis-o: o lună galbenă şi rotundă desemna grădina fântânilor oarbe. Lonnrot a cercetat toată casa. Prin antesăli şi coridoare a ieşit în curţi egale, repetate de mai multe ori în aceeaşi curte. A urcat pe scări pline de praf şi anticamere circulare; s-a multiplicat, la nesfârşit, în oglinzi opuse; a obosit de a mai deschide şi întredeschide ferestre care-i arătau, în afară, aceeaşi tristă grădină, de la diferite înălţimi şi din diferite unghiuri; înăuntru, mobile cu huse galbene şi pânze de păianjen prin colţuri. S-a oprit într-un dormitor; o singură floare, într-o cupă de porţelan; la prima atingere, petalele vechi s-au desprins. La etajul al doilea, ultimul, casa i-a părut nesfârşită şi în creştere. Casa nu-i atגt de mare — a gגndit el. O măreşte penumbra, simetria, oglinzile, anii prea mulţi, necunoaşterea mea, singurătatea.
Pe o scară-n spirală a ajuns în balcon. Luna acelei înserări traversa perdelele de la ferestre; erau galbene, roşii şi verzi. L-a reţinut pe loc o amintire bruscă şi înspăimântătoare.
Doi oameni, de statură mică, cruzi şi vânjoşi, s-au aruncat peste el şi l-au dezarmat; un altul, foarte înalt, l-a salutat cu un aer foarte grav şi i-a spus:
— Dumneavoastră aţi fost foarte amabil. Ne-aţi făcut să economisim o zi şi-o noapte.
Era Red Scharlach. Cei doi l-au imobilizat pe Lonnrot. Acesta, în cele din urmă, şi-a găsit glasul.
— Scharlach, cauţi Numele Secret?
Scharlach stătea în picioare, nepăsător. Nu luase parte la lupta scurtă, abia de întinsese mâna pentru a primi pistolul lui Lonnrot. A vorbit. Lonnrot a desluşit în glasul său o victorie obositoare, o ură pe măsura universului, o tristeţe nu mai mică decât această ură.
— Nu, a spus Scharlach. Caut ceva mult mai trecător şi mai pieritor, îl caut pe Erik Lonnrot. Acum trei ani, מntr-un tripou din Rue de Toulon, chiar dumneata l-ai arestat pe fratele meu. Oamenii mei m-au salvat cu un coupי, scoţându-mă dintre împuşcături cu un glonţ al poliţiei în pântec. Am agonizat nouă zile şi nouă nopţi în această tristă quinta simetrică; mă sfârşea febra, iar Ianus Bifronte, cel care priveşte apusurile şi aurora, îmi speria visele şi veghea. Am ajuns să-mi blestem trupul, să simt că doi ochi, două mâini, doi plămâni sunt la fel de monstruoşi ca două feţe. Un irlandez a încercat să mă convertească la credinţa lui Isus; îmi repeta sentinţa acelor goimi: Toate drumurile duc la Roma. În timpul nopţii, delirul meu se hrănea din următoarea metaforă: simţeam că lumea este un labirint, din care era cu neputinţă să fugi, căci toate drumurile, chiar dacă păreau să ducă spre nord sau spre sud, nu duceau decât într-adevăr la Roma, care era o închisoare pătrată unde agoniza fratele meu şi quinta Triste-le-Roy. În nopţile acelea eu am jurat pe zeul care vede cu două feţe şi pe toţi dumnezeii febrei şi oglinzilor să ţes un labirint în jurul omului care l-a închis pe fratele meu. L-am ţesut şi-i destul de solid: materialele sunt un ereziolog mort, o busolă, o sectă din secolul al XVIII-lea, un cuvânt grecesc, un pumnal, romburile şi vopsitoria.
Primul termen al seriei mi-a fost oferit de întâmplare. Pusesem la cale cu câţiva camarazi — între ei, Daniel Azevedo — furtul safirelor Tetrarhului. Azevedo ne-a trădat: s-a îmbătat cu banii pe care i-am dat dinainte şi şi-a îndeplinit sarcina cu o zi mai devreme. S-a pierdut în hotelul uriaş; spre două dimineaţa a pătruns în dormitorul lui Yarmolinsky. Acesta, lovit de insomnie, se-apucase de scris. Scria nişte note sau un articol despre Numele lui Dumnezeu; scrisese deja cuvintele Prima literă a Numelui a fost articulată. Azevedo i-a cerut să stea liniştit; Yarmolinsky a dus mâna spre soneria care ar fi pus în gardă toate forţele hotelului; Azevedo l-a lovit o singură dată în piept. A fost o mişcare aproape reflexă; o jumătate de secol de violenţă îl învăţase că cel mai uşor şi mai sigur este să ucizi... Zece zile mai târziu am aflat din Yidische Zeitung că dumneavoastră căutaţi în opera lui Yarmolinsky secretul morţii sale. Am citit Istoria sectei Hasidim: am aflat că teama reverenţioasă de a pronunţa Numele lui Dumnezeu născuse doctrina acestui nume care este atotputernic şi tăinuit. Am aflat că unii dintre cei din secta Hasidim, în căutarea acestui nume secret, săvârşiseră sacrificii umane... Mi-am dat seama că dumneavoastră aţi pus în seama acestora uciderea rabinului; m-am străduit să vă dovedesc această presupunere.
Marcelo Yarmolinsky a murit מn noaptea de trei decembrie; pentru cel de-al doilea „sacrificiu" am ales noaptea de trei ianuarie. Totul s-a petrecut מn Nord. Mi-ar fi convenit, pentru al doilea „sacrificiu" un loc în Vest. Daniel Azevedo a fost victima necesară, îşi merita moartea: era un impulsiv, un trădător; prinderea sa ar fi putut anula întregul plan. L-a tăiat cu pumnalul unul dintre oamenii noştri; pentru a-l lega de cadavrul celuilalt, am scris peste romburi: A doua literă a Numelui a fost articulată.
Cea de a treia „crimă" s-a petrecut la 3 februarie. A fost, exact aşa cum a bănuit Treviranus, un simulacru. Gryphius-Ginzberg-Ginsburg sunt chiar eu; am supravieţuit o săptămână nesfârşită (supliment pentru o barbă falsă) în cutiuţa perversă din Rue de Toulon, până ce m-au sechestrat prietenii mei. De pe scara coupי-ului, unul dintre ei a scris pe una din table: Ultima literă a Numelui a fost articulată. Acest lucru a vrut să dovedească tripla crimă. Astfel a înţeles-o publicul. Totuşi, eu am intercalat mai multe indicii repetate pentru ca dumneavoastră, înţeleptul Erik Lonnrot, să înţelegeţi că era cvadruplă. O minune în Nord, altele în Răsărit şi Apus, reclamă o a patra în Sud; Tetragrama — Numele lui Dumnezeu, J.H.V.H. — constă din patru litere; arlechinii şi vitrina vopsitoriei sugerează patru termene. Am subliniat un anume paragraf în manualul lui Leusden; acest paragraf dovedeşte faptul că evreii socotesc ziua de la apus până la apus; aceasta dă să se înţeleagă că morţile s-au petrecut מn ziua de patru a fiecărei luni. I-am trimis triunghiul echilateral lui Treviranus. Am presimţit că dumneavoastră veţi adăuga punctul care lipseşte. Punctul care determină un romb perfect, punctul care defineşte locul unde vă aşteaptă o moarte perfectă. Am premeditat absolut totul, Erik Lonnrot, pentru a vă atrage în singurătăţile de la Triste-le-Roy.
Lonnrot s-a ferit de privirile lui Scharlach. A privit arborii şi cerul împărţit în romburi galbene, roşii, verzi. I-a fost puţin frig şi l-a încercat o tristeţe impersonală, anonimă. Era noapte; din grădina părăsită a urcat un strigăt inutil de pasăre. Lonnrot s-a gândit pentru ultima dată la morţile simetrice şi periodice.
— ־n labirintul dumneavoastră sunt trei linii în plus — a spus în cele din urmă. Cunosc un labirint grec care-i făcut dintr-o singură linie, dreaptă. În această linie s-au pierdut destui filosofi, încât poate foarte bine să se piardă şi un simplu detectiv. Scharlach, cגnd vei mai ucide altădată, simulează (sau comite ) o crimă în A, apoi a doua crimă în B, la 8 kilometri de A, apoi o a treia crimă în C, la 4 kilometri de A şi B, la jumătatea drumului dintre cele două. Aşteaptă-mă după aceea în D, la 2 kilometri de A şi C, din nou la jumătatea drumului Ucide-mă în D, ca acum în Triste-le-Roy.
