PAULO COELHO
LA RÂUL PIEDRA AM ŞEZUT ŞI-AM PLINS

PAULO COELHO
NA MARGEM DO RIO PIEDRA EU SENTEl E CHOREI
Paulo Coelho, 1994

   O, Marie cea zămislită fără de prihană,
roagă-te pentru noi, cei care ne îndreptăm
Către Tine. Amin
Dar înţelepciunea a fost găsită
dreaptă de către toţi fiii ei.
Luca, 7: 35

Pentru I.C. şi S.B., a căror comuniune iubitoare m-a
făcut să văd chipul feminin al lui Dumnezeu;
.,,... Monica Antunes, tovarăşa mea din primul ceas,
care cu dragostea şi entuziasmul ei,
incendiază lumea întreagă;
Paulo Rocca, pentru bucuria bătăliilor pe care le-am
dat împreună şi pentru demnitatea luptelor
pe care le-am purtat între noi;
Matthew Lore, pentru că nu a uitat
un citat înţelept din I Ching:
„Perseverenţa efavorabilă."

NOTA AUTORULUI
  Pe cînd vizita o insulă, un misionar spaniol se
întîlni cu trei preoţi azteci.
— Cum vă rugaţi? — întrebă părintele.
  — Avem o singură rugăciune — răspunse unul
dintre azteci —. Zicem: „Doamne, Tu eşti trei,
noi sîntem trei. Miluieşte-ne pe noi."
  — Frumoasă rugăciune — zise misionarul —.
Dar ea nu este chiar ruga pe care o ascultă Dum-
nezeu. Am să vă învăţ una mult mai bună.
  Părintele îi învăţă o rugăciune catolică şi-şi
văzu mai departe de drumul său de evangheli-
zare. După ani, aflat pe corabia care se întorcea în
Spania, îi fu dat să treacă din nou prin insula
aceea. De pe punte, îi zări pe cei trei preoţi pe mal
şi le făcu semn cu mîna.
  în aceeaşi clipă, cei trei începură să meargă pe
apă către el.
  — Părinte! Părinte! — strigă unul din ei, apro-
piindu-se de corabie —. Mai învaţă-ne o dată ru-
găciunea pe care o ascultă Dumnezeu, fiindcă nu
ne-o mai putem aduce aminte!
  — Nu contează — zise misionarul, văzînd mi-
nunea. Şi-i ceru iertare lui Dumnezeu pentru că
nu reuşise să priceapă mai devreme că El vorbea
toate limbile.
  Istoria asta ilustrează foarte bine ceea ce încerc
să povestesc în La rîul Piedra am şezut şi-am plîns.
   
Rareori ne dăm seama că sîntem împresuraţi de
Extraordinar. Miracolele se întîmplă în jurul nos-
tru, semnele lui Dumnezeu ne arată drumul, în-
gerii insistă să fie auziţi, dar noi, fiindcă sîntem
învăţaţi că există formule şi reguli pentru a ajunge
pînă la Dumnezeu, nu luăm seama la nimic din
toate acestea. Nu pricepem că El se află oriunde
îl lăsăm să intre.
  Practicile religioase tradiţionale sînt impor-
tante: ele ne fac să împărtăşim cu ceilalţi expe-
rienţa comunitară de proslăvire şi rugăciune. Dar
să nu uităm niciodată că experienţa spirituală e
în primul rînd o experienţă practică a Iubirii. Şi în
Iubire nu există reguli. Putem încerca să ne ţi-
nem de manuale, să ne controlăm inima, să avem
o strategie de comportament — dar toate acestea
sînt fleacuri. Inima este cea care hotărăşte şi doar
ce hotărăşte ea este important.
  Noi toţi am avut parte de o asemenea experien-
ţă în viaţă. Noi toţi, la un moment dat, ne-am spus
printre lacrimi: „Sufăr din cauza unei iubiri care
nu merită." Suferim deoarece ne imaginăm că dăm
mai mult decît primim. Suferim deoarece dragostea
noastră nu este recunoscută. Suferim pentru că nu
ne putem impune propriile noastre reguli.
  Suferim fără rost: pentru că în dragoste se află
sămînţa creşterii noastre. Cu cît iubim mai mult,
cu atît sîntem mai aproape de experienţa spiri-
tuală. Adevăraţii iluminaţi, cu sufletele lor in-
cendiate de Iubire, învingeau toate prejudecăţile
vremii. Cîntau, rîdeau, se rugau cu voce tare,
dansau, participau la ceea ce Sfîntul Pavel numea
„nebunia sfîntă". Erau veseli — pentru că cine iu-
beşte învinge lumea, nu-i e teamă că pierde ceva.
Adevărata iubire este un act de total abandon.
   
  La rîul Piedra am şezut şi-am plîns e o carte de-
spre însemnătatea acestui abandon. Pilar şi tova-
răşul ei sînt personaje fictive, dar ei simbolizează
numeroasele conflicte ce ne însoţesc în căutarea
noastră a unui Dincolo. Mai devreme sau mai tîr-
ziu, trebuie să ne învingem temerile, de vreme ce
drumul spiritual se parcurge prin experienţa zil-
nică a iubirii.
  Călugărul Thomas Merton spunea: „Viaţa spi-
rituală se reduce la dragoste. Nu iubeşti pentru
că vrei să faci binele sau să ajuţi şi să aperi pe ci-
neva. Dacă acţionăm aşa, îl vedem pe aproapele
ca pe un simplu obiect, iar pe noi ne vedem ca pe
nişte persoane generoase şi înţelepte. Asta nu are
nimic de a face cu iubirea. A iubi înseamnă a fi în
comuniune cu celălalt şi a descoperi în el scînteia
lui Dumnezeu."
  Fie ca plînsul lui Pilar la rîul Piedra să ne că-
lăuzească pe drumul acestei comuniuni.
PAULO COELHO

   ... am şezut şi-am plîns. Legenda povesteşte
că tot ce cade în apele acestui rîu — frunzele,
insectele, penele păsărilor — se preschimbă în
pietrele din albia lui. Ah, ce n-aş da să-mi pot
smulge inima din piept şi să dau cu ea de-a azvîr-
lita pe firul apei, şi atunci nu m-ar mai încerca
nici durere, nici dor, nici amintiri.
  La rîul Piedra am şezut şi-am plîns. Gerul
iernii mă face să-mi simt lacrimile pe obraji, şi ele
cad, amestecîndu-se cu apele îngheţate ce curg
prin faţa mea. Undeva rîul acesta se împreună cu
altul, apoi cu altul, pînă cînd — departe de ochii
şi de inima mea — toate apele astea dispar în
mare.
  Fie ca lacrimile să-mi curgă atît de mult, încît
iubitul meu să nu ştie niciodată că într-o zi am
plîns de dorul lui. Fie ca lacrimile să-mi curgă
atît de mult, încît să pot da uitării rîul Piedra,
mînăstirea, biserica din Pirinei, ceaţa, potecile pe
care le-am bătut împreună.
  Voi uita drumurile, munţii şi cîmpiile din vise-
le mele — visele care-mi aparţineau şi pe care to-
tuşi nu le cunoşteam.
  îmi amintesc de clipa mea magică, de clipa
aceea cînd un „da" sau un „nu" ne poate schim-
13

ba viaţa. S-ar părea că a trecut atît de mult timp
de atunci şi totuşi e doar o săptămînă de cînd
l-am întîlnit din nou pe iubitul meu şi l-am pier-
dut.
  Povestea asta am scris-o la malul rîului Piedra.
îmi simţeam mîinile îngheţate, picioarele înţe-
penite din pricina poziţiei în care stăteam şi clipă
de clipă aş fi vrut să mă opresc.
  — Caută să trăieşti. Amintirile sînt pentru cei
mai bătrîni — spunea el.
  Iubirea ne face poate să îmbătrînim înainte de
vreme şi ne reîntinereşte cînd tinereţea s-a dus.
Cum să nu-ţi aminteşti însă momentele acelea?
Tocmai de-aceea scriam, ca să-mi prefac tristeţea
în nostalgie, singurătatea în amintiri. Pentru ca
atunci cînd îmi voi fi terminat de povestit mie
însămi povestea asta, să mi-o pot azvîrli în
Piedra — aşa mi-a spus femeia care mă găzdu-
ise. Numai atunci — cum spusese o sfîntă — ar
putea stinge apele ceea ce a scris focul.
Toate poveştile de dragoste sînt la fel. .    ;   jjţ

1 . '. fh*'t-IU!-       "Ol.t iii             '         ib    •
( >r

!?-'.>>

feî

li..; V?:;<'?.•,

 K/i.;.: ?rifi'   : ...\SY ,
 '?    ?? ;?'?:'? '?.    '?')
 re.; -,'    if:,-;;   •.?/?'

î"      "'*>'' i

;;?:'[;?}

  Ne petrecusem copilăria şi adolescenţa împre-
ună. Apoi, el a plecat, aşa cum pleacă toţi băieţii
din oraşele mici. A spus că avea să cunoască lu-
mea, că visele lui se înfiripau dincolo de cîmpiile
din Soria.
  Cîţiva ani n-am mai avut veşti de la el. Din cînd
în cînd primeam cîte o scrisoare, dar nimic mai
mult — pentru că el nu s-a mai întors niciodată
în pădurile şi pe străzile copilăriei noastre.
  Cînd mi-am isprăvit studiile, m-am mutat la
Zaragoza — şi am descoperit că el avusese drep-
tate. Soria era un oraş mic şi singurul ei poet fai-
mos spusese că drumul e făcut ca să umbli pe el.
M-am înscris la o facultate şi mi-am găsit un iu-
bit. Am început să învăţ ca să obţin o bursă, care
nu mai venea. Am muncit ca vînzătoare, mi-am
plătit studiile, am fost respinsă la concursul pu-
blic, m-am despărţit de prietenul meu.
  între timp, scrisorile de la el începuseră să-mi
vină mai des — şi mă simţeam invidioasă pe
timbrele din atîtea ţări străine. El era prietenul
mai în vîrstă, care ştia tot, străbătea lumea, prin-
dea aripi — pe cînd eu mă străduiam să prind
rădăcini.
  De la o vreme, scrisorile lui începuseră să vor-
bească despre Dumnezeu şi-mi veneau dintr-un
15

acelaşi loc din Franţa. într-una din ele, îşi mărtu-
risea dorinţa de a intra într-un seminar şi de a-şi
închina viaţa rugăciunii. I-am scris şi eu şi l-am
rugat să mai aştepte un pic, să-şi trăiască niţel
mai mult libertatea înainte de a se angaja în ceva
atît de serios.
  Cînd mi-am recitit scrisoarea, m-am decis să o
rup: ce drept aveam eu să vorbesc despre liber-
tate sau angajare? El ştia ce înseamnă lucrurile
astea, nu eu.
  într-o bună zi am aflat că ţinea conferinţe. Am
rămas surprinsă, fiindcă era prea tînăr ca să poa-
tă da lecţii altora. Dar acum două săptămîni mi-a
trimis o carte poştală în care-mi spunea că avea
să vorbească pentru un mic grup de la Madrid şi
mă ruga să particip şi eu.
  Am călătorit patru ore, de la Zaragoza la Ma-
drid, deoarece voiam să-l revăd. Voiam să-l aud.
Voiam să stau cu el într-un bar, să ne amintim de
vremurile cînd ne ţineam împreună de şotii şi
credeam că lumea e prea mare ca să poată fi stră-
bătută.  , o   i	t	*
  
v    vr      V

«.s

1	4O-.J
c	f

!. J'X

Sîmbătă, 4 decembrie 1993

!Sî.f>î ..l-i.

-ru, <7f
r.t..<  .

>iro'.r.i,' ?:.>??

  Conferinţa se ţinea într-un loc mai oficial decît
îmi închipuisem şi era mai multă lume decît mă
aşteptam. N-am înţeles cum de era posibil aşa
ceva.
  „Se vede că a devenit celebru", m-am gîndit.
Nu-mi spusese nimic în scrisorile lui. Am vrut să
stau de vorbă cu persoanele prezente, să întreb
ce făceau acolo, dar n-am avut curaj.
  Am rămas surprinsă cînd l-am văzut intrînd.
Părea diferit de ştrengarul pe care-l cunoscusem —,
dar, evident, în unsprezece ani oamenii se schim-
bă. Era mai frumos şi ochii îi străluceau.
  —	Ne restituie ceea ce ne aparţine — zise o fe-
meie de lîngă mine.	J   ;      .,!     ,(    ,
Fraza suna ciudat.	'     •    „J;M,    ^
— Ce ne restituie?
— Ceea ce ne-a fost furat. Religia.
  — Nu, nu ne restituie nimic - zise o femeie
mai tînără, aşezată la dreapta mea —. Ei nu ne
pot restitui ceva ce ne aparţine de mult.
  — Şi atunci ce căutaţi aici? — întrebă, iritată,
prima femeie.
  — Vreau să-l ascult. Vreau să văd cum gîndesc,
pentru că ne-au ars cîndva pe rug şi o mai pot
face încă o dată.
19

   —	El nu e decît o voce izolată — zise femeia —.
Face şi el ce poate.
  Tînăra afişă un zîmbet ironic şi puse capăt con-
versaţiei.
  —	Pentru un seminarist, e o atitudine curajoa-
să — continuă femeia, privindu-mă de astă dată
pe mine şi căutîndu-mi sprijinul.
  Eu nu înţelegeam nimic, am rămas tăcută şi fe-
meia a renunţat. Tînăra de lîngă mine îmi făcu
semn cu ochiul — ca şi cum i-aş fi fost aliată.
  Eu însă tăceam din alt motiv. Mă gîndeam la
cele spuse de doamna aceea.
„Seminarist?"	.rvjv;
Imposibil. Mi-ar fi spus-o.	î^; >.J,
  începu să vorbească, dar eu nu mă puteam
concentra. „Ar fi trebuit să mă îmbrac mai fru-
mos", gîndeam eu, fără să pricep de ce eram atît
de preocupată. Mă observase în rîndurile asis-
tenţei, iar eu încercam să-i descifrez gîndurile:
oare cum arătam? Ce deosebire este între o fată
de şaptesprezece şi o femeie de douăzeci şi nouă
de ani?
  Vocea îi era la fel. Felul de a vorbi însă i se
schimbase mult.
a ,   '	.	t         !   t,

"   )     ?.1>i" '>. •') [?:'/•
   Trebuie să riscăm. Vom înţelege pe deplin minunea
vieţii doar cînd vom lăsa să se întîmple imprevizi-
bilul.
   în fiecare zi Dumnezeu ne dă — o dată cu soarele —
o clipă în care ar fi cu putinţă să schimbăm tot ce ne
face nefericiţi. în fiecare zi încercăm să ne prefacem că
nu întrevedem momentul acesta, că el nu există, că
ziua de azi esta la fel cu cea de ieri şi va fi la fel cu cea
de mîine. Dar cine îşi examinează cu atenţie ziua des-
coperă şi momentul magic. Acesta poate fi ascuns la
ceasul în care vîrîm cheia în uşă, dimineaţa, în clipa
de tăcere de după masa de prînz, într-unui din cele o
mie şi unul de lucruri care ni se par aidoma. Acest
moment există — un moment în care toată puterea
stelelor trece prin noi şi ne îngăduie să facem minuni.
   Fericirea e uneori o binecuvîntare — dar de obicei
e o cucerire. Momentul magic dintr-o zi ne ajută să ne
schimbăm, ne face să plecăm în căutarea viselor noas-
tre. Avem să suferim, avem să cunoaştem momente
dificile, avem să înfruntăm multe deziluzii — totul
însă e trecător şi nu lasă urme. Iar în viitor, vom pu-
tea privi înapoi cu mîndrie şi credinţă.
   Vai de cine se teme să-şi asume riscurile. Acesta
poate ca nu va avea niciodată parte de decepţii, nu va
avea deziluzii şi nici nu va suferi precum aceia care
au un vis de urmărit. Dar cînd va privi în urmă ~
21

pentru că totdeauna privim în urmă — îşi va auzi
inima spunîndu-i: „Ce ai făcut cu minunile pe care
Dumnezeu le-a semănat în zilele tale? Ce-ai făcut cu
talanţii pe care ţi i-a încredinţat Stăpînul tău? l-ai în-
gropat adînc într-o pivniţă pentru că ţi-a fost frică să
nu-i pierzi. Atunci asta ţi-e moştenirea: certitudinea
că ţi-ai irosit viaţa."
   Vai de cel căruia îi e dat să audă vorbele astea. Căci
atunci va crede în minuni, dar momentele magice din
viaţa lui vor fi trecut de mult.

h' fc!
T, J ??•>,.•?'?' ':? ?>
??f;'	.S •;>

(,),"?'	' 1  "I . '?*? î ' f f   I l"
  Asistenţa l-a înconjurat de îndată ce a terminat
de vorbit. Am aşteptat, întrebîndu-mă ce impre-
sie îşi va face despre mine după atîţia ani. Mă
simţeam parcă un copil — nesigură, încordată,
pentru că nu-i cunoşteam pe noii lui prieteni, ge-
loasă, pentru că le acorda mai multă atenţie ce-
lorlalţi decît mie.
  Şi, în fine, s-a apropiat. S-a înroşit şi, dintr-o
dată, n-a mai fost bărbatul care spunea lucruri
importante; redevenise ştrengarul care se ascun-
dea cu mine prin schitul de la San Saturio şi vor-
bea despre visele lui de a străbate lumea — în
timp ce părinţii noştri cereau ajutorul poliţiei, cre-
zînd că ne înecasem în rîu.
— Bună, Pilar — zise el.
  L-am sărutat. Aş fi putut să-i spun cîteva cu-
vinte de apreciere. Aş fi putut spune că mă sim-
ţeam obosită în mijlocul atîtor oameni. Aş fi putut
face vreun comentariu glumeţ despre copilăria
noastră şi despre mîndria pe care o simţeam vă-
zîndu-l acolo, admirat de ceilalţi.
  Aş fi putut să-i explic că trebuia să alerg ca să
prind ultimul autobuz de noapte către Zaragoza.
  Aş fi putut. Nu vom ajunge niciodată să înţele-
gem semnificaţia acestor vorbe. Căci în toate mo-
mentele vieţii noastre există lucruri care s-ar fi
23

putut întîmpla, dar pînă la urmă nu s-au întîm-
plat. Există clipe magice care trec neobservate şi —
brusc — mîna destinului ne schimbă universul.
  Aşa ceva s-a întîmplat în clipa aceea. în locul
tuturor lucrurilor pe care le-aş fi putut face, am
spus cîteva cuvinte care, o săptămînă mai tîrziu,
m-au adus aici, pe malul acestui rîu, şi m-au de-
terminat să scriu rîndurile acestea.
—	N-am putea să bem o cafea? — am zis eu.
Iar el, întorcîndu-se către mine, a acceptat mî-
na pe care i-o întindea destinul.
  — Am mare nevoie să stau de vorbă cu tine. Mîi-
ne am o conferinţă la Bilbao. Hai, sînt cu maşina.
  — Trebuie să mă întorc la Zaragoza — am răs-
puns eu, fără a şti că era ultima mea şansă.
  Dar, într-o fracţiune de secundă, poate fiindcă
redevenisem copil, poate fiindcă nu noi sîntem
cei care ne scriem cele mai bune momente din via-
ţă, i-am spus:
  —	E sărbătoarea Neprihănitei Zămisliri. Pot să
te însoţesc pînă la Bilbao şi să mă întorc de acolo
acasă.
  întrebarea despre „seminarist" îmi stătea pe
vîrful limbii.
  — Vrei să mă întrebi ceva — zise el, observîn-
du-mi expresia.
  — Da — am încercat eu să mă prefac —. îna-
inte de conferinţă, o femeie a spus că îi înapoiezi
ceea ce îi aparţinea.
— Nimic important.
  — Pentru mine e important. Nu ştiu nimic de-
spre viaţa ta, sînt surprinsă cînd văd atîta lume
aici.
  El rîse şi se întoarse din nou ca să le dea aten-
ţie şi celorlalţi.
24

  — Stai — am zis eu, prinzîndu-l de braţ —. Nu
mi-ai răspuns la întrebare.
— Nimic prea interesant pentru tine, Pilar.
— Oricum, vreau să ştiu.
  Respiră adînc şi mă conduse într-un colţ al în-
căperii.
  — Toate cele trei mari religii monoteiste — iu-
daismul, catolicismul, islamismul — sînt mascu-
line. Preoţii sînt bărbaţi. Bărbaţii păzesc dogmele
şi fac legile.
  — Asta a vrut să spună doamna aceea?
ş El şovăi o clipă. Dar răspunse:
  — Că am o viziune diferită despre lucruri. Că
eu cred în chipul feminin al lui Dumnezeu.
  Am răsuflat uşurată; femeia se înşelase. El nu
putea fi seminarist, deoarece seminariştii nu au
o viziune diferită asupra lucrurilor.
—	Mi-ai explicat foarte bine — i-am răspuns.

h"       »
Jkf i '     ' t

 ''it<

 ff'

-. I

»•"("*? ??

i",

t	c    1       i
* t

i      ?„     " '

-..-<"?•+»
  Tînăra care-mi făcuse cu ochiul mă aştepta la
uşă.
  — Ştiu că aparţinem aceleiaşi tradiţii — zise
ea —. Mă cheamă Brida.
  — Nu ştiu despre ce vorbeşti — am răspuns
eu.
—	Ba ştii, nici vorbă — rîse ea.     -'• ?'?'"   ' *'"
M-a luat de braţ şi am ieşit împreună înainte
ca eu să fi apucat a-i da vreo explicaţie. Noaptea
era foarte rece şi nu prea ştiam ce să fac pînă a
doua zi de dimineaţă.
— Unde mergem? — am întrebat-o.
— La statuia Zeiţei — a fost răspunsul.

  — Trebuie să găsesc un hotel ieftin pentru la
noapte.
— îţi arăt unul după aceea.
  Preferam să ne aşezăm îhtr-o cafenea, să mai stăm
puţin de vorbă, să aflu tot ce se putea despre el.
Dar nu voiam să mai discut cu ea; am lăsat-o să
mă conducă pe Paseo de Castellana, profitînd ca
să mai văd Madridul după atîtia ani. La mijlocul
bulevardului, ea se opri şi arătă spre cer.
—	Uite-o acolo — zise ea.
  Luna plină strălucea printre crengile desfrun-
zite ale copacilor.
—	E frumoasă — am zis.
26

t
I
   
Ea însă nu mă asculta. Şi-a desJ
formă de cruce, cu palmele întoars
mas aşa, contemplînd luna.
  „în ce m-am băgat", am gîndii
„Am venit să asist la o conferinţă,
pe Paseo de Castellana cu nebun
mă duc la Bilbao."
  —	O, tu, oglindă a Zeiţei Pămîn
nara, ţinîndu-şi ochii închişi —. îr
puterea noastră şi fă ca bărbaţii s
Născîndu-te, strălucind, murind ş
tu ne-ai arătat ciclul nostru de la si
  Tînăra îşi întinse braţele către c
bună bucată de vreme în poziţia
priveau şi rîdeau, dar ea nu-şi dade
şine muream însă eu, pentru că stă
  — Trebuia să fac asta — zise ea,
ciune adîncă în faţa lunii —. C
Zeiţa.
— Ce vrei să spui, în definitiv?
  — Exact ce a spus şi prietenul te
vcuvinte adevărate.
  Mi-a părut rău că nu dădusem
rinţei. Eram incapabilă la drept v<
despre ce vorbise.         ' -.    u:--"
  —	Noi cunoaştem chipul femir
nezeu — zise tînăra cînd ne-am
rea —. Noi, femeile, cele care o
iubim pe Marea Mamă. Ne-am p
persecuţiile şi rugurile, dar am s
acum îi înţelegem misterele.
Rugurile. Vrăjitoarele.
  Am privit-o cu mai multă atenţi
lîngă mine. Era frumoasă, părul b
pînă la talie, J v "f^-     >ţ o • .   ,; ?
  
   —	în timp ce bărbaţii plecau la vînătoare, noi
rămîneam în peşteri, în pîntecele Mamei, îngri-
jindu-ne copiii — continuă ea —. Acolo am pri-
mit toată învăţătura Marii Mame.
  Bărbatul trăia în plină mişcare, în timp ce noi
rămîneam în pîntecele Mamei. Asta ne-a permis
să observăm că seminţele se transformau în plan-
te şi le-am spus-o şi bărbaţilor noştri. Noi am fă-
cut prima pîine şi i-am hrănit. Am modelat primul
vas pentru ca ei să bea din el. Şi tot noi am înţe-
les ciclul creaţiei, pentru că trupul nostru repeta
ritmul lunii.
Brusc, s-a oprit:	'      '	tf     !
—	Uite-o.
  Am privit. în mijlocul unei pieţe înconjurate
de trafic din toate părţile, se înălţa o fîntînă. în
centrul fîntînii, o sculptură reprezenta o femeie
într-un car tras de lei.
  ?— Este Piaţa Cibeles — am spus eu, vrînd să
arăt că cunoşteam Madridul. Mai văzusem sta-
tuia aceea în duzini de cărţi poştale ilustrate.
  Ea însă nu mă asculta. Era în mijlocul arterei
de circulaţie, încercînd să se strecoare prin trafic.
  —	Hai pînă acolo! — striga ea, făcîndu-mi sem-
ne dintre maşini.
  M-am hotărît să ajung pînă la ea ca să o întreb
de adresa unui hotel. Nebunia ei începea să mă
obosească şi simţeam nevoia să dorm.
  Am ajuns la fîntînă aproape în acelaşi timp, eu
cu inima gata să-mi sară din piept, iar ea cu un
stirîs pe buze.
  — Apa! — zicea ea —. Apa este manifestarea
ei!
— Te rog, îmi trebuie adresa unui hotel ieftin.
— 
Ea îşi cufundă mîinile în fîntînă.
  — Fă şi tu la fel — îmi spuse ea —. Atinge apa
cu mîinile.
  — N-are nici un rost. Dar nu vreu să te deran-
jez. Mă duc să caut un hotel.
— Doar o clipă.
  Fata scoase din geantă un mic fluier şi începu
să cînte. Muzica avu parcă un efect hipnotic: zgo-
motul traficului se îndepărtă şi inima mi se li-
nişti. M-am aşezat pe ghizdul fîntînii, ascultînd
sunetele apei şi ale flautului, cu ochii ţintă la lu-
na plină de deasupra capetelor noastre. Ceva îmi
spunea — deşi nu înţelegeam prea bine — că
acolo era ceva din natura mea de femeie.
  Nu ştiu cît timp a cîntat. Cînd a terminat, s-a
întors cu faţa către fîntînă.
  — Cibele — spuse ea —. Una din manifes-
tările Marii Mame. Ea guvernează recoltele, hră-
neşte oraşele, îi redă femeii rolul de preoteasă.
  — Cine eşti? — am întrebat-o —. De ce mi-ai
cerut să te însoţesc?
Ea se întoarse către mine.
  — Sînt ce vezi că sînt. Fac parte din religia
Terrei.
— Ce vrei de la mine? — am insistat.
  — Pot să-ţi citesc în ochi. Pot să-ţi citesc în ini-
mă. Eşti pe punctul de a te îndrăgosti. Şi de a
suferi.
— Eu?
  — Ştii ce vreau să spun. L-am văzut cum se ui-
ta la tine. Te. iubeşte.
"Femeia aia era nebună.
  —	De-asta ţi-am cerut să vii cu mine —con-
tinuă ea —. Fiindcă el e important. Deşi spune
29

prostii, cel puţin o recunoaşte pe Marea Mamă.
Nu-l lăsa să se piardă. Ajută-l.
  — Nu ştii ce spui. Ai luat-o razna cu fanteziile
dumitale — i-am spus eu, croindu-mi iarăşi drum
printre maşini şi jurînd să nu mă mai gîndesc nici-
odată la vorbele acelei femei.
? f   f. t .

Duminică, 5 decembr

r

Ne-am oprit ca să luăm o cafea
  — Viaţa te-a învăţat multe lucr
eu, încercînd să leg conversaţia.
  — M-a învăţat că putem învăţa
ne putem schimba — a răspuns ei
pare imposibil.
  închidea discuţia. Nici nu prea
fapt în timpul celor două ore d(
barul acela de lîngă şosea.
  La început, încercasem să evoc
pilăria noastră, dar el nu mani
decît un interes politicos. Nici m
culta, îmi punea întrebări despre
i le spusesem deja.
  Ceva nu mergea. Poate că timp
îndepărtaseră pentru totdeauna
„El vorbeşte despre clipe magice'
„Ce-i pasă lui de cariera pe cai
Carmen, Santiago sau Măria?" U
altul, Soria rămînea doar o amir
tă — încremenită în timp, cu pri
lărie tot copii, şi cu bătrînii tot \
exact ce făceau şi acum douăzeci
  Am început să regret drumul
Cînd a schimbat iar subiectul, în t
cafeaua, m-am hotărît să nu mai
33

  Ultimele două ore pînă la Bilbao fuseseră un
chin. El se uita înainte, la drum, eu mă uitam pe
geam, şi nici unul dintre noi nu putea ascunde in-
dispoziţia care se instalase. Maşina de închiriat
nu avea radio şi, în lipsa lui, nu ne-a rămas decît
să ne suportăm tăcerea.
?!•'?>? :     ?»:'•?     ?:  JJ-J:
 U	I	f    '  i'
 *  >'   n
t" , It
vi ui"; wv'y.
  ^ ?' f      I   i'
'<         ' ) i.
T     1	!
1	t'

  — Să întrebăm unde e autogara — am zis eu,
de îndată ce am ieşit de pe autostradă.
— E o linie regulată pînă la Zaragoza.
  Era ora siestei, pe străzi era puţină lume. Am
trecut pe lîngă un domn, pe lîngă o pereche de
tineri, dar el n-a oprit ca să se intereseze.
  — Ştii unde este? — l-am întrebat după un
timp.
— Ce să fie?
Continua să nu asculte ce-i spuneam.
  Brusc, am auzit tăcerea. Ce să vorbească el cu
o femeie care nu se aventurase niciodată în lu-
mea largă? Ce haz avea să stea alături de o fiinţă
căreia îi e frică de necunoscut, care preferă o sluj-
bă sigură şi un mariaj convenţional? Eu — biata
de mine — vorbeam despre aceiaşi prieteni din
copilărie, despre amintirile prăfuite dintr-o
localitate neînsemnată. Era singurul meu su-
biect.
  —	Poţi să mă laşi chiar aici — am zis eu cînd
am ajuns într-un loc ce părea a fi centrul ora-
şului, încercam să fiu naturală, dar mă simţeam
idioată, infantilă şi tristă.
N-a oprit maşina.
  —	Trebuie să iau autobuzul ca să mă-ntorc la
Zaragoza — am insistat.
  
