Sven Hassel

Batalion de marş
MARCHBATALION

Diferenţa nu-i chiar atât de mare pe cât ar putea părea, declară Barcelona Blom, scuipând prin oblonul tancului. După cum ştiţi, războiul civil din Spania l-am început ca „miliciano" în Servicios Especiales. Cei bănuiţi că ar aparţine coloanei a V-a sau c-ar fi fascişti erau duşi, prin Calle del Ave Maria, până la zidurile abatorului. Nisipul era într-atât de uscat încât sugea imediat sângele, de nu mai era nevoie să fie vânturat după execuţie. Preferam să-i împuşcăm stând în picioare, dar unii se aruncau pe jos şi nu era chip să-i scoli. Mulţi strigau: „Trăiască Spania!"
Când naţionaliştii lui Franco, au pus mâna pe mine şi m-au înrolat în Legiunea Străină spaniolă, am fost nevoit să le demonstrez că sunt un bun german, luat cu sila de oamenii generalului republican Miaja. Am fost vărsat la compania a 3-a, batalionul 2, ăia care aveau gulerul tunicii albastru. Aici, făceam acelaşi lucru ca şi la Servicios Especiales ale generalului Miaja, numai că-i împuşcam legaţi de scaune, cu spatele la noi. Şi ei, ca şi ceilalţi, tot „Trăiască Spania!" strigau.
Când a venit sfârşitul războiului, nu mai pridideam cu atâta muncă. La Barcelona, îi înghesuiam în arenele destinate coridelor şi-i seceram cu mitraliera. Eram ajutaţi de patru escadroane de mauri, apoi s-a amestecat şi poliţia care trăgea în morţi de la un pas. După cum vedeţi, toată lumea murea în acelaşi fel şi nimeni nu era vinovat de nimic!
Ca să dovedeşti că eşti bun patriot, trebuia obligatoriu să denunţi pe careva. Judecătorii republicani ziceau: „Gura, porcule!" când vreun acuzat încerca să se apere, la ăştilalţi, la naţionalişti, judecătorii ziceau: „Fleanca, porc de câine!" Aici era toată deosebirea!
— Destul despre război! sări Micuţul. Povesteşte mai bine despre luptele de tauri şi despre frumoasele gagici scăldate în soare!
Barcelona îşi frecă pleoapele de parcă ar fi vrut să alunge de sub ele imaginea sângeroaselor execuţii. Se porni să vorbească şi uitarăm pe loc şi gerul care ne ardea obrajii, şi troienele îngheţate, acum nu mai vedeam altceva decât cerul albastru al Spaniei, nu auzeam decât vuietul entuziasmat al mulţimii.
Chiar şi T-34, tancul rusesc în care ne aflam, asculta, uitând că nu mai are ulei, duduia încetişor şi-şi închipuia că e un taur, mare şi negru.

COMANDO CU DESTINAŢIE SPECIALĂ

Zăpada se învârteja şi se învolbura peste nemărginirea stepei. Rafale de fulgi biciuiau tancurile ce se aliniaseră într-un şir compact de-a lungul a ceea ce ar fi trebuit să fie o şosea. Echipajele se înghesuiseră dedesubtul lor sau se adăposteau pe după ele, în partea ferită de vânt, protejându-şi feţele de apriga muşcătură a Crivăţului.
Micuţul se instalase sub tancul nostru, un MK-4. Tot acolo Porta îşi confecţionase un soi de saltea şi ghemuit cum stătea semăna cu o bufniţă, avându-l şi pe mărunţelul legionar, complet îngheţat, între picioarele sale.
Impetuoasa noastră înaintare fusese oprită deodată, fără ca cineva să-şi fi dat osteneala să ne explice pentru ce — de altminteri, ni se rupea-n paişpe. Ce importanţă avea pentru noi dacă stăm pe loc sau facem altceva? Julius Heide, care-şi săpase o groapă în zăpadă, ne propuse o partidă de şeptică, dar aveam degetele prea îngheţate ca să putem ţine cărţile. Legionarul avea degerături grave la mâini şi la urechi. Pomada care ni se distribuise părea că face mai mult rău decât bine. De altfel, Porta o aruncase încă din prima zi, pretinzând că pute a caca de pisică.
Bătrânul se apropie de noi suflând din greu. Sosea de la comandant. Schmeisser-ul îi lunecă de pe umăr şi căzu în zăpadă, înainte ca proprietarul să-l fi aruncat singur.
— Ce-a vrut animalul ăla? se interesă Porta, privindu-şi degerăturile purulente de pe mâini.
Bătrânul nu se grăbi cu răspunsul. Tacticos, începu să-şi îndese pipa, vechea sa pipă din lemn, cu căpăcel de metal, fabricaţie proprie. Legionarul îi întinse bricheta. Cea mai bună brichetă din lume ce nu dăduse niciodată greş. O confecţionase dintr-un tub de proiectil pentru mitralierele a.a., iască, o ţandără de cremene şi o bucată din lama unui brici. Scânteia aprindea iasca, bobul de jăratec era aproape invizibil noaptea şi nici cea mai cumplită furtună nu-l putea stinge.
— Hai, zi-i, ce-a vrut? şi Porta scuipă nerăbdător în zăpadă.
Micuţul se plesnea peste coapse ca să se mai dezmorţească.
— Christoase, ce frig! Îşi frecă cu grijă obrazul, care semăna mai degrabă cu un vechi pergament decât cu o piele omenească. Credeţi că mai e mult până-n primăvară?
— Tâmpitule! rânji Porta. Peste trei săptămâni e abia Crăciunul. Cât despre daruri, singurul pe care l-ai putea căpăta ar fi de la Ivan, sub forma unui glonţ în scăfârlie!
De sub vesta sa albă de camuflaj, Bătrânul extrase o hartă pe care degetele sale aproape rigide o întinseră direct pe zăpadă. Arătătorul murdar se opri în dreptul unui punct de pe caroiajul hârtiei.
— Uite, va trebui să ajungem cu plutonul ici-şa.
Ivit de după şenila blindatului, Micuţul se căzni să descifreze numele localităţii.
— Locul unde ne aflăm acum se numeşte Kotelnikovo, explică Bătrânul, privindu-ne pe rând. E la 30 kilometri de poziţiile germane cele mai îndepărtate de Stalingrad. Urmează să pornim în direcţia unei aşezări pe nume Obilnoie şi să vedem cam ce concentrări de trupe sovietice au loc acolo, practic, e vorba de o misiune de recunoaştere pe direcţia Sarpa şi ţărmul mării. Dacă întoarcerea ne e tăiată, avem ordin să căutăm o legătură cu Armata a 4-a română, care se află la sud-vest de Volga. Fireşte, dac-o mai exista în acel moment!
Porta izbucni în râs şi trase un pârţ zgomotos.
— Ia spune, Bătrâne, care dintre voi doi s-a ţicnit: tu, ori animalul ăla de căpitan? Ivan nu-i nici prost, nici chior! O să ne vadă maşinile de la şapte poşte! Ţinte mai procopsite nici că se poate!
Bătrînul îşi frecă bărbia şi-şi miji ochii.
— Află, băiete, că toată chestia-i cu dichis. În primul rând, trebuie să transmitem zilnic un mesaj radio Corpului de armată şi, în al doilea rînd — Bătrânul se opri, scoase pipa din gură şi se scărpină cu muştiucul după ureche —, în al doilea rînd, ziceam, ne înţolim în uniforme ruseşti şi ne îmbarcăm în T-34-urile pe care i le-am julit lui Ivan!
— Asta-i sinucidere curată! sări Legionarul. Păi dacă Ivan ne prinde în trenţele lui şi cu fundul instalat în toracele personale cu stea roşie pe turelă, ştreangul ne paşte!