— Pentru a doua oară când vă voi ucide, a răspuns Scharlach, vă promit acest labirint care constă dintr-o linie dreaptă şi care este invizibil, nesfirşit.
S-a dat înapoi câţiva paşi. Apoi, cu mare grijă, a apăsat pe trăgaci.
1942

MIRACOLUL SECRET

Şi Dumnezeu l-a făcut să moară, pentru o sută de ani, apoi l-a înviat şi l-a întrebat:
— Cגt timp ai stat aici?
— O zi sau poate mai puţin de-o zi, a răspuns el.
Coranul, II, 261

־n noaptea de patrusprezece martie 1939, מntr-un apartament de pe Zeltnergasse din Praga, Jaromir Hladik, autorul unei tragedii neterminate Duşmanii, al unui studiu intitulat Revendicarea eternităţii şi al unei cercetări asupra indirectelor influenţe evreieşti în Jacob Boehme, a visat o nesfârşită partidă de şah. Nu era o partidă între doi indivizi, ci între două familii ilustre; partida începuse cu multe secole în urmă; nimeni nu mai era în stare să spună care era premiul uitat, dar existau zvonuri că era un premiu enorm, poate fără margini; piesele şi tabla de joc se aflau într-un turn secret; Jaromir (în timpul visului) era cel dintâi copil al uneia dintre familiile în dispută; orologiile anunţau ceasul imposibil de amânat al începerii jocului; alerga prin nisipul unui deşert ploios şi nu reuşea să-şi amintească nici figurile, nici regulile jocului. În punctul acesta s-a trezit. Au încetat să se mai audă tunetele ploii şi bătăile teribilelor orologii. Un zgomot ritmic şi uniform, întretăiat de câteva cuvinte de canonadă, urca din Zeltnergasse. Se lumina de ziuă; blindatele de avangardă ale celui de‑al Treilea Reich intrau în Praga.
Pe nouăsprezece, autorităţile au primit un denunţ; în aceeaşi zi, la căderea serii, Jaromir Hladik a fost arestat. L-au condus la o garnizoană aseptică şi albă, pe malul celălalt al râului Moldau. N-a putut să dezmintă nici una din acuzaţiile Gestapoului: numele său matern era Jaroslavski, sângele-i era de evreu, studiul său asupra lui Boehme era, de asemenea, iudaizant, semnătura sa sporea numărul semnăturilor puse pe un protest contra planului Anschluss. În 1928 tradusese Sepher Yezirah pentru editura Hermann Barsdorf; catalogul laudativ al acesteia exagerase în mod comercial renumele traducătorului; acest catalog fusese răsfoit de Julius Rothe, unul dintre şefii în ale căror mâini se afla soarta lui Hladik. Nu există om care, în afara profesiei sale, să nu fie credul; două sau trei adjective transcrise cu litere gotice au fost suficiente pentru ca Julius Rothe să admită vinovăţia lui Hladik şi să-i hotărască condamnarea la moarte, pour encourager les autres. S-a fixat execuţia pentru douăzeci şi nouă martie, orele nouă dimineaţa. Această întârziere (a cărei importanţă cititorul o va aprecia după aceea) se datora dorinţei conducerii de a acţiona impersonal şi lent, asemeni plantelor şi planetelor.
Primul sentiment care l-a încercat pe Hladik a fost cel al simplei terori. S-a gândit că nu l-ar fi înfricoşat spânzurătoarea, nici decapitarea sau ghilotina, dar că va muri împuşcat, i se părea de nesuportat. Şi-a repetat în zadar că doar actul pur şi general al morţii era înfricoşător şi nu împrejurările concrete ale acesteia. Nu înceta să-şi închipuie aceste împrejurări: încerca, în mod absurd, să epuizeze toate variantele. Anticipa procesul la nesfârşit, din clipa somnoroasă a dimineţii până la apăsarea pe trăgaci. Înaintea zilei fixate de Julius Rothe, a murit de sute de ori în curţi ale căror forme şi unghiuri oboseau geometria, mitraliat de soldaţi diferiţi, în număr schimbător, care, uneori, îl executau de la distanţă, alteori de foarte aproape. Înfrunta cu o adevărată frică (poate cu un adevărat curaj) aceste execuţii imaginare; fiecare simulacru dura câteva secunde; o dată petrecute toate acestea, Jaromir revenea cu gândul la ajunul morţii sale înspăimântătoare. S-a gândit, în cele din urmă, că realitatea nu obişnuia să coincidă cu previziunile, cu o logică perversă deduse că a prevedea un detaliu circumstanţial înseamnă a-l împiedica să se petreacă. Credincios acestei magii palide, inventa, pentru ca să nu se întâmple, lucruri pline de cruzime; fireşte, a terminat prin a se teme că aceste lucruri pot fi profetice. Părăsit nopţii, se străduia să trăiască într-un fel în substanţa fugitivă a timpului. Ştia că acesta se precipită către zorii zilei de douăzeci şi nouă; gândea cu glas tare: Acum mă aflu în noaptea de douăzeci şi doi; cât timp va dura aceasta (şi încă şase) sunt invulnerabil, nemuritor. Se gândea că nopţile de vis erau nişte fântâni adânci şi întunecoase în care putea să se scufunde. Uneori dorea cu nerăbdare împuşcătura definitivă, cea care-l va mântui, bine sau rău, de zadarnica lui sarcină de a-şi imagina. În ziua de douăzeci şi opt, când apusul se stingea lent pe drugii înalţi, l-a distras de la aceste consideraţii abjecte imaginea dramei sale Duşmanii.
Hladik trecuse de patruzeci de ani în afara câtorva prietenii şi a multor obiceiuri, exerciţiul problematic al literaturii constituia viaţa sa; ca orice scriitor, aprecia valoarea celorlalţi prin ceea ce aceştia realizaseră şi cerea ca ceilalţi să-l aprecieze după ceea ce îşi închipuia sau plănuia el. Toate cărţile pe care le dăduse la tipar îi creau un complex de căinţă. În cercetarea operei lui Boehme, a lui Abnesra şi Fludd, intervenise doar cu aplicaţia simplă; în traducerea după Sepher Yezirah, cu neglijenţa, oboseala şi conjunctura. Considera mai puţin deficientă, poate, Revendicarea eternităţii; în primul volum, istoria tuturor eternităţilor închipuite de om, de la Fiinţa nemişcată a lui Parmenide până la trecutul modificabil al lui Hinton; în cel de-al doilea, negarea (împreună cu Francis Bradley) ideii că toate faptele şi întâmplările din univers formează o serie temporală. Argumentează, de asemeni, că numărul posibilităţilor de experienţă ale omului nu este infinit şi că ajunge o singură „repetare" pentru a demonstra că timpul este o înşelăciune... Din nefericire, argumentele care demonstrează această înşelăciune nu sunt mai puţin înşelătoare; Hladik obişnuia să le parcurgă cu o anume perplexitate dispreţuitoare. Mai scrisese, în plus, nişte poeme expresioniste; acestea, spre confuzia sa, au figurat într-o antologie din 1924 şi după aceea n-a existat nici o altă antologie care să nu le moştenească. De tot acest trecut echivoc şi lânced Hladik vroia să se mântuiască prin drama מn versuri Duşmanii. (Hladik alesese versul pentru că acesta îl împiedica pe spectator să uite irealitatea, care reprezintă condiţia artei.)
Această dramă respecta unitatea de timp, de spaţiu şi de acţiune; se petrecea în Hradcany, în biblioteca baronului de Roemerstadt, în una din ultimele după-amieze ale secolului nouăsprezece. În prima scenă din primul act, Roemerstadt primeşte vizita unui necunoscut (Un ceas bate ora şapte, o ultimă reverberaţie a soarelui pe ferestre, aerul aduce o pasionantă şi uşor de recunoscut muzică maghiară.) Acestei vizite îi urmează altele; Roemerstadt nu cunoaşte persoanele care-l inoportunează, dar are neplăcuta senzaţie că le-a mai văzut, poate în vis. Îl laudă toţi în mod exagerat, dar e sigur — mai întâi pentru spectatori, apoi chiar pentru baron — că sunt nişte duşmani secreţi, înţeleşi să-l ucidă. Roemerstadt reuşeşte să împiedice sau să-şi bată joc de intrigile lor complicate; în dialog, fac aluzie la logodnica sa Julia de Weidenau şi la un anume Jaroslav Kubin, care odată l-a inoportunat cu iubirea sa. Acesta, acum, a înnebunit şi se crede Roemerstadt... Pericolele se înmulţesc; Roemerstadt, la sfârşitul actului doi, se vede obligat să-l ucidă pe unul dintre conspiratori. Începe actul trei, ultimul. Incoerenţele cresc treptat; reapar actorii care păreau să-şi fi terminat rolurile; reapare, pentru un moment, omul ucis de Roemerstadt. Cineva observă că nu s-a lăsat seara: ceasul bate şapte, pe ferestrele înalte se ridică reverberaţia apusului, aerul aduce o pasionantă muzică maghiară. Apare primul interlocutor şi repetă cuvintele pe care le-a rostit în prima scenă din primul act. Roemerstadt îi vorbeşte fără uimire; spectatorul înţelege că Roemerstadt nu-i altcineva decât mizerabilul Jaroslav Kubin. Drama nu s-a sfârşit: este vorba de un delir circular pe care-l trăieşte şi retrăieşte, la nesfirşit, Kubin.