   — N-am fost niciodată aici. Nu ştiu unde îmi
e hotelul. Nu ştiu unde se ţine conferinţa. Nu
ştiu unde o fi autogara.
— Nu-i nimic, nu-ţi face griji.
A redus viteza, dar a continuat să conducă.
—	Mi-ar face plăcere... — zise el.
  De două ori n-a reuşit să-şi termine fraza. îmi
închipuiam ce i-ar fi făcut plăcere: să-mi mul-
ţumească pentru companie, să trimită salutări
vechilor prieteni şi, în felul acesta, să atenueze
senzaţia aceea dezagreabilă.
  —	Mi-ar face plăcere să mă însoţeşti la confe-
rinţa de astă-seară — spuse el în sfîrşit.
  Am încremenit. încerca poate să cîştige timp
ca să compenseze tăcerea jenantă din timpul că-
lătoriei.
  —	Mi-ar face mare plăcere să fii cu mine — re-
petă el.
  Poate că sînt o provincială, fără o viaţă plină
de evenimente mari pe care să le povestesc, fără
strălucirea şi prestanţa femeilor de la oraş. Dar
viaţa de provincie, chiar dacă nu te face o femeie
elegantă sau de lume, te învaţă cum să asculţi o
inimă — şi să-i pricepi instinctele.
  Spre surprinderea mea, instinctul îmi spunea
că el era sincer.
  Am răsuflat uşurată. Evident că n-aveam să
rămîn la conferinţă, dar cel puţin prietenul meu
drag părea să se fi întors, lăsîndu-mă părtaşă la
aventurile lui, împărtăşindu-mi temerile şi biru-
inţele sale.
  —	Mulţumesc pentru invitaţie — am răs-
puns —. Dar n-am bani de hotel şi trebuie să
mă întorc la învăţătura mea.
36

  	Am eu ceva bani. Poţi sta cu mine în came-
ră. Cerem două paturi separate.
  Am observat că începuse să transpire, cu tot
frigul. Inima mea a început să dea semnale de
alarmă pe care nu le puteam identifica. Senzaţia
de bucurie de adineauri a fost înlocuită de o imen-
să confuzie.
  A oprit deodată maşina şi m-a privit drept în
ochi.
  Nimeni nu reuşeşte să mintă, nimeni nu reu-
şeşte să ascundă ceva cînd priveşte drept în ochi.
  Şi orice femeie cu un minimum de sensibili-
tate izbuteşte să citească în ochii unui bărbat în-
drăgostit. Mi-am adus numaidecît aminte de
cuvintele femeii blonde de la fîntînă.
Nu era posibil. Dar era adevărat.
  în viaţa mea nu mă gîndisem niciodată, dar
niciodată, că, după atîta timp ar mai fi putut ţine
minte. Eram copii, trăiam unul lîngă altul şi des-
copeream lumea mînă-n mînă. Eu l-am iubit —
dacă un copil poate înţelege ce înseamnă dra-
gostea. Dar toate astea se întîmplaseră demult —
în altă existenţă, cînd inocenţa lasă inima deschi-
să la tot ce e mai bun în viaţă.
  Acum eram adulţi şi responsabili. Lucrurile din
copilăriei nu erau decît lucruri din copilărie.
  M-am întors ca să-l privesc în ochi. Nu-mi ve-
nea sau nu reuşeam să cred.
  — Mai am doar conferinţa asta şi apoi urmea-
ză vacanţa de Neprihănita Zămislire. Trebuie să
merg la munte — continuă el —. Trebuie să-ţi
arăt ceva.
  Bărbatul strălucit, care vorbea de clipele magi-
ce, stătea acolo în faţa mea — purtîndu-se cum
37

V

nu se poate mai anapoda. Avansa prea repede,
era nesigur, făcea propuneri confuze.
  Am deschis portiera, am ieşit şi m-am rezemat
de maşină. Priveam bulevardul aproape pustiu.
Mi-am aprins o ţigară şi-am căutat să nu mă mai
gîndesc la nimic. Puteam să-mi ascund intenţiile,
să mă fac că nu înţeleg — puteam încerca să mă
conving că nu era vorba decît de o propunere fă-
cută de un prieten unei prietene din copilărie.
Călătorise pesemne prea mult şi începuse să con-
funde lucrurile.
Pesemne exageram eu însămi.	>
A coborît din maşină şi a venit lîngă mine.
  —	Mi-ar plăcea să rămîi la conferinţa de as-
tă-seară — spuse el încă o dată —. Dar dacă nu
poţi, te înţeleg.
  Aşa deci. Lumea făcuse o rotaţie completă şi a-
cum se întorcea la locul ei. Nu era nimic din ce
credeam — iată că el nu mai insista, era gata să
mă lase să plec. Bărbaţii îndrăgostiţi nu se com-
portă niciodată în felul ăsta.
  M-am simţit stupidă şi uşurată în acelaşi timp.
Da, mai puteam să rămîn, cel puţin încă o zi. Am
putea cina împreună şi ne-am ameţi niţel —
lucru pe care nu-l făcusem niciodată în copilărie.
Era o bună ocazie să uit prostiile la care mă gîn-
disem cu cîteva clipe mai devreme, un bun prilej
ca să spargem gheaţa care ne însoţise încă de la
Madrid.
  O zi n-avea nici o importanţă. Cel puţin voi
avea ceva de povestit prietenelor mele.
  —	Paturi separate — am zis în glumă ?—. Şi
plăteşti tu cina, fiindcă eu tot mai sînt studentă şi
la vîrsta asta. N-am bani.
38

  Ne-am dus bagajele în camera de la hotel şi
am coborît ca să mergem pe jos pînă la sala unde
se ţinea conferinţa. Am ajuns repede şi am intrat
într-o cafenea.
	Vreau să-ţi dau ceva — zise el, întinzîn-
du-mi un săculeţ roşu.
  L-am deschis imediat. înăuntru, un medalion
vechi şi ruginit — cu Maica Domnului a Milos-
tivirilor pe o parte şi Sfînta Inimă a lui Isus pe
cealaltă.
  —	Era al tău — spuse el, văzîndu-mi figura
surprinsă.
  Inima mea începu din nou să dea semnale de
alarmă.
  — într-o zi — era o toamnă ca acum şi noi să
tot fi avut vreo zece ani — şedeam cu tine în
piaţa cu stejarul cel mare.
  — Urma să-ţi spun un lucru pe care-l repeta-
sem săptămîni de-a rîndul. Nici nu începusem
bine şi tu mi-ai spus că-ţi pierduseşi medalionul
în sihăstria de la San Saturio şi m-ai rugat să mă
duc acolo şi să-l caut.
îmi aminteam. O, Doamne, îmi aminteam.
  —	L-am găsit. Dar cînd m-am întors în piaţă,
îmi pierise curajul de a-ţi spune ceea ce repe-
tasem — continuă el.
  Mi-am făgăduit atunci că-ţi voi înapoia meda-
lionul doar cînd voi putea să-ţi spun toată pro-
poziţia pe care începusem să o rostesc atunci,
acum aproape douăzeci de ani. Mult timp am
încercat să uit, dar propoziţia era mereu prezen-
tă. Nu mai pot trăi cu ea.
  îşi puse cafeaua pe masă, îşi aprinse o ţigară şi
rămase mult timp cu privirile în tavan. Apoi se
întoarse către mine.
—	Propoziţia e foarte simplă — zise el.
Te iubesc.
39

t •*
l'ţ  *•?<
   Uneori sîntem stăpîniţi de un simţămînt de tristeţe
pe care nu izbutim să ni-l controlăm, spunea el. Ne
dăm seama că momentul magic al zilei a trecut şi noi
nu am făcut nimic. Viaţa îşi ascunde atunci magia şi
arta.
   Trebuie să-l ascultăm pe copilul care am fost cînd-
va şi care încă există în noi. Copilul acesta înţelege
momentele magice. Putem să-i înăbuşim plînsul, dar
glasul nu i-l putem reduce la tăcere.
   Copilul acesta care am fost cîndva continuă să fie
prezent. Fericiţi fie copiii, căci a lor este împărăţia Ce-
rurilor.
   Dacă nu ne naştem încă o dată, dacă nu reîncepem
să privim viaţa cu inocenţa şi entuziasmul copilăriei,
nu mai are nici un sens să trăim mai departe.
   Există multe feluri de a te sinucide. Cei care încear-
că să ucidă trupul încalcă legea lui Dumnezeu. Cei
care încearcă să ucidă sufletul încalcă şi ei legea lui
Dumnezeu, chiar dacă crima lor sare mai puţin în
ochii oamenilor.
   Să dăm atenţie celor spuse de copilul pe care îl mai
adăpostim în inimă. Să nu ne ruşinăm de el. Să nu-l
lăsăm pradă fricii, deoarece copilul acesta e singur şi
nu este aproape niciodată auzit.
   Trebuie să-i îngăduim ca uneori să ne ţină el hăţu-
rile existenţei. Copilul acesta ştie că fiecare zi e dife-
rită de celelalte.
40

astfel încît el să se simtă din nou iubit,
'ie să-l facem să se simtă bine -
?    "    altfel de cum
laltAmintiti-vă că înţelepciunea oamenilor este nebu-
nlX fata lui Dumnezeu. Dacă-i vom da ascultare
capiului pe care-l purtăm în suflet ochii noştri vor
Xcepe să strălucească. Dacă nu vom pierde contac-
tul cu acest copil nu vom pierde contactul cu viaţa.
 h    V       "J''"
U	M

J ii    yi

 "?>
,,?'.?
  Culorile din jurul meu au început să fie mai
vii; am simţit că vorbeam mai tare şi făceam mai
mult zgomot cînd îmi puneam paharul la loc pe
masă.
   Un grup de vreo zece persoane merseseră ime-
diat după conferinţă să cineze. Vorbeam toţi în
acelaşi timp şi eu surîdeam — surîdeam pentru
că era o noapte deosebită. Prima noapte de mulţi
ani pe care nu o planificasem.
Ce bucurie!
  Cînd m-am hotărît să mă duc la Madrid, îmi
ţineam sentimentele şi acţiunile sub control. Din-
tr-o dată, totul se schimbase. Eram acolo — în-
tr-un oraş unde nu mai păşisem niciodată, deşi
 era situat la mai puţin de trei ore de oraşul meu
natal. Şedeam la masa aceea unde cunoşteam o
 singură persoană — şi toţi vorbeau cu mine ca şi
cum m-ar fi cunoscut de mult. Eram uimită şi că
puteam să conversez, să beau şi să mă distrez cu
 ei.
  Mă aflam acolo fiindcă — dintr-o dată — viaţa
m-a abandonat Vieţii. Nu eram încercată de vino-
văţie, teamă sau ruşine. Pe măsură ce stăteam
mai mult timp aproape de el — şi-l ascultam vor-
bind — mă încredinţam că avea dreptate: există
momente în care e nevoie să-ţi asumi şi riscuri, să
faci paşi nebuneşti.
42

   Stau zile-n şir în faţa cărţilor şi caietelor, fă-
cîn'd un efort supraomenesc ca să-mi cumpăr pro-
pria-mi sclavie", gîndeam eu. „De ce vreau postul
acela? Cum oare mă va îmbogăţi el ca fiinţă uma-
na sau ca femeie?"
  Nimic. Nu mă născusem ca să-mi petrec restul
vieţii în spatele unei mese, ajutîndu-i pe judecă-
tori să-şi rezolve procesele.
  „Nu pot gîndi astfel despre viaţa mea. Va tre-
bui să mă întorc la ea săptămîna asta."
  Trebuie să fi fost efectul vinului. La urma ur-
melor, cine nu munceşte nu mănîncă.
„E un vis. O să se termine."
  Cît timp însă pot prelungi visul acesta? Pentru
prima dată atunci mi-a încolţit gîndul să-l în-
soţesc în următoarele zile la munte. La urma urme-
lor, începea o săptămîna de sărbătoare.
  — Cine eşti? — m-a întrebat o femeie frumoa-
să care stătea cu noi la masă.
— O prietenă din copilărie — am răspuns eu.
  — Făcea aşa ceva şi pe cînd era copil? — spuse
ea mai departe.
— Ce anume?
  Conversaţia de la masă păru să lîncezească şi
să se termine.
— Ştii — insistă femeia —. Minunile.
  — Ştia şi pe atunci să vorbească bine — am
răspuns eu, fără să înţeleg ce voia să spună ea.
  Au rîs toţi, inclusiv el — şi n-am priceput mo-
tivul hohotului lor de rîs. Dar vinul mă eliberase,
nu trebuia să ţin sub control tot ce se petrecea
acolo.
  M-am oprit, am privit şi eu în jur, am făcut un
comentariu oarecare despre un subiect ce mi-a şi
43

ieşit din minte o clipă mai tîrziu. Şi m-am gîndit
iar la zilele de sărbătoare.
  Mă simţeam bine acolo, cunoşteam oameni
noi. Se discutau lucruri serioase în mijlocul unor
comentarii nostime, aveam senzaţia că iau parte
la ceea ce se întîmpla în lume. Cel puţin în seara
aceea nu mai eram femeia care asistă la viaţă prin
intermediul televiziunii sau al ziarelor.
  După întoarcerea la Zaragoza, ştiam că o să
am multe de povestit. Dacă aş accepta invitaţia
pentru zilele Neprihănitei Zămisliri — atunci aş
putea petrece un an întreg trăind de pe urma
unor amintiri proaspete.
  „Avea perfectă dreptate să nu dea atenţie con-
versaţiei mele despre Soria", am reflectat eu. Şi
mi s-a făcut milă de mine: de ani de zile sertarul
memoriei mele păstra aceleaşi şi aceleaşi istorii.
  —	Mai bea puţin vin — mi-a spus un bărbat cu
părul alb, umplîndu-mi paharul.
  L-am băut pe tot. M-am gîndit ce puţine lu-
cruri aş avea să le povestesc copiilor şi nepoţilor
mei.
  —	Contez pe tine — zise el, aşa încît să nu
poată fi auzit decît de mine —. Mergem în Franţa.
  Vinul îmi dădea mai mare libertate să spun ce
gîndeam.
  — Doar dacă lămurim perfect un lucru — am
răspuns.
— Care anume?
  — Acela despre care ai vorbit înainte de confe-
rinţă. La bar.
— Medalionul?
  — Nu — i-am răspuns eu, privindu-l în ochi şi
făcînd tot posibilul să par gravă —. Ceea ce ai
spus atunci.
44

	Discutăm mai tîrziu — zise el, schimbînd
vorba.
  Declaraţia de dragoste. Nu avusesem timp să
discutăm despre asta, dar ştiam că aş fi putut să-l
conving că nu era nimic real.
	Dacă vrei să plec cu tine în călătorie, trebuie
să mă asculţi — am spus eu.
	Nu vreau să vorbim aici. Ne distrăm.
	Ai plecat foarte de timpuriu din Soria —
am insistat —. Eu sînt doar o legătură cu locul
tău de obîrşie. Te-am adus aproape de rădăcinile
tale şi asta-ţi dă putere să mergi mai departe.
  Dar asta e tot. Nu poate fi vorba de nici o dra-
goste.
  M-a ascultat fără a spune nimic. Cineva i-a ce-
rut părerea despre ceva şi nu am reuşit să ne
continuăm conversaţia.
  „Cel puţin i-am spus limpede ce cred", mi-am
spus eu în sinea mea. O asemenea dragoste nu
există decît în basme.
  Căci, în viaţa reală, dragostea trebuie să fie
posibilă. Chiar dacă nu-şi află o răsplată imedi-
ată, dragostea reuşeşte să supravieţuiască doar
cînd există speranţa — oricît ar fi ea de îndepăr-
tată — că o vom cuceri pe fiinţa iubită.
Restul e fantezie.
  Ca şi cum mi-ar fi ghicit gîndul, el şi-a ridicat
paharul ca să ţină un toast:
—	Pentru dragoste! — zise el.
  Era şi el un pic ameţit. M-am gîndit să profit
de prilej.
  —	Pentru cei înţelepţi, capabili să înţeleagă că
unele iubiri sînt nebunii ale copilăriei — am zis
eu.
45

  —	Cine e înţelept este înţelept doar pentru că
iubeşte. Şi cine e nebun e nebun deoarece crede
că poate înţelege iubirea — a răspuns el.
  Ceilalţi din jurul mesei auziseră schimbul de
vorbe şi în clipa următoare s-a stîrnit o discuţie
foarte însufleţită despre iubire. Toţi aveau opinie
gata formată, îşi apărau punctele de vedere cu
unghiile şi cu dinţii şi a fost nevoie de multe sti-
cle de vin pentru ca atmosfera să se calmeze. în
cele din urmă, cineva a spus că se făcuse tîrziu şi
că patronul restaurantului voia să închidă.
  —	O să avem cinci zile de sărbătoare — strigă
cineva de la altă masă —. Dacă patronul vrea să
închidă restaurantul, explicaţia este că voi vor-
biţi despre lucruri prea serioase!
Toţi izbucniră în rîs, mai puţin el.
  — Unde ar trebui să discutăm despre lucruri
serioase? îl întrebă pe beţivul de la cealaltă masă.
  — La biserică! — zise beţivul. Şi de data asta
tot restaurantul izbucni într-un hohot de rîs.
  El se ridică în picioare. M-am gîndit că avea să
înceapă o încăierare, pentru că toţi ne întorse-
serăm la adolescenţă, cînd încăierările fac parte
integrantă din nopţile de chef — împreună cu
săruturile, îmbrăţişările în locuri interzise, muzi-
ca asurzitoare şi precipitarea.
  Dar n-a făcut altceva decît să mă ia de mînă şi
să se îndrepte spre uşă.
  —	E mai bine să plecăm — zise el —. S-a făcut
tîrziu.	,    . :,.,;...,,   „,..,,,jb..f„ ..,ri;.. ..,?!??
•?     t.
; ti-

 '.'f:.i:V"
Plouă în Bilbao, şi plouă peste lume. Cine iu-
beşte trebuie să ştie să se piardă şi să se regă-
*sească. El reuşeşte să echilibreze bine aceste două
laturi. E vesel, şi cîntă, pe cînd ne întoarcem la
hotel.
Doar nebunii-au inventat iubirea.
  Deşi mai simt în mine vinul şi culorile vii, mă
echilibrez încetul cu încetul. Trebuie neapărat să
ţin situaţia sub control, pentru că vreau să călă-
torim zilele astea.
  Va fi uşor să fiu stăpînă pe situaţie de vreme ce
nu sînt îndrăgostită. Cine e capabil să-şi ţină ini-
ma în frîu e capabil să cucerească lumea.
  
Cu un trombon şi-o poezie
inima-ţifie străvezie,

?VEFL"'

zice textul unui cîntec.
  „Tare mi-ar plăcea să nu-mi controlez inima",
gîndesc eu. Dacă mi-aş putea-o abandona fie şi
doar la un sfîrşit de săptămînă, ploaia asta care-mi
curge pe faţă ar avea alt înţeles. Dacă ar fi uşor
să iubeşti, l-aş strînge în braţe şi cuvintele cîn-
tecului ar povesti o întîmplare care ar fi întîmpla-
rea noastră. Dacă n-ar mai exista Zaragoza după
zilele de sărbătoare, aş vrea ca ameţeala băuturii
47

să nu mai treacă niciodată, atunci aş fi liberă să-l
sărut, să-l mîngîi, să spun şi să ascult tot ce-si
spun îndrăgostiţii unul altuia.
Dar nu. Nu pot.
Nu vreau.
   Hai să zburăm, iubita mea, sună cîntecul. Da, să
plecăm şi să zburăm. Dar în condiţiile puse de
mine.
  El încă nu ştie că răspunsul meu la invitaţia lui
e „da". Fiindcă acum sînt beată, şi sînt obosită de
zilele mele identice una cu cealaltă.
  Oboseala va trece însă. Şi eu voi vrea să mă în-
torc la Zaragoza, oraşul unde m-am hotărît să tră-
iesc. Mă aşteaptă studiile mele, mă aşteaptă un
concurs public. Mă aşteaptă un soţ pe care tre-
buie să-l găsesc şi nu-mi va fi greu să-l găsesc.
  Mă aşteaptă o viaţă liniştită, cu copii şi nepoţi,
cu buget echilibrat şi vacanţe anuale. Nu cunosc
neliniştile lui, dar le cunosc pe-ale mele. Nu am
nevoie de noi nelinişti — îmi ajung cele pe care
le am acum.
  N-aş putea ?— niciodată — să mă îndrăgostesc
de unul ca el. II cunosc prea bine, am trăit prea
mult timp împreună, îi ştiu slăbiciunile şi spaime-
le. Nu îl pot admira cum fac ceilalţi.
  Ştiu că dragostea şi barajele sînt totuna: dacă
laşi o fisură pe unde să se poată strecura un firi-
cel de apă, în scurt timp acesta va face să se pră-
buşească întreaga construcţie — şi vine o clipă
cînd nimeni nu va mai putea stăpîni forţa viiturii.
  Dacă zidurile se prăbuşesc, dragostea le ia lo-
cul; nu mai contează ce este posibil sau imposi-
bil, nu mai are importanţă nici dacă o mai putem
păstra lîngă noi pe fiinţa iubită -— a iubi înseam-
nă a pierde controlul.
Nu, nu pot lăsa nici o fisură. Fie ea cît de mică.
48

—	Staţi puţin!
A încetat imediat să mai cînte. Paşii repezi ră-
nau pe pavajul ud.
b _ Să mergem — zise el, luîndu-mă de braţ.
—	Aşteptaţi! — striga un bărbat —. Trebuie să
vă vorbesc!
El însă mergea tot mai repede.
	j^u e pentru noi — zise el —. Să mergem la
hotel. Era totuşi pentru noi: nu mai era nimeni
pe strada aceea. Inima îmi bătea cu putere şi
efectul băuturii mi-a dispărut brusc. Mi-am adus
aminte că Bilbao era în Þara Bascilor şi că aten-
tatele teroriste erau frecvente. Paşii se apropiară.
	Să mergem — zise el, grăbindu-se şi mai
mult.
  Era însă prea tîrziu. Figura unui bărbat, ud din
cap pînă-n picioare, s-a interpus între noi.
  —	Vă rog, opriţi-vă! — zise bărbatul —. Pen-
tru numele lui Dumnezeu.
  Eram înspăimîntată, căutam un loc pe unde să
fugim, mă uitam să văd dacă nu apare ca prin
minune o maşină a poliţiei. Instinctiv m-am agă-
ţat de braţul lui — dar el mă îndepărtă.
  —	Vă rog! — zise bărbatul —. Am auzit că sîn-
teţi în oraş. Am nevoie de ajutorul dumneavoas-
tră. E vorba de fiul meu!
  Bărbatul începu să plîngă şi căzu în genunchi
pe caldarîm.
—	Vă rog! — zicea el —. Vă rog!
  El trase adînc aer în piept, îşi plecă fruntea şi
închise ochii. Cîteva secunde rămase tăcut şi nu
se mai auzeau decît zgomotul ploii şi suspinele
bărbatului îngenuncheat pe trotuar.
  —- Du-te la hotel, Pilar — zise el în cele din ur-
mă —. Şi culcă-te. Am să mă-ntorc abia în zori.
49

 . •'• -Jîr
Luni, 6 decembrie 1993
".' r-<    r
 I,        i
 V,      V     (L    , >/ \

\   *     f

ir*
T ,

,: ,.     "> i
* t,   i)     Ti      ' . -    '"•

 •'

 •-.  ,»

u, A

  Dragostea este plină de capcane. Cînd se ma-
nifestă, îşi arată numai lumina — şi nu îngăduie
să i se zărească umbrele produse de lumina ei.
	priveşte pămîntul din jurul nostru — zise
el —. Să ne întindem pe jos, să simţim bătînd
inima planetei.
	Stai puţin — am răspuns eu —. Nu pot să-mi
murdăresc singura haină pe care mi~am adus-o.
Treceam printre dealuri plantate cu măslini.
După ploaia de ieri din Bilbao, soarele de astăzi
mă făcea somnoroasă. Nu aveam ochelari de soa-
nu adusesem nimica, deoarece urma să mă
re
întorc la Zaragoza în aceeaşi zi. A trebui să dorm
într-o cămaşă împrumutată de el şi mi-am cum-
părat un tricou de lîngă hotel, ca măcar să îl pot
spăla pe cel purtat.
  — Cred că te-ai săturat să mă vezi cu aceleaşi
haine — am zis în glumă, ca să văd dacă un su-
biect banal mă putea readuce la realitate.
— Sînt fericit că eşti aici.
  N-a mai vorbit despre iubire după ce mi-a dat
medalionul, dar era bine dispus şi parcă avea ia-
răşi doisprezece ani. Mergea aiături de mine,
scăldîndu-se şi el în limpezimea dimineţii.
  —	Ce trebuie să faci acolo? — l-am întrebat eu,
aratînd către crestele Pirineilor, la orizont.
53

   — Dincolo de munţii aceia este Franţa — răs-
punse el, zîmbind.
  — Am făcut şi eu geografie. Vreau doar să ştiu
de ce trebuie să mergem acolo.
El nu mai spuse nimica o vreme, ci doar zîmbi.
  — Ca să vezi o casă. Cine ştie, te-ar putea inte-
resa.
  — Dacă ai de gînd să te faci agent imobiliar,
las-o baltă. N-am bani.
  îmi era totuna dacă vizitam un sat din Na-
varra sau mergeam în Franţa. Ştiu doar că nu vo-
iam să petrec zilele acelea libere la Zaragoza.
  „Vezi?", mi-am auzit creierul spunîndu-i ini-
mii mele. „Eşti bucuroasă că ai acceptat invitaţia.
Te-ai schimbat, încă nu ţi-ai dat seama."
  Nu, nu m-am schimbat deloc. Doar m-am des-
tins niţel.
—	Uită-te la pietrele de pe jos.
  Sînt rotunde, fără muchii. Par pietricele de
prund, ca la mare. Şi totuşi, n-a fost niciodată
mare aici, pe cîmpiile Navarrei.
  — Picioarele ţăranilor, picioarele pelerinilor,
picioarele aventurierilor au netezit pietrele astea
— spuse el —. S-au schimbat şi ele, şi călătorii.
— Călătoriile te-au învăţat tot ce ştii?
— Nu. Minunile revelaţiei.
  N-am înţeles, dar n-am mai stăruit. Mă afun-
dam în soare, în cîmp, în munţii din zare.
— Unde mergem acum? — l-am întrebat.
  — Nicăieri. Ne bucurăm de dimineaţă, de soa-
re şi de priveliştea minunată. Ne aşteaptă un
drum lung cu maşina.
Ezită o clipă şi întrebă:	,,:,!;   i   . t,
—	Ai păstrat medalionul?      '<n'i ??>••?? ~. r
54

—	L-am păstrat — zic eu, începînd să păşesc
mai repede. Nu vreau să revină la subiectul ăsta	
ne-ar putea strica bucuria şi libertatea dimineţii.
  Apare un sat. La fel ca şi cetăţile medievale, e
aşezat în vîrful unui deal şi pot vedea — la
distanţă — turla bisericii şi ruinele unui castel.
—	Să mergem acolo — îl rog.
  Stă pe gînduri, dar pînă la urmă e de acord. Pe
drum e o capelă şi vreau să intru în ea. Nu mai
ştiu să mă rog, liniştea din biserici îmi face însă
totdeauna bine.
  „Nu te simţi vinovată", îmi zic în sinea mea.
„Dacă e îndrăgostit, îl priveşte doar pe el."
  Mă întrebase despre medalion. înţeleg că spe-
ra să revin la conversaţia noastră din cafenea. în
acelaşi timp, mi-e teamă să nu-mi fie dat să aud
ceva ce nu vreau să aud — din pricina asta nu-i
dau curs, nu redeschid subiectul.
  Poate că într-adevăr mă iubeşte. Vom reuşi poa-
te să transformăm dragostea asta în altceva, în
ceva mai profund.
  „Ridicol", îmi zic în sinea mea. „Nu există ni-
mic mai profund decît dragostea. în basme, prin-
ţesele sărută broaştele rîioase şi acestea se prefac
în prinţi. în viaţa reală, prinţesele îi sărută pe
prinţi şi aceştia se prefac în broaşte rîioase."
! li.	'!! / ,

'i .  '. -     1     '
70   ».'
a. '    'i'     '"
î'    -*     fi
  După aproape o jumătate de oră de mers ajun-
gem la capelă. Pe treptele ei sade un bătrîn. E
primul ins pe care-l vedem de cînd am plecat la
drum — sînt ultimele zile de toamnă şi ogoarele
sînt iarăşi lăsate în voia Domnului, care rodni-
ceşte pămîntul cu binecuvîntarea sa şi-i îngăduie
omului să-şi scoată din ele hrana cu sudoarea
frunţii.
— Bună ziua — îi spune el omului.
— Bună ziua.
— Cum se cheamă satul acela?
— San Martin de Unx.
— Unx? — zic eu —. Parcă e nume de gnom!
Bătrînul nu înţelege gluma. Cam dezamăgită,
mă îndrept către poarta capelei.
  —	Nu puteţi intra — spuse bătrînul —. E în-
chisă la amiaza. Dacă vreţi, puteţi să vă întoar-
ceţi după patru.
  Poarta era deschisă. Zăresc interiorul — nedes-
luşit, din cauza luminozităţii de afară.
— Doar un minut. Aş vrea să mă rog.
— îmi pare rău. S-a închis.
  El îmi ascultă conversaţia cu bătrînul. Nu spu-
ne nimic.
  —	Bine, să mergem atunci — zic eu —. N-are
rost să mai insist.
56

El con
tinuă să mă privească; privirea îi este
           vezi capela? — mă întreabă.
?   că nuTplace atitudinea mea. Mă conside-
„Ş plmne slabă, laşă, incapabilă să lupt pentru
^    ce vreau. Fără a fi nevoie de un sărut, prin-
ZL se preface într-o broască rîioasă.
__ Aminteşte-ţi cum a fost ieri — zic eu —. Ai
s capăt conversaţiei din bar pentru că nu voiai
s^discuţi. Acum, cînd fac şi eu acelaşi lucru, mă
  Bătrînul, impasibil, asistă la discuţia noastră.
Trebuie să'fie mulţumit că se întîmplă ceva, în
?ata iuj	într-un loc unde toate dimineţile, toate
după-amiezele şi toate nopţile sînt identice.
	Poarta bisericii e deschisă — spune el, adre-
sîndu-i-se bătrînului —, dacă vreţi bani, vă pu-
tem da ceva. Dar ea vrea să vadă biserica.
— A trecut ora de vizită.	'^   ?»-' > > .^.
— Bine atunci. Intrăm totuşi.         > V-J /os n\'
Mă ia de braţ şi intră cu mine.	;!"> '-iH •-MÎ
Inima începe să-mi bată. Bătrînul poate deveni
agresiv, poate să cheme poliţia, să ne strice călă-
toria.
—	De ce faci asta?
  —	Pentru că vrei să intri în capelă — sună răs-
punsul lui.
  Eu însă nici nu mai am chef să văd ce e înăun-
tru; discuţia aceea — şi atitudinea mea — au
rupt vraja unei dimineţi aproape perfecte.
Stau cu urechile ciulite la ceea ce se întîmplă
afară — îmi închipui la tot pasul că bătrînul se
duce să anunţe poliţia din sat şi aceasta vine la
""' locului. Intruşi în capelă. Hoţi. Fac un lucru
încalcă legea. Bătrînul doar spusese că
57

era închisă, că nu erau orele de vizită. E un b'
bătrîn, incapabil să ne oprească — şi poliţia v ^
mai aspră din cauză că nu am arătat respect 1
cuvenit unui vîrstnic.
  Rămîn înăuntru doar atîta cît trebuie ca să ar"t
că am vrut să o vizitez. Inima continuă să-mi ba
tă atît de tare, încît mi-e teamă să nu mi-o audă
  — Gata, să plecăm — zic eu după ce apreciez
că a trecut timpul necesar ca să rostesc un Ave
Măria.
  — Nu-ţi fie frică, Pilar. Nu poţi să joci un rol
impus.
  Nu doream ca problema cu bătrînul să se trans-
forme într-o problemă cu el. Trebuia să rămîn
calmă.
  — Cum adică „să joc un rol impus"? — am
făcut eu.
  — Unii sînt mereu în conflict cu alţii, în con-
flict cu ei înşişi. încep atunci să-şi monteze în cap
un soi de piesă de teatru şi scriu scenariul în
funcţie de propriile frustrări.
  — Ştiu mulţi oameni care fac asta. înţeleg ce
vrei să spui.
  — Partea rea e că nu-şi pot reprezenta piesa
asta de unii singuri — zice el mai departe. Atunci
încep să angajeze alţi actori.
  Exact asta a făcut tipul de afară. Voia să se răz-
bune pentru ceva şi ne-a ales pe noi în acest scop.
Dacă i-am fi acceptat interdicţia, acum am fi
regretat şi ne-am fi simţit mizerabil. Am fi accep-
tat să facem parte din viaţa lui meschină şi din
frustrările lui.
  Agresivitatea acestui domn era vizibilă, a fost
uşor să contracarăm rolul impus. Alţii însă ne
„angajează" atunci cînd încep să se comporte ca
58

    - A CP Dlîne de nedreptăţile vieţii, cerîn-
^gde acord cu ei, să le dai sfaturi, să par-
ticiPX'     ?   i Hreotînochi.
Mă privi dr5P    7ise el —• Cînd intri într-un
  -FiifSc ieşi totdeauna pierzător.
asemenea F^^, ^^ ^ ^a nu mă simţeam
. Putem pleca
A^ ieşit Contrastul dintre întunericul din ca-
rZ soarele puternic de afară aproape mă or-
Cte  Pe măsură ce ochii mi se obişnuiesc cu
f mina observ că bătrînul nu mai e acolo.
  -Hai să mîncăm - spuse el, pornind-o în di-
recţia satului.
 fjJ..
1,1
 » -»
 )    t     rr î)	"li

   Beau două pahare de vin la masa de prînz. în
viaţa mea n-am băut atîta. Devin de-a dreptul
alcoolică.
„întrec măsura."
  El stă de vorbă cu chelnerul. Află că în împre-
jurimi sînt mai multe ruine romane. încerc să iau
parte la conversaţie, dar nu reuşesc să-mi ascund
proasta dispoziţie.
  Prinţesa a devenit broască rîioasă. Şi ce dacă?
Cui trebuie să-i dovedesc şi ce anume, de vreme
ce nu caut nimic — nici bărbat, nici dragoste?
  „Ştiam", gîndesc eu. „Ştiam că are să-mi dea
peste cap lumea. Creierul m-a înştiinţat — şi ini-
ma n-a vrut să-i urmeze sfatul."
  A trebuit să plătesc scump ca să realizez pu-
ţinul pe care-l am. A trebuit să renunţ la atîtea lu-
cruri pe care mi le doream, să întorc spatele
atîtor drumuri ce mi se deschideau înaintea ochi-
lor. Mi-am sacrificat visele în numele unui vis
mai mare. Pacea sufletească. Nu vreau să renunţ
la această pace.
  — Eşti încordată — îmi spuse el, întrerupîn-
du-şi conversaţia cu chelnerul.
  — Da, sînt. Cred că bătrînul s-a dus să cheme
poliţia. Cred că tîrguşorul ăsta e mic şi ei ştiu
unde sîntem. Cred că încăpăţînarea ta de a lua
60

-nzul aici poate să ne ducă de rîpă mica noas-
tră vacanţa-	paharul de apă minerală. Ştie
 virteş ^
El ÎŞI
CU SlgrSe'îmi e ruşine. De ce ne jucăm aşa cu
în realitate im? ^ ^ vgdem fiml de pmf din
Vi? !i nu vedem munţii, cîmpurile, livezile de
ocni şi llLl
"^Ascultă: n-o să fie nimic din toate astea —
l __ Bătrînul s-a dus acasă la el şi nici nu-şi
 aminteşte de cele întîmplate. Crede-mă.
Nu de-asta sînt încordata, e idiot , gindesc
eu.
—	Ascultă-ţi mai mult inima — spune el mai
departe.	^
  __ Tocmai asta e: mi-o ascult — răspund eu —.
Si prefer să plecăm de-aici. Nu-mi place locul
ăsta.
  	Nu mai bea în timpul zilei. Nu ajută la ni-
mic.
  Pînă atunci, mă controlasem. Acum e mai bine
să spun ce am pe suflet.
  —	Tu crezi că ştii totul — spun eu —. Că te pri-
cepi la momente magice, la copilul lăuntric. Nu
ştiu ce faci aici lîngă mine.
El rîde.
  — Te admir — zice el —. Şi admir lupta pe
care o dai cu inima ta.
— Ce luptă?
—	Nimic — răspunde el.
Ştiu însă ce vrea să spună.
    Nu te amăgi — îi răspund —. Dacă vrei, pu-
tem vorbi şi despre asta. îmi înţelegi greşit senti-
mentele.	'	'
  El încetează să-şi tot învîrtească paharul si mă
Priveşte în faţă:
61

—	Nu mă înşel. Ştiu că tu nu mă iubeşti.
Asta mă derutează şi mai mult.
  —	Dar voi lupta pentru asta — continuă el
Sînt în viaţă lucruri pentru care merită să
pînă la capăt.
Vorbele lui mă lasă fără replică.
—	Tu meriţi să lupt — zice el.
  îmi întorc privirea şi mă prefac interesată de
decoraţia restaurantului. Mă simţeam broască rî-
ioasă şi redevin prinţesă.
  „Aş vrea să cred în vorbele tale", îmi spun, în
timp ce mă uit la un tablou cu pescari şi bărci
„Nu o să se schimbe nimic, dar cel puţin n-am să
mă mai simt atît de slabă, atît de incapabilă."
—	Scuză-mi agresivitatea — îi spun.
El zîmbeşte. îl cheamă pe chelner şi achită nota.
  Pe drumul de întoarcere sînt şi mai confuză.
Poate e soarele de vină — dar nu, e toamnă, şi
soarele nu e deloc puternic. Poate bătrînul — dar
bătrînul a dispărut din viaţa mea acum cîteva
ceasuri.
  Poate de vină e noutatea. Pantofii noi te strîng.
Viaţa e tot aşa: ne ia prin surprindere şi ne obligă
să mergem în necunoscut — cînd nu vrem, cînd
nu avem nevoie.
  încerc să mă concentrez asupra peisajului, dar
nu mai izbutesc să văd livezile de măslini, satul
de pe deal, capela cu un bătrîn la poartă. Nimic
din toate astea nu-mi e familiar.
  îmi amintesc beţia de ieri şi cîntecul pe care-l
cînta el:
Las tardecitas de Buenos Aires tienen este no se ...
ique se yo?
Viste, săli de tu casa, por Arenales .. ?
62

ce Buenos Aires, dacă eram în Bilbao? Ce-i
1 asta Arenales? Ce voia sa spună?
>ra cîntecul pe care l-ai cîntat ieri? — îl
         da pentru un nebun — spune el —. De ce
mă-ntrebi tocmai azi?
	Habar n-am.
Ba da, ştiu de ce. Ştiu că a cîntat cmtecul ăsta
dcă gSte o capcană. M-a făcut să-nvăţ pe de
rost cuvintele — şi eu am de învăţat materia pen-
tru examen. Putea să fi cîntat un cîntec cunoscut,
Care-l să-l mai fi auzit de mii de ori — dar a
preferat ceva ce nu mai ascultasem niciodată.
  E o capcană. Astfel, cînd aveam să aud melo-
dia asta la radio sau pe un disc, aveam să-mi aduc
aminte de el, de Bilbao, de vremea cînd toamna
vieţii mele s-a transformat din nou în primăvară.
Şi aveam să-mi aduc aminte de surescitarea, şi de
aventura, şi de copilul care a renăscut Dumne-
zeu ştie de unde.
  El s-a gîndit la toate astea. E înţelept, experi-
mentat, trecut prin viaţă, ştie cum să o cuce-
rească pe femeia dorită.
  „îmi pierd minţile", îmi zic în sinea mea.
Ajung să cred că sînt alcoolică fiindcă am băut
două zile la rînd. Ajung să cred că el ştie toate
trucurile. Ajung să cred că mă controlează şi mă
conduce cu blîndeţea lui.
  „Admir lupta pe care o dai cu inima ta", a
spus el în restaurant.
  Dar se înşela. Pentru că de mult am luptat cu
mima mea şi mi-am învins-o. Nu-mi voi pierde
minţile după ceva imposibil.
Îmi cunosc limitele şi capacitatea de a suferi.
63

  — Spune ceva — îl rog, în timp ce ne întoar-
cem la maşină.
— Ce?
— Orice. Stai de vorbă cu mine.
  începe să-mi povestească ceva despre apariţi-
ile Fecioarei Măria la Fătima. Nu ştiu cum de-a
ajuns la subiectul ăsta •— dar cu istoria celor trei
păstori care stau de vorbă cu Ea reuşesc să-mi po-
tolesc gîndurile.
  în scurt timp inima mi se linişteşte. Da, îmi cu-
nosc bine limitele şi ştiu cum să mă controlez.
ns   •<
\   ... u
lii    '   '
 / ,<<>  ni    '
 ft *J