— Ba eu prefer laţul unei morţi lente în minele de plumb de la Kolima!
— Aiurea! şuieră printre dinţi Legionarul. Dacă te-ar lăsa să alegi, află că ai întinde-o în pas alergător până dincolo de Cercul polar! Toate poveştile astea cu alesul sunt nişte tâmpenii! Te lupţi pentru viaţă, oricât ar fi ea de amărâtă şi de păduchioasă! E vrerea lui Allah!
— Şi vrerea lui Allah e să ne costumăm în hanţele lui Ivan şi să ne îndesăm în coşciugele sale de oţel? rânji Porta.
— Allah le-a prevăzut pe toate, ripostă Legionarul.
— Ba să-mi fie cu iertare, strigă Micuţul de sub tanc. Zici că Allah e bun şi când colo nu face decât să ne bage tot mai mult în rahat!
Legionarul se mulţumi să dea din umeri. Pentru el nu mai încăpea nici o discuţie când era vorba de Allah. Bătrânul se ridică de jos şi-şi culese pistolul-mitralieră din zăpadă.
— Hai, mişcaţi-vă! Căpitanul Lander moare de dorul vostru!
Ne scularăm în silă şi, aruncând armele pe umăr, pornirăm în gloată spre tancul comandantului de companie.
Căpitanul Lander sosise de puţin timp la batalionul nostru de marş şi-l ştiam drept un nazist fanatic, originar din Schlesswig. Nimerise pe front în urma unor istorii cam ciudate cu nişte copii. Umblau tot soiul de zvonuri şi Porta, ca întotdeauna, descoperise despre ce-i vorba datorită prietenului său de la statul-major, fruntaşul Feders. Maltratarea copiilor. Băi forţate în apă îngheţată practicate într-o casă de „reeducare" şi alte asemenea „distracţii". Într-o bună zi, la fel ca şi-n alte dăţi, aveam să aflăm tot adevărul. Ne picau tot soiul de indivizi, care ne băteau pe umăr spunându-ne „camarade", care împărţeau ţigări cu nemiluita, care primeau din Danemarca pachete cu ditamai slănini afumate în ele, care povesteau până le seca saliva din gură despre modul frăţesc în care s-au purtat cu populaţia ţărilor ocupate... Până la urmă însă, pe diverse canale întortocheate, porcăriile săvârşite de ei sfârşeau prin a ajunge la bănuitoarele şi mereu neîncrezătoarele noastre urechi. Şi atunci, Porta şi Legionarul hotărau care le va fi soarta.
Pe unii îi împuşcam pe la spate în cursul vreunui atac, pe alţii îi pasam lui Ivan şi nu mai ştiam de ei. Oricum, bine nu le era! Pe alţii, în sfârşit, îi lăsam pur şi simplu să crape de frig.
Căpitanul Lander ne aştepta lângă tancul său, cu picioarele crăcănate şi mâinile înmănuşate proţăpite în şolduri. Era un tip scund şi dolofan, de circa 50 de ani, fost negustor de „delikatessen". Porta îl poreclise „taie-slănină". Ceea ce nu ştiam încă era faptul că, la el acasă, fusese un soi de epitrop al parohiei, şi, totodată, preşedintele consiliului local de tutelă. Adora citatele biblice şi când expedia pe careva în faţa tribunalului militar de campanie, rostea cu onctuoasă părere derău: „Sunt îndurerat că trebuie s-o fac, dar e voinţa Celui de Sus. Neştiute sunt căile Sale atunci când vrea să aducă îndărăt la turmă oaia cea rătăcită".
Se ruga mai tot timpul, zicea „Binecuvântează, Doamne" înaintea fiecărei mese, invoca Duhul Sfânt înainte de a semna ordinul de execuţie a unor civili ruşi pe care numai el singur îi considera partizani şi doar că nu se lingea pe buze în faţa trupurilor ciuruite de gloanţe. „Cel ce scoate sabia de sabie va pieri", zicea el ridicând spre cer nişte ochi de oblete fiert. Îl confunda pe Dumnezeu cu Adolf Hitler, dar de Iisus nu pomenea niciodată. De, un evreu!
Într-una din zile, când a executat cu propria-i mână o tânără rusoaică, i-a şoptit cu duioşie obligând-o să se aşeze în genunchi: „În împărăţia cerurilor te aşteaptă o lume mai bună", a mângâiat-o blând pe păr şi a apucat să descarce de două ori pistolul în ceafa nefericitei înainte ca aceasta să se prăbuşească.
Căpitanul se ţinea întotdeauna cât mai departe de linia-ntâi. Crucea de fier era rezultatul unor matrapazlâcuri ordinare, dar când cei de la regiment au vrut să afle mai multe despre motivele decorării, locotenent-colonelul Hinka, comandantul nostru, a primit ordin de la persoane sus-puse să înceteze imediat investigaţiile.
Bătrânul îşi făcu raportul şi căpitanul Lander luă cuvântul:
— Războiul cere jertfe, e însăşi voinţa Domnului. Un război fără morţi nu-i război! Misiunea pe care v-am încredinţat-o presupune, fără îndoială, moartea multora dintre voi, dar va fi o moarte pe câmpul de luptă, o moarte glorioasă!
— Rahat! făcu Micuţul destul de tare.
Lander amuţi pentru o clipă. Privirea îi era dezaprobatoare, dar nu mânioasă. La Şcoala militară din Dresda învăţase că un ofiţer nu trebuie să-şi piardă niciodată cumpătul. Elevul Lander umpluse o sută douăzeci şi şase de caiete cu extrase din regulament şi preceptele ofiţerilor-instructori. Unul dintre ele, de pildă, conţinea totul despre comportarea unui ofiţer atunci când se deplasează cu bicicleta. Aşa stând lucrurile, nu învrednici plutonul decât cu o privire dispreţuitoare.
— Moartea poate fi frumoasă, continuă el cu intonaţii de predicator. Ea poate fi chiar dulce, mai strigă el, adresându-se pustiului îngheţat din jur, gustând parcă adjectivul „dulce". Datoria ostaşului german este să lupte şi să moară pentru măreaţa sa Patrie, nu-i sfârşit mai frumos decât acela de a muri ca un erou!
— N-ai decât să sfârşeşti tu, băi cap de caracudă! fu comentariul Micuţului.
Căpitanul făcu un imens efort ca să stăpânească urletul de furie înţepenit în gâtlej. Deschise şi închise de câteva ori gura în timp ce faţa, altminteri vânătă de ger, pălea şi se înroşea succesiv.
— Caporal, te poftesc să-ţi ţii gura atâta timp cât nu mă adresez direct!
— Să trăiţi, dom' căpitan, răcni Micuţul, îmi ţin cu plăcere gura până când dom' căpitan binevoieşte să mi se adreseze!
Porta se hlizi, Legionarul aşişderi, Steiner scuipă nepăsător în direcţia unui cadavru acoperit pe trei sferturi cu zăpadă, Bătrânul juca pe loc, plesnindu-se peste coapse.
Comandantul companiei îşi muşcă buza, săltă centironul care se cam lăsase sub greutatea pistolului purtat la şold şi continuă cu glas ceva mai aspru:
— E însăşi voinţa lui Dumnezeu ca voi să fiţi cei desemnaţi pentru o misiune în spatele liniilor roşii, o magnifică misiune de care puteţi fi mândri!
— Băi, Legiune, Dumnezeu e cumva general? se auzi vocea Micuţului.