Hladik nu se întrebase niciodată dacă această tragicomedie era un simplu moft sau ceva admirabil, riguros sau întâmplător. Subiectul pe care l-am schiţat aici intuia invenţia cea mai în măsură să disimuleze defectele ei şi să-i împace fericirea şi posibilitatea de a capta (în mod simbolic) ceea ce era fundamentat în viaţa sa. Terminase deja primul act şi câteva scene din actul trei; caracterul metric al lucrării îi îngăduia s-o cerceteze mereu, corectând hexametrii, fără să aibă manuscrisul în faţă. Şi-a dat seama că îi mai lipseau două acte şi că va muri foarte repede. A vorbit cu Dumnezeu pe întuneric. Dacă exist în vreun fel, dacă nu sunt o repetiţie a ta sau o erată, exist ca autor al „Duşmanilor". Pentru a duce la capăt această dramă care mă poate justifica şi te poate justifica, am nevoie de un an în plus. Dă‑mi aceste zile. Tu, cel care eşti stăpânul veacurilor şi timpului. Era ultima noapte, cea mai crudă, dar zece minute mai târziu, s-a scufundat în vis ca într-o apă întunecată.
Spre dimineaţă, a visat că se ascunsese într-una din navele bibliotecii Clementinum. Un bibliotecar cu ochelari cenuşii l-a întrebat: Ce căutaţi? Hladik i-a răspuns: ־l caut pe Dumnezeu. Bibliotecarul i-a replicat: Dumnezeu se află într-una din literele dintr-una din paginile unuia dintre cele patru sute de mii de volume din Clementinum. Părinţii mei şi părinţii părinţilor mei au căutat această literă; eu am orbit căutând-o. Şi-a scos ochelarii şi Hladik i-a văzut ochii care erau morţi. Un cititor a intrat să restituie un atlas. Acest atlas este inutil, a spus el şi i l-a dat lui Hladik. Acesta l-a deschis la întâmplare. A văzut o hartă a Indiei. Şi dintr-o dată. sigur de el, a pus degetul pe una dintre literele minuscule. O voce vecină i‑a spus: Timpul cerut de tine ţi-a fost acordat. În punctul acesta Hladik s-a deşteptat.
Şi-a amintit că visele oamenilor aparţin lui Dumnezeu şi că Maimonides a scris că vorbele unui vis sunt divine când sunt deosebite şi limpezi şi nu se vede cel ce le rosteşte. S-a îmbrăcat; doi soldaţi au intrat în celulă şi i-au poruncit să-i urmeze.
De cealaltă parte a uşii, Hladik prevăzuse un labirint de coridoare, scări şi pavilioane. Realitatea a fost mai săracă: au coborât într-o curticică din spatele clădirii, pe o singură scară de fier. Mai mulţi soldaţi — unii cu uniformele desfăcute — reparau o motocicletă şi stăteau de vorbă. Sergentul s-a uitat la ceas: opt şi patruzeci şi patru de minute. Trebuia să mai aştepte până la nouă. Hladik, mai mult neînsemnat decât nefericit, s-a aşezat pe o stivă de lemne. Şi-a dat seama că soldaţii îi respingeau privirea. Pentru a-i uşura aşteptarea, sergentul i-a dat o ţigară. Hladik nu fuma; a primit-o din respect şi din umilinţă. Aprinzând-o, a observat că-i tremurau mâinile. Cerul s-a întunecat; soldaţii vorbeau în şoaptă, ca şi când el ar fi fost mort. Vag de tot, a reuşit să-şi amintească femeia al cărei simbol era Julia de Weidenau...
Plutonul s-a format şi-a luat poziţia de drepţi. Hladik, în picioare, lângă zidul garnizoanei, a aşteptat împuşcătura. Cineva s-a temut că zidul va rămâne împroşcat de sânge; i-au poruncit victimei să înainteze câţiva paşi. Hladik, în mod absurd, şi-a amintit de mişcările şovăitoare ale fotografilor. O picătură grea, de ploaie, i-a atins una din tâmple şi s-a rostogolit încet pe obraz; sergentul a strigat ordinul final.
Universul fizic s-a oprit pe loc.
Armele convergeau spre Hladik, dar oamenii care urmau să-l ucidă stăteau nemişcaţi. Braţul sergentului eterniza un gest neterminat. Pe una din dalele de piatră o albină îşi proiecta umbra nemişcată. Vântul se oprise ca într-un tablou. Hladik a încercat un strigăt, o silabă, o răsucire de mână. Şi-a dat seama că paralizase. Nu reuşea să ajungă până la el nici cel mai neînsemnat murmur din lumea interzisă S-a gândit sunt מn infern, am murit. S-a gגndit sunt nebun. S-a gגndit timpul s-a oprit. După aceea şi‑a dat seama că într-un astfel de caz s-ar fi oprit şi gândurile sale. A vrut să încerce; a repetat (fără să mişte buzele) misterioasa eglogă a patra din Vergiliu. Şi-a închipuit că îndepărtaţii soldaţi împărtăşeau neliniştea sa; ar fi dorit să comunice cu ei. L-a înspăimântat faptul că nu simţea nici un fel de oboseală, nici măcar nu-l încerca ameţeala unei nemişcări atât de lungi. A adormit, la sfârşitul unui interval nedeterminat.
Trezindu-se, lumea continua nemişcată şi surdă. Picătura de apă se mai afla pe obrazul său; în curte, umbra albinei; fumul ţigării pe care o aprinsese încă nu se risipise de tot. O altă „zi" s-a scurs, înainte ca Hladik să înţeleagă ceva.
Ceruse un an întreg pentru a-şi termina munca: un an îi acorda atotputernicia sa. Dumnezeu realiza pentru el miracolul secret: plumbul german îl va ucide, într-o anume oră, dar în judecata sa, între ordinul morţii şi îndeplinirea acestuia, va trece un an. De la perplexitate a trecut la stupoare, de la stupoare la resemnare, de la resemnare la mulţumire.
Nu dispunea de nici un document în afară de memorie; învăţarea fiecărui hexametru pe care-l adăuga i-a impus o rigoare norocoasă, nebănuită de cei care se aventurează şi uită paragrafe întregi, nedesluşite. Nu a lucrat pentru posteritate, nici măcar pentru Dumnezeu, ale cărui preferinţe literare nu le cunoştea. Minuţios, nemişcat, în taină, a urzit în timp labirintul său invizibil. A refăcut actul al treilea de două ori. A şters unele simboluri destul de transparente: repetarea bătăilor de clopot, muzica. Nici o împrejurare nu-l tulbura. A omis, a prescurtat, a lungit; în unele cazuri a optat pentru prima versiune. A ajuns să îndrăgească garnizoana, curtea; unele dintre chipurile care-l înfruntau l-au determinat să-şi schimbe părerea despre caracterul lui Roemerstadl. A descoperit că greoaiele cacofonii care-l alarmaseră într-atâta pe Flaubert sunt simple superstiţii vizuale: debilităţi şi indispoziţii ale cuvântului scris, nu ale celui sonor... Şi-a terminat drama: nu-i mai rămânea de rezolvat decât un epitet. L-a găsit; picătura de apă i-a căzut de pe obraz. A început un strigăt înnebunitor, şi-a mişcat faţa, iar lovitura cvadruplă l-a pus la pământ.
Jaromir Hladik a murit pe douăzeci şi nouă martie, la orele nouă şi două minute dimineaţa.
1943

TREI VERSIUNI ALE LUI IUDA

There seemed a certainty in degradation.