: kUfy tu '
1 ?
) I
•? ffdV
t 1/
  Am ajuns noaptea, pe o ceaţă atît de deasă, că
abia ne dădeam seama unde ne aflam. Distin-
geam doar o mică piaţă, un felinar, cîteva case
prost luminate de lumina gălbuie şi o fîntînă.   ..,
	Ceaţa! — a exclamat el, surescitat.	,
N-am înţeles de ce.	j
—	Sîntem la Saint-Savin — adăugă el.
Numele nu-mi spunea nimic. Eram însă în Fran^-
ţa, şi faptul acesta mă surprindea plăcut.
—	De ce aici?
  — Din cauza casei pe care vreau să ţi-o vînd —
răspunse el, rîzînd —. Pe lîngă asta, fiindcă am
promis că mă voi întoarce de ziua Neprihănitei
Zămisliri.
— Aici?
— Pe-aproape.
  A oprit maşina. Cînd am coborît, m-a luat de
mînă şi am început să mergem prin ceaţă.
  —	Locul acesta a ajuns să facă parte din viaţa
mea pe neaşteptate — zise el.
„Şi tu, deci", mi-am spus.
  — Aici, într-o bună zi, am crezut că-mi pier-
dusem drumul. N-a fost însă aşa: la drept vor-
bind mi-l regăsisem.
— Vorbeşti enigmatic — i-am spus.
Aici am înţeles cît de mult îmi lipseai în viaţă.
65

   Am privit în altă parte. Nu puteam înţelege de
ce.
— Ce-are de-a face asta cu drumul tău?
  — Hai să găsim o cameră, fiindcă singurele do-
uă hoteluri din tîrguşorul ăsta sînt deschise doar
vara. Apoi vom cina într-un restaurant bun —
fără tensiuni, fără teamă de poliţie, fără a trebui
să ne întoarcem în grabă la maşină.
  Şi cînd vinul ne va dezlega limba, vom sta de
vorbă pe îndelete.
  Am rîs amîndoi. Mă şi simţeam mai relaxată.
Pe drum, trecusem în revistă nebuniile la care
mă gîndisem. în timp ce traversam lanţul mun-
tos ce separă Franţa de Spania, l-am rugat pe
Dumnezeu să-mi purifice sufletul de încordare şi
frică.
  Mă săturasem să mai fac pe copilul aşa cum
făceau multe dintre prietenele mele - cărora le
era frică de iubirea imposibilă, fără a şti la drept
vorbind ce este „iubirea imposibilă". Dacă aş fi
continuat aşa, aveam să ratez tot binele pe care
mi-l puteau oferi cele cîteva zile.
  „Atenţie", mi-am spus în gînd. „Atenţie la fi-
sura din baraj. Dacă apare, nimic de pe lume nu
o va mai putea astupa."
  —	Fecioara să ne ocrotească de-acum înainte —
zise el.
N-am răspuns.
— De ce n-ai spus „amin"? — m-a întrebat el.
  — Fiindcă nu cred că are vreo importanţă. A
fost o vreme cînd religia făcea parte din viaţa mea,
dar vremea asta a trecut.
  El s-a întors din drum şi ne-am îndreptat din
nou către maşină.
66

  ___ jncă mă mai rog — am continuat eu —. Am
fcut-o în timp ce treceam Pirineii. Dar e ceva au-
tomat şi nu prea mai cred în asta.
	De ce?
  —	Fiindcă am suferit şi Dumnezeu nu m-a as-
cultat. Fiindcă de multe ori în viaţă am încercat
să iubesc din toată inima, dar dragostea mi s-a
terminat călcată în picioare, trădată. Dacă Dum-
nezeu este iubire, trebuie să aibă mai multă grijă
de sentimentele mele.
	Dumnezeu este iubire. Dar cel mai bine o
înţelege Fecioara.
  Am izbucnit în rîs. Privindu-l din nou, am vă-
zut că era serios — nu fusese o glumă.
	Fecioara înţelege taina abandonului total —
continuă el —. Şi, întrucît a iubit şi a suferit, ne-a
eliberat de durere. La fel cum Isus ne-a eliberat
de păcat.
  —	Isus era fiul lui Dumnezeu. Fecioara n-a fost
decît o femeie căreia i s-a dat harul să-l primeas-
că în pîntece — i-am răspuns. Voiam să-mi com-
pensez rîsul nelalocul lui, voiam să ştie că-i
respectam credinţa. Dar credinţa şi dragostea nu
se discută, cu atît mai puţin într-o mică aşezare
atît de frumoasă ca asta.
  Deschise portiera maşinii şi luă cele două
genţi. Cînd am încercat să-mi iau bagajul din mîna
lui, el a zîmbit.
—	Lasă-mă pe mine să-ţi duc geanta.
„Nimeni nu s-a mai purtat de mult aşa cu mi-
ne", am gîndit în sinea mea.
  Am bătut la prima uşă; femeia ne-a spus că nu
închiriază camere. La a doua uşă n-a răspuns ni-
meni. La a treia, un bătrînel amabil ne-a primit
67

bine — dar cînd am vizitat camera, am văzut că
nu era decît un pat de două persoane. Am re-
fuzat.
   — Poate ar fi mai bine să mergem într-un oraş
mai mare — am sugerat eu, cînd am plecat de-a-
colo.
   — O să găsim o cameră — mi-a răspuns el —.
Cunoşti exerciţiul Celuilalt? Face parte dintr-o
istorie scrisă acum o sută de ani, al cărei autor...
   — Lasă autorul şi povesteşte-mi istoria —? îl
rog eu, în timp ce mergem prin singura piaţă din
Saint-Savin.
   — Un om se întîlneşte cu un vechi prieten — care
tot încercase să facă ceva în viaţă, fără nici un rezul-
tat. „Va trebui să-i dau ceva bani", îşi spune el. în
acea noapte, descoperă însă că vechiul lui prieten se
îmbogăţise şi căuta să-şi plătească datoriile pe care le
făcuse de-a lungul anilor.
   Se duc la un bar pe care obişnuiau să-l frecventeze
odinioară şi el dă de băut la toată lumea. Cînd îl în-
treabă cum se explică succesul lui, el le răspunde că,
pînă cu cîteva zile în urmă, trăise în pielea Celuilalt.
— Ce este Celălalt? — îl întreabă ei.
   — Celălalt este acela care m-a învăţat cum să fiu,
dar nu cum sînt eu. Celălalt crede că obligaţia omului
este să-şi petreacă toată viaţa cu gîndul de-a strînge
cît mai mulţi bani, ca să nu moară de foame la bă-
trîneţe. Şi-atît de mult gîndeşte şi-atîtea planuri îşi
face omul, încît descoperă că este viu abia cînd zilele
lui pe pămîntul acesta aproape i se isprăvesc. Adică
atunci cînd e prea tîrziu.
— Şi tu, tu cine eşti?
   — Eu sînt ceea ce ar trebui să fie oricare dintre noi,
dacă şi-ar asculta inima. Adică cineva care se lasă vră-
68

 ,  nlisterele vieţii, care este deschis faţă de mira-
1   care simte bucurie şi entuziasm pentru ceea ce
fee   Numai că Celălalt,  temîndu-se să nu  se
^călească, nu mă lăsa să acţionez.
__ Dar există şi suferinţa — spun unu dintre cei
dinbar.	. xr.      .„    „	... ,    ,
	2Xistă înfrîngen. Nimeni insa nu e scutit de ele.
Tocmai de aceea, e mai bine să pierzi unele bătălii în
lupta pentru visele tale decît să fii înfrînt fără a şti
nici măcar pentru ce lupţi.
	Asta-i tot? — îl întreabă cei din bar.
	Da. Cînd am descoperit asta, m-am decis să fiu
ceea ce dorisem cu adevărat dintotdeauna. Celălalt a
rămas acolo, în odaia mea, privindu-mă, dar nu l-am
mai lăsat niciodată să intre în mine — deşi uneori a
încercat să mă mai sperie, avertizîndu-mă asupra ris-
curilor de a nu mă mai gîndi la viitor.
  Din clipa în care l-am alungat pe Celălalt din viaţa
mea, energia divină a început să facă minuni.
  „Cred că el însuşi a născocit povestea asta. O
fi ea frumoasă, dar nu este adevărată", m-am
gîndit eu, în vreme ce continuam să căutăm o
gazdă. Saint-Savin nu avea decît treizeci de case,
aşa că, în scurt timp, a trebuit să facem ceea ce
propusesem eu — să mergem într-o localitate
mai mare.
  Deşi era entuziast, deşi îl îndepărtase de mult
pe Celălalt din viaţa lui, locuitorii din Saint-
Savin nu ştiau că visul lui era să doarmă acolo
noaptea aceea şi nu-i erau de nici un ajutor. înţe-
lesesem însă, în timp ce-mi povestea istoria
aceea, că ea mi se potrivea mai degrabă mie; te-
merile, nesiguranţa, refuzul de a mă lăsa cuceri-
69

tă de miraculos — pentru că mîine totul ar fi
putut lua sfîrşit, urmînd apoi suferinţa.
  Zeii dau cu zarurile şi nu ne întreabă dacă vrem
să luăm parte la joc. Nu vor să ştie dacă ai părăsit
un bărbat, o casă, o profesie, un vis. Zeii nu sînt
preocupaţi să ai o viaţă în care fiecare lucru să fie
la locul lui, în care fiecare dorinţă să poată fi rea-
lizată prin muncă şi stăruinţă. Zeii nu ţin seama
de planurile şi de speranţele noastre; undeva în
univers, ei joacă zaruri — şi se poate întîmpla ca
tu să fii alesul. Din acel moment, cîştigul şi pier-
derea e o chestiune de şansă.
  Zeii joacă zaruri şi eliberează Dragostea din
cuşca ei. Această forţă care poate crea sau poate
distruge — după direcţia în care bătea vîntul în
clipa cînd a ieşit din închisoare.
  Deocamdată forţa aceasta bătea în favoarea
lui. Vînturile sînt însă la fel de capricioase ca şi
zeii — şi, în adîncul meu, începeam să simt cîte
o rafală.
>HU

  Ca şi cum soarta ar fi vrut să-mi arate că po-
vestea cu Celălalt este adevărată — şi că univer-
sul conspiră totdeauna în favoarea visătorilor —,
am găsit o casă unde să fim găzduiţi şi care avea
o cameră cu două paturi separate. Prima mea
grijă a fost să fac o baie, să-mi spăl hainele şi să-mi
pun tricoul pe care mi-l cumpărasem. M-am
simţit împrospătată — şi asta m-a făcut mai si-
gură pe mine.
  „Cine ştie dacă Celeilalte nu-i place tricoul
meu nou", am rîs în sinea mea.
  După ce am cinat cu stăpînii casei — restau-
rantele erau şi ele închise toamna şi iarna —, el a
cerut o sticlă de vin, făgăduind să mai cumpere
încă una a doua zi.
  Ne-am pus canadienele, am împrumutat două
pahare şi am ieşit.
  —	Hai să şedem pe marginea fîntînii — am zis
eu.
  Ne-am aşezat acolo, sorbind din vin ca să alun-
găm frigul şi tensiunea.
  —	S-ar zice că Celălalt s-a reîntrupat în tine —
am glumit eu —. Eşti într-o dispoziţie mai proastă.
El rîse.
    Þi-am spus că o să găsim o cameră şi am gă-
sit. Universul ne ajută întotdeauna să luptăm
71

pentru visele noastre, oricît ar părea ele de nebu-
neşti, pentru că sînt visele noastre şi doar noi
ştim cu ce preţ le visăm.
  Ceaţa, gălbuie la lumina felinarului stradal, nu
ne lăsa să ajungem cu privirea de cealaltă latură
a pieţei.
  Am respirat adînc. Subiectul nu mai putea fi
amînat.
  —	Rămîne să vorbim despre dragoste — am
mai spus eu —. Nu mai puteam evita. Ştii cum
au trecut pentru mine zilele astea.
  Dacă ar fi fost după mine, subiectul ăsta nici
nu s-ar fi ivit. Dar, o dată ce-a apărut, nu mai pot
să mi-l scot din minte.
— E periculos să iubeşti.
  — Ştiu că-i aşa — am răspuns —. Am mai
iubit înainte. Iubirea e ca un drog. La început ai
senzaţia de euforie, de abandon total. Apoi, a
doua zi, vrei mai mult. încă nu e un viciu, dar îţi
place senzaţia şi îţi închipui că o poţi ţine sub
control. Te gîndeşti la fiinţa iubită vreme de do-
uă minute şi uiţi de ea timp de trei ore.
  în scurt timp însă te obişnuieşti cu acea per-
soană şi începi să fii complet dependent de ea.
Acum te gîndeşti la ea trei ore şi-o uiţi două mi-
nute: Dacă ea nu e lîngă tine, încerci aceleaşi sen-
zaţii ca şi drogaţii cînd nu-şi obţin drogul. în
acest moment, aşa cum drogaţii fură şi se înjo-
sesc ca să facă rost de ceea ce le trebuie, şi tu eşti
dispus să faci orice pentru dragoste.
—	Ce comparaţie oribilă ?— zise el.
  Era într-adevăr o comparaţie oribilă, care nu
se potrivea cu vinul, cu fîntîna, cu casele medie-
vale din jurul micii pieţe. Era însă adevărată.
Dacă era să înainteze atît de mult pe drumul dra-
gostei, trebuia să-i cunoască riscurile.
   
	 » sa că nu trebuie să iubim decît pe cineva
 poate fi mereu lîngă noi — am încheiat eu.
Ca El rămase mult timp cu privirea pierdută în
f" Se părea că nu avea să-mi mai ceară să na-
CS '"m pe apele periculoase ale unei conversaţii
despre dragoste. Fusesem dură, dar nu putusem
proceda altfel.	^
   Subiectul s-a închis , mi-am zis in gind. O
convieţuire de trei zile — şi încă văzîndu-mă tot
timpul în aceleaşi haine — a fost suficientă ca
să-l facă să se răzgîndească. Mîndria mea de fe-
meie se simţea rănită, dar inima îmi bătea mai
uşurată.
„Oare chiar asta oi fi vrînd?"
  Căci începeam să şi simt furtunile pe care le
aduc cu sine primele adieri ale iubirii. începeam
să şi observ o gaură în peretele barajului.
  O bună bucată de timp am băut, fără să vor-
bim despre nimic serios. Am vorbit despre stă-
pînii casei şi despre sfîntul care întemeiase satul
acela. El mi-a povestit cîteva legende despre bise-
rica de pe latura opusă a pieţişoarei — şi pe care
abia o puteam distinge, din cauza cetii.
  — Eşti cu gîndurile duse — zise el la un mo-
ment dat.
  Da, mintea mea o lua razna. Mi-ar fi plăcut să
fiu acolo cu cineva care să-mi fi lăsat inima în
pace, cu cineva împreună cu care să fi putut trăi
momentele acelea fără teama de a-l pierde a doua
zi. Astfel, timpul ar fi trecut mai încet, am fi pu-
tut rămîne alături în tăcere — de vreme ce am fi
avut tot restul vieţii la dispoziţie ca să stăm de
vorbă. N-aş fi avut nevoie să mă frămînt cu tre-
buri serioase, hotărîri dificile, cuvinte aspre.
73

   Stăm în tăcere — şi asta e un semn. Pentru
prima dată stăm în tăcere, deşi observasem asta
abia acum, cînd el se ridică să mai caute o sticlă
de vin.
  Stăm în tăcere. îi aud zgomotul paşilor întor-
cîndu-se la fîntîna unde stăm de peste un ceas,
bînd şi uitîndu-ne la ceaţă.
  Pentru prima oară tăcem cu adevărat împre-
ună. Nu e tăcerea stînjenitoare din maşină, din
timpul călătoriei de la Madrid la Bilbao. Nu e tă-
cerea inimii mele înfricoşate din capela de lîngă
San Martin de Unx.
  E o tăcere care vorbeşte. O tăcere care-mi spu-
ne că nu mai avem nevoie să ne dăm explicaţii
unul altuia despre tot felul de lucruri.
  Paşii lui încetaseră. Mă priveşte — şi ceea ce
vede trebuie să fie ceva frumos: o femeie şezînd
pe ghizdul unei fîntîni, într-o noapte cu ceaţă, sub
lumina unui felinar.
  Casele medievale, biserica din secolul al Xl-lea,
tăcerea.	-	;
74

 <*>*
  Cea de-a doua sticlă de vin este pe jumătate
goală rînd mă decid să vorbesc.
  	A.zi dimineaţă m-am convins că sînt alco-
olică. Am băut toată ziua. în ultimele trei zile am
băut mai mult ca-n toată viaţa mea.
  El mă mîngîie pe cap fără să spună nimic. îi
simt atingerea şi nu fac nimic ca să-i îndepărtez
mîna.
— Povesteşte-mi ceva despre viaţa ta — îl rog.
  — Nu ascunde mari mistere. îmi am drumul
meu şi fac tot posibilul să mi-l parcurg cu dem-
nitate.
— Care e drumul tău?
—	Drumul aceluia care caută dragostea.
Rămîne o vreme jucîndu-se cu sticla aproape
goală.
  — Şi dragostea e un drum complicat — sfîrşi
el.
  — Fiindcă, pe drumul acesta, lucrurile fie te
înalţă la cer, fie te atrag în iad — zic eu, fără a fi
sigură că se referă la mine.
  Nu zice nimic. Pesemne încă e scufundat în
oceanul tăcerii, dar vinul îmi de/legă iarăşi lim-
ba şi simt nevoia să vorbesc.
    Ai spus că ceva, aici, în oraşui acesta, ţi-a
schimbat orientarea.
75

  — Da, cred că mi-a schimbat-o. încă nu sînt si
gur, tocmai de-aceea am ţinut să te aduc aici.
— E un test?
  — Nu. E un abandon. Pentru ca ea să mă ajute
să iau cea mai bună hotărîre.
— Care ea?
— Fecioara.
  Fecioara! Trebuia să-mi fi dat seama. Sînt im-
presionată văzînd că atîţia ani de călătorii, de
descoperiri, de noi orizonturi nu-l eliberaseră de
catolicismul din copilărie. Cel puţin în această
privinţă, eu şi prietenii noştri evoluaserăm mult
-— nu mai trăiam sub povara vinei şi a păcatelor.
  — E impresionant că, după toate cele prin care
ai trecut, ţi-ai păstrat aceeaşi credinţă.
  — Nu mi-am păstrat-o. Mi-am pierdut-o şi
mi-am recîştigat-o.
  — Dar în Fecioare? în lucruri imposibile şi fan-
tasmagorice? N-ai avut o viaţă sexuală activă?
—	Normal. Am fost îndrăgostit de multe femei.
Simt o înţepătură de gelozie şi sînt surprinsă
de reacţia mea. Lupta mea interioară pare însă a
se fi liniştit şi nu vreau să o stîrnesc din nou.
  —	De ce este ea „Fecioara"? De ce nu ne este
prezentată Maica Domnului ca o femeie norma-
lă, la fel cu toate celelalte?
  Termină puţinul ce mai rămăsese în sticlă. Mă
întreabă dacă vreau să mai aducă încă una şi îi
spun că nu.	?
  — Ce vreau e să-mi dai un răspuns. Ori de cîte
ori începem să vorbim despre anumite subiecte,
tu începi să vorbeşti despre altceva.
  — A fost o femeie normală. A avut şi alţi copii-
Biblia ne povesteşte că Isus a mai avut doi fraţi.
  Virginitatea în conceperea lui Isus se datoreşte
altui fapt: Măria face începutul unei noi ere a ha-
76

• Atunci a început o nouă etapă. Ea este mi-
             Terra — care i se deschide cerului
reasa cosrrm-a,
si se lasă fertilizata.
 Atunci graţie curajului de a-şi accepta propriul
* stin ea face cu putinţă ca Dumnezeu să vină
e Pâmînt. Şi se transformă în Marea Mamă.
P Nu izbutesc să-i urmăresc vorbele. Şi el îşi dă
	ga este chipul feminin al lui Dumnezeu. Ea
îsi are propria divinitate.
  Cuvintele lui sînt rostite cu încordare, aproape
forţat, ca şi cum ar fi săvîrşit un păcat.
—	O Zeiţă? — întreb.
  Aştept un pic să-mi explice mai bine, dar el nu
mai spune nimic. Acum cîteva clipe mă gîndeam
cu ironie la catolicismul lui. Acum, vorbele lui
mi se par o blasfemie.
  — Cine este Fecioara? Ce e Zeiţa? — reiau eu
discuţia.
  — E greu de explicat -— zice el, tot mai în-
curcat —. Am ceva scris la mine. Dacă vrei, poţi
să citeşti.
  •— Nu vreau să citesc nimic acum, vreau să-mi
explici.
  Caută sticla de vin, dar e goală. Nici unul din-
tre noi nu-şi mai aminteşte ce ne-a adus la fîn-
tînă. Se simte o prezenţă importantă — ca şi cum
vorbele lui ar opera un miracol.
—	Hai, continuă — insist eu.
     Simbolul ei este apa, ceaţa din jurul tău.
Zeiţa foloseşte apa ca să se manifeste.
  Negura pare a prinde viaţă şi a se preface în
ceva sacru — chiar dacă eu tot nu înţeleg ce spu-
ne el.	'     &       K
77

  —	Nu vreau să vorbesc despre istorie. Dacă
vrei să afli ceva în privinţa asta, poţi să citeşti tex-
tul pe care l-am adus cu mine. Trebuie să ştii însă
că această femeie — Zeiţa, Fecioara Măria, She-
hina iudaică, Marea Mamă, Isis, Sofia, roabă si
stăpînă — e prezentă în toate religiile de pe fata
pămîntului. A fost uitată, interzisă, deghizată, dar
cultul ei a continuat de la un mileniu la altul si a
ajuns pînă în zilele noastre.
  Unul din chipurile lui Dumnezeu este chipul
unei femei.
  M-am uitat la faţa lui. Ochii îi străluceau şi scru-
tau ceaţa din faţa noastră. Am constatat că nu
mai trebuia să insist ca să continue.
  —	Ea este prezentă în primul capitol al Bibli-
ei — cînd duhul lui Dumnezeu pluteşte deasu-
pra apelor şi El le aşază sub stele şi deasupra lor.
E nunta mistică a Terrei cu Cerul.
  Ea e prezentă şi în ultimul capitol al Bibliei,
cînd
Duhul şi mireasa zic: Vino.
Şi cel care aude să zică: Vino.
ir:
Şi cel însetat să vină
şi cel care voieşte să ia în dar apa vieţii.
  — De ce simbolul chipului feminin al lui Dum-
nezeu este apa?
  — Nu ştiu. Fapt este că ea îşi alege în genere
mijlocul acesta pentru a se manifesta. Poate fiind-
că este izvorul vieţii. Sîntem zămisliţi în apă, vre-
me de nouă luni rămînem în ea.
  Apa e simbolul Puterii femeii, puterea la care
nici un bărbat — oricît ar fi el de iluminat sau de
desăvîrşit — nu poate rîvni.
El se opreşte o clipă, apoi reia.
78

	jn fiecare religie şi în fiecare tradiţie, Ea se
   nifestă într-un fel sau altul — dar se mani-
festă întotdeauna. De vreme ce sînt catolic, o per-
cep cînd mă aflu înaintea Fecioarei Măria.
  Mă ia de mînă şi, în mai puţin de cinci minute,
ieşim din Saint-Savin. Trecem pe lîngă o coloană
din marginea drumului — cu ceva ciudat în vîrf:
n cruce si imaginea Fecioarei în locul unde tre-
buia să fie Isus Cristos. îmi amintesc vorbele lui
si rămîn surprinsă de coincidenţă.
' . )   'i'
 '..>         •<   i t
.   f	l	'   •
<• ,.VT> -a-:*->
. v.y

?U;
  Acum sîntem total împresuraţi de întuneric si
de ceaţă. încep să-mi imaginez că mă aflu în apă,
în pîntecul matern — unde timpul şi gîndirea nu
există. Tot ce spune eljpare a începe să aibă înţe-
les, un înţeles teribil. îmi aduc aminte de tînăra
care m-a condus în piaţă. Şi ea spusese că apa e
simbolul Zeiţei.
  — La douăzeci de kilometri de aici există o peş-
teră — continuă el —. La 11 februarie 1858, o
fetiţă strîngea uscături lîngă peşteră, împreună
cu alţi doi copii. Era o copilă slăbuţă, astmatică,
a cărei sărăcie ajungea la limita mizeriei. în acea
zi de iarnă i-a fost frică să treacă un pîrîu înghe-
ţat; putea să se ude, să se îmbolnăvească, şi pă-
rinţii ei aveau nevoie de cei cîţiva bănuţi pe care-i
cîştiga ca păstoriţă.
  Atunci i se arătă o femeie înveşmîntată în alb,
cu doi trandafiri de aur la picioare. Se purtă cu
copila de parcă ar fi fost o prinţesă, rugînd-o să
se întoarcă în acelaşi loc de atîtea ori cîte îi spu-
sese, şi se făcu nevăzută. Celelalte două fete, care
o văzuseră în transă, divulgară numaidecît în-
tîmplarea.
  Din acel moment, pentru fată începu un lung
calvar. A fost azvîrlită în închisoare şi i s-a cerut
să retracteze totul. A fost ispitită cu bani ca să
ceară favoruri speciale Apariţiei. în primele zile,
80

 ei era insultată în piaţa publică — lumea
^	făCuse totul ca să atragă atenţia
zicea cawia
a^^ ^^ o chema Bernadette — nu
H rea mai mică idee ce anume văzuse. Pe
A    mna care i se arătase o numea „Aia , iar pa-
 ntii ei îndureraţi, i se adresară pentru ajutor
Leotului din sat. Preotul îi îndemnă ca, la urmă-
toarea apariţie, copila să o întrebe pe acea femeie
cum o cheamă.	^
  Bernadette făcu ceea ce n ceruse tatăl ei, dar
răspunsul fu doar un surîs. „Aia" i se arătă în
total de optsprezece ori, cel mai adesea fără a spu-
ne nimic. în cursul uneia dintre apariţii, o rugă
pe fetiţă să sărute pămîntul. Fără a înţelege de
ce, Bernadette făcu ceea ce îi ceruse „Aia". Altă
dată, o roagă pe copilă să sape o groapă în solul
peşterii. Bernadette ascultă şi numaidecît ţîşneşte
puţină apă miloasă — fiindcă acolo erau ţinuţi
porci.
„Bea din apa asta", îi spuse doamna.
  Apa era atît de murdară, încît Bernadette o ia
în căuşul palmelor şi o aruncă de trei ori, fără a
cuteza să o ducă la gură. Ascultă însă pînă la
urmă, în ciuda silei. în locul unde săpase începe
să ţîşnească şi mai multă apă. Un om orb de un
ochi îşi pune cîteva picături pe faţă şi-şi recapă-
tă vederea. O femeie, disperată că pruncul ei
nou-născut trăgea să moară, îl cufundă în izvor,
intr-o zi cînd temperatura scăzuse sub zero gra-
de. Pruncul se face bine.
  încetul cu încetul, vestea se răspîndeşte şi mii
de oameni încep să vină la faţa locului. Copila
insistă să afle numele doamnei, dar aceasta se
mulţumeşte să-i surîdă.
81

  Pînă cînd, într-o bună zi, „Aia" se întoarce că
tre Bernadette şi spune:
„Eu sînt Neprihănita Zămislire."
  Mulţumită, copila dă fuga să-i povestească pa-
rohului.
  „Nu se poate", zice el. Nimeni nu poate fi sj
pom, şi fruct în acelaşi timp, fata mea. Du-te aco-
lo şi stropeşte-o cu agheasmă.
  După preot, doar Dumnezeu poate exista de
la începutul vremurilor — şi Dumnezeu, după
cum totul o atestă, este om.
El face o lungă pauză.
  — Bernadette o stropeşte pe „Aia" cu apă sfin-
ţită. Apariţia surîde duios, nimic mai mult.
  în ziua de 16 iulie, femeia apare pentru ultima
dată. La scurt timp după aceea, Bernadette intră
într-o mînăstire, fără a şti ca schimbase cu desă-
vîrşire destinul micului sat din apropierea peş-
terii. Izvorul continuă să ţîşnească şi minunile
încep să se producă, una după alta.
  Istoria se răspîndeşte mai întîi în Franţa, apoi
în întreaga lume. Satul se dezvoltă şi se transfor-
mă. Negustorii sosesc şi se stabilesc acolo. Se
deschid hoteluri. Bernadette moare şi e îngro-
pată departe de acolo, fără a şti nimic despre cele
ce se întîmplă.
  Unii, doar ca să pună Biserica în dificultate —
întrucît la acea dată Vaticanul recunoaşte apari-
ţiile —, încep să inventeze false minuni care mai
apoi sînt demascate. Biserica reacţionează cu fer-
mitate: începînd de la un moment dat, nu mai
acceptă ca minuni decît fenomenele care sînt su-
puse unei serii de examinări riguroase efectuate
de comisii medicale şi ştiinţifice.
  Apa continuă să izvorască însă şi vindecările
îsi urmează cursul.
82

A/f -cp oare că aud un zgomot în apropierea noas-
  —	Mi se face frică, dar el nu reacţionează. Ceaţa
tr3'  rum propria ei viaţă şi istorie. Mă tot gîn-
ar?   te cele spuse de el şi la întrebarea al cărei
-ouns nu l-am auzit: cum de ştie toate acestea?
Nlă tot gîndesc la chipul feminin al lui Dum-
zeu Bărbatul de lîngă mine are sufletul plin de
ne flicte. Cu puţină vreme în urmă îmi scria ca
C"-mi spună că vrea să intre într-un seminar ca-
tolic, dar observă apoi că Dumnezeu are un chip
feminin.	^	.	^
El e liniştit. Eu mă simt m continuare in pinte-
cele Mamei Terra, dincolo de timp şi spaţiu. Isto-
ria Bernadettei pare a se derula sub ochii mei, în
ceaţa care ne învăluie,
între timp, el reîncepe să vorbească:
	Bernadette nu ştia două lucruri extrem de
importante — spune el —. Primul era că, înainte
de sosirea religiei creştine în aceste locuri, mun-
ţii de aici erau locuiţi de celţi — şi Zeiţa consti-
tuia principala lor devoţiune. Generaţii după
generaţii înţeleseseră chipul feminin al lui Dum-
nezeu şi se împărtăşiseră din iubirea şi slava Ei.
— Şi al doilea?
  — Al doilea era că autorităţile de la Vatican se
reuniseră în secret cu puţin timp înainte ca Ber-
nadette să-şi fi avut viziunile.
Practic nimeni nu ştia ce se petrecuse în acele
reuniuni — şi, cu siguranţă, preotul din satul
Lourdes nu avea nici cea mai mică idee. înaltul
consiliu al Bisericii Catolice hotăra dacă era ca-
zul să declare dogma Neprihănitei Zămisliri.
Dogma a fost declarată în cele din urmă prin
KrpaPală Ineffabilis Deus. Fără însă ca marelui
Public să i se explice cu exactitate ce anume în-
semna asta.
83

— Şi ce te privesc >toate astea pe tine? — întreb
eu.
  — Eu sînt discipolul Ei. Am învăţat cu ajuto-
rul Ei — spune el, zicînd fără să vrea că Ea e tot-
odată izvorul tuturor cunoştinţelor lui.
— Tu O vezi?
— Da.
— 
 |
 \    1

?<:n

O l>::.   i 'HlSiV.
h  ;..!:? >D
::ic'i?•???•'> :-!i!..'1N i-- ---'?? ';!?•« ''tiJ   Şţi-f::;
?f.n.<,.;'.i ;U; Ii'. /SlDi fîv'vl iii' j,!/' .. .V' ;?
19iiin.?,-;iv// fi!''ii:* Oii?.:''tho:uf'. io ;
-'•uH ;,~i <:y\nifin'< qrn j n'ip.rn U:J J
?????'   .•?:>ţ;.nuis;v !u
î.ii!U:. n:i),> 'lins:?>??!!.{   t:|rî.?"ir-|Ki u
iw.Mhrtî'-r.jbi j'vuri, ifâ :'?>-..'• ?r.'f'i.î
     :h\l-::.ai.S. <M}\)\t.r'': '.q(;-, '      r;
nri"'^ i:.!Tr,';.? r'tbi^.?:>';? .'.' >.!       -^
?;?>)? >-)ţr:\itib <":.• ?..'.}r-ii.''.i:.'.:..')? tJ.> •.;>?!

'??.?<   :t'-' ?'
  Ne întoarcem în piaţă şi parcurgem mica dis-
tantă care ne desparte de biserică. Văd fîntîna,
lumina felinarului şi sticla de vin cu cele două
nahare pe ghizdul ei. „Se vede că acolo au şezut
doi îndrăgostiţi", gîndesc eu. „Tăcuţi, în vreme
ce inimile lor îşi vorbeau. Şi după ce inimile şi-au
spus tot ce aveau de spus, au început să-şi îm-
părtăşească marile mistere."
  Nici de astă dată n-a fost dusă la bun sfîrşit
nici o discuţie despre iubire. Nu contează. Simt
că mă confrunt cu ceva foarte serios şi că trebuie
să profit de tot ce mi se oferă ca să înţeleg tot
ce-mi stă în putinţă. îmi amintesc o clipă de stu-
diile mele, de Zaragoza, de bărbatul vieţii mele
pe care speram să-l întîlnesc — dar toate astea
mi se par acum depărtate, învăluite în aceeaşi
ceaţă care cuprinde satul Saint-Savin.
  — De ce mi-ai povestit toată istoria Bernadet-
tei? — îl întreb.
  — Nu ştiu exact de ce am făcut-o — răspunde
ei, fără a mă privi în ochi —. Poate pentru că sîn-
tem lîngă Lourdes. Poate pentru că poimîine e
ziua Neprihănitei Zămisliri. Poate pentru că am
vrut să-ţi arăt că lumea mea nu e atît de solitară
Şi de nebună cum ţi s-a putut părea.
85

  Sînt şi alţii care fac parte din ea. Şi ei cred în
spun.	e
  —	N-am spus niciodată că lumea ta e nebună
Nebună este poate a mea: îmi pierd timpul cel
mai preţios al vieţii printre caiete şi cursuri care
nu mă vor ajuta să evadez dintr-un loc pe care-l
ştiu deja prea bine.
Am simţit că răsufla uşurat: îl înţelesesem.
Mă aşteptam să vorbească mai departe despre
Zeiţă, dar s-a întors către mine:
  —	Hai la culcare — zise el —. Am băut cam
mult.
 w «.