De data asta, Lander uită şi de caiete şi de tot. Din trei paşi ajunse în faţa matahalei şi se porni să urle, împroşcând cu stropi de salivă:
— Ticălosule! Jigodie! Porcule! Trei zile de carceră pentru obrăznicie la adresa comandantului. Un cuvânt în plus şi te curăţ ca pe o jivină ce eşti! Repetă ce-am spus!
— Da, să trăiţi, numai să nu trageţi dom' căpitan, răspunse Micuţul ca la cazarmă, că dacă dom' căpitan nu mă nimereşte s-ar putea să fiu înaintat Tribunalului militar ca să fiu reîmpuşcat!
Căpitanul deveni apoplectic, mâna i se întinse spre tocul pistolului şi o clipă ne-am temut că va trage. Singurul care-şi păstrase firea era huiduma noastră tâmpită care stătea în poziţie de drepţi şi se holba la cer.
— Culcat! răcni căpitanul.
— Cine? Eu?
— Culcat! repetă Lander spumegând de furie.
Micuţul se prăvăli în zăpadă exact ca un sac cu cartofi care cade din pod. Grăsanul ofiţer se uită la el, scuipă scârbit şi continuă, adresându-se plutonului:
— Criminalul ăsta e o ruşine pentru întreaga companie. Dacă v-a mai rămas un strop de onoare, aranjaţi-vă în aşa fel încât să putrezească în cel mai scurt timp sub o cruce din crăci cu o cască ruginită-n vârf, dar vă garantez că zilele-i sunt numărate şi că primul tribunal de campanie o să se ocupe de el!
Din fericire, băcanul din Schlesswig nu putea auzi ce mormăie Micuţul cu botul înfundat în zăpadă, aşa că binevoi să ne pună la curent cu misiunea încredinţată. Grupa urma să se echipeze în uniforme sovietice, să se îmbarce în patru tancuri T-34 şi să efectueze o recunoaştere în spatele liniilor inamice. S-ar putea ca în Germania lumea să aibă un respect deosebit pentru Convenţia de la Geneva — de vorbit, în orice caz, se vorbea întruna —, dar ideea asta genială constituia o violare flagrantă a sus-amintitei convenţii. După ce isprăvi ce avea de spus, căpitanul ne făcu vânt cu un gest dispreţuitor. În ochii lui eram de pe acum daţi dispăruţi.
Lucrul cel mai greu a fost să găsim o uniformă sovietică în care să încapă cei doi metri de ciolane şi muşchi ai Micuţului. Acesta din urmă zbiera cât putea că-i o porcărie ce se face cu el, că nimeni n-are dreptul să-l îndese în uniforma lui Ivan. Furibund, se zbătu să tragă pe el nişte nădragi vătuiţi, vru să bage o căciulă cu clape în gura tunului şi răsturnă cu piciorul o puşcă-mitralieră ce se găsea în preajmă-i.
— Las' că ştiu ce fac! răcni el deodată. O să cer executarea imediată a celor trei zile de carceră! Conform regulamentului, un pedepsit poate cere încarcerarea pe loc dacă e supus şi unei alte pedepse suplimentare.
— Te-ai ţicnit! ripostă Legionarul. „Taie-slănină" o să te împuşte pe loc pentru refuz de executare a misiunii ordonate şi încercare de dezertare în faţa inamicului.
— Ba să ştii că am dreptate! insistă colosul. Îţi mai aminteşti ziua în care l-am ales pe Adolf ca Führer şi m-am încurcat la votare?
Cei care eram veteranii companiei am izbucnit, fără voie, în râs aducându-ne aminte de faimoasa zi a votării. Era marele referendum „liber" din 1930 care trebuia să demonstreze unitatea poporului german. Participa toată lumea, inclusiv soldaţii şi deţinuţii din lagărele de concentrare. La noi — slujeam pe atunci la Regimentul de care de luptă din Eisenach — treaba a debutat prin lipirea pe toţi pereţii a unor prea frumoase afişe colorate, aparţinând diverselor partide. S-au ţinut discursuri prin dormitoare şi sălile de masă, ba s-au organizat chiar şi discuţii „libere" în timpul orelor de instrucţie. Unele dintre ele s-au dovedit a fi chiar furtunoase. În plutonul nostru existau patru comunişti şi şapte social-democraţi, toţi ceilalţi eram tufă în materie de politică, dar, după un anume timp, majoritatea dintre noi a ajuns la concluzia că e mai bine să votăm împotriva lui Hitler, chiar dacă nu ştiam prea bine de ce anume.
A venit şi ziua referendumului. Pe străzi cântau fanfare, răpăiau tobe. Peste tot numai drapele, însă, deşi votul era „liber", nu le vedeai fluturând decât pe cele cu zvastică. La orele 15 trebuia să fim prezenţi la cazarmă, fiecare grupă urmând să voteze în dormitorul ei. Aproape că ne luase cu friguri. Micuţul declara sus şi tare că va vota numai pentru partidul care-l va trimite imediat acasă şi, împreună cu Porta, se şi apucase să-şi strângă cazarmamentul şi echipamentul ca să le predea la magazie, totul fiind, în viziunea lor, o chestiune de ore.
Uşa s-a deschis făcând loc locotenentului Pötz, poreclit „Călugăriţa", care a pătruns ţinând în mână un teanc de buletine de vot.
— Drepţi! a răcnit şeful de dormitor şi i-a prezentat ofiţerului raportul.
Acesta a salutat cu trei degete duse la vizieră, după care s-a uitat prin încăpere să vadă dacă totul e-n ordine. Sub talpa lui Porta a fost descoperit un pic de ţărână, neglijenţă care l-a costat învoirea de duminică, iar Micuţul, al cărui deget rămăsese murdar de unsoare de armă s-a învârtit de un planton peste rând. Acum, disciplina prusacă era salvată.
„Călugăriţa" a ordonat repaus, cu gesturi solemne a înşirat buletinele pe masă, şi-a netezit vestonul şi ne-a cercetat cu o privire scrutătoare. Ceea ce a văzut l-a liniştit: eram cum trebuia să fim, o turmă disciplinată şi supusă până la moarte. Tuşi, dregându-şi glasul, mai trase o dată de poalele vestonului de sub care spânzura, în cinstea acestei măreţe zile, stiletul de paradă şi ne zâmbi ca o fecioară la prima împărtăşanie.
— Camarazi! zbieră el. Astăzi, marea Germanie urmează să voteze. Trăiţi o zi măreaţă. O zi măreaţă în timpul căreia se va petrece ceva cu totul deosebit!
Se opri brusc, constatând că Micuţul nu-l ascultă şi-i cu privirea aiurea.
— Soldat Kreutzfeld, la ce te uiţi?
— La muşte, dom' locotenent.
— Care muşte?
— Ale două care se regulează acolo sus, pe lampă, dom' locotenent. Şi Micuţul arătă cu degetul două muşte încălecate pe abajurul becului din tavan.
— Idiotule! mârâi locotenentul. Repetă ce am spus!
Micuţul luă poziţia de drepţi, abandonând contemplarea muştelor.
— Dom' locotenent a zis că e o zi măreaţă.
— Bine. Dar de ce e o zi măreaţă?
Huiduma îl privi cu un aer năuc, aproape se auzeau scârţâind rotiţele creierului său.
— Ei bine? întrebă, sec, ofiţerul.
Chipul Micuţului fu iluminat de o subită inspiraţie:
— E o zi măreaţă pentru că avem învoire până la noapte, şi ziua-i lungă.
— Cretinule! urlă locotenentul şi-i cârpi o pereche de palme.