T. E. Lawrence Seven Pillars of Wisdom. Cili

־n Asia Mică ori în Alexandria, în cel de-al doilea secol al credinţei noastre, când Basilides propovăduia doctrina lui care considera cosmosul o temerară sau perversă improvizaţie de îngeri deficienţi, Nils Runeberg ar fi condus, cu singulară pasiune intelectuală, una din micile mănăstiri ale gnosticilor. Dante i-ar fi destinat, poate, un mormânt de foc; numele lui ar fi sporit catalogul ereticilor mărunţi, între Satornilo şi Carpocrates; vreun fragment din predicile lui: podoabă de injurii, ar fi dăinuit în apocriful Liber adversus omnes haereses ori s-ar fi mistuit מn incendiul unei biblioteci monastice, atunci cגnd focul a distrus ultimul exemplar din Syntagma. În schimb, Dumnezeu i-a hărăzit secolul al XX-lea şi oraşul universitar Lund. Azi, în 1904, a publicat prima ediţie din Kristus och Judas; aici, în 1909, şi-a tipărit opera capitală Den hemlige Fralsaren. (Există o traducere germană a acesteia, făcută în 1912 de Emil Schering; se intitulează Der heimliche Heiland.)
־nainte de a încerca o cercetare a lucrărilor sale grăbite, e necesar să repetăm că Nils Runeberg, membru al Uniunii Evanghelice Naţionale, era un credincios cinstit într-un cenobiu din Paris sau chiar din Buenos Aires, un literat ar putea foarte bine să redescopere tezele lui Runeberg; aceste teze, propuse într-un cenobiu, ar fi nişte uşoare exerciţii inutile ale neglijenţei sau blasfemiei. Pentru Runeberg au fost cheia care descifrează o taină centrală a teologiei; au fost materie de meditaţie şi analiză, de controversă istorică şi filologică, de trufie, bucurie şi teroare. I-au justificat şi i-au destrămat viaţa. Cei care or să parcurgă acest articol, mai trebuie să aibă în vedere că el nu reţine decât concluziile lui Runeberg şi nu şi dialectica şi dovezile sale. Cineva va observa că, fără îndoială, concluzia a precedat „dovezile". Cine se va resemna să caute dovezi pentru ceva în care nu crede şi a cărui propovăduire nu-l interesează?
Prima ediţie din Kristus och Judas are acest epigraf categoric, al cărui sens, mulţi ani după aceea, va fi dilatat în mod monstruos chiar de Nils Runeberg: Nu un singur lucru, ci toate lucrurile pe care tradiţia le atribuie lui Iuda Iscariotul sunt false (De Quincey, 1857). Precedat de vreun german, De Quincey a lansat speculaţia că Iuda l-a vândut pe Isus Cristos pentru a-l forţa să-şi mărturisească divinitatea şi să provoace o mare revoltă împotriva jugului de la Roma; Runeberg sugerează o răzbunare de natură metafizică. În mod foarte abil, începe prin a sublinia zădărnicia actului lui Iuda. Observă (precum Robertson) că pentru identificarea învăţătorului care predica zilnic în sinagogă şi făcea minuni în faţa a mii de oameni, nu e nevoie de trădarea unui apostol. Şi, totuşi, aşa s-a întâmplat. Să presupunem că ar fi o eroare în Sfânta Scriptură e ceva intolerabil; nu mai puţin intolerabil este să admiţi un fapt întâmplător în cel mai sfânt eveniment din istoria lumii. Ergo, trădarea lui Iuda n-a fost întâmplătoare; a fost un fapt stabilit dinainte şi care îşi are locul său misterios în economia izbăvirii. Şi Runeberg continuă: Cuvântul, când a fost făcut carne, a trecut de la ubicuitate la spaţiu, de la veşnicie la istorie, de la fericirea fără de margini la schimbare şi moarte; pentru a corespunde unui astfel de sacrificiu, era nevoie ca un om, în numele tuturor oamenilor, să facă un sacrificiu pe măsură. Iuda Escariotul a fost acest om. Iuda, singurul dintre apostoli, a intuit secreta divinitate şi teribilul scop al lui Isus. Cuvântul coborâse la mortal; Iuda, discipol al Cuvântului, putea să coboare la delator (cel mai mare delict pe care-l suportă infamia) şi să fie oaspete al focului care nu se stinge. Ordinea inferioară este o oglindă a ordinii superioare; formele pământului corespund formelor cerului; petele de pe piele sunt harta constelaţiilor incoruptibile; Iuda îl reflectă într-un anume mod pe Isus. De aici, cei treizeci de arginţi şi sărutul; de aici, moartea voluntară, pentru a merita şi mai mult Păcatul. Astfel a elucidat Nils Runeberg enigma lui Iuda.
Teologii tuturor confesiunilor l-au combătut. Lars Peter Engstrom l-a acuzat de ignorarea sau omiterea unirii hipostazice; Axel Borelius, de renovarea ereziei gnosticilor, cei care au negat umanitatea lui Isus; înrăitul episcop de Lund, de a contrazice cel de-al treilea verset din capitolul douăzeci şi doi al evangheliei după Sfântul Luca.
Aceste diferite anateme l-au influenţat pe Runeberg, care şi-a rescris parţial cartea împricinată şi şi-a modificat doctrina. Le-a lăsat adversarilor terenul teologic şi a propus raţiuni laterale de ordin moral. A admis că Isus, „care dispunea de considerabile mijloace pe care le poate oferi Atotputernicia", nu avea nevoie de un om pentru a-i mântui pe toţi oamenii. I-a contrazis, după aceea, pe cei care afirmau că nu ştim nimic despre inexplicabilul trădător; ştim, a spus el, că a fost unul dintre apostoli, unul dintre cei aleşi pentru a vesti împărăţia cerurilor, pentru a-i vindeca pe bolnavi, pentru a-i spăla pe leproşi, pentru a învia morţii şi pentru a-i alunga pe demoni (Matei 10: 7-8; Luca 9:1). Un bărbat pe care Mântuitorul l-a desemnat astfel merită o judecată mai bună din partea noastră pentru faptele sale. Să-i pui crima în seama lăcomiei (cum au făcut unii, amintindu-l pe Ioan 12:6) înseamnă să te resemnezi la mobilul cel mai neserios. Nils Runeberg propune un mobil contrariu: un hiperbolic şi chiar nelimitat ascetism. Actul, pentru mai marea glorie a lui Dumnezeu, dispreţuieşte trupul şi şi-l mistifică; Iuda a făcut acelaşi lucru cu spiritul. A renunţat la onoare, la bine, la pace, la împărăţia cerurilor, precum alţii, cu mai puţin eroism, la plăcere. Şi-a premeditat cu luciditate teribilă vinovăţiile. În adulter participă de obicei duioşia şi abnegaţia; în omucidere, curajul; în profanări şi blasfemii, o anume lumină satanică. Iuda a ales vinovăţiile care nu sunt însoţite de nici o virtute: abuzul de încredere (Ioan 12:6) şi delaţiunea. A acţionat cu umilinţă gigantică, s-a crezut nedemn să fie bun. Apostolul Pavel a zis: „Cel ce se laudă în Domnul să se laude" (Corintineni 1:31); Iuda şi-a ales Iadul, pentru că fericirea Domnului îi ajungea. S-a gândit că fericirea, precum binele, este un atribut divin pe care oamenii nu trebuie să-l uzurpe.