 J!     )   '     ,

 t'JI
 li    II

 /

 '

>    n

 itr  '  -   t

1   /	' .	Vi

 i'\'X»

Marti, 7 decembrie 1993

»,*??. '?
.O.1' ?'•??' 't:
 t.Qf:
  A adormit imediat. Eu am rămas mult timp
trează, gîndindu-mă la negură, la piaţa de afară,
la vin şi la discuţia noastră. Am citit manuscrisul
pe care mi-l dăduse şi m-am simţit fericită; Dum-
nezeu	dacă exista cu adevărat — era Tată şi
Mamă.
  Apoi am stins lumina şi m-am lăsat în con-
tinuare dusă de gînduri ca şi cum aş fi fost lîngă
fîntînă. Mi-am dat seama cît de apropiată eram
de el în acele clipe cînd nu scosesem nici o vorbă.
  Nici unul dintre noi nu spusese nimic. E inutil
să discuţi despre dragoste, fiindcă dragostea îşi
are propriu-i glas şi vorbeşte de la sine. în
noaptea aceea, pe ghizdul fîntînii, tăcerea a îngă-
duit ca inimile noastre să se apropie şi să se cu-
noască mai bine. Inima mea a auzit atunci ce
spunea inima lui şi s-a simţit fericită.
  înainte de-a adormi, m-am hotărît să fac ceea
ce el numea „exerciţiul Celuilalt".
  „Stau aici, în camera asta", am gîndit. „De-
parte de toate obişnuinţele mele, discutînd de-
spre lucruri care nu m-au interesat niciodată şi
dormmd într-un oraş unde nu mai călcasem
mcicînd. Pot să-mi închipui — pentru cîteva cli-
Pe — că sînt alta."	,?	,.
89

   Am început să-mi imaginez cum mi-ar pl
să trăiesc chiar în momentele acelea. Mi-ar ni
cea să fiu veselă, curioasă, fericită. Trăind in te
fiecare clipă, bînd cu sete din apa vieţii. Dînd." S
crezare viselor. Capabilă să lupt pentru ceea   r
vreau.
Iubindu-l pe bărbatul care mă iubea.
  Da, aşa era femeia care mi-ar fi plăcut să fiu —.
şi care îmi apărea dintr-o dată şi se transforma în
mine.
  Am simţit că sufletul îmi era scăldat de lumi-
na unui Dumnezeu — sau a unei Zeiţe — în care
nu mai credeam. Şi am simţit că, în clipa aceea
Cealaltă îmi părăsea trupul şi stătea în coltul
odăiţei.
  O priveam pe femeia care fusesem pînă atunci:
slabă, dar străduindu-se să lase impresia că e pu-
ternică, înfricoşată de orice, dar zicîndu-şi în si-
nea ei că nu-i era teamă — era înţelepciunea
celui care ştie ce este viaţa. Oblonind ferestrele
prin care pătrundea bucuria soarelui — pentru
ca mobilele ei vechi să nu se decoloreze.
  Am văzut-o pe Cealaltă stînd în colţul came-
rei — fragilă, obosită, deziluzionată. Controlîn-
du-şi şi înrobindu-şi ceea ce ar fi trebuit să se afle
în libertate: sentimentele ei. încercînd să-şi ju-
dece iubirea viitoare în funcţie de suferinţele din
trecut.
  Dragostea e totdeauna nouă. Indiferent dacă
am iubit o dată, de două, de zece ori în viaţă —
sîntem mereu în faţa unei situaţii pe care nu o
cunoaştem. Iubirea ne poate duce în iad sau în
rai, dar undeva ne duce totdeauna. Trebuie să o
acceptăm, fiindcă ea este hrana existenţei noas-
tre. Dacă o refuzăm, vom muri de foame văzînd
90

        mului vieţii încărcate de roade, fără a
ramurile P°"\m mîna şi să culegem fructele,
cuteza sa m    căutăm dragostea acolo unde sîn-
Trebuie s      asta ne_ar cQSta ceasuri/ Zii6/ săp-
tem'ChIr decepţii şi tristeţe.
tămim ae u     r^ ^^ pornim în căutarea iubiru,
si ea'pomeşte în întîmpinarea noastră.
' şi ne salvează.
Cînd Cealaltă se îndepărtă de mine, inimă în-
n,  din nou să-mi vorbească. Im! spuse ca fi-
^^din zidul barajului lăsa să se strecoare un
Sicel de apă, vînturile băteau în toate direcţiile
d ea era fericită că o ascultam din nou.
  Inima îmi spunea că mă îndrăgostisem. Şi am
adormit mulţumită, cu un zîmbet pe buze.
ytiv f.'ifi.
• .    f
fi*
?(     J
 /;
 ,   - ti
-.ii '

   Cînd m-am trezit, fereastra era deschisă şi el
privea munţii din zare. Cîteva clipe n-am spus
nimic, gata fiind să închid ochii dacă el ar fi în-
tors capul.
  Ca şi cum ar fi ştiut ce gîndeam, s-a răsucit
către mine şi m-a privit în ochi.
— Bună dimineaţa — zise el.
  — Bună dimineaţa. închide geamurile, e foar-
te frig.
  Cealaltă îşi făcuse pe negîndite apariţia. Tot
mai încerca să schimbe direcţia vîntului, să des-
copere defecte, să zică nu, nu e posibil. Ştia însă
că era prea tîrziu.
— Trebuie să mă îmbrac — am spus.
— Te aştept jos — răspunse el.
  Şi m-am dat jos din pat, am izgonit-o pe Cea-
laltă din minte, am deschis iar fereastra şi am lă-
sat să intre soarele. Soarele care scălda totul —
munţii acoperiţi de zăpadă, pămîntul acoperit de
frunze uscate, rîul pe care nu-l vedeam, dar îl au-
zeam.
  Soarele îmi lovi sînii, îmi lumină trupul gol,
dar nu simţeam frigul, căci eram mistuită de o
căldură — căldura unei scîntei care se preface în
flacără, flacără care se transformă în văpaie, vă-
92

                  e transformă într-unş incendiu imposi-
m de stăpînit Ştiam.	•?.!?
Qi voiam-	..   „
c •      că începînd din acea clipa aveam sa cu-
erurile şi iadurile, bucuria şi durerea, visul
^deznădejdea şi că nu mai puteam ţine în frîu
S1 le care se dezlănţuiseră din ungherele as-
ale sufletului meu. Ştiam că începînd din
cea "dimineaţă avea să mă călăuzească iubirea
^ iubire care era prezentă încă din copilărie, de
cînd îl văzusem pentru prima oară. Căci nici-
odată nu-l uitasem — deşi mă socotisem nevred-
nică să lupt pentru el. Era o iubire dificilă, cu
frontiere peste care nu voisem să trec.
  Mi-am amintit piaţa din Soria, clipa cînd l-am
rugat să-mi găsească medalionul pe care-l pier-
dusem. Ştiam — da, ştiam ce avea să-mi spună,
dar nu voiam să aud, pentru că şi el era ca băieţii
care într-o bună zi pleacă în căutarea banilor, a
aventurilor sau viselor. Eu aveam nevoie de o
dragoste posibilă, inima şi corpul meu erau încă
feciorelnice şi avea să mă găsească un prinţ din
basm.
  Pe atunci nu prea ştiam ce este iubirea. Cînd
am venit la conferinţa lui şi i-am acceptat invita-
ţia, am considerat că femeia matură era în stare
să stăpînească inima fetiţei care se luptase atît de
mult ca să-şi găsească prinţul din basme. Apoi el
vorbise despre copilul mereu prezent în noi — şi
eu am reînceput să aud glasul fetiţei care fuse-
sem, al prinţesei căreia îi era frică să iubească şi
să piardă.
  Timp de patru zile am încercat să-mi ignor vo-
cea inimii, dar ea a devenit tot mai tare, lăsînd-o
Pe Cealaltă deznădăjduită. în ungherul cel mai
93

ascuns al sufletului meu, eu încă mai existam •
mai credeam în vise. înainte de-a apuca să spun'-l
ceva Cealaltă, am acceptat invitaţia în masirT
călătoria cu el, m-am decis să-mi asum riscurile'
Şi tocmai din cauza asta — din cauza putinu
lui din mine care se mai păstrase — m-a regăsit
dragostea, după ce mă căutase în cele patru col-
ţuri ale lumii. Dragostea m-a regăsit, deşi Cealal-
tă ridicase o barieră de prejudecăţi, certitudini si
manuale universitare pe o stradă liniştită din Za-
ragoza.
  Am deschis fereastra şi, o dată cu ea, inima.
Soarele a inundat încăperea, şi iubirea mi-a inun-
dat inima.
n '
»','   I'	i

  Am colindat ore de-a rîndul, fără să mîncăm,
prin zăpadă şi pe drumuri, ne-am luat cafeaua de
dimineaţă într-un tîrguşor al cărui nume nu l-am
aflat niciodată — dar care avea o fîntînă, iar pe
fîntînă o sculptură cu un şarpe şi un porumbel
împletiţi sub forma unui animal unic.
El zîmbi văzîndu-l:
  	E un semn. Masculinul şi femininul uniţi în-
tr-o singură figură.
  — Nu mă gîndisem niciodată la ce mi-ai spus
ieri — am spus eu —, totuşi e logic.
  — „A făcut Dumnezeu bărbat şi femeie" —
zise el, citind o frază din tăcerea —. Căci asta era
după chipul şi asemănarea sa: bărbat şi femeie.
  Am văzut că avea în ochi altă strălucire. Era fe-
ricit şi rîdea de orice fleac. Intra în vorbă cu rarii
oameni pe care-i întîlneam pe drum — muncitori
în haine cenuşii ducîndu-se la muncă, alpinişti în
haine viu colorate, care se pregăteau să escala-
deze cine ştie ce pisc.
  Eu tăceam, fiindcă franceza mea era mizera-
bilă, dar sufletul mi se bucura văzîndu-l pe el
aşa.
  Fericirea îi era atît de vizibilă, încît toţi zîm-
beau cînd stăteau de vorbă cu el. Inima îi spuse-
se pesemne ceva şi acum ştia că şi eu îl iubeam —
95

chiar dacă pînă atunci mă comportasem doar
o veche prietenă din copilărie.	a
  — Pari mai bucuros — i-am spus eu la un m
ment dat.
  — Fiindcă mereu am visat să fiu aici cu tin
umblînd prin munţii aceştia şi culegînd fructele
de aur ale soarelui.
  „Fructele de aur ale soarelui." Un vers pe care-l
scrisese cineva cu mult timp în urmă şi-l repeta
acum el — la momentul cel mai potrivit.
  — Bucuria ta mai are o explicaţie — am co-
mentat eu, pe cînd părăseam tîrguşorul cu fîntî-
na aceea ciudată.
— Care?
  — Ştii că sînt mulţumită. Datorită ţie sînt azi
aici, urcînd pe munţi adevăraţi, departe de mun-
ţii de caiete şi cărţi. Şi fericirea e ceva ce se mul-
tiplică atunci cînd se împarte.
— Ai făcut exerciţiul Celuilalt?
— Da. Cum de ştii?
  — Pentru că şi tu te-ai schimbat. Şi pentru că
totdeauna învăţăm exerciţiul exact cînd trebuie.
  Cealaltă m-a urmărit toată dimineaţa. încerca
să se apropie iarăşi de mine. Vocea însă îi deve-
nea tot mai slabă şi imaginea începea să i se di-
zolve, îmi aduceam aminte de finalul filmelor cu
vampiri, cînd monstrul se preface în pulbere.
  Am trecut pe lîngă altă coloană cu imaginea
Fecioarei pe cruce.
— La ce te gîndeşti? — l-am întrebat.
  — La vampiri. La făpturile nopţii, zăvorite în
sine, căutîndu-şi cu disperare soţii. Dar incapa-
bili să iubească.
  De-asta spune legenda că doar un ţăruş înfipt
în inimă îi poate ucide; cînd se întîmpiă aşa ceva,
96

inima
 trezeşte, eliberează energia iubirii şi dis-
u^^ gîndisem niciodată la asta. Dar e lo-
gic.
Izbutisem să-mi înfig ţăruşul. Inima, eliberată
A   blesteme, lua seama la tot. Cealaltă nu mai
avea nici un loc pe care să şi-l revendice.
De mii de ori am simţit imboldul de a-l lua de
înă dar n-o făceam. Eram încă oarecum tulbu-
ra 1_ voiam să-i spun că-l iubesc şi nu ştiam
cum să-ncep.	»    . XT
  Am vorbit despre munţi şi despre nuri. Ne-am
rătăcit prin pădure preţ de un ceas, dar am re-
găsit poteca. Am mîncat sandvişuri şi am băut
zăpadă topită. Spre apusul soarelui, ne-am ho-
tărît să ne întoarcem la Saint-Savin.
  
??.?•??.'V
  Sunetul paşilor noştri răsuna de pereţii de pia-
tră. Mi-am ridicat instinctiv mîna la agheasmatar si
m-am închinat. Mi-am amintit ce-mi spusese —
apa e simbolul Zeiţei.
—	Să mergem acolo — zise.
  Am păşit prin biserica goală şi întunecoasă,
unde, sub altarul principal, era îngropat un sfînt
— Sfîntul Savin, un pustnic care a trăit la în-
ceputul primului mileniu. Pereţii din locul acela
fuseseră dărîmaţi şi refăcuţi de mai multe ori.
  Aşa sînt unele locuri — pot fi ruinate de răz-
boaie, persecuţii şi nepăsare. Rămîn sacre însă.
în cele din urmă cineva trece pe acolo, simte că
ceva lipseşte şi le înalţă din nou.
  Am observat o imagine al lui Cristos pe cruce
care-mi producea o senzaţie curioasă — aveam
impresia clară că mişca din cap, urmărindu-mă.
—	Să ne oprim puţin aici.
  Ne găseam în faţa unui altar al Maicii Domnu-
lui.
—	Priveşte imaginea.
  Măria cu pruncul în braţe. Pruncul Isus ară-
tînd către ceruri.
Am discutat cu el ceea ce văzusem.
—	Priveşte mai atent — insistă el.
98

      străduit să văd toate detaliile sculpturii
i mn- pictura aurită, piedestalul, perfecţiunea
în Lem^ a^.tistui modelase faldurile mantiei. Dar
Ch-C cînd m-am concentrat asupra degetului Prun-
3 îni Isus am priceput ce voise să-mi spună,
î tr-adevăr, deşi II ţinea în braţe Măria, Isus O
ţinea pe Ea. Braţul copilului, ridicat către cer,
S ărea a O ridica şi pe Fecioară în înalturi. înapoi,
fa locuinţa Mirelui Său.
	Artistul care a făcut-o, acum mai bine de
sase sute de ani, ştia ce vrea să spună — comen-
  Răsunau paşi pe duşumeaua de lemn. Intră o
femeie şi aprinse o luminare în faţa altarului
principal.
  Am păstrat tăcerea o vreme, în semn de res-
pect faţă de liniştea acelei rugăciuni.
  „Iubirea nu vine niciodată treptat", gîndeam
eu în timp ce-l vedeam absorbit în contemplarea
Fecioarei. Ieri lumea avea înţeles fără ca el să fie
prezent. Acum aveam nevoie să fie lîngă mine el
ca să pot vedea adevărata strălucire a lucrurilor.
După ce femeia plecă, el vorbi din nou.
  —	Artistul o cunoştea pe Marea Mamă, pe
Zeiţă, chipul milostiv al lui Dumnezeu. Mi-ai pus
o întrebare la care pînă acum nu ţi-am răspuns
de fapt.
M-ai întrebat: „Unde ai învăţat toate astea?"
Da, îl întrebasem şi el nu-mi răspunsese. Dar
am tăcut.
  —	Ei bine, am învăţat ca artistul acesta — con-
tinuă el —. Am acceptat iubirea de sus. M-am
%t călăuzit.
  «i aminteşti pesemne scrisoarea în care-ţi spu-
neam că voiam să intru într-o mînăsrire. Nu
99

ţi-am povestit niciodată, dar adevărul este că pî~
nă la urmă am intrat.
  Mi-am amintit imediat discuţia de dinaintea con-
ferinţei. Inima a început să-mi bată mai repede si
am încercat să-mi concentrez privirea asupra Fe-
cioarei. Ea surîdea.
  „Nu se poate", am gîndit eu. „Ai intrat, dar ai
plecat. Te rog, spune-mi că ai plecat de la semi-
nar."
—	Apucasem să-mi trăiesc intens tinereţea	
continuă el, fără ca de astă dată să-mi prindă
gîndul —. Voiam să cunosc alte popoare şi alte
ţări. îl căutasem pe Dumnezeu în cele patru col-
ţuri ale pămîntului. Mă îndrăgostisem de alte fe-
mei şi muncisem pentru mulţi bărbaţi, în diverse
slujbe.
  Altă înţepătură. „Trebuie să am grijă să nu se
întoarcă Cealaltă", mi-am zis în sinea mea, fixînd
în continuare cu privirea surîsul Fecioarei.
  —	Misterul vieţii mă fascina şi voiam să-l înţe-
leg mai bine. Am căutat răspunsul în locuri unde
auzisem că sînt înţelepţi care ştiu ceva. Am fost în
India şi în Egipt. Am cunoscut maeştri în magie şi
meditaţie. Am trăit alături de alchimişti şi preoţi.
  Şi am descoperit pînă la urmă ceea ce aveam
nevoie să descopăr: şi anume că Adevărul există
totdeauna acolo unde există Credinţa.
  Adevărul există totdeauna acolo unde există
credinţă. Am privit din nou biserica din jurul
meu — pietrele tocite, prăbuşite de atîtea ori şi
puse iar la locul lor. Ce-l făcea oare pe om să fie
atît de stăruitor, să muncească atît de mult ca să
reconstruiască lăcaşul acela umil de închinăci-
une — într-un loc atît de pierdut, izolat în creierii
unor munţi atît de înalţi?
Credinţa.	,     . , Î :
100

	guddhiştii aveau dreptate, hinduiştii aveau
A ntate, indienii aveau dreptate, musulmanii
veau dreptate, evreii aveau dreptate. Ori de cîte
ori omul va urma — cu sinceritate — drumul
° edintei, el va fi capabil să se unească cu Dum-
nezeu şi să facă minuni.
  Nu era însă de ajuns să ştiu asta: trebuia să fac
o alegere. Am ales Biserica catolică fiindcă am
fost crescut în sînul ei şi copilăria îmi era impreg-
nată de misterele sale. Dacă m-aş fi născut evreu,
as fi ales iudaismul. Dumnezeu e acelaşi, chiar
dacă poartă o mie de nume; nu-ţi rămîne decît să
alegi unul pe care să-L chemi.
Din nou se auziră paşi în biserică.
  Se apropie un bărbat şi ne privi. Apoi se duse
la altarul central şi luă cele două candelabre. Tre-
buie să fi fost cineva însărcinat cu paza bisericii.
  Mi-am adus aminte de gardianul celeilalte ca-
pele, care nu voia să ne lase înăuntru. De data
asta însă omul nu ne spuse nimic.
  — La noapte am o întîlnire — îmi spuse el
după ce ieşi bărbatul.
  — Te rog, spune mai departe ce începuseşi.
Nu schimba vorba.
  — Am intrat într-un seminar din apropiere.
Vreme de patru ani am studiat tot ce s-a putut. în
această perioadă am luat contact cu Iluminaţii şi
Harismaticii, cu acele curente care încercau să
deschidă porţi de mult închise. Am descoperit că
Dumnezeu nu era căpcăunul care mă speria în
copilărie. Era o mişcare de întoarcere la inocenţa
originară a creştinismului.
    Cu alte cuvinte, după două mii de ani înţe-
leseseră că trebuia să-L lase pe Isus să facă parte
din Biserică — am spus eu, cu oarecare ironie.
101

   —	Crezi că glumeşti, dar chiar despre asta e
vorba. Am început să mă pregătesc cu unul din
superiorii de la mînăstire. El m-a învăţat că tre-
buie să acceptăm focul revelaţiei, Duhul Sfînt.
  Inima mi se deschidea pe măsură ce-i auzeam
cuvintele. Fecioara continua să surîdă şi pruncul
Isus avea o expresie bucuroasă. Crezusem şi eu
în aşa ceva odinioară — dar timpul, vîrsta şi sen-
zaţia că eram o persoană mai logică şi mai prac-
tică mă îndepărtaseră de religie. Mi-am dat seama
cît de mult mi-ar plăcea să-mi redobîndesc cre-
dinţa din copilărie, care mă însoţise vreme de
atîţia ani şi mă făcuse să cred în minuni. Era însă
cu neputinţă să mi-o recapăt numai printr-un act
de voinţă.
  — Superiorul îmi spunea că, dacă aş crede că
ştiu, aş sfîrşi prin a şti — urmă el —. Am început
să vorbesc cu mine însumi, cînd eram la mine în
chilie. M-am rugat ca Duhul Sfînt să se arate şi să
mă înveţe tot ce aveam nevoie să ştiu. Treptat am
descoperit că, pe măsură ce stăteam de vorbă cu
mine însumi, îmi dădea învăţături un glas mai
înţelept.
  — La fel mi se întîmplă şi mie — am zis eu, în-
trerupîndu-l.
  A aşteptat să-mi continuu gîndul. Dar n-am
mai izbutit să spun nimic.
—	Te ascult — zise el.
  Ceva îmi legase parcă limba. El vorbea atît de
frumos, nu mă puteam exprima ca el.
  — Cealaltă vrea să se întoarcă — zise el, ca şi
cum mi-ar fi ghicit gîndul —. Celeilalte îi e frică
să nu spună prostii.
  — Da — am răspuns eu, făcînd tot posibilul
să-mi înving frica —. De multe ori, cînd stau de
102

   b" cu cineva şi mă înflăcărez pe anumite teme,
Vfrsesc prin a spune lucruri la care nu mă mai
Sîrtdisem niciodată. S-ar părea că dau glas unei
inteligenţe care nu-mi aparţine şi care înţelege
viata mult mai mult decît mine.
  Dar asta se întîmplă rareori. In general, în ori-
ce conversaţie, prefer să ascult. Cred că învăţ ce-
va nou, dar pînă la urmă uit tot.
	jsje sîntem propria noastră mare surpriză —
z^se e\	. Credinţa de dimensiunile unui bob de
muştar ne-ar permite să mutăm din loc munţii
aceştia. Asta e ceea ce am învăţat. Şi azi văd că-mi
ascult cu surprindere propriile cuvinte.
  Apostolii erau pescari, analfabeţi, ignoranţi. Dar
acceptaseră flacăra coborîtă din cer. Nu le era ru-
şine de propria ignoranţă: erau plini de credinţă
în Duhul Sfînt. Darul acesta e la dispoziţia oricui
vrea să-l primească. E de ajuns să crezi, să accepţi
şi să nu-ţi fie teamă de greşeli.
  Fecioara surîdea în faţa mea. Avea toate moti-
vele să plîngă — şi totuşi surîdea.
  — Spune mai departe ce începuseşi — am zis
eu.
  — Asta e tot — răspunse el —. Să accepţi da-
rul. Atunci darul se manifestă.	'r;
— Lucrurile nu merg chiar aşa.        *.
— Nu înţelegi?
  — înţeleg. Dar sînt ca toţi ceilalţi: mi-e frică.
Merge în cazul tău sau în cazul vecinului meu,
dar în al meu, niciodată.
  — O să fie altfel într-o bună zi. Cînd vei înţe-
lege că sîntem asemeni copilului acestuia din faţa
noastră, care ne priveşte.
103

  —	Pînă atunci însă vom continua să vedem  -
ne-am apropiat de lumină, dar nu reuşim să   ^
aprindem propria noastră flacără.
Nu mi-a răspuns.
  — Nu ţi-ai terminat istoria cu seminarul — a
zis eu după un răstimp.
— Sînt tot acolo.
  Şi înainte ca eu să am vreo reacţie, se ridică si
se duse în centrul bisericii.
  Am rămas nemişcată. Capul mi se învîrtea, nu
pricepeam încă ce se întîmpla. încă în seminar!
  Era mai bine să nu mă gîndesc la asta. Barajul
se rupsese, iubirea îmi inunda sufletul şi o mai
puteam ţine în frîu. Mai era o ultimă soluţie, Cea-
laltă — cea cu care eram dură fiindcă eram slabă,
cea cu care eram rece fiindcă îmi era frică — dar
nu mai voiam să ştiu de ea. Nu mai puteam
vedea viaţa decît prin ochii lui.
  Un sunet mi-a întrerupt gîndurile — un sunet
ascuţit, prelung, ca şi cum ar fi fost un flaut uriaş.
Inima dădu să-mi sară din piept.
  Aud alt sunet. Şi încă unul. Privesc înapoi: era
o scară de lemn ce ducea la o platformă impro-
vizată, ce nu părea că se potriveşte cu armonia şi
frumuseţea îngheţată a zidirii de piatră. Pe plat-
formă se putea vedea o orgă veche.
  Şi acolo era el. Nu-i puteam vedea faţa locul
era întunecos — dar ştiam că el era acolo.
M-am ridicat, iar el m-a întrerupt:
  —	Pilar! — spuse el, cu vocea pătrunsă de
emoţie —. Rămîi unde eşti.
L-am ascultat.
  —	Fie ca Marea Mamă să mă inspire — conti-
nuă el —. Muzica să-mi fie rugăciunea de astăzi.
104

    să cţnte Ave Măria. Trebuie să fi fost
l Ts? seara, ora An^e/ws-ului, ora la care se
 stecă lumina şi întunericul. Sunetul orgii
^una în biserica goală, se contopea cu pietrele
 ginile pline de istorii şi credinţă. Mi-am în-
ii şi am lăsat muzica să se contopească şi
inine, să-mi spele sufletul de temeri şi păcate,
-mi aducă aminte că sînt mai bună decît cred,
ăi puternică decît socotesc.
Am simţit o imensă dorinţă de a mă ruga, pen-
tru prima oară de cînd mă îndepărtasem de la
drumul credinţei. Deşi şedeam pe o bancă, sufle-
tul îmi îngenunchease la picioarele Doamnei din
faţa mea, femeia care spusese
'„da"
  cînd ar fi putut prea bine să spună nu, şi în-
gerul ar fi căutat-o pe alta, şi n-ar fi avut nici un
păcat în ochii Domnului, fiindcă Dumnezeu cu-
noaşte pe deplin slăbiciunea copiilor săi. Dar ea
a spus
„facă-se voia ta"
  chiar dacă simţise că primea, o dată cu cuvin-
tele îngerului, toată durerea şi suferinţa destinu-
lui ei; chiar dacă ochii inimii ei îl puteau vedea
pe fiul ei iubit plecînd de acasă, pe cei care aveau
să-l urmeze şi-apoi să se lepede, de el, ci
„facă-se voia ta"
  chiar dacă, în clipa cea mai sfîntă din viaţa unei
femei ea a fost nevoită să stea laolaltă cu ani-
malele dintr-un staul ca să dea naştere, pentru că
aşa cereau Scripturile,
, facă-se voia ta"
  chiar dacă, îndurerată, avea să-şi caute copilul
Pe străzi şi să-l găsească în templu. Şi el avea să-i
105

ceară să nu se tulbure, căci el avea alte îndatori '
şi alte misiuni de îndeplinit,
„facă-se voia ta"
  chiar dacă ştia că avea să-l caute tot restul zi-
lelor ei, cu inima străpunsă de pumnalul durerii
temîndu-se în fiecare clipă pentru viaţa lui, ştiind
că avea să fie persecutat şi ameninţat,
„facă-se voia ta"
  chiar dacă, atunci cînd avea să-l găsească în mij-
locul mulţimii, nu avea să se poată apropia de el
„facă-se voia ta"
  chiar dacă, atunci cînd avea să roage pe cine-
va să-l înştiinţeze că ea este acolo, fiul ei avea să-i
trimită răspunsul că „mama şi fraţii mei sînt aceş-
tia care sînt cu mine",
„facă-se voia ta"
  chiar dacă toţi aveau să fugă la sfîrşit şi numai
ea, altă femeie şi unul dintre ei aveau să rămînă
la picioarele crucii, îndurînd rîsul duşmanilor şi
laşitatea prietenilor lui,
„facă-se voia ta".
  Facă-se voia ta, Doamne. Căci tu cunoşti slăbi-
ciunea inimii fiilor tăi şi dai fiecăruia doar po-
vara pe care o poate duce. Căci Tu îmi înţelegi
iubirea — întrucît ea e singurul lucru cu ade-
vărat al meu, singurul lucru pe care-l voi putea
duce cu mine în viaţa viitoare. Fă ca ea să rămînă
curajoasă şi pură, capabilă să trăiască mai depar-
te, în ciuda prăpăstiilor şi capcanelor lumii.
  Orga tăcu şi soarele se ascunse după munţi —
ca şi cum amîndoi ar fi fost conduşi de aceeaşi
Mînă. Rugăciunea îi fusese auzită, rugăciunea lui
fusese muzica. Am deschis ochii si biserica era
106

  iet întunecată — cu excepţia luminării sin-
C0îlltice care lumina imaginea Fecioarei.
gT m auzit din nou paşii, în timp ce se întorcea
" eram eU. Lumina acelei unice luminări îmi
"n ^ă lacrimile şi surîsul — care, deşi nu era la
fel de frumos ca acela al Fecioarei, dovedea că ini-
ma îmi era vie.        '	_
  FI mă privi, îl priveam şi eu. Mina mea l-0 cau-
tă pe-a lui şi i-o găsi. Am simţit că de astă dată
inima lui bătea cel mai repede — aproape i-o pu-
team auzi, fiindcă eram din nou cufundaţi în
tăcere.
Dar sufletul îmi era liniştit şi inima împăcată.
  L-am luat de mînă şi e] m-a îmbrăţişat. Am stat
acolo, la picioarele Fecioarei, nu ştiu cît timp,
pentru că timpul se oprise.
  Ea ne privea. Þăranca adolescentă care-i spu-
sese „da" destinului ei. Femeia care acceptase să-l
poarte în pîntece pe fiul lui Dumnezeu, iar în
inimă dragostea Zeiţei. Ea era în stare să înţe-
leagă.
  Nu voiam să întreb nimic. Erau suficiente cli-
pele petrecute în biserică, în seara aceea, ca să
justifice toată călătoria noastră. Erau suficiente
patru zile împreună cu el ca să justifice tot anul
acela în care nimic deosebit nu se întâmplase.
  De aceea nu voiam să întreb nimic. Am ieşit din
biserică ţinîndu-ne de mînă şi ne-am întors în ca-
mera noastră. Capul mi se învîrtea — seminarul,
Marea Mamă şi întîlnirea pe care urma să o aibă
la noapte.
  Mi-am dat seama atunci că, atît eu cît şi el, do-
ream să ne unim sufletele în acelaşi destin; exista
msă un seminar în Franţa, exista Zaragoza. Am
107

simţit o strîngere de inimă. Am privit casele m
dievale, fîntîna din noaptea trecută. Mi-am amin
tit tăcerea şi aerul trist ale celeilalte femei car
fusesem cîndva.
  „Doamne, încerc să-mi redobîndesc credinţa
Nu mă părăsi în mijlocul unei asemenea întîm-
plări", m-am rugat eu, îndepărtînd de la mine
frica.
v. • t \  %	n, ,- «   •
*f  i )' »l^i    *     IM     h"	,   >t     >        si
V        ('          r'r      »• •„	-     I'    |    <,''(
1? •   1   -itîJi y^   I I I   I"	f>
.         .    ' .'    uf.:."	'   t-'     '
h    T           ,  i.   *!/y  'J	,.    "   'ii, j
I   '                     ii"	'     <r>  HJf   !
??>:./>, ?;?;..!...??.•;;;?.?.,.'