După ce-i reveni calmul, „Călugăriţa" îşi reluă discursul:
— Camarazi, vă ordon să simţiţi până-n străfundul sufletului vostru emoţia acestei măreţe zile! Dacă există vreunul care să n-o simtă, îi voi administra o asemenea chelfăneală încât fundul lui va frige atât de tare că se va putea face omletă pe el! Sper că m-aţi înţeles, brutelor? — Îşi potrivi stiletul de paradă. — Führer-ul nostru, de Dumnezeu binecuvântat, Adolf Hitler, a îngăduit unor nenorociţi ca voi să-l votaţi şi mi-e greu să-mi închipui că, aşa tâmpiţi cum sunteţi, v-aţi putea gândi să votaţi pe altcineva!
Toată gaşca, inclusiv comuniştii şi social-democraţii, am răcnit de trei ori „Heil!". Apoi, primul din flancul drept fu chemat la masă. Locotenentul îi vârî un creion între degete şi-i arătă buletinul:
— Pui o cruce aici!
Unul după altul, fiecare dintre noi se prezentă la masă şi totul merse ca pe roate până veni rândul Micuţului. Tulburat şi zăpăcit de ceea ce se întâmplă, brontozaurul nostru puse cruciuliţa altundeva. Unde? N-am aflat‑o niciodată. Cert e că locotenentul Pötz a explodat mai ceva ca o bombă:
— Înaltă trădare! Porcule! Te mănânc de viu!
Micuţul fu expediat pe sub paturi şi pe dulapuri, primi trei plantoane peste rând, după care întreaga grupă a fost pedepsită cu o oră de instrucţie.
Seara, comandantul de companie l-a condamnat pe Micuţul la paisprezece zile de carceră pentru că întinase onoarea companiei.
— Dacă ar fi să capeţi ceea ce meriţi, te-aş trimite cu un şut în fund direct în faţa plutonului de execuţie! şi scuipă la picioarele huidumei. Eu însă îndrăgesc oamenii şi animalele, aşa că scapi numai cu carcera.
Comandantul de batalion a transformat pedeapsa în trei luni de închisoare cu lanţuri la picioare.
— Şi dacă te pune dracul, malacule, să ieşi la raport la comandantul de regiment, te paşte Tribunalul militar. Doamne, ce rău îmi pare că nu mai suntem în evul mediu! Singura ta şansă, bivole, e să ceri executarea imediată a pedepsei!
Zece minute mai târziu, Micuţul era la pârnaie şi timp de trei luni s-a tot întrebat unde te pot duce voturile liber exprimate!

Bătrânul se apropie de noi cu mersul său legănat, atât de caracteristic, şi ordonă pe un ton sec:
— Grăbiţi-vă cu înţolitul în hanţele lui Ivan şi pregătiţi cele două T-34. Plecarea într-o oră!
N-au fost nici surle, nici tobe, pur şi simplu am dispărut, cenuşii şi trişti. Muţi, comandanţii de car ne priveau de la înălţimea turelelor. Bătrânul ridică o mână în semn de adio şi cu asta se încheie totul.
— N-o să-i mai revedem niciodată, spuse un locotenent de la compania a 4-a. Dacă Ivan pune mâna pe ei, urmează ştreangul în cinci minute, iar dacă încearcă să se întoarcă în liniile noastre în uniformele pe care le poartă şi cu T-34-urile astea, se va trage în ei ca în ciori.
Şi scuipă cu amărăciune.
— Iarăşi suntem în rahat! comentă Micuţul, încercând să lărgească, folosind talpa cizmei, căciula prea strâmtă.
Tancul trudea din greu urcând panta, şenilele scrâşneau, ţevile de eşapament împroşcau scurte flăcări albastre. Porta acceleră. Mugetul motorului se repercută de coastele munţilor. Barcelona-Blom, care, de regulă, nu se gândea decât la livada sa de portocali pe care-o va avea după război, deschise unul din obloane şi scrută noaptea. crivăţul aduna peste tot troiene uriaşe.
— Munţi şi iarăşi munţi.
— Da, iar printre ei, Ivani şi iarăşi Ivani, completă Bătrânul.
— Am şi trecut de liniile lor? se interesă Porta, ambalând motorul.
— Demult, murmură Bătrânul, sprijinindu-şi fruntea de rama de cauciuc a periscopului şi străduindu-se să străpungă noaptea prin sticla groasă, armată cu sârmă de oţel.
— Barem să nu nimerim peste mine! gândi el cu glas tare.
Legionarul chicoti, sarcastic. Micuţul renunţase să mai lărgească prea-strâmta căciulă, pe care de altminteri o şi expediase în decor, şi acum trona cu melonul gri pe căpăţână, melonul care, alături de jobenul galben al lui Porta, provocase nenumărate accese de turbare diverşilor superiori.
— Băi Legiune, zise el ajustându-şi melonul, crezi c-aş putea intra în grădina lui Allah? Ştii, cu religia nu m-am descurcat niciodată prea bine.
— Închină-te şi roagă-te lui Allah şi el te va ierta, îl povăţui Legionarul.
— Nici un fel de iertare pentru gorila asta! izbucni Porta. Fărădelegile lui depăşesc chiar şi puterea lui Allah!
— Dacă s-ar întâmpla aşa ceva înseamnă că şi SS Himmler şi-ar găsi acolo adăpost, ceea ce e cu neputinţă! Allah n-ar trebui să accepte aşa ceva!
— Destul! le-o reteză Legionarul. Puţin îi pasă lui Allah de nişte jigodii ca voi, dar asta nu înseamnă că nu-i datoraţi respect.
Strigătul înăbuşit al Bătrânului ne trezi la realitate şi într-o clipită redevenirăm ceea ce eram: fiare. Porta frână brutal şi izbuti să nu dea peste o coloană de infanterişti sovietici. Soldaţii agitară braţele, strigară ceva acoperit de duduitul motorului, apoi dispărură îndărătul nostru, înghiţiţi de vârtejurile de zăpadă stârnite de şenile.
Spre marea noastră uşurare, apăru şi celălalt tanc, învolburând la rîndu-i zăpada, nimeni nu găsise nimic suspect în apariţia acestor două T-34 cu stea roşie pe turelă.
Glasul Bătrânului răsună, alterat, în căşti:
— Păstrează distanţa între vehicule.
Celălalt tanc încetini, deveni o umbră, apoi pieri în noapte, doar paraziţii din căşti îi mai trădau prezenţa.
— Dora unu către Dora doi, şoptea Bătrânul prin laringofon. Unghi de marş 216, viteza 30, indicativ 16. Terminat.
Paraziţii dispărură.
— Crăp de frig, am gemut.
— Dă-te jos şi fă un cros pe lângă noi, mă luă peste picior Porta. Ai putea chiar striga „Heil!" Atunci să vezi ce cald o să ţi se facă!
— N-aş zice că-i o plăcere să rulezi aşa, printre Ivani, făcu Julius Heide, scuturându-se. Dacă ar bănui ceva...
— ...s-ar termina cu noi în doi timpi şi trei mişcări, îi continuă Bătrânul gândul. Şi nimeni pe lumea asta nu le-ar putea reproşa că ne-au căsăpit: încălcăm cu neruşinare legile războiului.
— Şi atunci, de ce n-am zis nu? strigă Micuţul. De fiecare dată când m‑au înhăţat cei de la Kripo, de tot atâtea ori au pretins că am încălcat legea!
— Pentru că, dacă refuzam, tot ştreangul sau glonţul ne aştepta: neexecutarea ordinului pe câmpul de luptă.
— Nu mai pricep nimic, făcu, îmbufnându-se, Micuţul.
— Atunci execută şi nu mai pune întrebări! conchise Legionarul.
Întreaga noapte am rulat pe drumuri troienite, înfundându-ne în zăpadă şi patinând. Brusc, Bătrânul scoase un strigăt îngrozit.