Mulţi au descoperit, post factum, că în începuturile justificabile ale lui Runeberg se află extravagantul său sfârşit şi că Den hemlige Frălsaren este o simplă perversiune sau exasperare din Kristus och Judas. La sfârşitul lui 1907, Runeberg a terminat şi a revizuit textul manuscrisului; au trecut aproape doi ani până să-l dea la tipar. În octombrie 1909, cartea a apărut cu un prolog (scăldat până la enigmatic) al ebraistului danez Erik Erfzond şi cu acest epigraf perfid: „În lume era şi lumea prin El s-a făcut, dar lumea nu L-a cunoscut" (Ioan 1:10). Argumentul general nu-i deloc complex, dar concluzia este monstruoasă. Dumnezeu, susţine Nils Runeberg, a coborât la condiţia de om pentru mântuirea speţei umane; putem crede că sacrificiul făcut de el a fost perfect, neinvalidat sau atenuat prin omisiuni. A-i mărgini suferinţa la agonia unei după-amiezi pe cruce este o blasfemie. Şi afirmă că a fost om şi că a fost incapabil de păcat e o contradicţie; atributele de impeccabilitas şi de humanitas nu sunt compatibile. Kemnitz admite că Mântuitorul a putut simţi oboseala, frigul, tulburarea, foamea şi setea; de asemeni, se poate admite că a putut să păcătuiască şi să se piardă. Faimosul text: „Crescut-a înaintea lui ca o odraslă, şi ca o rădăcină în pământ uscat; fără chip şi fără frumuseţe, ca să ne uităm la el, şi fără înfăţişare, ca să ne fie drag. Dispreţuit era şi cel din urmă dintre oameni: om al dunelor şi cunoscător al suferinţei, unul înaintea căruia să-ţi acoperi faţa; dispreţuit şi desconsiderai" (Isaia 53: 2-3) înseamnă pentru mulţi o prezicere a răstignitului, la ceasul morţii sale; pentru alţii (verbigraţia, Hans Lassen Martensen), este respingerea frumuseţii pe care consensul vulgar i-o atribuie lui Cristos; pentru Runeberg, profeţia evocată nu a unui moment, ci a întregului viitor atroce în timp şi în veşnicie, Cuvântul făcut carne. Dumnezeu s-a făcut om întru totul, dar om până la infamie, om până la ticăloşie şi abis. Pentru a ne salva, ar fi putut alege oricare din destinele care leagă perplexa urzeală a istoriei; ar fi putut să fie Alexandru sau Pitagora sau Rurik sau Isus; a ales un destin infim: a fost Iuda.
־n zadar au propus librăriile din Stockholm şi Lund această revelaţie. Cei increduli au considerat-o, a priori, un insipid şi bine elaborat joc teologic; teologii au dispreţuit-o. Runeberg a intuit în această indiferenţă ecumenică o confirmare aproape miraculoasă. Dumnezeu poruncea această indiferenţă; Dumnezeu nu dorea să se răspândească pe pământ teribilul Său secret. Runeberg a înţeles că nu sosise ora. A simţit cum veneau împotriva lui anticele blesteme divine; şi i-a amintit pe Ilie şi Moise, cei care în munte şi-au acoperit feţele ca să nu-l vadă pe Dumnezeu; şi l-a amintit pe Isaia, care s-a îngrozit când ochii săi l-au văzut pe Acela a cărui slavă umple pământul; şi l-a amintit pe Saul, cel care a rămas orb în drum spre Damasc; şi l-a amintit pe rabinul Simeon ben Azaf, cel care a văzut Raiul şi a murit; şi l-a amintit pe faimosul vrăjitor Juan de Viterbo, cel care a înnebunit când a putut să vadă Sfânta Treime; şi-a amintit de cei din neamul lui Midrashin care-i urăsc pe necredincioşii ce rostesc Shem Hamephorash, Numele Secret al lui Dumnezeu. Nu era el, oare, vinovat de această crimă obscură? Nu va fi aceasta blasfemia împotriva Spiritului, cea care nu va fi iertată? (Matei 12:13). Valerio Sorano a murit pentru că a destăinuit numele ascuns al Romei. Ce nesfârşită pedeapsă îi va fi dată lui pentru a fi descoperit şi destăinuit oribilul nume de Dumnezeu?
Frânt de nesomn şi de ameţitoare dialectică, Nils Runeberg a rătăcit pe străzile din Malmo, rugându-se cu voce tare să-i fie hărăzită graţia de a împărtăşi Iadul cu Mântuitorul.
A murit de un anevrism, în prima zi din martie 1912. Poate că-şi amintesc de el studioşii ereticilor; a adăugat conceptului de Fiu, care părea sfârşit, complexităţile răului şi nefericirii.
1944

SFÂRŞITUL

Recabarren, culcat, întredeschise ochii şi văzu tavanul înclinat, din trestie. Din camera vecină ajungeau până la el sunete de chitară, ca un labirint care se înnoadă şi se deznoadă la nesfârşit... Încet, încet îşi aminti de toate, de obiectele din fiecare zi, care de-acum nu vor mai putea fi înlocuite de altele. Îşi cercetă, fără regret, trupul lui mare şi inutil, poncho-ului din lână proastă care-i acoperea picioarele. Afară, dincolo de gratiile ferestrei, se dilata câmpia şi înserarea. Dormise, dar mai rămânea multă lumină pe cer. Pipăi cu stânga până ce dădu peste clopoţelul de bronz de lângă piciorul patului. Îl scutură de două ori: din cealaltă parte continuau să răzbată acorduri simple. Executantul era un negru care-şi luase în una din nopţile trecute un aer de cântăreţ, provocându-l pe un necunoscut la o paradă de contrapunct învins, continua să vină la crâşmă, ca şi când ar fi aşteptat pe cineva. Îşi pierdea vremea cu chitara, dar nu mai încercase să cânte; poate că înfrângerea îl amărâse. Şi lumea se obişnuise repede cu prezenţa sa inofensivă. Dar Recabarren, patronul birtului, n-a uitat niciodată acel contrapunct; a doua zi, aranjând nişte mănunchiuri de iarbă mate, îi murise brusc partea dreaptă şi-şi pierduse graiul. Datorită faptului că ne înduioşăm de nefericirile eroilor de romane, sfârşim prin a ne înduioşa prea mult şi de propriile nefericiri; nu tot aşa stau lucrurile cu Recabarren cel suferind, care a acceptat paralizia, aşa cum mai înainte acceptase greutăţile şi singurătatea din America. Obişnuit să trăiască, de acum, ca un animal, se uita la cer şi se gândea că cercul roşu din jurul lunii era semn de ploaie.
Un băieţaş cu trăsături de indian (poate că tatăl lui era indian) crăpă uşa. Recabarren îl întrebă din priviri dacă se afla prin apropiere vreun creştin. Băieţaşul, tot prin semne, i-a răspuns că nu: negrul nu conta. Umilit, omul rămase singur; mâna stângă, pentru un moment mai scutură clopoţelul, ca şi când şi-ar fi exercitat o putere anume.
Cגmpia, sub amurg, părea aproape abstractă, ca văzută din vis. Un punct tremură pe orizont şi crescu până deveni călăreţ, un călăreţ care venea, sau părea să vină acasă. Recabarren îi văzu pălăria cu boruri largi, poncho-ul lung şi cenuşiu, calul sur, dar nu şi faţa omului care, în cele din urmă, domoli galopul şi începu să se apropie la trap. La câteva sute de metri, se opri şi descălecă. Recabarren nu-l mai văzu, dar îl auzi şoporăind, legându-şi calul la stănoagă şi intrând cu mers apăsat în birt.
Fără să-şi ridice ochii de pe chitară, de parcă ar fi căutat ceva pe suprafaţa ei, negrul rosti cu dulceaţă:
— Ştiam eu, domnule, că pot conta pe dumneavoastră.
Celălalt îi răspunse aspru:
— Şi eu pe tine, tuciuriule. Te-am făcut să aştepţi o bună bucată de vreme, dar, iată-mă, am venit
S-a făcut linişte. La urmă, negrul a prins din nou:
— Sunt obişnuit să aştept Am aşteptat şapte ani.
Celălalt adăugă fără supărare:
— Şi eu am stat mai mult de şapte ani fără să-mi văd copiii. I-am întâlnit azi şi, ca unul care se duce să se bată, nu m-am putut uita מn ochii lor.
— M-am însărcinat eu cu asta, spuse negrul. Nădăjduiesc că i-aţi lăsat bine.
Străinul care se aşezase lângă tejghea râse cu plăcere. Ceru un rachiu tare şi-l dădu peste cap, fără să-l termine.
— Le-am dat sfaturi bune, zise el, că astea, niciodată nu sunt prea multe, şi nu costă mare lucru. Le-am spus, între altele, că omul nu trebuie să verse sângele semenilor săi.
Un uşor acord de chitară precedă răspunsul negrului:
— Aţi făcut bine. În felul acesta n-or să semene cu noi.
— Cel puţin cu mine, spuse străinul şi adăugă, ca şi când ar fi gândit cu voce tare: Soarta mea a vrut ca eu să ucid şi acum mi-a pus iar cuţitul în mână.
Negrul, de parcă nu l-ar fi auzit, îşi dădu cu părerea:
— O dată cu toamna, zilele încep să fie mai scurte.
— Cu lumina care mai rămâne îmi e de-ajuns, răspunse celălalt, ridicându-se în picioare.
Străinul îşi aranjă hainele în faţa negrului şi spuse, obosit:
— Lasă-n pace chitara pentru că azi te aşteaptă alt fel de contrapunct.