  El a dormit puţin, eu am rămas iar trează, pri-
vind conturul întunecat al ferestrei. Ne-am deştep-
tat am cinat cu familia care nu vorbea niciodată
la masă, iar el ceru cheia casei.
	AZi o să ne întoarcem tîrziu — îi spuse el
femeii.
	Tinerii trebuie să se distreze — răspunse
ea	. Şi să profite de zilele libere cît mai bine cu
putinţă.
109

   — Trebuie să te întreb ceva — am spus eu, de
îndată ce ne-am suit în maşină —. Am încercat să
evit, dar nu mai pot.
— Seminarul — zise el.
— Aşa e. Nu înţeleg.
  „Deşi nu mai contează dacă înţeleg ceva sau
nu", am gîndit.
  —	Eu te-am iubit mereu — începu el —. Am
avut alte femei, dar mereu te-am iubit. Purtam cu
mine medalionul, gîndind ca într-o bună zi să ţi-l
înapoiez şi să am curajul să-ţi spun „te iubesc".
  Toate drumurile lumii mă aduceau înapoi la
tine. îţi scriam şi deschideam cu teamă fiecare
răspuns al tău — pentru că, într-unui din ele, îmi
puteai spune că ţi-ai găsit pe cineva.
  Atunci am simţit chemarea la viaţa spirituală.
Sau, mai bine zis, am acceptat sa fiu chemat, de-
oarece — ca şi în cazul tău — chemarea fusese
prezentă în mine încă din copilărie. Am desco-
perit că Dumnezeu era prea important în viaţa
mea şi că n-aş fi putut fi fericit dacă nu mi-aş fi
urmat vocaţia. Faţa lui Cristos era în fiecare din-
tre săracii pe care i-am întîlnit în lumea largă, şi
îmi era cu neputinţă să nu o mai văd.
Făcu o pauză, şi m-am hotărît să nu insist.
110

        uăzecj de minute mai tîrziu, a oprit maşina
Ş1 amQîntem la Lourdes — zise el —. Ar fi trebuit
cs.i vezi vara.	...
  Vedeam doar străzi pustii, magazine induse,
1 oteluri cu bare de oţel la intrarea principală.
	gase milioane de persoane vin aici vara —
continuă el, entuziasmat.
	Pentru mine arată ca un oraş-fantomă.
  Am trecut peste un pod. în faţa noastră, un
imens portal de fier — străjuit de îngeri — avea
unul din canaturi deschis. Şi am intrat.
  	Spune mai departe ce începuseşi — l-am ru-
gat, chiar dacă mă hotărîsem cu puţin timp îna-
inte să nu insist —. Spune-mi despre faţa lui
Cristos în oameni.
  Am înţeles că nu dorea să continue conver-
saţia. Poate nici nu erau momentul şi locul să o
facă. Dar o dată ce începuse, trebuia să termine.
  Am apucat-o pe un bulevard larg, mărginit pe
ambele părţi de cîmpuri acoperite de zăpadă. Ob-
servam în fund silueta unei catedrale.
— Spune mai departe — am repetat eu.
  — Ştii doar. Am intrat în seminar. în primul
an, m-am rugat ca Dumnezeu să-mi transforme
iubirea pentru tine într-o iubire pentru toţi seme-
nii. In al doilea an, am simţit că Dumnezeu mă
auzise. în al treilea an, deşi dorul de tine era încă
foarte mare, aveam deja certitudinea că iubirea
mea se transforma în milostenie, rugăciune şi
ajutorare a nevoiaşilor.
  ~ Atunci de ce m-ai căutat? De ce-ai aprins
iar în mine focul acesta? De ce mi-ai spus despre
exerciţiul Celeilalte şi m-ai făcut să văd cît de mes-
chină îmi era viata?
111

  Cuvintele îmi sunau confuze, şovăielnice. Cu
fiecare clipă care trecea, îl vedeam tot mai aproa-
pe de seminar şi tot mai departe de mine.
  —	De ce te-ai întors? De ce îmi spui toate astea
abia azi, cînd vezi că am început să te iubesc?
El nu mi-a răspuns imediat.
— Ai să crezi că-i o prostie — zise el.
  — N-am să cred. Nu-mi mai e teamă de ridi-
col. Chiar tu m-ai învăţat asta.
  — Acum două luni superiorul meu m-a rugat
să-l însoţesc la casa unei femei care murise şi-şi
lăsase întreaga avere seminarului nostru. Ea lo-
cuise la Saint-Savin şi superiorul meu trebuia să-i
facă inventarul tuturor bunurilor.
  Catedrala, în fund, se apropia cu fiecare pas.
Intuiţia îmi spunea că, de îndată ce vom fi ajuns
acolo, orice conversaţie va trebui întreruptă.
— Nu te opri — am spus —. Merit o explicaţie.
  — îmi amintesc momentul cînd am intrat în
acea casă. Ferestrele dădeau către munţii Pirinei
şi luminozitatea soarelui, intensificată de strălu-
cirea zăpezii, se răspîndea pretutindeni. Am în-
ceput să fac o listă a obiectelor, dar după cîteva
minute a trebuit să mă opresc.
  Descoperisem că gustul acelei femei coincidea
întru totul cu al meu. Avea discuri pe care le-aş
fi cumpărat şi eu, aceeaşi muzică pe care şi mie
mi-ar fi plăcut să o ascult în timp ce aş fi contem-
plat peisajul de afară. Rafturile era pline de mul-
te cărţi — unele pe care le citisem, altele pe care
mi-ar fi plăcut cu siguranţă să le citesc. M-am
uitat la mobile, la tablouri, la micile obiecte din
jur; parcă le-aş fi ales eu însumi.
  începînd din ziua aceea, n-am izbutit să-mi mai
desprind gîndul de la casa ei. De fiecare dată
112

CI
că
 d intram în capelă ca să mă rog, îmi aminteam
"renunţarea mea nu fusese totală. îmi închi-
Ca ' m ca aş fi acolo cu tine, locuind în acea casă,
Kcultînd discurile, privind zăpada de pe munte
si focul din cămin. Mi-i imaginam pe copiii noştri
alergînd prin casă şi jucîndu-se pe poienile de lîn-
gă Saint-Savin.	? ?   , .~ -
  Deşi nu mai intrasem niciodată in casa aceea,
ştiam exact cum era. Şi speram ca el să nu mai
spună nimic, ca să pot visa nestînjenită.
El însă continuă:
	Acum două săptămîni nu mi-am mai putut
suporta tristeţea din suflet. L-am căutat pe supe-
riorul meu, i-am mărturisit tot ce se întîmpla cu
mine. I-am istorisit povestea iubirii pentru tine şi
ce simţisem în timp ce mă apucasem de inventar.
  începu să cadă o ploaie fină. Am plecat capul
si mi-am închis mai bine canadiana. Mi-era frică
să mai aud restul.
  — Atunci superiorul meu mi-a spus: „Sînt mul-
te feluri de a-l sluji pe Domnul. Dacă dumneata
crezi că acesta-ţi e destinul, pleacă în căutarea
lui. Doar cine e fericit poate da şi altora fericire."
  „Nu ştiu dacă acesta îmi e destinul", i-am răs-
puns eu superiorului meu. Mi-am găsit pacea
inimii cînd m-am hotărît să intru în această mî-
năstire.
  „Atunci du-te acolo şi scutură-te de orice în-
doială", mi-a spus el. „Rămîi în lume sau în-
toarce-te la seminar. Dar locului ales trebuie să-i
aparţii integral. Un regat divizat nu reuşeşte să
facă faţă atacurilor date de adversari. 6 fiinţă
umană divizată nu reuşeşte să facă în mod demn
faţă vieţii."
  Virî mîna în buzunar si-mi dădu ceva. Era o
cheie.
113

  Superiorul mi-a împrumutat cheia casei A
spus că mai putem aştepta niţel înainte de a vin-
de lucrurile. Am ştiut că voia să revin acolo cu
tine.
  El a aranjat conferinţa de la Madrid — Ca să
avem prilejul de a ne reîntîlni.
  M-am uitat la cheia din mîna lui şi m-am mul-
ţumit să zîmbesc. în piept parcă-mi băteau clo-
potele şi se deschideau cerurile. Avea să-l slujească
pe Dumnezeu în alt fel — alături de mine. Voiam
să lupt pentru asta.
— Þine tu cheia — zise el.
Am întins mîna şi-am pus-o în buzunar.
ni      ' ?	. '

i     t
I  '1        ,      1

A t<; »    <•» v»j i?;      , , i

 .>»'
 '      , '.         H!
A -»'

  Bazilica se şi înălţa în faţa noastră. înainte să
pot rosti vreo vorbă, cineva l-a văzut şi a venit să-l
salute. Ploaia fină cădea fără întrerupere şi eu nu
ştiam cît timp urma să rămînem acolo; îmi amin-
tem mereu că aveam un singur schimb de haine
şi nu puteam sta udă în ele.
  Am încercat să mă concentrez în prezent. Nu
voiam să mă gîndesc la casă — la lucruri suspen-
date între cer şi pămînt, lăsîndu-mă în voia desti-
nului.
  El mă chemă şi mă prezentă cîtorva persoane.
Au întrebat unde trăsesem şi cînd el a menţionat
Saint-Savin, cineva a spus că acolo era înmormîn-
tat un sfînt pustnic. Spuseră că acesta descope-
rise fîntîna din mijlocul pieţei — şi că scopul iniţial
al tîrguşorului era să constituie un refugiu pen-
tru călugării care părăseau viaţa de la oraş şi se
retrăgeau în munţi în căutarea lui Dumnezeu.
— Ei încă mai vieţuiesc acolo — zise altul.
  Eu nu ştiam dacă istoria era adevărată şi nu
ştiam nici cine erau acei „ei".
^ Sosiră şi alte persoane şi tot grupul se îndrep-
tă către intrarea peşterii. Un bărbat mai în vîrstă
încercă să-mi spună ceva pe franţuzeşte. Văzînd
că nu înţelegeam, trecu la o spaniolă stricată:
    însoţiţi o persoană foarte deosebită — zise
el —? Un om care face minuni.
115

   N-am răspuns nimic, dar mi-am adus aminte de
noaptea de la Bilbao, cînd a venit să-l caute un om
disperat. El nu-mi spusese unde se dusese, şi nici
nu mă interesa. Gîndul meu se concentra asupra
unei case, pe care o ştiam exact cum era. Cu cărţile
cu discurile, cu peisajul şi mobilierul ei.
  Undeva în lumea asta, o casă stătea cu adevă-
rat în aşteptarea noastră, cînd va. O casă unde i-as
putea aştepta în linişte sosirea. O casă unde pu-
team aştepta întoarcerea de la colegiu a unei fete
sau a unui băiat, care ar fi umplut-o de veselia
lor şi-n urma cărora n-aş fi avut nimic de strîns.
  Grupul merse în tăcere, prin ploaie, pînă cînd
ajunserăm în cele din urmă la locul apariţiilor.
Era întocmai cum mi-l închipuisem: peştera, ima-
ginea Maicii Domnului şi un izvor — protejat sub
sticlă — unde avusese loc minunea apei. Cîţiva
pelerini se rugau, alţii şedeau în peşteră, tăcuţi,
cu ochii închişi. Prin faţa peşterii curgea un rîu şi
zgomotul apelor lui m-a liniştit. Cînd i-am văzut
imaginea, am făcut o scurtă rugăciune; i-am ce-
rut Fecioarei să mă ajute, căci inima mea nu mai
avea nevoie de suferinţă.
  „Dacă e să vină durerea, să vină repede", am
zis. „Căci am o viaţă în faţa mea şi trebuie să
mi-o folosesc cît mai bine cu putinţă. Dacă el va
trebui să facă o alegere, s-o facă atunci cît mai
repede. Şi îl voi aştepta. Sau îl voi uita.
  Aşteptarea e dureroasă. Uitarea e dureroasă.
Dar a nu şti ce hotărîre să iei este cea mai cruntă
dintre suferinţe."
  în adîncul inimii mele, am simţit că-mi auzise
rugăciunea.
  
Miercuri, 8 decembrie 1993

  Cînd orologiul catedralei a bătut miezul-nop-
tii, grupul din jurul nostru se mărise binişor. Eram
aproape o sută de inşi, printre care cîţiva preoţi
si călugări, stînd în ploaie, privind statuia.
	Mărire ţie, maică a Neprihănitei Zămisliri! —
zise cineva de lîngă mine de îndată ce încetară să
răsune dangătele orologiului.
  —	Mărire ţie! — răspunseră toţi, cu un ropot
de aplauze.
  Interveni numaidecît un gardian şi ne rugă să
nu facem gălăgie. îi deranjam pe ceilalţi pelerini.
  — Venim de departe — zise un domn din gru-
pul nostru.
  — Şi ei — răspunse gardianul, arătînd către
persoanele care se rugau în ploaie —. Şi se roagă
în tăcere.
  Am aşteptat cu nerăbdare ca gardianul să ter-
mine disputa. Doream să fiu singură cu el, de-
parte de-acolo, ţinîndu-l de mînă şi spunîndu-i
ce simţeam. Aveam nevoie să discutăm despre
casă, să facem planuri, să vorbim despre dragos-
te. Trebuia să-l liniştesc, să-i dovedesc şi mai mult
sentimentele mele, să-i spun că va putea să-şi
realizeze visul — pentru că aveam să-i fiu ală-
turi, ajutîndu-l.
119

   Gardianul se îndepărtă şi unul dintre preot'
începu să recite mătăniile, pe şoptite. Cînd am
ajuns la Crez, care încheie seria rugăciunilor, am
rămas cu toţii tăcuţi, cu ochii închişi.
— Cine sînt oamenii aceştia? — am întrebat
— Harismatici — zise el.
  Mai auzisem cuvîntul acesta, dar nu ştiam ce
înseamnă de fapt. El şi-a dat seama.
  —	Sînt cei care acceptă focul Duhului Sfînt —
zise el —. Focul pe care Isus l-a lăsat şi din care
puţini îşi aprind luminările. Sînt persoane aflate
aproape de adevărul originar al creştinismului,
cînd toţi oamenii puteau face minuni.
  Sînt persoane călăuzite de către Femeia înveş-
mîntată în Soare — zise el, arătînd cu privirea
către Fecioară.
  Grupul începu să cînte şoptit, ca şi cum s-ar fi
supus unei porunci invizibile.
  — Tremuri de frig. Nu e nevoie să participi —
zise el.
— Tu rămîi?	"." ' .
— Rămîn. Asta e viaţa mea.
  — Atunci vreau să particip şi eu — i-am răs-
puns, deşi aş fi preferat să fiu departe de-acolo —.
Dacă asta e lumea ta, vreau să învăţ să fac parte
şi eu din ea.
  Grupul continuă să cînte. Am închis ochii şi am
căutat să urmăresc muzica, chiar dacă nu vor-
beam franceza. Repetam cuvintele fără a le pri-
cepe înţelesul, doar după sunet. Dar asta mă ajuta
să fac ca timpul să-mi treacă mai repede.
  Avea să se termine curînd. Vom putea atunci
să ne întoarcem la Saint-Savin, numai noi doi-
  Am continuat să cînt mecanic. Treptat am sim-
ţit că muzica punea stăpînire pe mine, ca şi cum
120

   ,. avut o viaţă proprie şi ar fi fost capabilă să
^ honotizeze. Frigul mi-a trecut şi nu mă mai
51 --ij.a ploaia şi nici faptul că nu aveam decît
mf singur rînd de haine. Muzica îmi făcea bine,
îrni înveselea cugetul, mă transporta într-o epocă
în care Dumnezeu era mai aproape şi mă ajuta.
Tocmai cînd eram gata să mă abandonez total,
muzica încetă.
  Am deschis ochii. De astă dată nu mai era gar-
dianul, ci un preot. El i se adresa unuia dintre cei-
lalţi preoţi din grup. Conversară puţin în şoaptă
şi preotul se îndepărtă.
Preotul din grup se întoarse către noi:
	Trebuie să ne facem rugăciunile dincolo de
rîu — zise el.
  în linişte, ne-am dus la locul indicat. Am trecut
podul aflat aproape în faţa peşterii şi ne-am
mutat pe celălalt mal. Locul era foarte frumos: co-
paci, un cîmp deschis şi rîul — care curgea acum
între noi şi peşteră. De acolo puteam vedea bine
imaginea luminată şi ne puteam înălţa mai liber
vocile, fără senzaţia neplăcută că tulburăm rugă-
ciunea celorlalţi. Impresia asta trebuie să fi molip-
sit întregul grup: componenţii lui începuseră să
cînte mai tare, îşi înălţaseră fruntea şi zîmbeau
cu picurii de ploaie scurgîndu-li-se pe obraji. Ci-
neva ridică braţele şi o clipă mai tîrziu ni le-am
ridicat şi noi toţi, legănîndu-ne într-o parte şi-n
alta în ritmul muzicii.
  Mă străduiam să mă abandonez — şi-n acelaşi
timp voiam să iau seama la ceea ce făceau cei-
lalţi. Un preot de lîngă mine cînta în spaniolă şi
am încercat să repet cuvintele după el. Erau in-
vocaţii către Duhul Sfînt şi Fecioară ca să-şi facă
121

simţită prezenţa şi să-şi reverse binecuvîntăril
asupra fiecăruia dintre noi.
  — Fie ca darul limbilor să se pogoare asupra
noastră — zise alt preot, repetînd fraza în spani-
olă, italiană şi franceză.
  N-am izbutit să înţeleg ceea ce a urmat. Pie.
care dintre persoanele prezente a început să vor-
bească o limbă care nu semăna cu nici unul dintre
idiomurile cunoscute. Era mai degrabă o înşi-
ruire de sunete decît o limbă anume, cu vorbe ce
păreau să vină direct din inimă, fără sens logic.
Mi-am adus imediat aminte de conversaţia noas-
tră din biserică şi în care el mi-a vorbit despre
revelaţie — despre faptul că toată înţelepciunea
stă în ascultarea propriului suflet.
  „Poate că asta e limba îngerilor", mi-am spus,
încercînd să imit ce făceau ei — şi simţindu-mă
ridicolă.
  Toţi se uitau la statuia Fecioarei de pe celălalt
mal al rîului şi toţi păreau a fi în transă. L-am
căutat cu privirea şi am văzut că se găsea la oare-
care distanţă de mine. îşi ţinea mîinile ridicate la
cer şi rostea şi el cuvinte într-un ritm precipitat,
ca şi cum ar fi stat de vorbă cu Ea. Surîdea, iar
uneori se arăta parcă surprins.
„Asta e lumea lui", am gîndit eu.
  Totul începu să mă înfricoşeze. Bărbatul pe care
mi-l doream alături spunea că Dumnezeu era şi
femeie, vorbea limbi de neînţeles, cădea în tran-
să şi părea aproape de îngeri. Casa din munţi în-
cepu să pară mai puţin reală, ca şi cum ar fi făcut
parte dintr-o lume pe care el ar fi şi lăsat-o în
urmă.
  Toate zilele acelea — începînd cu conferinţa
de la Madrid — mi se păreau ca parte dintr-un
122

călătorie în afara timpului şi-a spaţiului
V-S'tii mele. Visul avea totodată savoarea lumii, a
V1   i roman, a unor noi aventuri. Oricît m-aş fi
ştiam că iubirea putea incendia lesne ini-
a unei femei şi că era doar o chestiune de timp
  ntru ca eu să las vîntul să se dezlănţuiască şi
apele să rupă zidurile barajului. Oricît de puţin
receptivă aş fi fost la început, iubisem şi altădată
si puteam aprecia cum aveam să mă comport în-
tr-o asemenea situaţie.
  Acolo era însă ceva ce-mi rămînea de neînţe-
les. Nu era catolicismul care mi se predase la
scoală. Nu aşa îl vedeam pe bărbatul vieţii mele.
  „Bărbatul vieţii mele! Ce straniu!", mi-am spus
în sinea-mi, surprinsă eu însămi de acest gînd.
  Acolo, în faţa rîului şi a peşterii, m-am simţit
cuprinsă de frică şi de gelozie. Frică deoarece
totul era nou pentru mine, iar tot ce este nou spe-
rie. Gelozie deoarece, încetul cu încetul, înţele-
geam că dragostea lui era mai mare decît aş fi
crezut şi se revărsa în zone unde eu nu călcasem
niciodată.
  „Iartă-mă, Maică Preacurată", am zis. „Iartă-mă
dacă sînt egoistă, măruntă şi dacă mă lupt ca
bărbatul acesta să mă iubească doar pe mine." Şi
dacă vocaţia lui ar fi realmente să părăsească lu-
mea, să se închidă în seminar şi să vorbească
doar cu îngerii?
  Cît timp avea să reziste înainte de a-şi părăsi
casa, discurile şi cărţile şi a se întoarce la ade-
vărata lui cale? Sau, chiar dacă nu avea să se mai
întoarcă niciodată la seminar, ce preţ ar trebui
oare să plătesc eu ca să-l ţin departe de adevă-
ratul lui vis?
123

   Toţi păreau concentraţi în ceea ce făceau
puţin eu însămi. îl fixam cu privirea, iar el'v ^
bea limba îngerilor.
  Frica şi gelozia mi-au fost înlocuite de solit
dine. îngerii aveau cu cine să stea de vorbă i
eu eram singură.
  Nu ştiu ce anume m-a împins să încerc să vor-
besc şi eu limba aceea stranie. Poate nevoia imen-
să de a mă întîlni cu el, de a spune ce anume
simţeam. Poate pentru că trebuia să-mi las sufle-
tul să stea de vorbă cu mine — inima îmi nutrea
multe îndoieli şi avea nevoie de răspunsuri.
  Nu ştiam exact ce să fac; senzaţia de ridicol era
foarte puternică. Acolo erau însă bărbaţi şi femei
de toate vîrstele, preoţi şi mireni, novici şi călu-
gări, studenţi şi bătrîni. Asta mi-a dat curaj şi
m-am rugat la Duhul Sfînt să mă ajute să înving
bariera fricii.
  „încearcă", mi-am zis eu. „N-ai altceva de fă-
cut decît să deschizi gura şi să ai curajul de-a
spune lucruri pe care nu le pricepi. încearcă."
  M-am hotărît să-ncerc. Mai înainte însă m-am
rugat ca noaptea aceea — după o zi atît de lungă,
încît nici nu mai reuşeam de fapt să-mi amintesc
cînd începuse — să fie o epifanie, un nou început
pentru mine.
  Se părea că Dumnezeu mă ascultase. Vorbele
au început să-mi curgă de pe buze — şi treptat
şi-au pierdut înţelesul din limba oamenilor. Ruşi-
nea mi s-a atenuat, încrederea mi-a sporit, limba
a început să mi se dezlege liber. Deşi nu price-
peam nimic din ceea ce spuneam, totul avea înţe-
les pentru sufletul meu.
124

•   olul fapt de a fi avut destul curaj ca să spun	J
Sinrif     „ gens a început să-mi inducă o stare	1
lucruri^ gram iiberă, nu eram nevoită să caut
euforica.^ eX^icaiii despre faptele mele. Liber-
SaU S asta mă înălţa la cer — unde m-a învăluit o
Iubire Supremă, care iartă toate şi nu se simte
niciodată părăsită.	^
   S-ar părea că mi se întoarce credinţa , gin-
de'am eu, uimită de toate minunile pe care le poa-
te săvîrşi iubirea. O simţeam pe Fecioară lîngă
mine, strîngîndu-mă la piept, acoperindu-mă şi
încălzindu-mă cu mantia ei. Cuvintele ciudate îmi
ieşeau tot mai repede din gură.
  Pe nesimţite, am început să plîng. Bucuria îmi
invada inima, mă inunda. Era mai puternică de-
cît temerile, decît certitudinile mele meschine, decît
încercarea de a-mi ţine sub control fiecare secun-
dă a vieţii.
  Ştiam că plînsul acela era un dar fiindcă la
şcoala de maici mă învăţaseră că sfinţii plîngeau
în extaz. Am deschis ochii, am contemplat cerul
întunecos şi mi-am simţit lacrimile amestecîn-
du-mi-se cu ploaia. Pămîntul era viu, apa care ve-
nea de sus aducea cu ea minunea din înalturi.
Făceam şi noi parte din această minune.
  Ce bine că Dumnezeu poate fi femeie — am
spus eu în şoaptă, pe cînd ceilalţi cîntau —. Dacă
este aşa, chipul lui feminin ne-a învăţat să iubim.
    Să ne rugăm în corturi de opt — spuse pre-
otul în spaniolă, italiană şi franceză.
  M-am simţit din nou dezorientată, neprice-
pmd deloc ce anume se petrecea. Cineva s-a apro-
Piat de mine şi şi-a pus braţul pe umărul meu.
Altcineva a făcut la fel de partea cealaltă.
125

  Am alcătuit un cerc de opt persoane îmh
tisa te. Apoi, ne-am aplecat în faţă şi capetel
s-au atins.	e n*
  Păream un cort omenesc. Ploaia se mai int
sificase, dar nimeni n-o lua în seamă. Poziti  ^
care stăteam ne concentra toate energiile si   "i
dura.
  — Neprihănita Zămislire să-l ajute pe copilU]
meu ca să-şi găsească drumul — rosti bărbatul
care mă îmbrăţişase din dreapta mea —?. Vă roe
să spunem un Ave-Maria pentru copilul meu
  — Amin — răspunseră toţi. Şi cei opt se ru-
gară, rostind un Ave-Maria.
  — Lumineze-mă Neprihănita Zămislire şi tre-
zească-n mine darul vindecării — se auzi glasul
unei femei din „cortul" nostru —. Să rostim un
Ave-Maria.
  Toţi au spus iarăşi „amin" şi s-au rugat. Fie-
care a făcut cîte o cerere şi toţi au participat cu
rugăciuni. Eram de-a dreptul uimită de mine,
pentru că mă rugam ca un copil — şi, tot ca un
copil, credeam că cererile noastre vor fi împlinite.
  Grupul tăcu o fracţiune de secundă. Am con-
statat că îmi venise mie rîndul să cer ceva. în orice
altă împrejurare aş fi murit de ruşine — fără a
putea scoate nici o vorbă. Era însă o Prezenţă
acolo, şi această prezenţă îmi dădea încredere.
  —	Neprihănita Zămislire să mă înveţe să iu-
besc la fel ca ea — am zis eu —. Dragostea aceas-
tă să crească în mine şi-n bărbatul căruia îi este
dedicată. Să spunem un Ave-Maria.
  Ne-am rugat împreună şi iarăşi am simţit o
senzaţie de libertate. Ani de zile luptasem îm-
potriva inimii mele fiindcă îmi era frică de tris-
teţe, de suferinţă, de abandon. Totdeauna ştiusem
126

      arata iubire era mai presus de toate aces-
că adev Dreferabil să mori decît să încetezi a
tea şi ca er   F
QV clipa asta, descopeream că şi eu eram
h'lă de iubire. Chiar dacă ar fi însemnat des-
^        singurătate, tristeţe, iubirea îşi merita fie-
 d	ţl ei
  rtire sig
care bănuţ din preţul ei       ^
   Nu se poate să mă mai gindesc la toate astea,
trebuie să mă concentrez asupra ritualului." Preo-
tul care conducea grupul a cerut să fie desfăcute
corturile şi să ne rugăm acum pentru bolnavi.
Oamenii se rugau, cîntau, dansau în ploaie, adorîn-
du-i pe Dumnezeu şi pe Fecioara Măria. Din cînd
în cînd, toţi reîncepeau să vorbească în limbi stră-
ine şi să-şi legene braţele ridicate la cer.
  —	Cineva de aici, care are o noră bolnavă, să
ştie că ea se va face bine — zise o femeie, la un
moment dat.
  Reîncepeau rugăciunile şi reîncepeau cînte-
cele şi bucuria. Din cînd în cînd, se auzea din
nou glasul acelei femei.
  —	Cineva din grupul nostru, care şi-a pierdut
mama de curînd, trebuie să aibă credinţă şi să
ştie că ea este în slava cerurilor.
  Mai tîrziu el mi-a povestit că acesta era darul
profeţiei şi că unele persoane erau capabile să pre-
simtă ce se întîmpla într-un loc îndepărtat sau ce
avea să se întîmple în scurt timp.
  Dar şi dacă n-aş fi aflat niciodată de asta, eu
credeam în puterea glasului care vorbea de mi-
nuni. Speram ca ea, la un moment dat, să spună
Şi ceva despre dragostea dintre doi inşi de faţă
acolo. Trăgeam nădejdea s-o aud proclamînd că
iubirea aceasta este binecuvîntată de toţi îngerii
Şi sfinţii, de Dumnezeu si de Zeiţă.
127

   Nu ştiu cît a durat ritualul acela. Oamenii reîn
cepuseră să vorbească în limbi ciudate, cîntaseră
dansaseră cu braţele înălţate la cer, se rugaseră
pentru cei de lîngă ei, ceruseră minuni, mărturi-
siseră harurile ce le fuseseră acordate.
  în cele din urmă, preotul care conducea cere-
monia zise:
  —	Să ne rugăm cîntînd, pentru toţi cei care au
participat pentru prima oară la această reînnoire
harismatică.
  Nu cred că eram singura. Constatarea m-a li-
niştit.
  Toţi au cîntat o rugăciune. De astă dată m-am
mulţumit să ascult, rugîndu-mă ca harurile să
coboare asupră-mi.
De multe aveam nevoie.
—	Să primim binecuvîntarea — zise preotul.
Toţi se întoarseră către peştera luminată, de
peste rîu. Preotul rosti diverse rugăciuni şi ne bine-
cuvîntă pe toţi. Apoi toţi se sărutaseră şi-şi
uraseră „la mulţi ani de neprihănita Zămislire",
după care se despărţiseră, văzîndu-şi fiecare de
drumul său.
  El s-a apropiat. Avea un aer mai vesel ca de
obicei.
—	Eşti udă leoarcă — zise el.
128