— Ce s-a mai întâmplat? mugi Micuţul.
Nu-i răspunse nimeni, doar Legionarul avu un râs amar:
— Sfârşitul, băieţică, asta s-a întâmplat.
— Pregătiţi-vă de luptă! ordonă Bătrânul.
— Zi-i mai degrabă de un corp-la-corp! rectifică Porta frânând.
Legionarul armă pistolul-mitralieră, eu înhăţai o grenadă, Barcelona îşi lipi ochiul de ocularul periscopului. În lumina palidă a zorilor ce abia mijeau se distingeau contururile imprecise ale unor tancuri oprite pe un drum lateral. Lângă blindatul nostru se agita un tip, probabil un ofiţer, care răcnea ceva în ruseşte. Bătrânul întredeschise chepengul şi-i răspunse, amestecând alandala cuvinte letone, ruseşti şi lituaniene. Între timp, apăru şi cel de-al doilea T-34, care frână cu întârziere şi ne tamponă zdravăn. Ofiţerul se porni pe înjurături şi, har Domnului, în limba lor sunt destule.
— Luaţi-vă după tancurile care vin! ordonă el, sărind pe blindaj.
Era un ofiţer din trupele NKVD, poate chiar un comisar, cu o căciulă albă de blană şi petliţe verzi a căror simplă vedere ne îngheţă sângele în vine. Bătrânul, cu capul scos din turelă, încerca să se înţeleagă cu el în vorbirea lui stâlcită.
— Eşti din ţările baltice? îl întrebă rusul.
— Îhî!
— Se vede după cum vorbeşti. După victorie, să faci bine şi să înveţi limba noastră cumsecade!
Ne nimerirăm în capul unei lungi coloane de tancuri. Peste tot enkavedişti în uniformă, care zbierau şi se agitau, străduindu-se să pună în mişcare coloana.
— De unde dracu veniţi? întrebă ofiţerul enkavedist, oferindu-i Bătrânului tabachera sa cu mahorcă.
Bătrânul îndrugă ceva în legătură cu o misiune specială — ceea ce nici măcar nu era o minciună —, dar, spre fericirea noastră, atenţia comisarului se concentră asupra învălmăşelii care se produsese pe şosea şi care bloca înaintarea. Sărind de pe blindaj, se îndreptă în fugă spre agenţii de circulaţie, cerând prioritate pentru cele două tancuri ale noastre, de fapt pentru el, deoarece era în mod vădit grăbit şi noi îi slujeam drept mijloc de transport. Răcnetele lui, înjurăturile şi ameninţarea cu Siberia dădură rezultatul scontat şi ni se făcu loc.
— Mai repede! Mai repede! comandă el, sărind la loc pe blindaj.
Pe drum, îl complimentă pe Porta pentru modul magistral în care conducea mastodontul de oţel şi-l întrebă pe Bătrânul dacă, la o adică, n-ar vrea să i-l cedeze ca şofer. Bătrânul îi promise că va vorbi cu comandantul unităţii noastre. După vreun sfert de ceas, comisarul, care îngheţase bocnă stând afară, a cerut să i se facă un pic de loc în interior. Bătrânul se înghesui în Heide şi prin chepengul deschis apărură cizmele cu carâmbi lungi ai ofiţerului, apoi ateriză şi el cu un „buf" sonor pe planşeul de oţel.
— Ce bordel mai e şi aici! exclamă el, dând un şut raniţei Micuţului. Aveţi ceva vodcă, pui de căţea?
— Este, răspunse Bătrânul, întinzându-i bidonul.
La următoarea răspântie, alt baraj. Un sergent din trupele NKVD ne cere parola.
— Papali turnant nad rekoi, răspunse prompt comisarul „nostru".
— Tancurile fac parte din Regimentul 67 Blindate? îl chestionă sergentul
— Niet, răspunse comisarul. Misiune specială.
Sergentul ne rugă să aşteptăm, fiind vorba de o misiune specială, trebuia să raporteze şefilor săi.
— Ei fir-ar să fie! înjură comisarul, sărind din turelă. Ne grăbim!
Bombănind, se luă după sergent şi se îndreptă spre un brad, sub care un maior, tot de la NKVD stătea de vorbă cu alţi câţiva ofiţeri. L-am văzut pe comisar prezentându-şi actele, maiorul izbucni în râs şi-i spuse ceva comisarului, arătând spre un automobil tras puţin mai încolo. La rându-i, comisarul râse şi el, era clar că i se propusese un mijloc de locomoţie niţel mai confortabil decât un T-34.
Sergentul reveni şi-i întinse Bătrânului câteva foi de hârtie.
— Iată noile ordine de liberă-trecere. Pe alea vechi le puteţi rupe. Se pare că ticăloşii de fascişti s-au strecurat cu nişte tancuri în spatele liniilor noastre, dar le venim noi de hac! D-aia se şi schimbă liberele-treceri şi parolele. Aveţi cumva un strop de vodcă?
Bătrânul întinse bidonul Micuţului. Conţinutul dispăru fulgerător, mai abitir ca roua dimineţii sub razele soarelui de vară. Sergentul icni mulţumit şi zgomotos.
— Iată şi noua parolă pe care nici un neamţ n-o va putea rosti cum se cuvine şi pe care voi, balticii, ar fi bine s-o pronunţaţi corect fiindcă la cea mai mică zbârceală se trage fără somaţie. Reţineţi: Rastvetali iabloni i gruşî. Răspunsul e: Şumnaia uliţa. Sper că ştiţi că asta-i strada pe care e sediul NKVD-ului din Tomsk! Nici un neamţ n-are de unde şti chestia asta. Cu un chicotit răutăcios, se căţără pe blindaj ca să-i explice Bătrânului itinerariul: Te îndrepţi în direcţia Sadovoie, dar nu intri în localitate că acolo-i toată divizia a 14-a. O iei spre sud, către Krasnoie. Kommandatura de acolo îţi va da noua parolă. Te prezinţi apoi la unitatea specială din Elisa, unde ţi se va încredinţa ce o să ţi se încredinţeze. Panimaieşi, tavarişci?
— Îhî, mormăi Bătrînul.
Amicul de la NKVD ne făcu semn să-i dăm drumul.
Ore în şir am rulat către sud, căutând să ocolim toate aşezările ivite în cale, ne-am încrucişat, de câteva ori, şi cu coloane în marş, dar nimeni nu ne-a cerut vreodată parola. Pe seară, am ajuns în inima munţilor. Tancurile au fost camuflate sub crengi de brad, atât de iscusit încât nu le vedeai de la un metru. Bătrânul ridică antena staţiei radio şi stabili legătura cu statul-major al Corpului de armată. Ordinul nu întârzie:  „Misiunea continuă în direcţia Tuapse".
— Tuapse? făcu Bătrînul, strângându-şi calabalâcul. Zău că ştabii noştri nu duc lipsă de imaginaţie!
— Dac-am avea bafta să dăm peste un bordel al tătucăi, ce faptă bună am putea face, se lăsă Micuţul pradă visării.
— Şi cam ce faptă bună ai putea face? îl întrebă batjocoritor Barcelona.
— Să aducem bietelor fete un pic de fericire. O partidă de craci în aer cu Micuţul e mai ceva decât sărutatul inelului Prea Sfântului Papa de la Roma pentru un credincios.
— Încetează să mai amesteci lucrurile sacre cu porcăriile tale! se stropşi Legionarul. Ţi-am mai spus-o o dată! Priceput?
— Da' n-am zis nimic de Allah al tău, băi şarpe al nisipurilor!