Şi-amândoi se-ndreptară spre ieşire. Din uşă, negrul murmură:
— S-ar putea ca şi acum să-mi meargă la fel de prost ca prima dată.
Celălalt îi răspunse cu asprime:
— Prima dată nu ţi-a mers rău. Fapt e că erai dornic să se întâmple şi-a doua oară.
Se îndepărtară de clădire, mergând alături. Orice colţişor din câmpie semăna cu celelalte şi luna strălucea. Dintr-o dată se opriră în loc şi străinul îşi scoase pintenii. Stătea cu poncho-ul pe mână când negrul îi spuse:
— Un singur lucru doresc să-ţi cer înainte de a ne lupta: să pui şi de data aceasta tot curajul şi toată dibăcia, aşa cum ai făcut acum şapte ani, când l-ai ucis pe frate-meu.
Poate că pentru prima dată în această discuţie, Martin Fierro auzi ura. Sângele lui o simţi ca pe un imbold. Se priviră, oţelul ascuţit sclipi şi însemnă faţa negrului
Există o oră din înserare când câmpia vrea parcă să vorbească. Niciodată n-o spune sau poate că o spune de mii de ori şi noi n-o înţelegem, sau o înţelegem, dar e intraductibilă, ca muzica...
Din patul său, Recabarren văzu sfârşitul. Un salt şi negrul se retrase, îşi pierdu echilibrul, încercă să-l lovească în faţă, nu reuşi şi se destinse pentru o lovitură care pătrunse adânc în măruntaie. După aceea urmă o alta pe care birtaşul n-o văzu prea bine şi Fierro nu se mai ridică.
Nemişcat, negrul părea să-şi vegheze agonia muncită. Îşi şterse cuţitul de iarbă şi se întoarse acasă, agale, fără să privească înapoi împlinită datoria lui de răzbunător, el nu mai însemna nimic. Mai bine spus, era altul: nu mai avea soartă pe pământ şi omorâse un om.

SECTA FENIX

Cei care scriu că secta Fenix şi-a avut originea la Heliopolis şi o derivă din restauraţia religioasă care a urmat după moartea reformatorului Amenophis al IV-lea, invocă texte din Herodot, din Tacit, şi din monumentele egiptene, dar nu ştiu sau nu vor să ştie, că denumirea de Fenix nu este anterioară lui Hrabano Mauro şi că cele mai vechi izvoare (Saturnaliile şi Flavius Josephus, să zicem) nu vorbesc decât de Lumea Obiceiului sau Lumea Secretului. În conciliabulele de la Ferrara, Gregorovius a subliniat, deja, că menţiunea de Fenix este foarte rară în limbajul oral; la Geneva, am stat de vorbă cu oameni care nu m-au înţeles când i-am întrebat dacă ţin de Fenix, dar au admis, de fiecare dată, că sunt oameni ai Secretului. Dacă nu mă înşel, acelaşi lucru se întâmplă cu budiştii; numele prin care îi cunoaşte lumea nu este cel pe care-l pronunţă ei.
Miklosici, într-o pagină destul de faimoasă, i-a asociat pe cei din secta Fenix, ţiganilor. Ţigani există şi în Chile şi în Ungaria Şi mai există, în amândouă ţările, sectarişti; în afară de acest fel de apropiere, există foarte puţine lucruri comune între unii şi alţii. Ţiganii sunt geambaşi, căldărari, fierari şi prevestitori ai norocului; sectariştii obişnuiesc să exercite, în mod fericit profesiunile liberale. Ţiganii definesc un tip fizic şi vorbesc, sau vorbeau, o limbă secretă; sectariştii se confundă cu ceilalţi şi drept dovadă e faptul că n-au suferit nici un fel de persecuţie. Ţiganii sunt pitoreşti şi-i inspiră pe poeţii proşti; romanţele, arama şi boleroul nu au nimic cu sectariştii... Martin Buber susţine că evreii sunt în mod esenţial patetici; nu toţi sectariştii sunt patetici, iar alţii au chiar oroare de aşa ceva; acest adevăr simplu şi arhicunoscut este suficient pentru a respinge eroarea vulgară (apărată cu toată absurditatea de către Urmann) care vede în secta Fenix o derivaţie din Israel. Lumea presupune mai mult sau mai puţin următoarele: Urmann era un om sensibil; Urmann era evreu; Urmann i-a frecventat pe sectariştii iudei din Praga; afinitatea pe care a încercat-o Urmann dovedeşte o realitate. Cu toată sinceritatea, eu nu pot să accept o astfel de judecată. Că sectariştii, într-un mediu evreiesc, seamănă cu evreii nu dovedeşte nimic; de netăgăduit e faptul că ei seamănă, precum infinitul Shakespeare de Hazliu, cu toţi oamenii din lume. Sunt totul pentru toţi, precum Apostolul; zilele trecute doctorul Juan Francisco Amaro, din Paysandu, le-a ponderat uşurinţa cu care se împământeneaa
Am spus că istoria sectei nu înregistrează persecuţii. Este adevărat, dar cum nu există grup omenesc în care să nu figureze partizani ai sectei Fenix, nu există nici persecuţie sau asuprire pe care aceştia să n-o fi cunoscut în războaiele occidentale şi în îndepărtatele lupte din Asia şi-au vărsat sângele secole de-a rândul, sub steaguri inamice; i-ar costa foarte puţin să se identifice cu toate naţiunile de pe pământ.
Fără de o carte sacră care să-i consacre asemeni Scripturii lui Israel, fără de o memorie comună, fără de această altă memorie comună care este limba, risipiţi pe scoarţa pământului, de diverse rase şi trăsături, un singur lucru — Secretul — îi uneşte şi-i va uni până la sfârşitul zilelor. Câteodată, în afară de Secret, a existat o legendă (poate un mit cosmogonic), dar oamenii superficiali din secta Fenix au uitat-o, şi azi de‑abia de mai păstrează întunecata tradiţie a unei pedepse. Pedeapsă, pact sau privilegiu, căci versiunile se deosebesc şi-abia de lasă să se întrevadă sentinţa lui Dumnezeu care-i asigură unui neam veşnicia, dacă oamenii săi, generaţie după generaţie, îndeplinesc un rit. Am confruntat însemnările călătorilor, am stat de vorbă cu patriarhi şi teologi, pot să vă asigur că îndeplinirea ritului este singura practică religioasă pe care o au sectariştii. Ritul constituie Secretul. Acesta, cum am mai spus, se transmite din generaţie în generaţie, dar uzanţa nu cere ca mamele să-i înveţe pe copii, nici preoţii; iniţierea în mister este sarcina celor mai de jos indivizi. Un sclav, un lepros sau un cerşetor, fac pe pedagogul. De asemeni, un copil poate să îndoctrineze pe un alt copil. Actul în sine, da, este trivial, instantaneu şi nu necesită o descriere. Materialele sunt dopul, ceara sau guma arabică. (În liturghie se vorbeşte de noroi; de asemeni şi acesta se obişnuieşte.) Nu există temple închinate anume celebrării acestui cult, dar o ruină, un subsol sau o pivniţă se consideră a fi locuri potrivite. Secretul este sacru, dar nu înseamnă că nu-i oarecum ridicol; exercitarea sa este fugitivă şi chiar clandestină, iar adepţii nu vorbesc despre el. Nu există cuvinte decente pentru a-l defini, dar se înţelege că toate cuvintele îl numesc sau, mai exact spus, fac aluzie la el şi, în felul acesta eu v-am spus un lucru oarecare, dar adepţii au surâs ori s-au simţit stânjeniţi, căci au simţit că m-am legat de Secret. În literaturile germanice există poeme scrise de sectarişti, ale căror subiecte sunt apele mării sau apusurile; poemele acestea se spune, sunt, într-un fel, simboluri ale Secretului. Orbis terrarum est speculum Ludi rosteşte un adaos apocrif pe care Du Cange l-a trecut în Glosar. Un fel de oroare sacră îi împiedică pe unii dintre credincioşi să îndeplinească ritul acesta foarte simplu; alţii îl dispreţuiesc, dar mai mult se dispreţuiesc pe ei înşişi... În schimb, se bucură de un credit deosebit cei care renunţă la Obicei şi reuşesc să aibă un comerţ direct cu divinitatea; aceştia îşi mărturisesc comerţul prin figuri de liturghie. În felul acesta John of the Rood a scris:
Să ştie cele nouă Ceruri că Dumnezeu Este desfătător ca Dopul şi Noroiul.