c- tu — i-am răspuns eu, rîzînd.
~~~ m urcat în maşină şi ne-am întors la Saint-
Asteptasem cu nerăbdare clipa asta — dar
SaVm cînd ea sosise, nu mai ştiam ce să spun.
Sj Tr'am în stare să discut despre casa din munţi,
A sote ritual, despre cărţi şi discuri, despre lim-
bile ciudate şi rugăciunile din corturi.
  El trăia în două lumi. Undeva, în loc şi-n timp,
aCeste două lumi se contopeau într-una singură
__ si eu trebuia să descopăr cum anume.
  Cuvintele însă, în momentul acela, nu erau de
nici un folos. Iubirea poate fi descoperită doar
prin actul iubirii.

III

!"??? .>:'?  •," ??;."':

?'.fi"!

r'U.      ?••  :?'.,   ?!?,..
  —	Mai am un singur pulover — zise el după
ce ne-am întors în cameră —. Pune-ţi-l tu. Mîine
îmi cumpăr eu altul.
  Să punem hainele pe calorifer. Pînă mîine se vor
usca — am răspuns eu —. Oricum, mai am bluza
pe care mi-am spălat-o ieri.
Cîteva clipe, nimeni n-a mai spus nimic.
Haine. Goliciune. Frig.
Pînă la urmă, el a scos din valijoară alt tricou.
— Poţi să dormi cu ăsta — zise el.
— Grozav — am răspuns.
  Am stins lumina. Pe întuneric, mi-am scos îm-
brăcămintea udă, am întins-o pe radiator şi l-am
dat la maximum.
  Lumina felinarului de afară era suficientă pen-
tru ca el să-mi poată vedea silueta şi să-şi dea
seama că sînt goală. Mi-am pus tricoul şi m-am
strecurat în patul meu, sub pături.
—	Te iubesc — l-am auzit spunîndu-mi.
—	Eu învăţ să te iubesc — i-am răspuns,
îşi aprinse o ţigară.
  —	Crezi că a venit momentul adevărului? —
întrebă el.
  Ştiam la ce se referă. M-am sculat şi m-am dus
să mă aşez pe marginea patului său.
130

 T rul ţigării îi lumina din cînd în cînd faţa. M-a
rins de mînă şi am stat aşa cîteva clipe. L-am
Lngîiat atunci pe păr.
  _J Nu trebuia să întrebi — am răspuns —. Dra-
gostea nu pune multe întrebări, deoarece, dacă
începem să gîndim, începe să ne fie frică. E o fri-
că inexplicabilă, nu poate fi exprimată în cu-
vinte.
  Poate e frica de a nu fi dispreţuită, de a nu fi
acceptată, de a rupe vraja. Pare ridicol, dar aşa
este. De aceea nu întrebi, faci. Cum mi-ai spus
chiar tu de atîtea ori, îţi asumi riscurile.
	 Ştiu. N-am mai pus niciodată întrebarea
asta.
	Inima mea îţi aparţine încă de pe-acum —
am răspuns, prefăcîndu-mă că nu-i auzisem cu-
vintele —. Mîine poţi pleca, dar ne vom aminti
totdeauna miracolul acestor zile, iubirea roman-
tică, posibilitatea, visul.
  Cred însă că Dumnezeu, în infinita Lui înţe-
lepciune, a ascuns infernul chiar în miezul para-
disului. Ca să fim totdeauna atenţi. Ca nu cumva
să dăm uitării stîlpul Asprimii în timp ce trăim
bucuria Milostivirii.
  Mîinile lui îmi strînseră cu mai multă putere
tîmplele.
— înveţi repede — zise el.
  Eram şi eu surprinsă de ce spusesem. Fapt e
insă că, dacă crezi că ştii ceva, pînă la urmă chiar
ştii.
    Să nu crezi că sînt dificilă - am spus eu —.
Am fost cu mulţi bărbaţi. Am făcut dragoste şi
cu unii pe care abia îi cunoşteam.
Şi eu — răspunse el.
131

  încerca să fie natural, dar, după felul cum m"
mîngîia pe cap, am văzut că nu-i fusese uşor să-nv
audă vorbele.
  — Dar începînd de azi dimineaţă, virginitate
mi s-a refăcut în chip misterios. Nu încerca să în
ţelegi, fiindcă numai o femeie poate şti ce vreau
să spun. Descopăr din nou dragostea. Şi pentru
asta e nevoie de timp.
  îşi luă mîinile de pe părul meu şi mă mîngîie
pe faţă. L-am sărutat uşor pe buze şi m-am întors
la mine-n pat.
  Nu ştiam la drept vorbind de ce procedasem
aşa. Nu ştiam dacă o făcusem ca să mi-l apropii
şi mai mult sau ca să-i las lui toată libertatea.
  Ziua fusese însă lungă. Eram mult prea obo-
sită ca să mai gîndesc.
,;rv ,•?;?.
; ,::;' < f.';1

  Am avut o noapte de nesfîrşită pace. La un mo-
ment dat, mi se părea că m-am trezit — deşi dor-
meam. O prezenţă feminină m-a luat la pieptul
ei si o cunoşteam parcă de mult, căci mă sim-
ţeam protejată şi iubită.
  M-am trezit la şapte, într-o căldură ucigătoare.
Mi-am amintit că dădusem încălzirea la maxi-
mum, ca să usuc hainele. Era încă întuneric şi-am
încercat să mă scol fără să fac zgomot, ca să nu-l
deranjez.
  Dar cînd m-am ridicat în picioare, am văzut că
el nu mai era acolo.
  Am intrat în panică. Cealaltă s-a trezit numai-
decît, spunîndu-mi: „Vezi? A fost de-ajuns să fii
de acord, şi el a şi dispărut. Ca toţi bărbaţii."
  Panica îmi sporea cu fiece clipă. Nu voiam
să-mi pierd controlul. Dar Cealaltă nu înceta să
vorbească:
  „Sînt încă aici", zicea ea. „Ai lăsat ca vîntul să-şi
schimbe direcţia, ai deschis poarta şi dragostea
ţi-a inundat viaţa. Dacă vom acţiona prompt, vom
reuşi să controlăm din nou situaţia."
  Trebuia să fiu practică. Să-mi iau măsuri de
precauţie.
  "El a plecat", continuă Cealaltă. „Tu trebuie să
scapi din fundul ăsta de lume. Viata ta la Za-
133

ragoza e încă intactă: du-te-napoi cît mai reped
înainte să pierzi ceea ce ai obţinut cu atîta ef ort^'
  „Trebuie să fi avut motive serioase"   m =
gindit.
  „Bărbaţii au totdeauna motivele lor", i-am spu
Celeilalte. „Fapt e însă că pînă la urmă le pără-
sesc pe femei."
  Atunci trebuie să văd cum să mă întorc în Spa-
nia. Trebuie să rămîn cu mintea trează.
  „Să începem cu aspectul practic: banii", spu-
nea Cealaltă.
  N-aveam nici o para. Trebuia să cobor, să le
telefonez cu taxă inversă părinţilor mei şi să aş-
tept ca să-mi trimită banii pentru întoarcere.
  Dar azi e sărbătoare şi banii vor sosi abia mîi-
ne. Ce fac cu mîncarea? Cum să le explic proprie-
tarilor că va fi nevoie să aştepte două zile ca să le
pot plăti?
  „Mai bine nu spune nimic", răspunse Cealal-
tă. Aşa e, ea avea experienţă, ştia să facă faţă
unor asemenea situaţii. Nu era fata înflăcărată
care-şi pierde capul, ci femeia care a ştiut mereu
ce vrea de la viaţă. Trebuia să rămîn mai departe
acolo, ca şi cum nimic nu s-ar fi întîmplat, ca şi
cum el ar urma să se întoarcă. Şi, după sosirea
banilor, aveam să-mi plătesc datoriile şi să plec.
  „Foarte bine", zise Cealaltă. „Uite, redevii cea
de dinainte. Nu fi tristă — că tot ai să-ţi găseşti
tu un bărbat. Unul pe care-l vei putea iubi fără
riscuri."
  Mi-am luat hainele de pe radiator. Se uscaseră.
Trebuia să aflu care dintre satele din jur avea o
bancă, să telefonez, să-mi iau toate măsurile de
prevedere. Cîtă vreme mă voi gîndi la asta, nu
voi avea răgaz să plîng sau să mă las copleşită de
melancolie.
134

Si tocmai atunci am dat peste un bilet:
   'Am plecat la seminar. Strînge-H lucrurile (ha! ha!
h '{) diseara plecam în Spania. Mă întorc după-amia-
Zflsf termina zicînd: „Te iubesc."
  Xm strîns biletul la piept, m-am simţit mize-
rabilă şi în acelaşi timp uşurată. Am observat că
Cealaltă se retrăgea, luată prin surprindere de
descoperire.
  Si eu îl iubeam. Cu fiecare minut, cu fiecare se-
cundă, dragostea aceasta sporea şi mă trans-
forma, îmi redobîndeam încrederea în viitor şi
redobîndeam — treptat — credinţa în Dumne-
zeu.
Totul datorită iubirii.
  „Nu vreau să mai stau de vorbă cu întunericul
din mine", mi-am făgăduit mie însemi, închizîn-
du-i definitiv uşa Celeilalte. „O cădere de la eta-
jul trei te zdrobeşte la fel ca şi una de la etajul o
sută."
Dacă tot ar fi să cad, cel puţin să cad de la
mare înălţime.

— Nu plecaţi iar pe nemîncate — zise femeia
  — Nu ştiam că vorbiţi spaniola — am răspuns
mirată.
  — Frontiera e aproape. Turiştii vin vara la Lour-
des. Dacă n-aş vorbi spaniola, n-aş închiria ca-
mere.
  Mi-a adus pîine prăjită şi cafea cu lapte. Am
început să mă pregătesc sufleteşte ca să fac faţă
zilei care urma; fiecare ceas avea să pară cît un
an. Speram ca gustarea aceea să mă destindă pu-
ţin.
  — De cît timp sînteţi căsătoriţi? — m-a între-
bat ea.
  — A fost prima iubire din viaţa mea — i-am
răspuns. Şi era destul.
  — Vedeţi piscurile acelea de afară? — conti-
nuă femeia —. Prima iubire din viaţa mea a
murit pe unul din acei munţi.
— Aţi găsit însă pe altcineva.
  — Da, am găsit. Şi am reuşit să fiu fericită din
nou. Destinul e ciudat: aproape nici una dintre
cunoştinţele mele nu s-a căsătorit cu prima dra-
goste din viaţă. Cele care au făcut-o îmi spun
mereu că au pierdut ceva important, că n-au trăit
tot ce ar fi trebuit să trăiască.
A tăcut brusc.
136

_- Scuzaţi-mă — zise ea -rvNu Vreau să vă jig-
n _-Nu mă jigniţi.
 uit mereu la fîntina din piaţă. Şi mă tot
 d
	^ u
 îndese: nimeni n-a ştiut unde e apa — pînă cînd
Savin nu s-a hotărît să sape şi a descoperit-o.
Dacă n-ar fi făcut-o, orăşelul ar fi fost acolo, jos,
lingă rîu.
__ gj Ce-are de-a face asta cu dragostea? — am
întrebat-o.
  	Fîntîna asta i-a adus pe mulţi aici, cu spe-
ranţele, visele şi conflictele lor. Cineva a cutezat
să caute apă, apa s-a arătat şi toţi s-au adunat în
jurul ei. Cred că, atunci cînd căutăm iubirea cu
îndrăzneală, ea se dezvăluie şi ajungem să atra-
gem şi mai multă iubire. Dacă ne iubeşte un om,
ne iubesc toţi.
  Dar dacă sîntem singuri, ne trezim şi mai sin-
guri. Viaţa e ciudată.
  — Aţi auzit vorbindu-se de o carte numită I
Chingi — am întrebat-o.
— Niciodată.
  — în ea se spune că poţi muta un oraş, dar nu
o fîntînă. îndrăgostiţii se întîlnesc, îşi potolesc
setea, îşi construiesc casele, îşi cresc copiii în ju-
rul unei fîntîni.
  Dar dacă unul dintre ei se hotărăşte să plece,
fîntîna nu poate să-l urmeze. Dragostea rămîne
acolo, părăsită — dar plină de aceeaşi apă curată
ca mai înainte.
  — Vorbeşti ca o bătrînă care a suferit mult, dra-
ga mea.
  — Nu. Totdeauna mi-a fost teamă. N-am săpat
niciodată o fîntînă. Fac asta acum şi nu vreau să
uit riscurile.
137

  Am simţit în buzunar ceva neobişnuit. Cînd
mi-am dat seama ce era, a îngheţat inima în m'
ne. M-am grăbit să-mi termin cafeaua.
O cheie. Aveam o cheie.
  —	Era o femeie, aici, în oraş, care a murit si a
lăsat totul moştenire seminarului din Tarbes —
am spus eu —. Ştiţi unde e casa ei?
  Femeia deschise uşa şi mi-o arătă. Era una din-
tre casele medievale din piaţetă, avînd vedere
spre vale şi spre munţi.
  —	Acum vreo două luni au fost aici doi pre-
oţi — zise ea —.Şi ...
Mă privi cu un aer dubitativ.
  — Şi unul din ei semăna cu soţul dumnea-
voastră — zise ea, după o lungă pauză.
  — El era — i-am răspuns în timp ce ieşeam,
mulţumită că-l lăsasem pe copilul din mine să fa-
că o şotie.
u.

'?>".? !

  M-am oprit în faţa casei, neştiind ce să fac.
Ceata învăluia totul şi mi se părea că sînt într-un
vis cenuşiu, unde se ivesc figuri stranii care ne
poartă în locuri şi mai stranii.
Nervoasă, răsuceam cheia între degete.
  Din pricina negurii, ar fi cu neputinţă să văd
munţii de la fereastră. Casa trebuie să fie întu-
necoasă, fără soare printre perdelele trase. Casa
trebuie să fie tristă fără prezenţa lui lîngă mine.
Am privit orologiul. Nouă dimineaţa.
  Ceva trebuia să fac, ceva care să mă ajute să-mi
petrec timpul, să aştept.
  Să aştept. A fost prima lecţie pe care am învă-
ţat-o despre dragoste. Ziua se tîrăşte, faci mii de
planuri, îţi imaginezi toate subiectele de conver-
saţie posibile, îţi făgăduieşti să-ţi schimbi felul
de a fi sub anumite aspecte — şi eşti din ce în ce
mai neliniştită pînă cînd îţi soseşte iubitul. Şi toc-
mai atunci nu ştii ce să spui. Orele de aşteptare
se transformă în încordare, încordarea devine spai-
mă şi spaima te face să-ţi fie ruşine să-ţi arăţi
afecţiunea.
- casa aceea era
  «Nu ştiu dacă se cade să intru." Mi-am amintit
convorbirea din ziua precedentă
simbolul unui vis.
139

  Nu puteam rămîne însă încremenită acolo to
tă ziua. Mi-am luat inima în dinţi, am scos che'"
din buzunar şi m-am îndreptat către uşă	9
—	Pilar!
  Vocea, cu un puternic accent franţuzesc, venea
din ceaţă. Am fost mai curînd uimită decît speri-
ată. Putea fi proprietarul casei unde închiriasem
camera — deşi nu-mi aminteam să-i fi spus cum
mă cheamă.
  —	Pilar! — repetă vocea, de astă dată mai de-a-
proape.
  M-am uitat prin piaţa acoperită de ceaţă. O si-
luetă se apropia, cu paşi grăbiţi. Coşmarul ceru-
rilor cu figurile lui stranii devenea realitate.
  —	Aşteaptă — zise el —. Vreau să stau de vor-
bă cu dumneata.
  Cînd s-a apropiat de mine, am văzut că era un
preot. Figura lui semăna cu caricaturile preoţilor
de ţară: scund, cam rotofei, cu cîteva fire de păr
alb pe creştetul aproape chel.
  —	Bună — zise el, întinzînd mîna şi afişînd un
zîmbet larg.
Uimită, am răspuns la salut.
  —	Păcat că ceaţa acoperă totul — zise el — pri-
vind către casă —. Saint-Savin e aşezat pe un
munte şi vederea din casa asta e frumoasă. De la
ferestrele ei se zăresc valea, acolo jos, şi vîrfurile
ninse acolo, sus. Cred că ştii.
  Am dedus atunci cine era: superiorul mînăs-
tirii.
  — Ce faceţi aici? — l-am întrebat —. Şi de
unde ştiţi cum mă cheamă?
  — Vrei să intri? — zise el, schimbînd vorba.
j   — Nu. Vreau să-mi răspundeţi la întrebare.
  îşi frecă mîine ca să şi le încălzească un pic şi
se aşeză pe bordură. M-am aşezat şi eu lîngă el.
140

   ta era tot mai deasă, ascunsese şi biserica —
A     ea nu se afla decît la vreo douăzeci de metri
  Tot ce reuşeam să vedem era fîntîna. Mi-am
amintit de vorbele femeii.
—	Ea e prezentă — am zis eu.
__ Cine?
—	Zeiţa — i-arn răspuns —. Ea este negura.
	Qec[ el ţi-a vorbit despre asta ! — rîse el —.
Bine, eu prefer să o numesc Fecioara Măria. Mi-e
mai la îndemînă.
	Qe faceţi aici? De unde ştiţi cum mă cheamă?
— am repetat.
	Am venit pentru că voiam să te văd. Cineva
care a fost în grupul harismatic de astă-noapte
mi-a povestit că aţi tras în gazdă la Saint-Savin.
E o aşezare foarte mică.
—	El s-a dus la seminar.
  Preotul încetă să mai zîmbească şi clătină din
cap.
  — Ce păcat — zise el, ca şi cum şi-ar fi vorbit
sieşi.	;.   ,
— Păcat că s-a dus la seminar?
—	Nu, nu e acolo. De-acolo vin eu acum.    .«,.?
Cîteva clipe rămase tăcut. Mi-am adus iar amin-
te de senzaţia pe care o avusesem la trezire:
banii, măsurile de prevedere, telefonul în ţară,
întoarcerea acolo. Făcusem însă un legămînt şi
nu aveam să-mi calc cuvîntul.
  Lîngă mine era un preot. Copil fiind, fusesem
obişnuită ca preoţilor să le spun tot ce-aveam pe
suflet.
  —	Sînt epuizată — am zis, rupînd tăcerea —.
<~u mai puţin de-o săptămînă-n urmă, ştiam cine
smt şi ce vreau de la viaţă. Acum mi se pare că
141

am intrat într-o furtună care mă proiectează d'
tr-o parte-n alta, fără să pot face nimic.
—	Rezistă — zise preotul —. E important
Sfatul lui m-a mirat.
  — Nu te speria — continuă el, ca şi cum mi-ar
fi ghicit gîndul —. Ştiu că Biserica are nevoie de
noi preoţi, şi el ar fi unul excelent. Dar preţul pe
care ar trebui să-l plătească e foarte mare.
  — El unde este? M-a lăsat aici şi s-a dus în Spa-
nia?
  — în Spania? N-are nici o treabă în Spania -—
zise părintele —. Casa lui e mînăstirea, care este
la cîţiva kilometri de-aici. Nu-i acolo, dar ştiu
unde-l pot găsi.
Vorbele lui mi-au redat oarecum curajul si
bucuria; cel puţin nu plecase.
Dar preotul nu mai zîmbea.
  —	Nu te bucura — continuă el, citindu-mi ia-
răşi gîndurile —. Ar fi fost mai bine dacă s-ar fi
întors în Spania.
  Preotul se ridică şi mă rugă să-l însoţesc. Nu
puteam zări decît la cîţiva metri în faţa noastră,
dar părea că ştie încotro merge. Am ieşit din
Saint-Savin pe acelaşi drum pe care, acum două
nopţi — sau acum cinci ani? — ascultasem po-
vestea Bernadettei.
— Unde mergem? — am întrebat.
— Mergem să-l căutăm — răspunse părintele.
  •— Părinte, mă derutaţi — am zis eu, în timp ce
mergeam —. Mi s-a părut că v-aţi întristat cînd
v-am spus că nu este aici.
— Ce ştii despre viaţa religioasă, copila mea?
  — Foarte puţin. Că preoţii fac legămînt de să-
răcie, castitate şi ascultare.
142

   întrebat dacă să mai spun ceva sau nu,
m-am hotărît să continuu.
_ si că judecă păcatele celorlalţi, deşi comit şi
îeasi păcate. Că socotesc că ştiu totul despre
e\ a5t6orie şi dragoste, deşi nu au fost niciodată că-
C^Sa ti Că ne ameninţă cu flăcările iadului pentru
S pe care le fac şi ei.
Si că ni-l prezintă pe Dumnezeu ca pe o fiinţă
răzbunătoare care-l acuză pe om pentru moartea
unicului Său Fiu.
Preotul rîse.
  —	Se vede că ai avut o excelentă educaţie cato-
,• g	zise el —? Eu însă nu te întreb nimic de-
spre catolicism. Te întreb despre viaţa spirituală.
N-am avut nici o reacţie.
	Nu sînt sigură — am zis, în cele din urmă —.
Sînt inşi care părăsesc totul şi pleacă în căutarea
lui Dumnezeu.
— Şi-L găsesc?
  — Dumneavoastră ştiţi răspunsul. Eu n-am
idee.
  Preotul observă că gîfîiam şi încetini ritmul
paşilor.
  —	V-aţi înşelat — începu el —. Cine pleacă în
căutarea lui Dumnezeu îşi pierde timpul. Poate
să bată multe drumuri, să se alăture multor
religii şi secte — dar, în felul acesta, nu-L va întîl-
ni niciodată.
  Dumnezeu e aici, acum, lîngă noi. II putem ve-
dea în ceaţa, în pămîntul, în hainele, în pantofii
aceştia. îngerii Lui veghează în timp ce noi dor-
mim şi ne ajută în timp ce muncim. Ca să-l întîl-
nim pe Dumnezeu, e destul să privim în jurul
nostru.
  Intîlnirea aceasta nu e uşoară. Pe măsură ce
Uumnezeu ne face să participăm la misterul său,
143

ne simţim şi mai dezorientaţi. Pentru că el
cere permanent să ne urmăm visele şi inima np
greu să facem asta, fiindcă sîntem deprinşi   *
trăim în alt chip.
  Şi descoperim, spre surprinderea noastră  C"
Dumnezeu vrea să ne vadă fericiţi, fiindcă El est
tatăl.
—	Şi mama — am zis eu.
  Ceaţa începea să se ridice. Puteam zări o căsuţă
de ţară, în preajma căreia o femeie aduna lemne
  —	Da, şi mamă — zise el —. în cazul dumitale
ca să ai o viaţă spirituală nu e nevoie să intri în-
tr-un seminar, nici să posteşti, să practici absti-
nenţa şi castitatea.
  E de ajuns să ai credinţă şi să-L accepţi pe
Dumnezeu. De aici încolo, fiecare se preschimbă
în drumul Lui, devenim vehiculul minunilor Lui.
  — El mi-a vorbit despre dumneavoastră — l-am
întrerupt eu —. Şi mi-a dat aceleaşi învăţături.
  — Sper să accepţi darurile lui — răspunse pă-
rintele —. Căci, după cum ne învaţă istoria, nu
totdeauna se întîmplă aşa. Osiris e sfîrtecat în
Egipt. Zeii greci se încaieră între ei din pricina
femeilor şi bărbaţilor pămînteni. Aztecii îl alun-
gă pe Quetzalcoatl. Zeii vikingi asistă la incen-
diul Wallhalei din cauza unei femei. Isus e
răstignit.
De ce?
Nu ştiam ce să-i răspund.
  —	Pentru că Dumnezeu vine pe pămînt ca să
ne arate puterea noastră. Facem parte din visul
Lui şi El vrea să fie un vis fericit. Astfel, dacă
admitem că Dumnezeu ne-a creat pentru feri-
cire, trebuie să admitem că tot ce ne conduce
spre tristeţe şi eşec reprezintă vina noastră.
144

T. mai de aceea continuăm să-l ucidem me-
pe Dumnezeu. Fie pe cruce, în foc, în exil, fie
in inima noastră.
___ Dar cei care II înţeleg...
_____ Ei transformă lumea. Cu preţul unor mari
sacrificii-
  Femeia care căra lemne îl văzu pe preot şi aler-
gă în întîmpinarea noastră.
° 	Părinte, vă mulţumesc! — zise ea, sărutîn-
du-i mîinile —? Tînărul l-a vindecat pe bărbatul
meu!
  	Sfînta Fecioară l-a vindecat — răspunse pre-
otul grăbind pasul —. El nu e decît un instru-
ment.
_- El a făcut-o. Intraţi, vă rog.
  Mi-am amintit atunci noaptea trecută. Pe cînd
eram în biserică, un bărbat parcă îmi spusese
„eşti cu un bărbat care face minuni!"
— Ne grăbim — zise preotul.
  — Nu, nu ne grăbim — am răspuns eu, mu-
rind de ruşine că vorbeam în franceză, o limbă
străină mie —. Mi-e frig şi mi-ar prinde bine o
cafea.
Femeia mă luă de mînă şi am intrat.
  Casa era confortabilă, dar fără nici un lux; zi-
duri de piatră, podea şi tavan de lemn. în faţa
căminului aprins şedea un bărbat de vreo şaizeci
de ani.
  De îndată ce-l zări pe preot, se ridică şi-i să-
rută mîna.
    Şezi, nu te ridica — zise preotul —. Eşti încă
în convalescenţă.
     M-am şi îngrăşat două kilograme — răs-
punse el —. Dar încă nu pot s-o ajut pe nevas-
ta-mea.
145

  —; Nu-i nimic. în scurt timp vei fi mai bine
ca-nainte.
— Unde este tînărul? — întrebă bărbatul.
  — L-am văzut ducîndu-se către locul obişnu-
it —. Doar că azi era în maşină.
Preotul mă privi fără să spună nimic.
  — Binecuvîntaţi, părinte — zise femeia —. pu_
terea lui...
— ... a Sfintei Fecioare — îi tăie vorba preotul
  — a Maicii Fecioare, puterea asta e şi a dumnea-
voastră. Dumneavoastră, părinte, l-aţi adus aici.
De astă dată preotul evită să mă privească.
—	Rugaţi-vă pentru bărbatul meu, părinte	
insistă femeia.
Preotul respiră adînc.
  —	Stai aici, în faţa mea — îi spuse el bărbatu-
lui.
  Bătrînul îi dădu ascultare. Preotul închise ochii
şi spuse un Ave-Maria. Apoi invocă Duhul Sfînt,
rugîndu-l să fie prezent şi să-l ajute pe bărbatul
acela.
  Deodată începu să vorbească repede. Părea o
rugăciune de exorcizare, deşi nu puteam înţe-
lege la drept vorbind ce spunea. Mîinile lui atin-
geau umerii bărbatului şi-i alunecau pe braţe în
jos, pînă la degete. Repetă gestul de mai mulfeTori.
  Focul începu să trosnească mai puternic în că-
min. Era poate o coincidenţă, dar poate preotul
pătrunsese în zone de care eu nu aveam cunoş-
tinţă, influenţînd chiar elementele.
  Eu şi femeia tresăream ori de cîte ori pocnea
un lemn. Preotul nici nu lua seama la asta, era
complet absorbit în acţiunea lui — ca un instru-
ment al Fecioarei, după cum spusese mai înain-
te. Vorbea o limbă străină. Cuvintele ieşeau cu o
146

    'ditate surprinzătoare. Mîinile încetaseră să i
ra mai mişte — şi le pusese pe umerii bărbatului
din faţa sa-
Si brusc, aşa cum şi începuse, ritualul luă sfîr-
 ..' pgrintele se întoarse şi dădu o binecuvîntare
convenţională, trasînd cu mîna dreaptă un semn
mare al crucii.
	Dumnezeu să fie pururea în casa aceasta —
spuse el.
Si  întorcîndu-se către mine, îmi ceru să ne
continuăm drumul.
	Dar n-aţi băut cafeaua — zise femeia, văzîn-
du-ne pe picior de plecare.
	Dacă beau acum o cafea, n-o să mai dorm —
răspunse preotul.
  Femeia rîse şi murmură ceva de genul „dar e
încă dimineaţă". N-am auzit-o bine pentru că ne
şi aflam pe drum.
  — Părinte, femeia a vorbit despre un tînăr care
l-a vindecat pe soţul ei. El a fost?
— Da, el a fost.
  Am început să mă simt prost. îmi aduceam
aminte de ziua de ieri, de Bilbao, de conferinţa
de la Madrid, de persoanele care vorbiseră de-
spre minuni, de prezenţa pe care o simţisem cînd
mă rugasem îmbrăţişată cu ceilalţi.
  Iubeam un bărbat care avea darul vindecării.
Un bărbat care putea să-l ajute pe aproapele său,
să uşureze suferinţele, să redea sănătatea şi spe-
ranţa celor apropiaţi. O misiune care nu-şi avea
locul într-o casă cu perdele albe, discuri şi cărţi
preferate.	'    ,v';
Nu te învinui, copila mea — zise el.
—	Văd că-mi citiţi gîndurile.	?    '<:
147

  — Da — răspunse preotul —. Am şi eu un d
şi încerc să fiu vrednic de el. Fecioara m-a învăţ
să mă cufund în vîrtejul emoţiilor omeneşti V
sa le pot îndrepta în cel mai bun chip cu putinţă
— Faceţi şi dumneavoastră minuni?
  — Nu pot face vindecări. Am însă unul din da-
rurile Duhului Sfînt.
  — îmi puteţi atunci citi inima, părinte. Şi stiti
că îl iubesc, şi dragostea asta creşte clipă de cli-
pă. Am descoperit împreună lumea şi împreună
vrem să rămînem în ea. El a fost prezent în toate
zilele vieţii mele — cu sau fără voia mea.
  Ce-i puteam spune acelui preot care mergea
lîngă mine? N-ar înţelege niciodată că am avut şi
alţi bărbaţi, că m-am îndrăgostit şi, dacă m-aş
căsători, aş fi fericită. Chiar de mic copil, desco-
perisem dragostea şi o dădusem uitării în piaţa
din Soria.
  Dar, după cum se vede, nu făcusem o treabă
temeinică. Fuseseră suficiente trei zile pentru ca
totul să reînceapă.
  —	Am dreptul să fiu fericită, părinte. Am re-
cuperat ceea ce pierdusem, nu vreau să pierd
totul din nou. Am să mă lupt pentru fericirea mea.
  Dacă aş renunţa la lupta asta, aş renunţa şi la
viaţa mea spirituală. După cum aţi spus chiar
dumneavoastră, ar însemna să-l îndepărtez pe
Dumnezeu, o dată cu puterea şi energia mea de
femeie. Am să lupt pentru el, părinte.
  Ştiam ce făcea acolo bărbatul acela scund şi
gras. Venise ca să mă convingă să-l părăsesc, de-
oarece el avea o misiune mai importantă de în-
deplinit.
  Nu, nu puteam crede că preotului care păşea
alături de mine i-ar fi plăcut ca noi să ne casa-
  
148

si să trăim într-o casă ca aceea din Saint-Sa-
torI    '     tu] spunea asta ca să mă amăgească,
eu să-mi las jos garda şi atunci — cu
    Preotul spunea asta ca să mă amăgească,
Ventru ca eu să-mi las jos garda şi atunc
P       rîs __ să mă convingă de contrariu.
unsuns	..,,„„„.„..   c
  Fi îmi citi gîndunle rara sa zică nimic. Sau poa-
te că mă înşelase, nu era în stare să ghicească ce
gîndeau ceilalţi. Ceaţa se risipea cu repeziciune,
puteam acuma să văd drumul, coasta muntelui,
cîmpul şi copacii acoperiţi de zăpadă. Emoţiile mi
se mai clarificaseră şi ele.
  Fumuri! Dacă ar fi adevărat şi dacă preotul ar
fi capabil să citească gîndurile, ei bine, atunci să
mi le citească şi să afle tot. Să ştie că ieri el a vrut
să facă dragoste cu mine, eu am refuzat — şi mi-a
părut rău.
  Ieri credeam că, dacă el ar fi trebuit să plece,
eu aş fi rămas măcar cu amintirea vechiului prie-
ten din copilărie. Chiar dacă sexul lui nu pătrun-
sese în mine, a pătruns însă ceva mai profund şi
mi-a fost atinsă inima.
— Părinte, îl iubesc.
  — Şi eu. Dragostea te prosteşte mereu. In ca-
zul meu, mă obligă să-l ţin departe de destinul
lui.	""   •
  — Nu va fi uşor să mă-ndepărtaţi, părinte. Ieri,
în timpul rugăciunilor din faţa peşterii, am des-
coperit că şi eu îmi pot trezi darurile de care vor-
biţi. Şi mi le voi folosi ca să-l păstrez alături de
mine.
  — Să fie cu noroc — zise părintele, cu un zîm-
bet fin pe faţă —. Deie Domnul să reuşeşti.
  Preotul se opri şi scoase un rozariu din buzu-
nar. II luă în mînă şi mă privi drept în ochi.
    Isus a spus că nu trebuie să jurăm, şi eu nu
rac un jurămînt. îţi spun însă în prezenţa a ceea
149

IM'

ce mi-e sfînt, că nu aş dori ca el să urmeze viat
religioasă obişnuită. Nu mi-ar plăcea să fie hirn
tonit preot.
  II poate sluji pe Dumnezeu şi în alte feluri
Alături de dumneata.
  îmi venea greu să cred că spusese adevărul
Dar îl spusese.
—	El este acolo — zise preotul.-
  M-am întors. Am putut vedea o maşină oprită
ceva mai departe, Aceeaşi maşină în care ve-
nisem din Spania.
  —	Merge totdeauna pe jos — zise el, zîm-
bind —. De astă dată, a vrut să ne dea impresia
că a făcut un drum lung.
  
. >,&!?;%'??'?..,!•
  Zăpada îmi uda tenişii. Dar preotul purta san-
dale deschise cu ciorapi de lînă — şi m-am decis
să nu mă plîng.
  Dacă el rezista, trebuia să rezist şi eu. Am în-
ceput să urcăm spre vîrful muntelui.
— Cît avem de mers?	' ' ? ?iJ '"•??    ''•'?
— O jumătate de oră, cel mult.    !         ' '' •'( L v
— Unde mergem?	(
—	Să ne întîlnim cu el. Şi cu ceilalţi.     Jfc'??'? ?'?'•r'??
Am văzut că nu dorea să continuăm conver-
saţia. Avea nevoie pesemne de toată energia ca
să facă faţă urcuşului. Am mers în tăcere — ceaţa
se împrăştiase acum aproape în întregime şi în-
cepea să se arate discul galben al soarelui.
  Pentru prima oară puteam avea acum o ve-
dere completă asupra văii; un rîu curgea în fun-
dul ei, cîteva cătune risipite şi Saint-Savin, înfipt
în coasta muntelui. Am recunoscut turla biseri-
cii, un cimitir pe care nu-l observasem pînă atunci
şi casele medievale cu vedere la rîu.
Ceva mai jos de noi, printr-un loc pe unde tre-
cuserăm, un cioban îşi conducea acum turma de
oi.
     Sînt obosit — zise preotul —. Să ne oprim
un pic.
151

Am curăţat zăpada de pe un bolovan şi ne-am
rezemat de el. Părintele era transpirat	si D-
cioarele îi îngheţaseră.
—	Să mă ţină Sfîntul Iacob în putere, pentru că
mai vreau să fac drumul ăsta şi altă dată	zjse
preotul, întorcîndu-se către mine.
  N-am înţeles ce voia să spună, aşa că am
schimbat vorba.
— Văd urme de paşi în zăpadă — am spus.
  — Unele sînt ale vînătorilor. Altele sînt ale
unor bărbaţi şi femei care vor să reînvie o tra-
diţie.
?— Ce tradiţie?
  — Tot cea a Sfîntului Savin. Să se retragă din
lume, să trăiască aici, în munţi, să contemple sla-
va lui Dumnezeu.
  — Părinte, aş vrea să înţeleg ceva. Pînă ieri,
am fost cu un bărbat a cărui datorie era să aleagă
între viaţa religioasă sau căsătorie. Azi am aflat
că acest bărbat face minuni.
  — Toţi facem minuni — zise preotul —. Isus a
spus: dacă am avea credinţă cît un bob de muş-
tar, am spune muntelui acestuia: „Mută-te!" Şi el
s-ar muta.
  — N-am nevoie de o lecţie de religie, părinte.
Eu iubesc un bărbat, vreau să ştiu mai multe de-
spre el, să-l înţeleg, să-l ajut. Nu mă interesează
ce putem sau nu să facem noi toţi ceilalţi.
  Părintele respiră adînc. Ezită o clipă, dar apoi
începu:
  —	Un om de ştiinţă care studia maimuţele de
pe o insulă din Indonezia a reuşit s-o înveţe pe
una dintre ele să-şi spele batatele în rîu înainte
de a le mînca. Curăţat de nisip şi murdărie, ali-
mentul devenea mai gustos.
152

Omul acela de ştiinţă — care a făcut asta nu-
ai fiindcă scria o lucrare despre capacitatea de
^vătare a cimpanzeilor — nu-şi putea închipui
m   rmări avea să aibă experimentul său. A fost
C<imit să constate că şi celelalte maimuţe de pe
insulă începuseră s-o imite pe cea dintîi.
Si apoi, într-o bună zi, după ce un anumit nu-
ăr de maimuţe învăţaseră să-şi spele batatele,
au început să facă acelaşi lucru şi maimuţele de
pe celelalte insule ale arhipelagului. Lucrul cel
mai surprinzător însă este că aceste maimuţe au
învăţat asta fără să aibă nici un fel de contact cu
insula unde avusese loc experienţa.       .  J, "?
Şi se opri.	','?,'.    ,- -
— Ai înţeles?
— Nu — am răspuns eu.
  — Există diverse studii ştiinţifice în această
problemă. Explicaţia cea mai obişnuită este că, a-
tunci cînd un anumit număr de indivizi evoluea-
ză, evoluează pînă la urmă întreaga rasă umană.
Nu ştim cîte persoane sînt necesare — dar ştim
că aşa se întîmplă.
  — Ca şi istoria Neprihănitei Zămisliri •— am
zis eu —. Le-a apărut înţelepţilor de la Vatican şi
ţărăncii ignorante.
  — Lumea are un suflet şi la un moment dat
sufletul acesta acţionează în tot şi în toţi deodată.
— Un suflet feminin.
  El rîse, fără a-mi da prilejul să înţeleg ce anu-
me însemna rîsul lui.
     De fapt, dogma Neprihănitei Zămisliri n-a
fost doar problema Vaticanului — zise el —. Opt
milioane de oameni au semnat o petiţie către papă
Şi i-au cerut recunoaşterea ei. Semnăturile au ve-
153

nit din toate colţurile lumii. Se vede că lucrul
plutea în aer.
— Acesta e primul pas, părinte?
— încotro?
  — Pe drumul care va duce către recunoaşterea
faptului că Maica Domnului este întruparea feţei
feminine a lui Dumnezeu. în definitiv, am şi ac-
ceptat că Isus i-a întrupat faţa masculină.
— Ce vrei să spui?
  — Cît timp va mai trebui să treacă pînă cînd
vom accepta o Preasfîntă Treime unde apare şi
femeia? Preasfîntă Treime a Duhului Sfînt, a Ma-
mei şi a Fiului?
  —	Hai să mergem — zise el —. E mult prea
frig ca să mai zăbovim aici.
»r,Jb vt. i •;.:?;•
!      t.j

	Adineauri mi-ai observat sandalele.
	Chiar îmi citiţi gîndurile? — l-am întrebat.
Nu-mi răspunse.
  	Am să-ţi povestesc ceva din istoria înteme-
ierii ordinului nostru religios — zise el —. Noi
sîntem carmeliţi desculţi, după regulile stabilite
de Sfânta Tereza din Âvila; sandalele fac parte din
ele; dacă eşti capabil să-ţi stăpîneşti trupul, eşti
capabil să-ţi controlezi spiritul.
  Tereza era o femeie frumoasă, adusă de tatăl ei
la o mînăstire ca să primească o educaţie mai în-
grijită, într-o bună zi, pe cînd trecea pe un coridor,