— E acelaşi lucru. Există un singur Dumnezeu, chiar dacă poartă nume diferite. Bagă-ţi asta în căpăţână şi să nu te mai aud hulind!
Heide, nazistul fanatic, deschise gura să riposteze, dar, întâlnind privirea aceea specială a Legionarului, preferă să tacă. O ştiam şi noi şi destui purtau pe trup diverse cicatrice făcute de pumnalul micului caporal în cadrul unor discuţii pe teme religioase. Nimeni nu-l uitase pe SS-istul care trăgea la ţintă într-un crucifix. Legionarul îi tăiase beregata de la o ureche la alta, după care, ca de obicei, dăduse vina pe partizani.
Duduind din uriaşele lor motoare, tancurile porniră spre sud-vest.
— Carburantul e pe terminate, anunţă Porta.
— Asta-i bună! sări imediat Micuţul. Doar n-o să mergem pe jos. Maică Prea-Curată din Kazan! Am bătături şi sufăr de hemoroizi!
Bătrânul aruncă, batjocoritor:
— Nu uita să le-o spui şi celor din escortă când te vor încolona direcţia minele de plumb din Ural!
Mânaţi din urmă de nori burduşiţi cu zăpadă, am reluat marşul spre apus. Munţii deveneau tot mai abrupţi, mai sălbatici. Drumul, care pe hartă apărea ca o şosea largă, se îngusta întruna, mastodonţii de oţel patinau pe poleiul format şi era nevoie de întreaga măiestrie a mecanicilor noştri conductori, Porta şi Steiner, ca să nu se rostogolească în prăpastie. Sticla vizoarelor se acoperise cu un strat gros de gheaţă, trebuia să mergem cu obloanele deschise, dar crivăţul spulbera în asemenea hal zăpada că nu vedeam nici măcar unde se termină ţeava tunului.
Pe neaşteptate, tancul condus de Steiner derapă şi se propti cu botul în coasta muntelui. Am coborît cu toţii şi l-am prins cu două cabluri zdravene de oţel de tancul nostru. La prima tracţiune, cele două cabluri, groase cât braţul, s-au rupt ca şi cum ar fi fost o biată sforicică. Atunci, am recurs la lanţul cel mare. Treptat, tonele de oţel au prins să se aşeze pe direcţia dorită, dar, brusc, vehiculul lunecă şi nu se opri decât pe buza prăpastiei, mai, mai să tragă şi tancul nostru după el.
Steiner sări din maşină, înşfăcă un baros cât toate zilele şi se apucă să bată în disperare cu el în cârligul de remorcare. Ni s-a tăiat pur şi simplu respiraţia când am văzut că şi tancul nostru e tras spre genune. Porta a accelerat brutal, jerbe de scântei au ţâşnit de sub şenile, dar exact în momentul în care credeam că totul e pierdut, cârligul a cedat şi tancul lui Steiner s-a prăvălit, cu zgomot sinistru, în vidul negru, ducând cu sine, coşciug de oţel, pe micul Müler, radistul-mitralior. De ce nu părăsise şi el blindatul? Nimeni n-ar fi putut-o spune...
— Cât carburant mai avem? a întrebat Bătrînul.
— Cât să spălăm în el izmenele Micuţului, răspunse Porta.
— Păi, atunci sunt câteva sute de litri, interveni Heide. Izmenele Micuţului sunt mai împuţite decât o groapă de vidanjare!
— Încetaţi cu tâmpeniile voastre, se stropşi Bătrânul. Vreau să ştiu exact câtă motorină ne-a mai rămas!
— Joja e la zero. Hai să zicem c-ar mai fi vreo cinci litri pe fundul rezervorului, comunică Porta.
— Stingerea-a-a! psalmodie Heide, imitând trompetul şi aruncând un bulgăre de zăpadă în prăpastie.
— Bine, decise Bătrînul. Îi facem vânt în prăpastie. Demontaţi închizătoarele tunului şi ale mitralierelor, luaţi tot ce poate fi transportat şi amintiţi-vă că muniţia e mai preţioasă decât vodca! Sunt vreo cinci, şase sute de kilometri până la poziţiile germane.
— Ai stofă de sportsman! se hlizi Porta. Un fleac de plimbărică de cinci, şase sute de kilometri!
Şi se porni să fredoneze:

„Sunt o păsărică plimbăreaţă,
care zburdă-n voia ei..."

— Am bătături! se tângui Micuţul.
— Gura! porunci Bătrânul. Dacă vă ordon s-o faceţi pe pifanii e pentru că asta-i singura şansă de a ajunge la ai noştri.
— Ne-au şters demult din controale, fii sigur, convinşi că ne legănăm cu toţii atîrnaţi de o cracă, spuse în silă Heide.
Legionarul aruncă prin oblonul frontal raniţa sa şi trei pistoale-mitralieră şi se uită la Porta care se sprijinea de blindaj.
— Facă-se voia lui Allah, murmură el.
Tancul fu golit de tot ce putea fi necesar, după care Porta puse levierul schimbătorului de viteză în poziţia „marşarier", blocă acceleraţia şi sări afară cu sprinteneala unei maimuţe. Peste câteva clipe, colosul cenuşiu dispărea în prăpastie.
— Hai, eroilor, direcţia vest, spuse râzând Steiner şi-şi aruncă pe umăr Schmeisser-ul. Nu mă simt deloc la mine acasă în pustietăţile de-aici.
— Ce departe e Reeperbahnstrasse, numărul 26, murmură Micuţul. Maică Precistă, cât e de departe...
— Da' ce-i acolo de-i duci aşa dorul?
— Un bordel nemaipomenit cu nouă corvete durde şi ţâţoase. Slujeam acolo pe post de om-sandvici, racolam turiştii. Ce timpuri minunate!...
Cu priviri nostalgice, gorila urmărea sarabanda fulgilor de nea.
— Dacă asta te-ar putea consola, îl luă Legionarul peste picior, până la Irkutsk e şi mai departe, în schimb şansa de a ajunge acolo e mai mare decât la bordelul tău.
Pe seară, ne-am oprit să ne mai tragem sufletul.
— Ce viaţă de rahat! făcu Micuţul, scoţând din buzunar un pachet de mahorcă. Era unul din acele pachete turtite pe care le primeau soldaţii sovietici.
Cei care n-au făcut niciodată parte dintr-un comando, cei care nu s-au simţit părăsiţi şi, uitaţi în spatele liniilor inamice, aceia nu-şi pot da seama de valoarea acestei mahorci atât de hulite în alte împrejurări. Neomenescul frig e dat uitării, piere foamea care-ţi răscoleşte maţele, mădularele nu mai sunt ca de plumb... stai în zăpadă, bine proptit pe picioare şi tragi adânc în piept fumul puturos... Din timp în timp, câte un oftat de plăcere, un zâmbet care mijeşte... Avem mahorcă şi suntem liberi! Încă nu-i totul pierdut!
Porta se înviorase de-a binelea. Bidonul cu vodcă trecea din mână-n mână, râgâiam şi scuipam în prăpastie, văzută prin volutele de fum, situaţia nu mai părea atât de disperată.
— Ăia cinci sute de kilometri îi facem în doi timpi şi trei mişcări, se împieptoşă Barcelona. Cel mai mişto însă ar fi să găsim un hogeac de-al lui tătuca şi să aşteptăm acolo sosirea băieţilor lui Churchill.
— Ce ziceţi, o să-i spânzure pe Adolf şi pe Himmler de Poarta Brandenburg? se interesă Micuţul.
— Pentru nişte jigodii ca ei e bună şi o cracă din Grădina zoologică, ripostă, Steiner.