M-am bucurat în trei continente de prietenia multor adepţi ai sectei Fenix; am impresia că la început Secretul li s-a părut un moft, chinuitor, vulgar şi (ceea ce este mai ciudat) incredibil. Nu le venea să creadă că taţii lor s-ar fi înjosit până într-atât. Ciudat este faptul că Secretul nu s-a pierdut de-atâta timp; în ciuda vicisitudinilor lumii, în ciuda războaielor şi exodurilor, ajunge, înfricoşător, la toţi credincioşii. Cineva n-a şovăit să afirme că este instinctiv.

SUDUL

Omul care debarcase la Buenos Aires în 1871 se numea Johannes Dahlmann şi era pastor al bisericii evanghelice; în 1939, unul dintre nepoţii săi, Juan Dahlmann, era secretar al bibliotecii municipale din strada Cdrdoba şi se simţea profund argentinian. Bunicul său dinspre mamă fusese acel vestit Francisco Flores, din regimentul 2 infanterie, care-a murit în apropiere de Buenos Aires, străpuns de lăncile indienilor din Catriel; în discordia dintre cele două descendenţe ale sale, Juan Dahlmann (poate sub impulsul sângelui germanic) şi-a ales-o pe cea a străbunicului romantic sau poate pe cea a morţii romantice. O fotografie a unui om şters, o spadă veche, fericirea şi îndrăzneala unor cântece, deprinderea câtorva strofe din Martin Fierro, anii, înşelarea şi singurătatea, au consolidat acest creolism, oarecum voluntar, niciodată ostentativ. Cu preţul unor sacrificii, Dahlmann reuşise să salveze închipuirea unei ferme din Sud, cândva a lui Flores; una din imaginile care-i urmăreau mereu memoria era cea a eucalipţilor plini de balsam şi cea a casei joase şi încăpătoare, azi de culoare roşietică, mai demult stacojie. Treburile, poate şi nepăsarea, îl reţineau mereu în oraş. Vară de vară se mulţumea cu ideea abstractă a posesiunii, a certitudinii că această casă îl aştepta într-un anume punct al câmpiei fără de imagini. În ultimele zile din februarie 1939, ceva s-a petrecut cu el.
Orb la orice, destinul poate fi înşelat cu distracţii fără importanţă. Dahlmann îşi făcuse rost, în seara aceea, de un exemplar neobişnuit din O mie şi una de nopţi de Weil; dornic să-şi cerceteze preţiosul dar, n-a mai aşteptat să coboare ascensorul şi-a urcat. În grabă, scările; în întuneric, ceva i-a atins fruntea. Era un liliac? O pasăre? Pe chipul nevestei care i-a deschis uşa a citit groaza, iar mâna care şi-a trecut-o peste frunte i s-a umplut de sânge.
Muchia unei ferestre de curând vopsită pe care cineva uitase s-o închidă, era cea care-i făcuse această rană. Dahlmann a reuşit să doarmă, dar spre dimineaţă stătea cu ochii deschişi şi din ceasul acela gustul tuturor lucrurilor i-a devenit insuportabil, atroce. Febra a pus stăpânire pe el, iar desenele din O mie şi una de nopţi au început să-i ilustreze coşmarurile. Prietenii şi neamurile îl vizitau şi-i surâdeau exagerat, spunându-i că îl găsesc foarte bine. Dahlmann îi asculta cu o uşoară stupoare şi se mira că aceştia nu ştiau că se află în infern. Au trecut opt zile, ca opt secole. Într-o seară medicul casei a venit împreună cu un medic nou şi l-au dus la sanatoriul din strada Ecuador, spunându-i că trebuia să-şi facă neapărat o radiografie. Dahlmann, în maşina de piaţă, s‑a gândit că într-o locuinţă care nu ar fi a sa ar putea, în sfârşit, să doarmă. Se simţea fericit şi cu chef de vorbă; când au ajuns, l-au dezbrăcat, l-au ras pe cap, l-au legat bine de un pat, l-au iluminat până la orbire şi ameţeală, l-au ascultat şi cineva cu mască i-a introdus un ac în muşchii braţului. S-a trezit cu ameţeli, bandajat, într-o celulă care avea ceva de fântână adâncă şi, în zilele şi nopţile care au urmat operaţiei, a putut să-şi dea seama că, până atunci, abia de locuise într-un cartier al infernului. Gheaţa nu-i lăsa în gură nici urmă de răcoare. Şi în aceste zile, Dahlmann s-a urât pe el însuşi, cu disperare; şi-a urât identitatea proprie, nevoile corporale, umilinţa, barba care începea să-l irite. A suportat cu stoicism îngrijirile medicale care erau foarte dureroase, dar când chirurgul i-a spus că era pe punctul de a muri de septicemie, Dahlmann a început să plângă îndurerat de propria-i soartă. Suferinţele fizice şi neîntrerupta povestire a nopţilor pline de coşmaruri nu-i lăsaseră timp pentru a se gândi la ceva atât de abstract ca moartea. Într-o altă zi, chirurgul i-a spus că o să-i fie din ce în ce mai bine şi că, foarte curând ar putea să plece în convalescenţă la ferma sa. În mod aproape de necrezut, ziua mult promisă a sosit.
Realităţii îi plac simetriile şi uşoarele anacronisme; Dahlmann sosise la sanatoriu cu o maşină de piaţă, iar acum tot o astfel de maşină îl ducea spre Constitucion. Primul aer proaspăt de toamnă, după apăsarea înăbuşitoare a verii, era ca un simbol al destinului său salvat de la moarte şi febră. Oraşul, la şapte dimineaţa, nu pierduse încă aerul acesta de casă bătrână pe care i-l aduce noaptea; străzile semănau cu, nişte vestibule largi, pieţele erau ca nişte curţi. Dahlmann recunoştea oraşul plin de fericire, cu un început de ameţeală: cu câteva clipe mai înainte ca ochii să le fi văzut, îşi amintea colţurile, firmele, diferenţele modeste ale Buenos Aires-ului. Şi în lumina galbenă a începutului de zi, toate lucrurile se întorceau la el.
Nimeni nu neagă faptul că Sudul începe dincolo de Rivadavia. Dahlmann obişnuia să spună că acest fapt nu este o convenţie şi că cel care traversează această stradă pătrunde într-o lume mai veche şi mai hotărâtă. Din maşină căuta printre noile construcţii fereastra, gratiile, clopoţelul de la intrare, vestibulul şi curtea atât de intimă.
La intrarea în gară şi-a dat seama că-i mai rămâneau treizeci de minute. Şi-a amintit că într-o cafenea din strada Braziliei (la câţiva metri de casa Yrigoyen) exista un motan enorm care se lăsa mângâiat de clienţi, ca o divinitate înşelătoare. A intrat. Motanul se afla aici, dormind. A cerut o ceaşcă de cafea, a îndulcit-o fără grabă, a gustat-o (această plăcere îi lipsise în sanatoriu) şi, în timp ce-şi trecea palmele peste blana neagră, se gândea că acest contact este iluzoriu şi că erau ca separaţi de un geam, pentru că omul trăieşte în timp, în succesiunea lui, pe când magicul animal, în actualitate, מn eternitatea momentului.
Trenul aştepta înapoia ultimului peron. Dahlmann a străbătut vagoanele şi a dat peste unul aproape pustiu. Şi-a aranjat valiza în plasă; când vagoanele s-au pus în mişcare, a deschis-o şi, după o oarecare şovăială, a scos primul volum din O mie şi una de nopţi. A călători cu această carte atât de legată de povestea nefericirii lui, era o dovadă că această nefericire fusese anulată şi o sfidare veselă şi ascunsă adresată forţelor răului frustrat.
De o parte şi de alta a trenului, oraşul se sfâşia în suburbii; această privelişte, iar mai apoi cea a grădinilor şi vilelor, i-au întârziat începerea lecturii. Adevărul e că Dahlmann a citit puţin; muntele de piatră magnetică şi geniul care jurase să-şi ucidă binefăcătorul său erau, cine ar putea să nege, minunate, dar nu mai minunate ca dimineaţa şi faptul de a fi. Fericirea îl făcea neatent la Şeherezada şi la miracolele ei trecătoare; Dahlmann închidea cartea şi se lăsa pur şi simplu să trăiască.
Prânzul (servit în cartonaşe de metal lucitor, ca în îndepărtatele veri din copilărie) a fost o altă plăcută mulţumire tăcută.