începu să vorbească cu Isus. Extazurile ei erau
atît de puternice şi de profunde, încît li s-a aban-
donat total şi în scurt timp viaţa i s-a schimbat cu
desăvîrşire. Văzînd că mînăstirile carmelite se
transformaseră în agenţii matrimoniale, s-a decis
să creeze un ordin care să urmeze învăţăturile
originare ale lui Isus şi ale Carmelului.
  Sfînta Tereza a trebuit să se biruiască mai întîi
pe sine însăşi şi a trebuit să înfrunte marile pu-
teri ale epocii ei — Biserica şi Statul. Chiar şi aşa,
a fost mereu în frunte, încredinţată că trebuia
neapărat să-şi împlinească misiunea.
155

  într-o zi — cînd simţea că sufletul îi slăbea —.
la casa unde era găzduită apăru o femeie în zdren'
ţe. Voia să vorbească neapărat cu maica. Stăpîrm]
case îi oferi ceva de pomană, dar ea refuză: n-ave
să plece de-acolo decît după ce vorbea cu Tereza
  A aşteptat afară vreme de trei zile — fără să
mănînce şi să bea. Maica, înduioşată, a poftit-o
înăuntru.
— Nu — zise stăpînul casei —. E nebună.
  — Dacă ar fi să dau ascultare tuturora, aş ajun-
ge pînă la urmă să cred că eu sînt cea nebună —
răspunse maica —. Poate că femeia asta are ace-
laşi fel de nebunie ca şi mine: nebunia lui Cristos
pe cruce.
  — Sfînta Tereze vorbea cu Cristos ?— am spus
eu.
— Da — răspunse preotul.
  Dar să ne întoarcem la poveste. Femeia aceea
a fost primită de maica Tereza. îi spuse că o che-
ma Marîa de Jesus Yepes, din Granada. Era novi-
ce carmelită, cînd îi apăruse Fecioara şi-i ceruse
să întemeieze o mînăstire în conformitate cu re-
gulile originare ale ordinului.
„Ca Sfînta Tereza", am gîndit eu.
  -— Marîa de Jesus plecă de la mînăstire chiar în
ziua viziunii sale şi merse desculţă pînă la Roma.
Pelerinajul ei dură doi ani — timp în care dor-
mise sub cerul liber, îndurase frigul şi arşiţa, supra-
vieţuise din pomeni şi din mila celorlalţi- A fost
o minune că a ajuns acolo. Dar cea mai mare mi-
nune este că a fost primită de papa Pius al IV-lea.
  —? Pentru că papa, la fel ca Tereza şi multe alte
persoane, se gîndea la acelaşi lucru —, sfîrşi el.
156

  cum Bernadette nu ştiuse nimic despre ho-
yea Vaticanului, aşa cum maimuţele de pe ce-
î 1 Ite insule nu puteau cunoaşte experienţa ce
ese loc, aşa cum Măria de Jesiis şi Teresa nu
aiau ce aveau de gînd fiecare dintre ele.
 începea să se contureze un înţeles.
,'  "' '-     'ol'.
,{,'-''????''<\'   ?  •».?'

   Mergeam acum printr-o pădure. Ramurile ce-
le mai înalte, uscate şi pline de zăpadă primeau
cele dintîi raze ale soarelui. Ceaţa se risipise de
tot.
— Cred că ştiu unde vreţi să ajungeţi, părinte.
  — Da. Lumea trăieşte un moment în care mulţi
oameni primesc aceeaşi poruncă:
  „Urmaţi-vă visele, preschimbaţi-vă vieţile în-
tr-o cale care să ducă la Dumnezeu. Săvîrşiţi-vă
minunile. Vindecaţi. Faceţi profeţii. Daţi ascultare
îngerului vostru de pază. Transformaţi-vă. Fiţi
războinici şi fiţi fericiţi că vă duceţi lupta. Asu-
maţi-vă riscurile.
  Soarele scălda acum totul. Zăpada începu să
strălucească şi lumina prea intensă îmi rănea
ochii. Dar părea — în acelaşi timp — să comple-
teze cele spuse de preot.
— Şi ce-au toate astea de-a face cu el?
  — Eu ţi-am povestit latura eroică a istoriei.
Dumneata nu ştii însă nimic despre sufletul aces-
tor eroi.
Făcu o pauză lungă.
  —	Suferinţa — continuă el —. în momentele
de transformare se ivesc martirii. înainte ca oa-
158

 S si poată urma visele, e nevoie ca alţii să
nii''" ??*? r	111	--i
 acrifice. înfruntă ridicolul, persecuţiile, încer-
carea de a li se discredita lucrarea.
__ Biserica a ars vrăjitoarele, părinte.
	Da. Şi Roma i-a aruncat pe creştini leilor. Cine
 murit pe rug sau în arenă s-a înălţat repede la
lava eternă — i-a fost mai bine aşa. Azi însă, răz-
boinicii Luminii înfruntă ceva mai rău decît moar-
tea plină de onoare a martirilor. Sînt măcinaţi
încetul cu încetul de ruşine şi umilinţă. Aşa s-a
întîmplat cu Sfînta Tereza — care a avut de su-
ferit tot restul zilelor ei. Aşa s-a întîmplat cu Mă-
ria de Jesiis. Aşa s-a întîmplat cu copiii fericiţi de
la Fâtima: Jacinta şi Francisco au murit cîteva
luni mai tîrziu; Lucia a intrat într-o mînăstire, de
unde n-a mai ieşit niciodată.
— Dar nu şi cu Bernadette.
  — Ba da. A trebuie să îndure închisoarea, umi-
lirea, dizgraţia. Cred că el ţi-a povestit toate astea.
Trebuie să-ţi fi spus cuvintele Apariţiei.
— Unele dintre ele — i-am răspuns.
  — în apariţiile de la Lourdes, frazele Maicii
Domnului nu ar putea umple nici o jumătate de
pagină de caiet; oricum, Fecioara a ţinut să-i spu-
nă un lucru păstoriţei: „Nn-ţi făgăduiesc fericirea
pe lumea aceasta." De ce oare una din puţinele ei
fraze a fost menită s-o prevină şi s-o consoleze
pe Bernadette? Pentru că ştia durerea care avea
să o aştepte dacă-şi accepta misiunea.
Priveam soarele, zăpada şi arborii desfrunziţi.
  —	El e un revoluţionar — continuă preotul, iar
tonul vocii lui era umil —. Are putere, stă de
vorbă cu Maica Domnului. Izbuteşte să-şi con-
centreze bine energia, poate fi în avangardă, poa-
159

te fi unul din liderii transformării spirituale a
sei umane. Lumea trăieşte un moment foarte " a"
portant.
  Dacă asta îi va fi însă alegerea, va avea mult
de suferit. Revelaţiile i-au venit înainte de vre
me. Cunosc suficient de bine sufletul omenesc r
să ştiu ce-l aşteaptă de-aici înainte.
  Preotul se întoarse către mine şi mă prinse de
umeri.
  —	Te rog — zise el —. Fereşte-l de suferinţa şi
tragedia care-l aşteaptă. Nu le va putea face fată
—	Vă înţeleg dragostea pentru el, părinte.
El dădu din cap.
  — Nu, dumneata nu înţelegi nimic. Eşti mult
prea tînără ca să cunoşti răutăţile lumii. în mo-
mentul acesta, şi dumneata te consideri o revo-
luţionară. Vrei să schimbi lumea împreună cu el,
să deschizi noi drumuri, să faci ca istoria dragos-
tei voastre să se prefacă în ceva legendar, care să
fie povestit din generaţie în generaţie. încă mai
crezi că dragostea poate birui orice.
— Şi nu-i aşa?
  — Ba da, poate. Dar va învinge la ceasul hotă-
rît. După ce se vor fi sfîrşit bătăliile cereşti.
  — îl iubesc. N-am nevoie să aştept sfîrşitul bă-
tăliilor cereşti ca să-mi văd dragostea învingă-
toare.
  Privirea i se pierdu în zare.
.   — „La nul Babilonului, acolo am şezut şi am pltns
— zise el, ca şi cum ar fi vorbit de unul singur —•
în sălcii, în mijlocul lor, am atîrnat harpele noastre."
—	Ce trist — am răspuns eu.
  -— Sînt primele versuri ale unui psalm. Vorbeş-
te de exil, de exilul celor ce vor să se întoarcă in
160

  făgăduinţei şi nu pot. Iar exilul acesta va
"ai dura mult timp. Ce pot face pentru a încer-
m să împiedic suferinţa cuiva care vrea să se
stoarcă în Paradis înainte de vreme?
	Nimic, părinte. Absolut nimic.
 I     *	M

•tţl

 i ^   i

.li1 .  : ru'      '	*f

— Iată-l — zise preotul.

   
L-am văzut. Era la vreo două sute de metri de
mine, îngenuncheat în zăpadă. N-avea cămaşa
pe el şi — chiar de la distanţa aceea — i-am
văzut pielea înroşită de frig.
  Capul şi-l ţinea aplecat şi mîinile împreunate
în rugăciune. Nu ştiu dacă sub influenţa ritualu-
lui la care asistasem noaptea trecută sau a femeii
care aduna lemne pe lîngă cabană, simţeam că
văd pe cineva cu o forţă spirituală uriaşă. Cineva
care nu mai aparţinea lumii noastre — ci trăia în
comuniune cu Dumnezeu şi cu spiritele ilumi-
nate din Inalturi. Strălucirea zăpezii din jurul lui
părea să-mi intensifice impresia.
  — Aici pe munte sînt şi alţii la fel — vorbi
preotul —. In adoraţie permanentă, în comuni-
une cu Dumnezeu şi cu Fecioara. Auzindu-i pe
îngeri, profeţiile, cuvintele de înţelepciune şi trans-
miţând toate acestea unui mic grup de credin-
cioşi. Cît timp vor continua astfel, nu va fi nici o
problemă.
  El însă nu va rămîne aici. Va străbate lumea,
predicînd ideea Marii Mame. Biserica nu vrea
acum asta. Şi lumea are pietre în mîini ca să arun-
ce cu ele în cei ce vor aduce în discuţie subiectul.
   
162

  __ Si are flori în mîini ca să le arunce asupra
celor care vor veni mai apoi.
—	Da. Dar nu e cazul lui.
Preotul o porni în direcţia lui.        y.      ?-
—	Unde vă duceţi?
    5^4 trezesc din transă. Să-i spun că-mi placi.
Si că vă binecuvîntez unirea. Vreau să fac asta
aici, în locul acesta care pentru el e sacru.
  Am simţit că mi se face rău, parcă eram cu-
prinsă de o frică inexplicabilă.
	Trebuie să mai reflectez, părinte. Nu ştiu
dacă e bine.
	Nu e bine — răspunse el —. Mulţi părinţi
greşesc faţă de copiii lor deoarece cred că ştiu ce
e mai bine pentru ei. Nu sînt tatăl lui şi ştiu că
greşesc. Dar trebuie să-mi împlinesc destinul.
Eram tot mai neliniştită.
  — Să nu-l întrerupem — ziceam —. Lăsaţi-l
să-şi termine contemplaţia.
  — Nu trebuia să fie aici. Trebuia să fie cu dum-
neata.
— Poate stă de vorbă cu Fecioara.
  — Poate, dar tot trebuie să mergem la el. Văzîn-
du-mă cu dumneata, va şti că ţi-am spus totul. El
ştie ce cred.
  — Azi e ziua Neprihănitei Zămisliri — am in-
sistat —. O zi foarte specială pentru el. Am văzut
cît era de fericit noaptea trecută, la peşteră.
  — Neprihănita Zămislire e importantă pentru
noi toţi —. Acum însă e rîndul meu să refuz să
discutăm despre religie: să mergem la el.
    De ce acum, părinte? De ce chiar în clipa
asta?
163

   —	Fiindcă ştiu că-şi hotărăşte viitorul. Şi s_ar
putea să aleagă drumul greşit.
  M-am întors în direcţia opusă şi am început să
cobor pe acelaşi drum pe care urcasem. Preotul
venea după mine.
  —	Ce faci? Nu vezi că dumneata eşti singura
fiinţă care-l poate salva? Nu vezi că el te iubeşte
şi ar lăsa totul pentru dumneata?
  Păşeam tot mai repede şi-i venea greu să se
ţină după mine. Şi totuşi continuă să păşească
alături de mine.
  —	Chiar în clipa asta alege! Poate alege să te
părăsească! — zicea preotul —. Luptă pentru cel
pe care-l iubeşti!
  Dar eu nu m-am oprit. Am mers cît puteam mai
repede, lăsînd în urmă muntele, pe preot, opţiu-
nile. Ştiam că bărbatul care alerga în spatele meu
îmi citea gîndurile şi era conştient că ar fi fost
inutilă orice încercare de-a mă determina să mă
întorc. Touşi insista, argumenta, lupta pînă la
sfîrşit.
  în fine, am ajuns la piatra unde ne odihnisem
acum o jumătate de oră. Epuizată, m-am aruncat
la pămînt.
  Nu mă gîndeam la nimic. Voiam să fug de-aco-
lo, să rămîn singură, să am un răgaz de reflecţie.
  Preotul ajunse şi el după cîteva minute, la fel
de epuizat ca şi mine.
  —	Vezi munţii ăştia din jur? — mă întrebă el —?
Ei nu se roagă; ei sînt deja o rugăciune a lui
Dumnezeu. Sînt astfel deoarece şi-au găsit locul
în lume şi rămîn în locul acesta. Se aflau aici
înainte ca omul să privească spre cer, să audă
164

tunetul şi să se întrebe cine a creat toate acestea.
Ne naştem, suferim, murim, şi munţii sînt tot aici.
Vine un moment în care trebuie să ne gîndim
dacă merită atîta efort. De ce să nu încercăm să
fim ca munţii aceştia — înţelepţi, străvechi şi la
locul potrivit? De ce să riscăm totul ca să trans-
formăm o jumătate de duzină de inşi, care după
aceea vor uita tot ce i-ai învăţat şi vor pleca într-o
nouă aventură? De ce să nu aştepţi ca un anumit
număr de maimuţe-oameni să înveţe şi apoi cu-
noaşterea să se răspîndească fără suferinţă peste
toate celelalte insule?
— Chiar credeţi asta, părinte?
Tăcu cîteva clipe.
— Citeşti şi dumneata gîndurile?

  — Nu. Dar dacă dumneavoastră aţi crede aşa
ceva, n-ar fi trebuit să alegeţi viaţa religioasă.     ?
  — Am încercat de multe ori să-mi înţeleg des-
tinul — zise el —. Şi nu am reuşit. Am acceptat
să fac parte din oştirea lui Dumnezeu şi tot ce am
făcut a fost să încerc a le explica oamenilor de ce
există mizerie, durere, nedreptate. Mă rog ca ei
să fie buni creştini, iar ei mă întreabă: „Cum pot
crede în Dumnezeu cînd există atîta suferinţă pe
lume?"
  Şi încerc să explic ceea ce n-are nici o expli-
caţie, încerc să spun că există un plan, o bătălie
între îngeri, şi că sîntem cu toţii implicaţi în lupta
asta. încerc să spun că, atunci cînd un anumit
număr de persoane vor avea destulă credinţă pen-
tru a modifica scenariul acesta, toate celelalte —
în toate colţurile planetei — vor beneficia de
această modificare. Dar nu-mi dau crezare. Nu
fac nimic.
165

—	Sînt ca munţii aceştia — am zis eu	 Sî
frumoşi. Cine ajunge în faţa lor nu poate să nu se
gîndească la măreţia Creaţiei. Sînt dovezi vii ale
iubirii pe care o simte Dumnezeu pentru noi, dar
destinul acestor munţi este doar să stea măr-
turie.
  Nu sînt ca rîurile, care se mişcă şi schimbă pei-
sajul.
— Da. Dar de ce să nu fim ca munţii?
  — Poate pentru că destinul munţilor trebuie
să fie teribil — i-am răspuns —. Ei sînt obligaţi să
contemple veşnic acelaşi peisaj.
Preotul nu zise nimic.
  —	Eu mă străduiam să devin munte — am
continuat —. Fiecare lucru al meu îşi avea locul
sigur. Urma să intru într-un post public, să mă că-
sătoresc, să-i învăţ pe copiii mei religia părinţilor
mei, deşi eu nu mai credeam în ea.
  Astăzi sînt hotărîtă să părăsesc toate astea şi
să-l urmez pe bărbatul pe care-l iubesc. Din feri-
cire am renunţat să fiu munte — n-aş mai fi su-
portat mult timp.
—	Spui lucruri înţelepte.
  -— Mă mir şi eu de mine. înainte nu izbuteam
să vorbesc decît despre copilăria mea.
  M-am ridicat şi am continuat să cobor. Preotul
îmi respectă tăcerea şi nu mai încercă să stea de
vorbă cu mine pînă ce am ajuns la şosea.
I-am luat mîinile şi i le-am sărutat.
  —	Am să-mi iau rămas-bun de la dumnea-
voastră. Dar vreau să vă spun că vă înţeleg şi vă
înţeleg iubirea pentru el.
El zîmbi şi mă binecuvîntă.
  —	Şi eu îţi înţeleg dragostea pentru el — zise
preotul.
166

  Mi-am petrecut restul zilei plimbîndu-mă prin
vale. M-am zbenguit prin zăpadă, am fost în-
tr-un sat de lîngă Saint-Savin, am mîncat un sand-
viş, m-am uitat la nişte băieţi care jucau fotbal.
  în biserica din alt sat, am aprins o luminare şi
am repetat invocaţiile pe care le învăţasem noap-
tea trecută. Apoi am început să rostesc vorbe
fără noimă, concentrîndu-mă asupra unui cruci-
fix din spatele altarului. Treptat, darul limbilor a
pus stăpînire pe mine. Era mai uşor decît cre-
zusem.
  Poate părea o prostie — să murmuri tot felul
de lucruri, să rosteşti cuvinte necunoscute şi fără
nici un înţeles pentru raţiunea noastră. Dar Du-
hul Sfînt stătea de vorbă cu sufletul meu, spu-
nînd lucruri pe care sufletul avea nevoie să
le-audă.
  Cînd m-am simţit destul de purificată, am în-
chis ochii şi m-am rugat:
  „Maică a noastră, dă-mi înapoi credinţa. Să fiu
şi eu o unealtă a lucrării tale. Dă-mi prilejul să
învăţ prin dragostea mea. Căci dragostea n-a în-
depărtat niciodată pe nimeni de visele sale.
  Fă să fiu tovarăşa şi aliata bărbatului pe care-l
iubesc. Să facă alături de mine tot ce-i va fi dat să
facă."
167

  Cînd m-am întors în Saint-Savin, aproape se
lăsase noaptea. Maşina era oprită în faţa casei
unde închiriasem o cameră.
  — Unde ai fost? — m-a întrebat el, de îndată
ce m-a văzut.
  — M-am plimbat şi m-am rugat — i-am răs-
puns.
M-a îmbrăţişat strîns.
  — La început mi-a fost teamă că ai plecat. Eşti
tot ce am mai de preţ pe pămînt.
— Şi tu pentru mine — i-am răspuns.
168

.'Afli' '••:/'?
?<;?"
  Ne-am oprit într-un sat aflat lîngă San Martin
de Unx. Trecerea Pirineilor ne luase mai mult timp
decît ne aşteptasem — din cauza ploii şi a zăpe-
zii din ajun.
	Trebuie să găsim ceva deschis — zise el —
coborînd din maşină.
Nu m-am mişcat.
— Vino — insistă el, deschizîndu-mi portiera.
  — Aş vrea să-ţi pun o întrebare. O întrebare pe
care nu ţi-am pus-o de cînd ne-am reîntîlnit.
Deveni grav. Am rîs de preocuparea lui.
— E o întrebare foarte importantă?
  — Foarte importantă — i-am răspuns, făcînd
eforturi ca să par serioasă —. Iată întrebarea:
unde mergem?
Am izbucnit amîndoi în rîs.
—	La Zaragoza — răspunse el, uşurat.
  Am sărit din maşină şi am început să căutăm
un restaurant deschis. Un lucru aproape imposi-
bil la ora aceea din noapte.
  «Nu, nu e imposibil. Cealaltă nu mai e cu
mine. Minunile se întîmplă", mi-am zis în sinea
mea.
    Cînd trebuie să ajungi la Barcelona? — l-am
întrebat.
169

   N-a răspuns, expresia îi deveni gravă. , Tre
buie să evit întrebările astea ", m-am gîndit.Poa
te crede că vreau să-i controlez viaţa."
  Am mers un timp fără să mai vorbim. în piaţa
satului era o firmă luminoasă : Meson El Sol.    '
  —	Acolo e deschis. Hai să mîncăm — a fost
singurul lui comentariu. Ardeii roşii cu hamsii
erau aranjaţi în formă de stea. Lîngă ei, brînză
manchego, în felii aproape transparente.
  în mijlocul mesei, o luminare aprinsă şi o sti-
clă de vin de Rioja pe jumătate plină.
  —	Aici e o cramă medievală — comentă chel-
nerul care servea.
  Nu era aproape nimeni la bar la ora aceea din
noapte. El se ridică, se duse la telefon şi se în-
toarse la masa. Am simţit impulsul să-l întreb pe
cine sunase — dar de astă dată am reuşit să mă
stăpînesc.
  — Avem deschis pînă la două jumătate în
zori — continuă chelnerul. Dar dacă vreţi, vă mai
aducem nişte şuncă, brînză şi vin, şi puteţi ră-
mîne în piaţă. Vinul o să vă ţină de cald.
  — Nu rămînem atît de mult timp — răspunse
el —. Trebuie să ajungem la Zaragoza pînă nu se
luminează de ziuă.
  Chelnerul se întoarse la tejghea. Trăiam iar sen-
zaţia de plutire pe care o încercasem la Bilbao —
ameţeala delicată a vinului de Rioja, care ne aju-
tă să spunem şi să auzim lucruri dificile.
  —	Ai obosit de atîta condus, şi acum mai şi
bem — i-am spus după mai multe înghiţituri —?
Ar fi mai bine să rămînem undeva, pe-aici. Am
văzut un parador* pe drum.
  * Vechi castele şi monumente istorice transformate în ho-
teluri de către guvernul spaniol. (N.a.)
170

Dădu din cap afirmativ.
__ priveşte masa din faţa noastră — l-am auzit
. ţn(j	japonezii numesc asta shimbumi: ade-
 ărata sofisticare a lucrurilor simple. Oamenii se
umplu de bani, se duc în locuri scumpe doar ca
să se simtă sofisticaţi.
Am mai băut niţel vin.
Paradorul. încă o noapte lîngă el.
Virginitatea care se refăcuse în chip misterios.
	g curios să auzi un seminarist vorbind de
sofisticare — am spus, încercînd să-mi concen-
trez gîndurile în altă direcţie.
	Păi în seminar am învăţat asta. Cu cît ne
apropiem mai mult de Dumnezeu prin credinţă,
El devine şi mai simplu. Şi cu cît devine mai sim-
plu, cu atît mai covîrşitoare îi e prezenţa.
Mîna îi lunecă pe tăblia mesei.
  —	Cristos şi-a deprins misiunea tăind lemne,
făcînd scaune, paturi şi dulapuri. A venit ca tîm-
plar, ca să ne arate că — indiferent ce facem —
totul ne poate duce la trăirea iubirii lui Dum-
nezeu.
Tăcu brusc.
  —	Nu vreau să vorbesc despre asta — zise
el —. Vreau să vorbesc despre alt fel de dragoste.
Mîinile lui îmi atinseră faţa.
Vinul făcea ca totul să-i fie mai uşor. La fel şi
mie.
  — De ce ai tăcut brusc? De ce nu vrei să vor-
beşti despre Dumnezeu, despre Fecioară, despre
lumea spirituală?
  — Vreau să vorbesc despre alt fel de dragos-
te„ — insistă el —. Cea pe care şi-o împărtăşesc
bărbatul şi femeia şi în care se manifestă la fel de
bine minunile.
171

   I-am luat mîinile într-ale mele. Putea cunoaşte
marile mistere ale Zeiţei — dar despre dragoste
ştia tot atîta cît ştiam şi eu. Deşi călătorise atît de
mult.
  Şi trebuia să plătească un preţ: iniţiativa. Căci
femeia plăteşte un preţ mai mare: abandonul.
  Am rămas aşa, ţinîndu-ne de mîini, vreme în-
delungată. Ii citeam în ochi temerile ancestrale pe
care dragostea adevărată ţi le pune în cale ca
încercări peste care trebuie să treci. I-am citit amin-
tirea respingerii din noaptea trecută, timpul în-
delungat cît fusesem despărţiţi, anii din mînăstire
în căutarea unei lumi unde nu se întîmplau ase-
menea lucruri.
  Ii citeam în ochi miile de daţi în care-şi ima-
ginase momentul acesta, scenele pe care le con-
struise în jurul nostru, pieptănătura pe care trebuia
s-o am şi culoarea rochiei. Doream să spun „da",
să-i spun că era bine venit, că inima mea ieşise
învingătoare în bătălie. Doream să-i spun cît îl
iubeam, cît îl doream în clipa aceea.
  Am păstrat însă tăcerea. Am asistat, ca într-un
un vis, la zbuciumul lui lăuntric. Am văzut că
avea în vedere refuzul meu, teama de a nu mă
pierde, vorbele dure de care avusese parte în mo-
mente asemănătoare — căci toţi trecem prin aşa
ceva, şi acumulăm cicatrice peste cicatrice.
  Ochii începură să-i strălucească. Ştia că trecea
învingător de toate acele bariere.
  Atunci mi-am eliberat o mînă, am luat un pa-
har şi l-am pus chiar la marginea mesei.
— O să cadă — zise el.
— Exact. Vreau să-l împingi jos.      ?
— Să sparg un pahar?
  Da, să spargă un pahar. Un gest aparent sim-
plu, dar antrenînd spaime pe care niciodată nu
172

le-am putea înţelege cu adevărat. Ce-i rău să
parei un pahar ieftin — cînd toţi am mai făcut-o
fără să vrem la un moment dat în viaţă?
	5â sparg un pahar? — repetă el —. De ce?
  	Ti-aş putea da unele explicaţii — i-am răs-
puns —• Dar, la drept vorbind, pur şi simplu ca
să-l spargi.	J(;:; .,,. . c.
—	Pentru tine?	',*).????
	Evident că nu.	, .	.         ,
Privea paharul de sticlă de la marginea me-
gei	îngrijorat să nu cadă.
  „E un rit de trecere, cum spui chiar tu", îmi ve-
nea să-i spun. E lucrul interzis. Paharele nu le
spargi intenţionat. Intr-un restaurant sau la noi
acasă, avem grijă ca paharele să nu stea la mar-
ginea mesei. Universul nostru pretinde să fim a-
tenţi ca paharele să nu cadă pe podea.
  Cînd le spargem fără să vream, mă gîndeam
eu, vedem că nu e atît de grav. Chelnerul zice
„nu-i nimic", şi niciodată n-am văzut un pahar
spart trecut în nota de plată la un restaurant. Spar-
tul paharelor face parte din viaţă şi nu ne dău-
nează nouă, restaurantului sau semenilor noştri.
  Am dat un brînci mesei. Paharul s-a clătinat,
dar n-a căzut.
— Fii atentă! — zise el, instinctiv.	~P'
— Sparge paharul — am stăruit eu.       -'?"-
Sparge paharul, gîndeam eu, fiindcă e un gest
simbolic. încearcă să-nţelegi că eu am spart în
mine lucruri mult mai importante decît un pahar
şi sînt fericită că am făcut-o. Uită-te la propria ta
luptă lăuntrică şi sparge paharul ăsta.
  Părinţii noştri ne-au învăţat cu paharele şi cu
corpurile noastre. Ne-au învăţat că pasiunile din
copilărie sînt imposibile, că nu trebuie să ne fe-
173

rim de preoţi, că oamenii nu fac minuni şi nimeni
nu pleacă într-o călătorie fără a şti unde se duce
Sparge paharul ăsta, te rog — şi eliberează-ne
de toate ideile astea blestemate, de mania de a
găsi o explicaţie pentru orice şi de a face numai
lucruri cu care sînt de acord ceilalţi.
  —	Sparge paharul ăsta — l-am mai rugat o
dată.
  El mă privi fix în ochi. Apoi, încet, îşi lăsă mîna
să alunece pe faţa de masă pînă ce-l atinse. Cu o
mişcare rapidă, îl împinse jos.
  Zgomotul de sticlă spartă atrase atenţia tutu-
rora, în loc să facă un gest de scuze, el mă privea
zîmbind — şi eu îi răspundeam tot cu un zîmbet.
—	Nu contează — strigă chelnerul de serviciu.
El însă nici nu auzi. Se ridicase în picioare,
prinzîndu-mi părul în mîini, şi mă săruta.
  Mi-am vîrît şi eu mîinile în părul lui, l-am îm-
brăţişat cu toată forţa, l-am muşcat de buze, i-am
simţit limba mişcîndu-i-se în gura mea. Era un
sărut pe care-l aşteptasem mult — care se năs-
cuse lingă rîurile copilăriei noastre, cînd încă nu
înţelegeam semnificaţia dragostei. Un sărut care
rămăsese suspendat în văzduh pe măsură ce creş-
team, care a călătorit prin amintirea unui meda-
lion, care a rămas ascuns îndărătul unor teancuri
de manuale pentru o funcţie publică. Un sărut
care se rătăcise de atîtea ori şi acum fusese găsit,
în acel minut al sărutării erau ani de căutări, de
deziluzii, de vise imposibile.
  L-am sărutat apăsat. Puţinele persoane din bar
credeau pesemne că nu văd decît un sărut. Nu
174

  . u că în minutul acela al sărutului era rezu-
9 ^tă viaţa mea, viaţa lui, viaţa oricărui ins care
^teaptă, visează şi-şi caută drumul sub soare.
a' în acel minut al sărutului erau toate momen-
tele de fericire pe care le-am trăit.
M'i    ':

 r;'v .•' imh
 :m
??", j?     :?? <:.?•'

  M-a dezbrăcat şi m-a pătruns cu putere, cu
teamă, cu dorinţă. M-a durut puţin, dar nu avea
nici o importanţă. După cum în clipa aceea nici
plăcerea mea nu avea nici o importanţă. îl mîn-
gîiam pe cap, îi ascultam gemetele şi-i mulţu-
meam lui Dumnezeu că el era acolo, în mine,
făcîndu-mă să mă simt ca şi cum ar fi fost pentru
prima oară.
  Ne-am iubit toată noaptea — şi dragostea se
amesteca cu somnul şi cu visele. îl simţeam în mine
şi-l îmbrăţişam ca să mă asigur că totul se întîm-
pla cu adevărat, că n-avea să dispară dintr-o da-
tă — asemeni cavalerilor rătăcitori care trăiseră
odinioară în castelul transformat în hotel. Zidu-
rile tăcute de piatră păreau să povestească istorii
cu prinţese în necurmată aşteptare, cu potop de
lacrimi şi cu zile nesfîrşite la fereastră, privind în
zare, în căutarea unui semn sau a unei nădejdi.
  Eu însă n-aveam să trec niciodată prin aşa ceva.
N-aveam să-l pierd niciodată. El avea să fie me-
reu cu mine — pentru că eu, privind un crucifix
din spatele unui altar, am auzit limbile Duhului
Sfînt, şi ele îmi spuseseră că nu săvîrşeam un
păcat.
  Aveam să-i fiu tovarăşă şi aveam să domes-
ticim o lume ca să fie creată din nou. Aveam să
176

        despre Marea Mamă, aveam să luptăm
cituri de Arhanghelul Mihail, aveam să trăim
împreună agonia şi extazul a doi pionieri.
Asta-mi spuseseră limbile — şi eu îmi recîşti-
easem credinţa, ştiam că spuneau adevărul.
         
Joi, 9 decembrie 1993

.*'!'.'
, "!. fi
  M-am trezit cu braţele lui peste sînii mei. Era
plină zi şi băteau clopotele unei biserici din apro-
piere.
  Mă sărută. Mîinile lui mă mîngîiară încă o
dată pe trup.
  — Trebuie să plecăm — zise el —. Azi se ter-
mină zilele de sărbătoare, şoselele trebuie să fie
aglomerate.
  — Nu vreau să mă întorc la Zaragoza — i-am
răspuns —. Vreau să merg direct unde mergi tu.
Băncile se deschid în scurt timp, pot să scot bani
cu cârdul şi să-mi cumpăr haine.
— Mi-ai spus că n-ai mulţi bani.
  — Nu-mi pasă. Trebuie să rup fără milă cu tre-
cutul. Dacă ne-am întoarce la Zaragoza, s-ar pu-
tea să-mi dea prin gînd că fac o nebunie, că nu
mai e mult pînă la sesiune, că putem sta separaţi
două luni, pînă cînd mi-aş termina eu exame-
nele.
  Şi, dacă le-aş lua, n-aş mai vrea să plec din Za-
ragoza. Nu, nu mă pot întoarce. Trebuie să rup
punţile de legătură cu femeia care am fost.
— Barcelona — îşi spuse el şoptit.
— Ce?
— Nimic. Ne continuăm călătoria.
— Dar ai o conferinţă.
181

  —	Mai sînt două zile pînă-atunci — răspunse
el —. Vocea îi suna ciudat —. Ne ducem în altă
parte. Nu vreau să mergem direct la Barcelona.
M-am ridicat.
  M-am dat jos din pat. Nu voiam să mă gîndesc
la nici un fel de probleme — mă trezisem poate
aşa cum te trezeşti totdeauna după prima noapte
de dragoste cu cineva: cu o anumită ceremonio-
zitate şi jenă.
  M-am dus la fereastră, am tras pe jumătate
perdeaua şi am privit străduţa din faţa noastră.
Balcoanele caselor erau pline de rufe puse la us-
cat. Afară băteau clopotele.
  — Mi-a venit o idee — am zis eu —. Să mer-
gem într-un loc unde am fost în copilărie. N-am
mai trecut niciodată pe-acolo.
— Unde?
— Să mergem la mînăstirea de la Piedra.
;*•'.:(?'?    ?'
f "?
 '}'., \i'-'l'-'-'    I .!';,    ,".:'??;
"Vi),
f.   ?'    i  ??' '        i" ",;   i'i.;.,;

  Cînd am plecat de la hotel, clopotele continu-
au să bată şi el a propus să intrăm puţin în bise-
rică.
  — Altceva n-am făcut — am răspuns eu —.
Biserici, rugăciuni, ritualuri.
  — Am făcut dragoste — spuse el —. Ne-am
îmbătat de trei ori. Am umblat prin munţi. Am
echilibrat bine rigoarea şi mila.
  Spusesem o prostie. Trebuia să mă deprind cu
o nouă viaţă.
— Iartă-mă — am zis.
  — Să intrăm cîteva minute. Clopotele astea sînt
un semn.
  Avea totală dreptate, dar eu aveam să-mi dau
seama de asta abia a doua zi. Fără a înţelege cu
adevărat semnul ascuns, ne-am urcat în maşină
şi am călătorit vreme de patru ceasuri pînă la mî-
năstirea de la Piedra.	<	; :
183

   Acoperişul se prăbuşise şi puţinele statui care
încă mai existau erau decapitate — cu excepţia
uneia singure.
  Am privit în jur. în trecut, locul acela trebuie
să fi adăpostit oameni cu voinţă puternică, oa-
meni care se îngrijiseră ca fiecare piatră să fie cu-
rată şi ca fiecare bancă să fie ocupată de către
unul din mai-marii vremii.
  Tot ce aveam însă acum în faţa ochilor era o
ruină. Ruinele care, în copilărie, se prefăceau în
castele prin care ne jucam împreună şi unde-l cău-
tam pe prinţul meu fermecat.
  Veacuri de-a rîndul, călugării din mînăstirea
de la Piedra îşi păstraseră numai pentru ei colţul
acela de rai. Situat în fundul unei depresiuni geo-
grafice, aveau din belşug ceea ce satele din ve-
cinătate trebuiau să cerşească pentru a o căpăta:
apa. Acolo, rîul Piedra se risipea în duzini de cas-
cade, gîrle, lacuri, întreţinînd în jur o vegetaţie
luxuriantă.
  Era destul să mergi însă cîteva sute de metri şi
să ieşi din canion: totul înjur devenea ariditate şi
dezolare. însuşi rîul, cînd sfîrşea de străbătut de-
presiunea geografică, se preschimba din nou în-
tr-un firicel de apă — ca şi cum în locul acela
şi-ar fi cheltuit toată tinereţea şi energia.
184

  Călugării ştiau asta, iar apa pe care le-o fur-
nizau vecinilor costa scump. Un şir nesfîrşit de
lupte între monahi şi săteni a marcat istoria mî-
năstirii.
  în cele din urmă, în timpul unuia din nume-
roasele războaie ce zguduiau Spania, mînăstirea
de la Piedra a fost prefăcută în cazarmă. Prin na-
va centrală a bisericii treceau cai, printre băncile
ei îsi făcuseră tabăra soldaţi, povestind istorii
deocheate şi făcînd dragoste cu femei de prin
satele din preajmă.
  Răzbunarea — deşi tîrzie — venise. Mînăsti-
rea a fost jefuită şi distrusă.
  Călugării n-au mai izbutit niciodată să-şi recu-
pereze paradisul. într-una din multele bătălii ju-
ridice care au urmat, cineva a spus că locuitorii
satelor învecinate duseseră la îndeplinire o sen-
tinţă a lui Dumnezeu. Cristos spusese: „Daţi de
băut celor însetaţi", iar monahii rămăseseră surzi
la vorbele lui. Din acest motiv, Dumnezeu i-a
alungat pe cei care se socoteau stăpîni ai naturii.
Şi poate tocmai de-aceea, deşi mare parte din
mînăstire fusese reconstruită şi transformată în
hotel, biserica principală rămăsese în ruine. Des-
cendenţii sătenilor locali continuau să-şi amin-
tească de preţul mare pe care trebuiseră să-l
plătească părinţii lor — pentru un lucru pe care
natura îl oferă pe gratis.
  — A cui e singura statuie cu cap? — l-am în-
trebat.
  — A Sfintei Tereza din Âvila — răspunse el —.
Are mare putere. Şi, în ciuda setei de răzbunare
pe care au adus-o cu ele războaiele, nimeni n-a
îndrăznit să se atingă de ea.
  M-a luat de mînă şi am plecat. Ne-am plimbat
pe coridoarele uriaşe ale mînăstirii, am urcat pe
185

largile scări de lemn şi am văzut fluturii din gră-
dinile interioare ale claustrului. îmi aminteam
fiecare amănunt al acelei mînăstiri, deoarece fu-
sesem acolo în copilărie, iar amintirile vechi par
mai vii decît cele recente.
  Amintiri. Luna precedentă şi zilele precedente
acelei săptămîni păreau a face parte dintr-o altă
încarnare a mea. O epocă la care nu voiam să mă
întorc niciodată fiindcă ceasurile ei nu fuseseră
atinse de mîna iubirii. Mă simţeam de parcă aş fi
trăit aceeaşi zi ani de-a rîndul, trezindu-mă la fel,
repetînd aceleaşi lucruri şi avînd mereu aceleaşi