Mergeam şi sporovăiam la nesfârşit despre ce-o să fie după război şi despre proiectele noastre, amestec ispititor de golănii şi răzbunări. În cea de-a şasea zi am scăpat de munţi şi am dat de câmpie. În faţă păşeau Bătrânul, Steiner şi Barcelona Blom. Porta, Legionarul şi Micuţul rămăseseră mai în urmă şi se certau pe un codru de pâine, ultimul de altfel. Eu mă băgasem după un mărăciniş şi mă odihneam.
Brusc, răsună un strigăt, sfâşiind tăcerea ca o lamă de pumnal, un strigăt căruia dacă nu-i dădeai imediat ascultare, urma, invariabil, rafala:
— Stoi! Kto tam?
Am sărit cu toţii în picioare, nevenindu-ne să credem ochilor.
Coborând coasta unui deal, se îndrepta în goană spre noi o sanie lungă, trasă de câini, erau acei câini siberieni, mici şi îndesaţi, capabili să alerge la nesfârşit. Sania efectuă un viraj larg în jurul Bătrânului, al lui Steiner şi al lui Barcelona, la fel de nemişcaţi ca nişte oameni de zăpadă.
— Stoi! Kto? strigară doi soldaţi cu petliţe verzi, în cojoace albe, cu picioare la fel de scurte ca şi cele ale câinilor. Schiuri, câte o balalaică de-a curmezişul pieptului, nelipsitul bici din fâşii de piele, denumit nagaika, prins sub epolet de o jurubiţă de culoarea spanacului.
Gestul de a cere actele la control e acelaşi pretutindeni, chiar şi-ntr-o stepă viscolită din Caucaz.
Unul dintre enkavedişti rămase în acoperire, cu arma aţintită spre noi. Celălalt se apropie. Câinii se culcară în zăpadă, cu limbile scoase, suflând aburi pe nări.
Rămăseserăm cu toţii ca hipnotizaţi. Aşa cum ne aflam, era imposibil să tragem fără riscul de-ai răni pe cei trei camarazi. Singur Legionarul, călit în atrocele lupte dintre dunele şi munţii nord-africani, se pricepu ce să facă, invizibil, aidoma cobrei şerpuind spre prada ochită, el se apropie de cei doi sovietici. Iată-l ajuns. Se ridică brusc într-un genunchi, cu pistolul-mitralieră pregătit, şi fluieră printre dinţi cuvântul cel mai temut în această ţară:
— Stoi!
Cei doi enkavedişti se răsuciră pe călcâie, fixând înspăimântaţi uriaşa cicatrice care brăzda obrazul Legionarului.
— Mes amis, pentru voi războiul s-a terminat!
Schmeisser-ul răpăi scurt. Unul dintre sovietici se prăbuşi, fulgerat pe loc, celălalt dădu să fugă, dar baioneta Micuţului îl ajunse din urmă împlântându-i-se între umeri.
Bătrânul se repezi spre câini, îl înşfăcă de ham pe înaintaş şi-l sili să rămână culcat, la început nervos, mârâind şi încercând să muşte, fiorosul dulău se potoli treptat.
Sania era plină de alimente şi muniţii. Dădurăm şi peste două canistre cu vodcă. Cât ai bate din palme, cei doi morţi fură dezbrăcaţi la piele, plăcuţele de identitate smulse de la gât şi în cele câteva minute cât ne mai foirăm, aranjându-ne lucrurile în sanie, cadavrele lor erau de acum îngheţate bocnă.
— O-ha! răcni Bătrânul, plesnind din nagaikă.
Câinele-înaintaş scoase un urlet prelung şi sania se smulse din zăpadă.

Îi spuneam „Profesorul". Era norvegian, student la Oslo, şi se angajase voluntar în Waffen SS. Nici unul dintre noi nu-l putea suferi. Porta zicea că e un trădător scârbos, ca toţi cei care pactizaseră cu SS-ul şi că, odată revenit acasă, va fi spânzurat de primul copac de pe Gülbrandsdal, bulevardul principal din Oslo.
Bătrânul, în schimb, protesta, zicând că, înainte de a condamna pe cineva, e nevoie să cunoşti motivele pentru care a făcut ce a făcut şi că, poate, „Profesorul" avusese motivele sale.
— În cazul ăsta, a făcut-o din tâmpenie, nu se lăsă Porta, iar tâmpenia trebuie pedepsită.
— Ho-ho, se amestecă Micuţul, simţindu-se vizat, ia-o mai uşor!
Ciudat mai era şi acest student din Oslo! Optase pentru cauza lui Hitler şi avusese naivitatea să creadă că poate spune adevărul despre metodele celor din SS! Cât ai zice peşte, s-a şi trezit într-un KZ. iar de aici, direcţia regimentului disciplinar de PU şi batalionul de marş. Micuţul i-a propus chiar să-i împrumute pistolul ca să se poată sinucide mai comod.
M-am apropiat de el — avea ochii încercănaţi şi obrajii supţi — şi m-am apucat să-i vorbesc în daneză, limbă apropiată de norvegiana lui. S-a bucurat nespus şi mi-a mărturisit că se simte condamnat şi că scadenţa e pe undeva, pe-aproape. Am dat, nepăsător, din umeri. Erau atâţia pe care-i aştepta moartea peste o oră, peste o zi, peste o săptămână... Regimente întregi! Ce mai conta un voluntar norvegian?

ZĂPADĂ, CÂINI ŞI VODCĂ

De fiecare dată când Micuţul cădea în zăpadă, imensitatea stepei se cutremura de fioroasele sale înjurături, „Profesorul" era la capătul puterilor, chiciura aşternută pe lentilele ochelarilor îl făcea de-a dreptul orb, faţa i se prefăcuse într-un soi de fulg mare şi vineţiu, schiurile îi scăpau din legături, plângea convulsiv, cu sughiţuri.
— Voluntar SS! îl batjocorea Porta, nu asta ţi-ai dorit? Mai ai un pic de răbdare şi vin ei, enkavediştii, să-ţi înţepe niţeluş bucile cu baioneta! Până la Kolâma sunt încă 8 000 de kilometri, destul cât să înveţi cum se merge pe schiuri! Şi râsul său răutăcios se pierdea în vâjâitul furtunii.
Subofiţerul Julius Heide alerga pe lângă atelaj şi-l tot întărâta pe câinele-înaintaş, acesta, o fiară de culoare galben-ruginie, nu părea să nutrească sentimente mai tandre, mârâia, încerca să-l înhaţe de picior şi, neizbutind, îşi înfigea colţii în propriul ham.
— Pocitanie! urla Heide. Hâr! Hâr! Muşcă! A-a, nu pricepi nemţeşte? Ciortova sabaka hâr-hâr! Acum ai priceput?
Heide lungi pasul şi reuşi să depăşească atelajul. Câinele se încordă în ham, viteza spori, acum, între oameni şi animale nu mai era nici o diferenţă: şi unii, şi alţii, la fel de îndărătnici, la fel de înrăiţi.
Heide trăgea cu coada ochiului la câinele galben:
— Javră ticăloasă! Ţi-ar plăcea să-l muşti pe Julius. Află, cotarlă, că Julius îi urăşte pe jidani, câinii şi zăpada. Băgat la tărtăcuţă? Sunt Julius Heide, subofiţer tanchist, ucigaş cu simbrie la stat şi urăsc întreaga lume, lumea asta de căcat!
În aceeaşi clipă se împiedică şi căzu. Dulăul scoase un urlet prelung, triumfător parcă, se avântă şi mai tare, înverşunându-i şi pe ceilalţi. Sania porni ca din praştie.
Rămas o clipă în zăpadă, Heide sări în picioare şi se repezi după câinele-înaintaş.