Dimineaţa mă voi trezi la fermă, se gândea el şi era ca şi când ar fi fost doi oameni: unul care înainta prin ziua de toamnă şi peste geografia patriei, iar un altul, sigilat într-un sanatoriu supus unor servituti metodice. A văzut case de cărămidă netencuită, încăpătoare şi încărcate de unghiuri, privind la nesfârşit trecerea trenurilor: a văzut călăreţi pe drumuri de ţară. a văzut râpe, lagune şi moşii întinse: a văzut nori imenşi, plini de lumină, care păreau de marmură şi toate aceste lucruri erau întâmplătoare, ca nişte vise ale câmpiei. A crezut de asemenea că poate să recunoască arbori şi semănături pe care nu le-a putut numi, pentru că directa lui cunoaştere a câmpului era destul de redusă faţă de cunoaşterea nostalgică şi literară.
De câteva ori a adormit şi în vise trăia forţa de mişcare a trenului. Soarele alb şi neiertător de la amiază slăbise şi în locul lui era un altul gălbui care precedă înserarea şi care nu după mult timp avea să devină roşu. Şi trenul părea deosebit; nu mai semăna cu cel de la Constitucion când părăsise peronul: câmpia şi ceasurile îl străpunseseră, transfigurându-l. Afară, umbra mişcătoare a vagonului se lungea către orizont. Nimic nu tulbura ţărâna elementară, nici satele, nici alte semne omeneşti. Totul era vast, nesfârşit, dar în acelaşi timp era intim şi, într-un anume fel, secret. Pe câmpul fără margini nu era uneori nimic decât un taur. Singurătatea era perfectă, poate ostilă şi Dahlmann putea să bănuiască, să creadă că nu călătorea numai spre Sud, ci şi către trecut. Din această conjunctură fantastică l-a trezit controlorul care, văzându-i biletul, i-a atras atenţia că trenul nu-l va lăsa în gara dintotdeauna, ci într-o alta, puţin mai înainte, abia cunoscută de Dahlmann. (Omul i-a dat o explicaţie, pe care Dahlmann nu s-a străduit nici măcar s-o audă, pentru că mecanismul acestor fapte nu-l interesa)
Trenul, ascultător, s-a oprit în mijlocul câmpiei. De partea cealaltă a liniilor se afla gara, care era ceva mai mult decât un peron acoperit. Nu aveau nici un fel de vehicul, dar şeful şi-a dat cu părerea că poate ar putea să facă rost de unul la magazinul pe care i l-a arătat cam la zece, douăsprezece cuadras.
Dahlmann a primit să meargă până acolo, ca într-o aventură. Soarele apusese de mult, dar o splendoare, ultimă, exalta viaţa tăcută şi vie a câmpiei, înainte de a fi ştearsă de noapte. Mai mult pentru a face ca aceste lucruri să dureze încă, decât pentru a nu obosi, Dahlmann păşea încet, inspirând fericit mirosul de trifoi.
Magazinul, cândva, fusese roşu, dar anii îi împuţinaseră spre binele său această culoare violentă. Ceva din biata lui arhitectură i-a amintit de o gravură în otel, poate ceva din ediţia veche a cărţii Paul şi Virginia. La stănoagă erau legaţi câţiva cai. Înlăuntru, Dahlmann a crezut că-l recunoaşte pe patron; mai apoi şi-a dat seama că-l confundase cu cineva de la sanatoriu. Auzind despre ce e vorba, omul i-a promis că-i va da şareta; pentru a adăuga încă un fapt la acea zi, Dahlmann a primit să cineze aici.
La o altă masă, mâncau şi beau gălăgioşi nişte tineri, a căror prezenţă, la început, Dahlmann nu a luat-o în seamă. Pe podea, sprijinit de tejghea, se adunase, ca un lucru, nemişcat, un om foarte bătrân. Anii prea mulţi îl micşoraseră şi-l şlefuiseră ca apa pietrele, sau ca generaţiile de oameni o sentinţă. Era întunecat, mic şi uscat, părând că trăieşte în afara timpului, în eternitate. Dahlmann i-a privit satisfăcut pălăria, poncho-ul ţesut în casă, haina lungă, cizmele de mânz şi, amintindu-şi de inutilele discuţii cu oamenii din Nord sau din Entre Rios, şi-a spus că nu mai există gauchos din aceştia decât în Sud.
Dahlmann s-a apropiat de o fereastră. Întunericul acoperise câmpia, dar miresmele şi foşnetele ei pătrundeau încă până aici, printre barele de fier. Patronul l-a servit cu sardele, iar după aceea i-a adus came friptă; Dahlmann le-a făcut să alunece cu câteva căni de vin negm. Leneş, savura cu vârful limbii bucata de carne şi-şi lăsă privirile să se rotească prin localul puţin somnoros. Lampa cu gaz atârna de una din grinzi; cei de la masa de alături erau trei: doi păreau peoni scăpătaţi; celălalt, cu trăsături de indian, dure, bea cu pălăria pe cap. Dahlmann a simţit deodată o uşoară atingere a feţei. Lângă paharul de culoare închisă, pe una din dungile feţei de masă, se afla o mică bilă de miez de pâine. Asta era totul, dar cineva trebuie s-o fi aruncat
Cei de la masa de alături păreau străini de el. Dahlmann, perplex, s-a hotărât să creadă că nu s-a întâmplat nimic şi a deschis volumul din O mie şi una de nopţi, ca şi când ar fi vrut să ascundă adevărul. O bilă nouă l-a atins, imediat şi, de data aceasta peonii s-au pus pe râs. Dahlmann şi‑a spus că nu era înfricoşat, dar că ar fi o nesăbuinţă din partea lui, în convalescenţă, să se lase târât într-o încăierare confuză cu nişte necunoscuţi. S-a hotărât să iasă; era deja în picioare când patronul s-a apropiat de el, spunându-i cu un glas alarmant:
— Domnule Dahlmann, nu vă uitaţi la aceşti băieţi, care sunt pe jumătate veseli.
Dahlmann nu s-a mirat că acesta, acum, îl cunoştea, dar şi-a dat seama că vorbele de împăcare agravau, de fapt, situaţia. Înainte, provocarea peonilor erau pentru cineva întâmplător, un nimenea; acum, provocarea era adresată lui, numelui lui şi asta o ştiau toţi. Dahlmann l-a dat în lături pe patron şi s-a măsurat cu peonii, întrebându-i ce căutau.
Cel cu faţă de indian s-a oprit lângă el, legănându-se. Apoi l-a înjurat strigând, ca şi când ar fi fost foarte departe. Încerca să pară mai beat decât era şi această exagerare era o batjocură şi o cruzime. Printre cuvinte grele şi obscenităţi, a ridicat în aer un cuţit lung, l-a făcut să sclipească şi privindu-l, l-a lăsat în jos, invitându-l pe Dahlmann să se bată. Patronul s‑a opus cu voce palidă, arătând că Dahlmann era dezarmat. În acest punct s-a întâmplat ceva neprevăzut.
Dintr-un colţ, bătrânul gaucho extatic, în care Dahlmann văzuse un cifru al Sudului (al Sudului său), i-a aruncat la picioare un cuţit fără teacă. Era ca şi cum Sudul ar fi hotărât ca Dahlmann să primească duelul. Dahlmann s-a aplecat să ia cuţitul şi şi-a dat seama de două lucruri. Mai întâi, că acest act instinctiv îl obliga la luptă. Apoi, că arma, în mâna lui neמndemânatică, nu îi servea pentru a se apăra, ci pentru a justifica moartea sa. Cândva se jucase cu un pumnal, ca toţi oamenii, dar în afară de faptul că ştia că loviturile trebuie date de jos în sus, cu tăişul înăuntru, nu mai învăţase nimic. ־n sanatoriu n-ar fi îngăduit să mi se întâmple aşa ceva, se gגndea el.
— Să ieşim, i-a spus celălalt
Au ieşit, şi dacă în Dahlmann nu mai era speranţă, nu era nici frică. Străbătând curtea, şi-a dat seama că a muri într-o luptă de cuţite, sub cerul deschis şi bătându-te, ar fi fost o eliberare pentru el, o fericire şi o sărbătoare. ־n prima noapte de sanatoriu, când i-au străpuns braţul. Şi-a dat seama că dacă el, atunci, ar fi putut să-şi aleagă sau să-şi viseze moartea, aceasta ar fi fost moartea pe care şi-ar fi ales-o sau şi-ar fi visat‑o.
Dahlmann strânge cu hotărâre cuţitul, pe care poate n-o să ştie să-l mânuiască şi iese în câmpie.
--------------------