vise.
  Mi-am amintit de părinţii mei, de părinţii pă-
rinţilor mei şi de numeroşii mei prieteni. Mi-am
amintit cît timp luptasem ca să obţin ceva ce nu
doream.
  De ce făcusem asta? Nu puteam găsi o expli-
caţie. Poate pentru că îmi fusese lene să mă gîn-
desc la alte drumuri. Poate pentru că mă temusem
de ce aveau să creadă ceilalţi. Poate pentru că m-ar
fi costat prea multă trudă ca să fiu altfel. Poate
pentru că fiinţa omenească e osîndită să repete
paşii generaţiei anterioare pînă cînd — şi mi-am
amintit de părintele superior — un anumit
număr de oameni încep să se comporte diferit.
  Atunci, lumea se schimbă şi noi ne schimbăm
o dată cu ea.
  Nu voiam să mai fiu însă aşa. Destinul îmi res-
tituise ceea ce-mi aparţinea, iar acum îmi dădea
posibilitatea să mă schimb pe mine însămi şi să
pun umărul la transformarea lumii.
  M-am gîndit iarăşi la munţi şi la alpiniştii pe
care i-am întîlnit în plimbarea noastră. Erau ti-
186

neri, aveau haine în culori vii, ca să atragă aten-
ţia dacă se rătăceau în zăpadă, şi cunoşteau pote-
ca sigură către vîrfuri.
  Traseele erau deja prevăzute cu pitoane de alu-
miniu: tot ce aveau de făcut era să utilizeze cîr-
lige ca să-şi treacă prin ele corzile şi să urce în
siguranţă. Se aflau acolo pentru o aventură din
zilele libere, iar luni aveau să se întoarcă la mun-
cile lor cu senzaţia de a fi sfidat natura şi a fi
învins-o.
  Nu era însă vorba de asta. Aventurierii au fost
cei dintîi, cei care se hotărîseră să descopere tra-
seele. Unii, la nici jumătate de drum, s-au pră-
buşit şi s-au zdrobit de stînci. Alţii şi-au pierdut
degetele, cangrenate de ger. Mulţi n-au mai fost
văzuţi niciodată. Dar într-o zi cineva a ajuns în
vîrful uneia din crestele acelea.
  Şi ochii lui au fost primii care au văzut pei-
sajul de-acolo, şi inima lui a bătut fericită. El îşi
asumase riscurile şi acum îi onora — prin cuce-
rirea lui — pe toţi cei care muriseră încercînd.
  E posibil ca oamenii rămaşi jos să fi gîndit: „Nu
e nimic acolo sus, doar peisajul; ce mulţumire
au?"
  Dar primul alpinist ştia care era mulţumirea:
acceptarea sfidărilor şi mersul înainte. Con-
ştiinţa că nici o zi nu era la fel cu alta şi că fiecare
dimineaţă îşi avea miracolul ei aparte, momentul
ei magic, în care vechi universuri erau distruse şi
se creau noi stele.
  Primul om ajuns pe acei munţi trebuie să-şi fi
pus aceeaşi întrebare la vederea căsuţelor din vale
cu hornurile lor fumegînde: „Zilele lor par mereu
la fel; ce mulţumire au?"
187

   Acum munţii erau gata cuceriţi, astronauţii um-
blaseră prin spaţiu, nu mai era nici o insulă pe
Terra — oricît de neînsemnată — care să nu fi
fost descoperită. Rămîneau însă marile aventuri
ale spiritului — şi una dintre ele mi se oferea
acum.
  Era o binecuvîntare. Părintele superior nu în-
ţelegea nimic. Asemenea dureri nu dor. ^
  Fericiţi sînt cei ce pot face primii paşi. într-o zi
oamenii vor şti că omul era capabil să vorbească
limba îngerilor, că toţi sîntem în posesia daru-
rilor Duhului Sfînt, şi că puteam face minuni,
vindeca, profeţi, înţelege.
. j i I i,

  Ne-am petrecut după-amiaza plimbîndu-ne
prin canion, amintindu-ne de vremurile copilări-
ei. El făcea asta pentru prima dată; în călătoria
noastră pînă la Bilbao părea că nu mai manifestă
nici un interes pentru Soria.
  Acum însă mă întreba amănunţit despre fie-
care dintre prietenii noştri, voia să ştie dacă erau
fericiţi sau ce făceau în viaţă.
  Am ajuns în cele din urmă la cea mai mare
cascadă a rîului Piedra — care adună apele unor
pîraie risipite peste tot şi le precipită de la o înăl-
ţime de aproape treizeci de metri. Ne-am oprit
pe malul ei, ascultînd zgomotul asurzitor, con-
templînd un curcubeu în ceaţa alcătuită de mari-
le căderi de apă.
  — Coada-Calului — am zis eu, mirîndu-mă că
încă-mi aminteam un nume auzit cu atît de mult
timp în urmă.
— îmi amintesc... — începu el.
— Da! Ştiu ce-o să spui!
  Sigur că ştiam! Căderea de apă ascundea o
peşteră uriaşă. Copii încă, la întoarcerea din pri-
ma noastră plimbare la mînăstirea de la Piedra,
am tot vorbit zile-ntregi despre subiectul acesta.
—	Caverna — adăugă el —. Să mergem acolo!
189

  Era imposibil să treci pe sub torentul de apă
care se prăbuşea. Vechii călugări construiseră un
tunel care începe în punctul cel mai înalt al cas-
cadei şi coboară prin pămînt pînă în spatele grotei.
  Intrarea n-a fost greu de găsit. în timpul verii
existau poate lumini ca să arate drumul, dar acum
eram numai noi acolo, iar tunelul era absolut
întunecos.
— Intrăm totuşi?
— Sigur. Ai încredere în mine.  ,
  Am început să coborîm prin cavitatea de lîngă
cascadă. Deşi eram în plină beznă, ştiam încotro
mergem — şi apoi el îmi ceruse să-l urmez cu
încredere.
  „Mulţumesc, Doamne", gîndeam eu, în vreme
ce pătrundeam tot mai adînc în sînul pămîntu-
lui. „Căci eu eram oaia cea pierdută, şi Tu m-ai
găsit. Pentru că viaţa mea era moartă, şi Tu ai
readus-o la viaţă. Pentru că dragostea nu-mi mai
umplea inima, şi Tu mi-ai înapoiat harul acesta."
  Mă ţineam de umărul lui. Iubitul meu îmi că-
lăuzea paşii pe cărările întunecate, ştiind că aveam
să regăsim lumina şi aveam să fim fericiţi cu ea.
Poate că, în viitorul nostru, au să mai existe mo-
mente în care situaţia să se inverseze: atunci am
să-l călăuzesc eu cu aceeaşi dragoste şi certitu-
dine, pînă cînd o să ajungem la un loc sigur, unde
să ne putem odihni împreună.
  Mergeam tot în jos şi coborîrea părea a nu se
mai sfîrşi. Era poate un nou rit de trecere — sfîr-
şitul unei epoci în care nici o lumină nu-mi mai
strălucea în viaţă. Pe măsură ce păşeam prin acel
tunel, îmi aminteam cît timp pierdusem într-un
singur loc, încercînd să prind rădăcini într-un sol
unde nu mai creştea nimic.
190

  Dumnezeu însă era bun şi-mi înapoiase entu-
ziasmul pierdut, aventurile la care visasem, pe
bărbatul pe care — fără să vreau — îl aşteptasem
toată viaţa. Nu simţeam nici o remuşcare că-şi
părăsise seminarul, fiindcă erau multe moduri
de a-l sluji pe Dumnezeu, aşa cum spusese preo-
tul, iar dragostea noastră avea să sporească şi mai
mult aceste moduri. De acum înainte, şi eu
aveam şansa de a sluji şi ajuta — totul datorită
lui.
  Aveam să mergem în lume, el ajutorîndu-i pe
ceilalţi, iar eu fiindu-i de ajutor lui.
  „Mulţumesc, Doamne, că mă ajuţi să slujesc,
învaţă-mă să fiu demnă de asta. Dă-mi puteri să-i
împărtăşesc misiunea, să păşesc împreună cu el
pe pămîntul acesta şi să-mi dezvolt iar viaţa spi-
rituală. Toate zilele noastre să fie aşa cum au fost
acestea, din loc în loc, vindecîndu-i pe bolnavi,
mîngîindu-i pe cei trişti, vorbind despre dragos-
tea Marii Mame pentru noi toţi."
 , «t -,
ti   •>
&? '-ra-iA

I!
   
Brusc, s-a auzit din nou vuietul apei, lumina
ne-a inundat drumul şi tunelul negru s-a trans-
format într-unui din cele mai frumoase specta-
cole de pe pămînt. Ne găseam într-o imensă
cavernă — de dimensiunile unei catedrale. Trei
pereţi erau de piatră; cel de-al patrulea perete
era Coada-Calului, cu apa coborînd şi căzînd în
lacul verde-smarald de la picioarele noastre.
  Razele soarelui la apus străbăteau cascada şi
pereţii umezi străluceau.
Ne-am rezemat de stîncă, nemaispunînd nimic.
  Pe cînd eram copii, locul acesta era ascunză-
toarea piraţilor, care adăpostea comorile fantezi-
ilor noastre copilăreşti. Acum, era minunea Mamei
Terra; mă simţeam în pîntecele ei, ştiam că Ea era
acolo, apărîndu-ne cu pereţii ei de piatră şi
spălîndu-ne păcatele cu peretele ei de apă.
— Mulţumesc — am zis eu cu voce tare.
— Cui îi mulţumeşti?
  — Ei. Şi ţie, care ai fost un instrument în regă-
sirea credinţei mele.
  El se apropie de malul lacului subteran. îi con-
templă apele şi zîmbi.
—	Vino aici — îmi spuse el.
M-am apropiat.
192

  —	Trebuie să-ţi povestesc ceva ce nu ştii încă —
spuse el.
  Vorbele lui mă neliniştiră un pic. Dar privirea
îi era liniştită şi calmul mi-a revenit.
  —	Toţi oamenii de pe faţa pămîntului au un
dar — începui el —. La unii, el se manifestă
spontan; alţii trebuie să trudească pentru a şi-l
găsi. Eu am muncit pentru darul meu cei patru
ani pe care i-am petrecut în seminar.
  Acum trebuia ca eu să „joc un rol", ca să folo-
sesc un termen pe care mi-l spusese el cînd bă-
trînul ne izgonise din biserică.
Trebuia să mă prefac că nu ştiam nimic.
  „Nu e fals", m-am gîndit. „Nu este vorba de o
frustrare, ci de bucurie."
  — Ce-ai făcut la seminar? — l-am întrebat,
căutînd să cîştig timp şi să-mi fac mai bine rolul.
  — Nu contează — zise el —. Fapt e că mi-am
dezvoltat un dar. Sînt capabil să vindec, atunci
cînd vrea Dumnezeu.
  — Ce bine — i-am răspuns eu, încercînd să
par surprinsă —. Nu vom cheltui bani cu doc-
torii!
  Nu a rîs. Iar eu m-am simţit de-a dreptul idi-
oată.
  — Mi-am dezvoltat darurile prin practicile ha-
rismatice pe care le-ai văzut — continuă el —. La
început, eram surprins; mă rugam, invocam pre-
zenţa Duhului Sfînt, îmi impuneam mîinile şi le
redăm sănătatea multor bolnavi. Faima a în-
ceput să mi se răspîndească şi zilnic erau oameni
care stăteau la rînd la poarta seminarului aştep-
tînd să-i ajut. în fiecare rană infectată şi fetidă ve-
deam stigmatele lui Isus.
— Sînt mîndră de tine — am spus eu.
193

  — Mulţi din mînăstire au fost împotriva mea,
dar superiorul meu mi-a dat tot sprijinul.
  — O să continuăm munca asta. O să mergem
împreună prin lume. Eu voi curăţa rănile, tu le
vei binecuvînta şi Dumnezeu îşi va săvîrşi minu-
nile.
  El îşi întoarse privirea de la mine şi şi-o opri
asupra lacului. în peştera aceea părea a fi o pre-
zenţă — asemănătoare cu cea din noaptea cînd
ne ameţisem lîngă fîntîna din Saint-Savin.
  —	Þi-am mai povestit, dar o să ţi-o mai spun o
dată — urmă el —. într-o noapte, m-am trezit şi
camera mea era luminată ca ziua. Am văzut
chipul Marii Mame şi privirea ei iubitoare. De
atunci, am început să O văd din cînd în cînd. Nu
reuşesc să O chem cînd vreau, dar din cînd în
cînd Ea mi se arată..
  La data aceea, eram deja la curent cu lucrarea
adevăraţilor revoluţionari ai Bisericii. Ştiam că
misiunea mea pe pămînt, pe lîngă aceea de a vin-
deca, era să netezesc drumul pentru ca Dumne-
zeu-Femeie să fie acceptat din nou. Principiul
feminin, stîlpul Milostivirii, avea să se ridice din
nou — şi Templul înţelepciunii avea să fie reclă-
dit in inima oamenilor.
  îl priveam. Expresia lui, la început încordată,
îşi recăpătase liniştea.
  —	Toate acestea aveau un preţ — pe care eram
dispus să-l plătesc.
  Se opri, neştiind cum să-şi continue poves-
tirea.
— Cum adică „eram"? — l-am întrebat.
  — Calea Zeiţei poate fi deschisă doar cu cu-
vinte şi minuni. Lumea însă nu mai funcţionează
aşa. Va fi mai greu — lacrimi, neînţelegere, sufe-
rinţă.
194

  „Preotul acela", am gîndit în sinea mea. „A
încercat să-i strecoare teama în inimă. Dar eu îi
voi sta alături."
  — Calea nu este spre durere, este spre slava
slujirii — i-am răspuns.
  — Majoritatea fiinţelor umane nu mai au în-
credere în iubire.
  Am simţit că voia să-mi spună ceva şi nu izbu-
tea. Poate-l ajutam eu.
  — Mă gîndeam la asta — l-am întrerupt —.
Primul om care a escaladat cel mai înalt vîrf din
Pirinei a înţeles că viaţa fără aventură nu avea
har.
  — Ce înţelegi prin har? — m-a întrebat el şi
l-am văzut iarăşi încordat —. Una din numirile
Marii Mame e Doamna Noastră a Harurilor — şi
mîinile ei generoase îşi revarsă binecuvîntările
asupra tuturor persoanelor care ştiu să le pri-
mească.
  Niciodată nu putem judeca viaţa celorlalţi, pen-
tru că fiecare îşi cunoaşte propria durere şi re-
nunţare. Una este să crezi că eşti pe drumul cel
bun; alta e să crezi că drumul tău e unic.
  Isus a zis: casa tatălui meu are multe sălaşuri.
Darul e un har. Dar tot har este şi să ştii a trăi cu
demnitate, în iubirea aproapelui şi în muncă. Mă-
ria a avut un soţ pe pămînt care a încercat să de-
monstreze valoarea muncii anonime. Chiar dacă
n-a ieşit în evidenţă, el a asigurat acoperişul şi
hrana pentru ca soţia şi fiul lui să poată face tot
ce au făcut. Munca lui are tot atîta însemnătate
ca şi munca lor. Chiar dacă nimeni nu i-a preţu-
it-o după cuviinţă.
N-am zis nimic. M-a luat de mînă.
—	Iartă-mi intoleranta.
195

   I-am sărutat mîna şi i-am dus-o la obrazul
meu.
  —	Asta vreau să-ţi explic — spuse el, zîmbind
din nou —. Că, din momentul în care te-am re-
găsit, am înţeles că nu te puteam face să suferi
din pricina misiunii mele.
M-am simţit uşor neliniştită.
  —	Ieri te-am minţit. A fost prima şi ultima
minciună pe care ţi-am spus-o — continuă el —.
Adevărul este că, în loc să mă duc la seminar, am
fost pe munte şi am stat de vorbă cu Marea Ma-
mă.
  I-am spus, că, dacă aceasta îi era voia, te voi
părăsi şi-mi voi urma drumul. Mă voi întoarce la
poarta asaltată de bolnavi, la vizitele din toiul
nopţii, la neînţelegerea celor care vor să nege cre-
dinţa, la privirea cinică a acelora care nu cred că
iubirea salvează. Dacă ea mi-ar cere-o, aş renun-
ţa la ceea ce-mi doresc cel mai mult pe lume: la
tine.
  Mi-am adus iar aminte de preot. Avea drep-
tate, în acea dimineaţă avusese loc o alegere.
  —	Dar — continuă el —, dacă ar fi fost cu
putinţă să îndepărtez paharul acesta din viaţa
mea, făgăduiam să slujesc lumea prin dragostea
mea pentru tine.
—	Ce vrei să spui?
Păru că nu mă auzise.
  —	Nu e nevoie să muţi munţii din loc ca să-ţi
dovedeşti credinţa — zise el —. Eram gata să
înfrunt de unul singur singurătatea şi suferinţa,
dar nu să o şi împart cu altcineva. Dacă aş merge
mai departe pe drumul acela, n-am mai avea
niciodată o casă cu perdele albe şi vedere spre
munţi.
196

I
  
—	Nici nu vreau s-aud de casa asta! Nu vreau
să intru în ea! — am făcut eu, încercînd să mă
stăpînesc ca să nu strig —. Eu vreau să te înso-
ţesc pe tine, să fiu cu tine în lupta ta, să fac parte
dintre cei care se aventurează primii. Ce, nu în-
ţelegi? Tu mi-ai redat credinţa!
  Soarele se deplasase între timp şi razele lui
scăldau acum pereţii peşterii. Dar toată frumu-
seţea aceea începea să-şi piardă înţelesul.
  Dumnezeu a ascuns iadul în mijlocul paradi-
sului.
  — Tu nu ştii — zise el, şi am văzut că ochii lui
mă implorau să înţeleg —. Nu-ţi dai seama de
riscuri.
— Dar erai fericit să ţi le-asumi!
  — Sînt fericit să mi le-asum. Sînt însă riscurile
mele.
Am vrut să-l întrerup, dar nu mă auzea.
  —	Aşa că, ieri, i-am cerut Fecioarei o minune —
urmă el —. I-am cerut să-mi ia darul înapoi.
Nici nu-mi venea să-mi cred urechilor.
  —	Am ceva bani şi experienţa pe care am do-
bîndit-o în atîţia ani de călătorii. Ne vom cum-
păra o casă, îmi voi găsi un serviciu şi-l voi sluji
pe Dumnezeu aşa cum a făcut-o Sfîntul Iosif, cu
umilinţa unui anonim. N-am nevoie de minuni
ca să-mi păstrez credinţa vie. De tine am nevoie.
  Simţeam o slăbiciune în picioare, ca şi cum aş
fi stat să leşin.
  —	Şi, în clipa în care i-am cerut Fecioarei să-mi
ia înapoi darul, am început să vorbesc în limbi —
continuă el —. Limbile îmi ziceau următoarele:
„Pune-ţi mîinile pe pămînt. Darul va ieşi din tine
şi se va întoarce în sinul mamei."
Mă cuprindea panica.
197

— Doar n-ai...	,;
  — Ba da. Am făcut ceea ce-mi poruncea in-
spiraţia Duhului Sfînt. Ceaţa a început să se risi-
pească şi soarele a strălucit din nou asupra
munţilor. Am simţit că Fecioara mă înţelesese —
pentru că şi ea a iubit mult.
  — Dar ea Şi-a urmat bărbatul! Ea a acceptat
calea aleasă de Fiu!
  — N-avem puterea Ei, Pilar. Darul meu va
trece la altcineva — asemenea lucruri nu se risi-
pesc niciodată.
  Ieri, din barul acela, am telefonat la Barcelona
şi am anulat conferinţa. Mergem la Zaragoza: ai
cunoştinţe acolo şi putem face acolo primii paşi.
îmi voi găsi uşor un loc de muncă.
Nici nu mai puteam gîndi.
  —	Pilar! — zise el. Dar o şi luasem înapoi prin
tunel, fără nici un umăr prietenos ca să mă călă-
uzească — urmată de o mulţime de bolnavi ce
aveau să moară, de familiile care aveau să su-
fere, de minunile ce nu aveau să mai fie săvîrşite,
de rîsetele ce n-aveau să mai însenineze lumea,
de munţii care aveau să rămînă mereu în acelaşi
loc.
  Nu vedeam nimic — doar bezna aproape fizi-
că ce mă înconjura.
?       i	? ?	) t .????:?.??
 \> )

Vineri, 10 decembrie 1993

:   rv,   ???••K(T>
.1 b> • J ,<
  La rîul Piedra am şezut şi-am plîns. Amintirile
din noaptea aceea sînt confuze şi vagi. Ştiu doar
că am fost în pragul morţii — dar nu-mi mai
amintesc chipul lui şi nici pe unde m-a dus.
  Aş fi preferat să mi-o amintesc — ca să mi-o
pot şi alunga din inimă, dar nu reuşesc. Totul pa-
re un vis din momentul în care am ieşit din
tunelul acela întunecat şi am regăsit lumea peste
care coborîse tot noaptea.
  Nici o stea nu strălucea pe cer. îmi amintesc
vag că am mers pînă la maşină, mi-am luat gean-
ta pe care-o aveam cu mine şi am început să
merg fără ţintă. Se vede că am ajuns la şosea şi
am încercat să fac autostopul ca să mă-ntorc la
Zaragoza — dar n-am reuşit. M-am întors în cele
din urmă în grădinile mînăstirii. Zgomotul apei
era omniprezent — cascadele erau în toate
părţile şi simţeam pretutindeni prezenţa Marii
Mame. Da, Ea iubise lumea; iubise lumea la fel
de mult ca Dumnezeu — căci şi ea şi-a dat fiul ca
să fie jertfit pentru oameni. Putea înţelege însă
dragostea unei femei pentru un bărbat?
  Se poate să fi suferit din dragoste, dar era un
alt fel de dragoste. Marele Ei Mire cunoştea to-
tul, făcea minuni. Mirele ei de pe pămînt era un
muncitor umil, care credea în tot ce i se arăta în
201

vise. Ea n-a ştiu niciodată ce înseamnă să pă-
răseşti sau să fii părăsită de un bărbat. Cînd Iosif
s-a gîndit s-o alunge de acasă pentru că era în-
sărcinată, Mirele ceresc a trimis un înger pentru
a evita să se întîmple aşa ceva.
  Fiul Ei a părăsit-o. Fiii îşi părăsesc însă totdea-
una părinţii. E uşor să suferi din dragoste pentru
aproapele, din dragoste pentru lume sau din dra-
goste pentru copil. Suferinţa îţi dă sentimentul
că asta face parte din viaţă, că este o durere no-
bilă şi măreaţă. E uşor să suferi din dragoste pen-
tru o cauză sau pentru o misiune: asta înalţă
inima celui ce suferă.
  Dar cum să explici suferinţa din pricina unui
bărbat? E imposibil! Atunci te simţi în infern,
pentru că nu există nobleţe sau măreţie — ci doar
mizerie.
un fc:;
'ti
»' 'li

?? ?;.?.? ??;iilil'ii'... ^ ?i U;l>.'??îi.'* : ! î. ?? •?•?;'. 'i!     •' ' i
1 >t*J
i 01

  în noaptea aceea m-am întins pe pămîntul în-
gheţat şi frigul m-a anesteziat curînd. Mi-a dat
prin gînd că s-ar putea să mor dacă nu găsesc un
acoperămînt — dar unde? Tot ce era mai impor-
tant în viaţa mea îmi fusese dăruit cu generozi-
tate într-o săptămînă — şi-mi fusese luat înapoi
într-o clipă, fără să pot spune nimic.
  Corpul îmi tremura de frig, dar nu-mi dădeam
seama. De la o clipă la alta avea să înţepenească
— pentru că-şi cheltuise toată energia încercînd
să mă încălzească şi eram acum incapabilă să mai
întreprind ceva. Atunci, corpul avea să se întoar-
că la impasibilitatea sa obişnuită şi moartea avea
să mă primească în braţele ei.
  Am continuat să dîrdîi mai bine de un ceas. Şi
apoi s-a instalat pacea.
  înainte de-a închide ochii, am început să aud
glasul mamei mele. Ea îmi spunea o poveste pe
care mi-o mai spusese şi în copilărie, fără a-şi da
seama că era o poveste despre mine.
  „Un băiat şi o fată se îndrăgostiseră nebuneşte
unul de altul", spunea glasul măicuţei mele, în-
tr-un amestec de vis şi delir. Şi i>au hotărît să se
logodească. Logodnicii îşi fac mereu daruri.
  Băiatul era sărac — singura lui avere era un
ceas pe care-l moştenise de la bunicul Iu; Cu gîn-
203

dul la părul iubitei lui, s-a hotărît să vîndă ceasul
şi să-i cumpere o agrafă frumoasă de argint.
  Nici fata nu avea bani pentru darul de logod-
nă. Atunci s-a dus la magazinul celui mai mare
negustor din partea locului şi şi-a vîndut părul.
Cu banii obţinuţi, a cumpărat o brăţară de aur
pentru ceasul iubitului ei.
  Cînd s-au întîlnit, de ziua solemnă a logodnei,
ea i-a dăruit brăţara pentru un ceas care fusese
vîndut, iar el i-a dăruit agrafa pentru părul care
nu mai exista."
"c/,??.?:'?   .'' .' j';.
tir.
'in  ??;  i;-Jii: !?'.:!' ii. (11 S:.:
:?•??  ?/?•rîîiqx •       ?-,:.:,

?•'?<?« ;

 '?)'«

 iA'.'i'?1

 A!,-'

M-am trezit scuturată de un bărbat.
—	Bea! - zicea el —. Bea repede!
  Nu ştiam ce se întîmpla şi nici nu mai aveam
putere să rezist. Mi-a deschis gura şi m-a silit să
înghit un lichid fierbinte. Am observat că era în
cămaşă şi că-şi pusese haina pe mine.
—	Mai bea! — insistă el.
  Nu ştiam ce se petrecea; l-am ascultat totuşi.
Apoi am închis ochii iarăşi.
205

M-am trezit din nou în mînăstire.
  —	Aţi fost cît pe ce să muriţi — zise ea —. Da-
că n-ar fi fost paznicul de la mînăstire, n-aţi mai
fi fost aici.
  M-am ridicat împleticindu-mă, fără a-mi da
seama ce fac. Parte din ziua anterioară mi-a reve-
nit în memorie şi mi-am dorit ca paznicul să nu
fi trecut niciodată pe-acolo.
  Acum însă sorocul cert al morţii trecuse. Con-
tinuam să trăiesc.
  Femeia m-a dus la bucătărie şi mi-a dat cafea,
biscuiţi şi pîine cu untdelemn. Nu m-a întrebat
nimic şi nici eu nu i-am dat vreo explicaţie. Cînd
am isprăvit de mîncat, mi-a înapoiat geanta.
— Vedeţi dacă e totul în ea.
— Cred că da. Oricum n-am mare lucru.
  — Ai viaţa, draga mea. O viaţă lungă înaintea
dumitale. Fii mai atentă cu ea.
  — E un oraş în apropiere, cu o biserică — am
spus eu, simţind impulsul de a plînge —. Ieri,
înainte de a veni aici, am intrat în biserica aceea
cu...
Nu ştiam cum să explic.
  —... cu un prieten din copilărie. Mă sătu-
rasem de vizitat biserici, dar băteau clopotele şi
el mi-a spus că era un semn, că trebuia să intrăm.
206

  Femeia îmi umplu ceaşca, îşi turnă şi ea pu-
ţină cafea şi se aşeză ca să-mi asculte povestea.
  —	Am intrat în biserică — am spus eu mai
departe —. Nu era nimeni, era întuneric. Am tot
încercat să descopăr un semn, dar tot ce vedeam
erau aceleaşi altare şi aceiaşi sfinţi. Deodată am
auzit o mişcare în partea de sus, unde e orga.
  Era un grup de băieţi, cu ghitare, care au în-
ceput numaidecît să-şi acordeze instrumentele.
Ne-am hotărît să ne aşezăm într-o bancă şi să
ascultăm puţină muzică înainte de a ne continua
călătoria.
  Curînd a intrat un bărbat şi s-a aşezat lîngă
noi. Era vesel şi le-a strigat băieţilor să cînte un
pasodoble."
— O muzică pentru coride! — zise femeia —.
  — N-au făcut-o. Dar au izbucnit în rîs şi au
cîntat un cîntec flamenco. Eu şi prietenul meu
din copilărie ne simţeam de parcă ar fi coborît
cerurile pe pămînt; biserica, obscuritatea primi-
toare şi bucuria bărbatului de lîngă noi — totul
era un miracol.
  încetul cu încetul, biserica a început să se um-
ple. Băieţii continuau să cînte muzică flamenco
şi cei ce intrau zîmbeau şi se lăsau molipsiţi de
veselia muzicanţilor.
  Prietenul meu mă întrebă dacă voiam să asist
la misa care urma să înceapă în scurt timp. Eu
i-am spus că nu — ne aştepta o călătorie lungă.
Ne-am hotărît să plecăm — dar mai înainte i-am
mulţumit lui Dumnezeu pentru încă un moment
frumos în vieţile noastre.
  Cînd am ajuns la poartă, am observat că mulţi
oameni — chiar foarte mulţi, poate toţi locuitorii
acelui orăşel — se îndreptau spre biserică. M-am
207

gîndit că era pesemne ultima aşezare integral ca-
tolică din Spania. Poate pentru că liturghiile erau
foarte însufleţite.
  Cînd să ne suim în maşină, am văzut apropi-
indu-se un cortegiu. Aduceau un sicriu. Murise
cineva şi era slujba dinaintea înmormîntării. De
îndată ce cortegiul a ajuns la poarta bisericii, mu-
zicienii au terminat cu cîntecele flamenco şi au
început să cînte un recviem.
  — Dumnezeu să-l odihnească — zise femeia,
făcîndu-şi cruce.
  — Să-l odihnească Dumnezeu — am zis şi eu,
făcînd acelaşi gest —. Dar faptul că am intrat în
acea biserică a fost un semn. Că la sfîrşitul ori-
cărei poveşti ne aşteaptă tristeţea.
  Femeia mă privi, dar nu zise nimic. Apoi ieşi,
întorcîndu-se cîteva clipe mai tîrziu cu hîrtie şi
un pix.
—	Să mergem afară — zise ea.
Am ieşit împreună. Se lumina de ziuă.
  —	Respiră adînc — zise ea —. Lasă ca dimi-
neaţa asta nouă să-ţi intre în plămîni şi să-ţi curgă
prin vine. După cum se vede, ieri nu te-ai rătăcit
din întîmplare.
N-am zis nimic.
  —	N-ai înţeles nici istoria pe care tocmai mi-ai
povestit-o, cu semnul din biserică — urmă ea —.
N-ai văzut decît tristeţea de la sfîrşit. Ai uitat
momentele de bucurie pe care le-ai trăit în ea. Ai
uitat senzaţia că cerurile coborîseră pe pămînt şi
ce bine era să trăieşti totul împreună cu ...
Se opri şi zîmbi:
  —	... prietenul dumitale din copilărie — zise
ea, făcîndu-mi cu ochiul. —. Isus a spus: „Lăsaţi
morţii să-şi îngroape morţii." Căci El ştie că moar-
208

tea nu există. Viaţa exista şi înainte de naşterea
noastră şi va continua să existe şi după ce nu
vom mai fi pe lume.
Ochii mi s-au umplut de lacrimi
  — La fel stau lucrurile şi cu dragostea — urmă
ea —. Exista înainte şi va continua mereu.
  — S-ar zice că-mi cunoaşteţi viaţa — am spus
eu.
  — Toate poveştile de dragoste au multe în co-
mun. Şi eu am trecut prin aşa ceva în viaţă la un
moment dat. Dar nu mai ţin minte. Þin minte
doar că iubirea a revenit, sub forma altui bărbat,
a unor noi speranţe, a unor noi vise.
Mi-a întins filele de hîrtie şi pixul.
  —	Scrie tot ce simţi. Scoate-ţi totul din suflet,
pune totul pe hîrtie şi apoi aruncă totul. Legenda
zice că rîul Piedra e atît de rece, încît tot ce cade
în el — frunze, insecte, pene de păsări — se
preschimbă în piatră. Cine ştie dacă n-ar fi o
bună idee să-ţi arunci suferinţele în apa lui?
  Am luat hîrtiile, ea m-a sărutat şi mi-a spus că
puteam să mă-ntorc la dejun, dacă doream.
  —	Un lucru să nu uiţi — strigă ea pe cînd mă
depărtam —. Dragostea rămîne. Doar oamenii se
schimbă!
Am rîs şi ea mi-a făcut un semn cu mîna.
Am privit mult timp rîul. Am plîns pînă cînd
am simţit că-mi secaseră lacrimile.
Atunci am început să scriu.

   Am scris o zi întreagă, şi încă una, şi încă una.
în fiecare dimineaţă mă duceam pe malul rîului
Piedra. Pe înserate femeia se apropia de mine,
mă lua de braţ şi mă conducea în locuinţa ei din
vechea mînăstire.
  îmi spăla hainele, făcea de mîncare, vorbea
despre lucruri fără însemnătate şi mă trimitea la
culcare.
  într-o dimineaţă, cînd ajunsesem aproape la
sfîrşitul manuscrisului, am auzit un zgomot de
maşină. Inima mi-a tresărit, dar nu voiam să
cred în cele spuse de ea. Mă simţeam eliberată de
toate, gata să mă întorc în lume şi să fac iarăşi
parte din ea.
Ce era mai greu trecuse — deşi dorul rămînea.
  Inima mea însă avea dreptate. Chiar fără să-mi
ridic ochii de pe manuscris, i-am simţit prezenţa
şi sunetul paşilor.
— Pilar — zise el, aşezîndu-se lîngă mine.
  Nu i-am răspuns. Am scris mai departe, dar
nu mai reuşeam să-mi adun gîndurile. Inima îmi
bătea nebuneşte, încercînd să-mi evadeze din
piept şi să-i alerge în întîmpinare. Eu însă nu-i
dădeam voie.
213

  El şedea lîngă mine, uitîndu-se la rîu, în timp
ce eu continuam să scriu. Am petrecut aşa toată
dimineaţa — fără a scoate o vorbă — şi mi-am
amintit de tăcerea unei nopţi, lîngă fîntînă — cînd
deodată am înţeles că-l iubeam.
  Cînd mîna mi-a cedat de oboseală, m-am oprit
un pic. Atunci el a vorbit:
  —	Era întuneric cînd am ieşit din peşteră şi n-am
mai reuşit să te găsesc. M-am dus atunci la
Zaragoza — zise el —. Şi m-am dus la Soria. Şi aş
fi bătut lumea întreagă în căutarea ta. M-am de-
cis să mă întorc la mînăstirea de la Piedra ca să
văd dacă nu găsesc vreo urmă şi m-am întîlnit cu
o femeie.
  Ea mi-a arătat unde erai. Şi mi-a spus că m-ai
aşteptat toate zilele astea.
Ochii mi s-au umplut de lacrimi.
  —	Şi voi continua să şed lîngă tine cît timp vei
sta pe malul rîului. Şi dacă te vei duce la culcare,
eu am să dorm în faţa casei tale. Şi dacă vei pleca
departe de aici, eu am să merg pe urmele tale.
  Pînă cînd îmi vei spune: pleacă. Şi voi pleca,
dar am să te iubesc tot restul vieţii mele.
  Nu mai reuşeam să-mi ascund plînsul. Am
văzut că şi el plîngea.
— Vreau să ştii un lucru ... — începu el.
  — Nu spune nimic. Citeşte — i-am răspuns,
întinzîndu-i hîrtiile pe care le ţineam în poală.
  — 
:tr<
  Toată după-amiaza am privit apele rîului Pie-
dra. Femeia ne-a adus sandvişuri şi vin, a spus
ceva despre vreme şi ne-a lăsat din nou singuri.
S-a oprit din citit de mai multe ori şi a rămas cu
ochii pierduţi în zare, căzut pe gînduri. La un
moment dat, m-am hotărît să dau o raită prin
pădure, pe la micile cascade, pe povîrnişurile
pline de istorii şi înţelesuri. Cînd soarele se pre-
gătea să apună, m-am întors în locul unde-l lă-
sasem.
  —	Mulţumesc — au fost primele lui cuvinte
cînd mi-a înapoiat hîrtiile —. Şi iartă-mă.
La rîul Piedra am şezut şi-am plîns.
  —	Dragostea ta mă salvează şi mă redă viselor
mele — urmă el.
Am tăcut, n-am făcut nici un gest.
—	Cunoşti psalmul 136? m-a întrebat el.
  Am dat din cap că nu. Mi-era teamă să
vorbesc.
— La rîul Babilonului...
  — Da, da, îl ştiu — am zis, simţind că reve-
neam încetul cu încetul la viaţă —. Vorbeşte de-
spre exil. Vorbeşte despre cei care şi-au atîrnat
harpele pentru că nu mai puteau cînta cîntece du-
pă inima lor.
215

  —	Dar după ce psalmistul plînge, mistuit de
dorul ţării viselor lui, el îşi făgăduieşte:
De te voi uita, Ierusalime,
uitată să fie dreapta mea!
Să se lipească limba mea de cerul gurii
de nu-mi voi aduce aminte de tine, Ierusalime.
Am surîs din nou.
  — Eu începusem să uit. Şi tu m-ai făcut să-mi
aduc aminte.
  — Crezi că ţi se va înapoia darul? — l-am în-
trebat.
  — Nu ştiu. Dar Dumnezeu mi-a dat întotdea-
una o a doua şansă în viaţă. Mi-o dă cu tine. Şi
mă va ajuta să-mi regăsesc drumul.
  — Drumul nostru — l-am întrerupt eu încă o
dată.
— Da, al nostru.
M-a luat de mîini şi m-a ridicat.
  —	Du-te să-ţi strîngi lucrurile — zise el —. Vi-
sele înseamnă muncă. 

PAULO COELHO, scriitor brazilian, s-a născut la Rio de
Janeiro în 1947. înainte de a deveni unul dintre cei mai
de succes romancieri ai lumii a fost un hippie rebel, apoi ;
autor dramatic, director de teatru, jurnalist, poet. în
1986 face pelerinajul la Santiago de Compostela, eveni-
ment care i-a marcat viaţa şi cariera literară. Deşi pro-
fund ataşat de Brazilia natală (îşi scrie operele la :
calculator, în faţa oceanului, în vila de la Copacabana),
cărţile sale dezvoltă drame universale, valabile oriunde
şi pentru oricine, ceea ce explică primirea entuziastă de
care se bucură pe toate meridianele. Cărţile lui Paulo
Coelho, editate în 150 de ţări şi traduse în peste 50 de
limbi, s-au vîndut în zeci de milioane de exemplare.
Este consilier special UNESCO în cadrul programului
„Convergenţe spirituale şi dialoguri interculturale", co-
director al Centrului Shimon Peres pentru pace. Distins
cu numeroase şi importante premii, medalii şi ordine,
printre care cel de Cavaler al Ordinului Naţional al Le-
giunii de Onoare din Franţa (martie 2000). Fondator al
Institutului Paulo Coelho, care acordă ajutoare îndeose-
bi copiilor şi bătrînilor din păturile defavorizate ale socie-
tăţii braziliene.
Opere principale: Pelerin la Compostela (1987); Alchi-
mistul (1988); Walkiriile (1992); La nul Piedra am şezut
şi-am plîns (1994); Al cincilea munte (1996); Manualul Răz-
boinicului luminii (1997); Veronika se hotărăşte să moară
(1998); Diavolul şi domnişoara Prym (2000).