— Stai, potaie nenorocită, stai că-ţi vin eu de hac! Nu scapi tu de Julius Heide, Unteroffizier, coloana vertebrală a armatei!
Bătrânul, plesnea din când în când din nagaikă:
— Ho-ho! striga el. Ho-ho! şi câinii fugeau din răsputeri, trăgând după ei sania greu încărcată.
— M-am săturat!
Gâfâiam, alergând în rând cu Porta.
— Atunci, culcă-te în zăpadă şi crapă! sună nemilosul său răspuns.
M-am apucat să număr paşii, fiecare făcea cam un metru, poate un metru şi ceva. Nu, mai curând un metru. O mie de paşi, un kilometru. În ritmul ăsta făceam un kilometru la fiecare opt minute. Am încercat să socotesc cât facem în douăzeci şi patru de ore. Dar în trei zile? Dar în cinci? Cădeam, mă ridicam, uitam, numărătoarea... În paisprezece zile ar trebui să ajungem la liniile germane.... dacă vor mai exista până atunci...
Din timp în timp, Bătrânul controla busola ca să ne menţinem pe direcţia nord-vest. Departe, departe de tot, era Marea Baltică, iar dincolo de ea erau Suedia şi Danemarca. Un bulevard luminat, vitrine scânteietoare, şi tu, cu o pălărie moale pe cap, te plimbi de colo până colo, cu ţigarea-n gură şi mâinile în buzunare! Numai imaginându-mi aşa ceva şi simţeam că mă umflă râsul, dar iată, privirea îmi lunecă spre camarazii mei: obrajii vineţi de ger, buze crăpate, căutături de fiare încolţite, furişate pe sub streaşina de oţel a căştilor. Şi râsul pieri înainte de a se fi născut.
Brusc, „Profesorul" scoase un ţipăt. I se rupsese legătura schiului şi fără schi era pierdut în zăpada asta afânată.
Bătrânul opri sania, se îndreptă de spate, îşi scoase mânuşile cu două degete şi se apucă să-şi îndese pipa. O făcea pe-ndelete, tacticos, grijuliu să nu risipească tutunul. Făcuse o haltă şi, pentru el, vârstnicul nostru comandant, haltă însemna o nouă pipă. Cu buricul degetului gros apăsă jăratecul din vatră, apoi zâmbi. Zâmbetul Bătrânului! Ne încălzea inimile, ne însenina privirile. De vreme ce Bătrînul zâmbea, însemna că amarul nu-i chiar atât de amar, că durerea nu-i chiar atât de dureroasă.
Micuţul se aşeză în zăpadă cu picioarele larg desfăcute. Fulgii se aşezau pe el şi semăna cu o căpiţă idioată, admiţând că există asemenea căpiţe. Istovit, Porta se sprijinea de marginea saniei. Heide se trântise cu burta în jos şi părea mort. Eu abia mă ţineam pe picioare. Legionarul se sprijinea de puşca sa mitralieră ca un cioban de bâtă şi se uita într-un fel ciudat spre răsărit. Barcelona şi Steiner urmaseră exemplul lui Heide. Ochii ne fugeau mereu spre Bătrânul, care fuma calm, rezemat şi el de sanie. Se însera.
Câinii se culcaseră cu botul ascuns între labe, înghesuiţi unul într-altul, bulgări de blană pe zăpada neatinsă.
— Luaţi-vă după câini, spuse Bătrânul, aţintind spre ei muştiucul pipei. Camarazii noştri cu patru picioare. Cunosc muzica şi ştiu ce e de făcut. Un câine de sanie nu moare niciodată de frig.
Ne-am apucat, aşadar, să scormonim zăpada ca să construim un iglu. Micuţul muncea ca un buldozer, cărând câte patru blocuri de zăpadă, când noi abia ne descurcam cu unul singur.
— Fir-ar să fie de viaţă! izbucni el. Uite-mă şi zidar! Mânca-i-ar lupii pe ruşi! Câteva blocuri îi scăpară din mâini şi, de furie, le strivi sub picioare. Ce-şi închipuie ei? C-o să-l facă marţ pe Micuţul? Şi, în momentul imediat următor, fu cât pe-aici să-i crape capul lui Heide cu lopata Linemann pentru că acesta îl luase drept cretin.
Porta se porni pe râs:
— Băi, apucaţilor, ce facem noi se cheamă sport! Cunosc barosani care ar plăti gras să se poată juca aşa în zăpadă!
Ideea unor domni bine, picaţi printre noi, îl înveseli, pe dată, pe Barcelona, dar intervenţia Legionarului îl potoli imediat.
— Nu auziţi nimic? spuse acesta, uitându-se mereu spre răsărit.
— Ce-i de auzit? întrebă Porta, răsucindu-se în aceeaşi direcţie, cu un aer năuc pe mutră.
— Ar trebui să auziţi, mârâi Legionarul.
Brusc, câinii îşi săltară capetele şi ciuliră urechile. Simţiseră şi ei acel ceva perceput de omul dunelor şi al nisipurilor.
Tăcuţi şi încordaţi, cu nervii întinşi ca nişte strune, ne întoarserăm cu toţii, scrutând, pe cât era posibil, stepa.
— N-aud nimic, făcu Barcelona. Ţi se năzare.
Neînvrednicindu-se să-i răspundă, Legionarul armă puşca-mitralieră, ca şi cum, dintr-o clipă într-alta, înaintea noastră avea să se materializeze primejdia. Câinii începură, şi ei, să scâncească. Săriseră în picioare şi se uitau în aceeaşi direcţie ca şi Legionarul. Acum, nu mai încăpea îndoială. Undeva, departe în stepă, se petrecea ceva deosebit.
„Profesorul" îşi mijea ochii săi de miop, ascunşi în dosul lentilelor bulbucate.
— Măcar de ţi-ai pune nişte pâlnii în urechi, poate aşa o să fii şi tu bun de ceva, şuieră veninos Steiner.
Norvegianul nu-i răspunse, se obişnuise, de când era la noi, să fie veşnicul ţap ispăşitor.
Privirea Bătrânului se aprinse deodată:
— Câini, spuse el în surdină. Băieţi, în trăgători, la douăzeci de metri în faţă. Tu, „Profesore", rămâi pe loc, dar să te ferească sfântul s-aud un câine lătrând. Voi, îngropaţi-vă în zăpadă, gata de luptă. Nu trage nimeni fără ordinul meu!
În câteva minute, eram perfect camuflaţi, cu armele pregătite. Fulgii care se cerneau de sus făceau camuflajul nostru perfect. Ca să fim descoperiţi, ar fi fost nevoie ca cineva să se împiedice de noi.
Acum îi puteam auzi. Lătrături de câini, strigăte. Apărură ca aduse de furtună, două sănii cu câte trei soldaţi pe fiecare şi douăzeci de câini în ham. Veseli, furioşi, sau poate doar beţi, surugii zăpezii scoteau răcnete prelungi, îmboldind câinii, care şi aşa fugeau din răsputeri. Ca nişte năluci, cele două atelaje trecură la numai patruzeci de metri de locul unde, necutezând nici măcar să respirăm, terorizaţi de gândul că javrele noastre s-ar putea porni pe lătrat, ne adăpostiserăm noi, gata să ucidem şi să fim ucişi.
Nu s-a întâmplat însă nimic, săniile dispărură — viziune fugară — tot aşa de brusc precum apăruseră.
— Dumnezeule, şopti Heide, scuturându-se.
— Îi rădeam cât ai zice peşte, mârâi Micuţul. Nu erau decât şase.
— Da, interveni, acid, Barcelona, dar fiecare din ei face cât cinci de-alde tine! E de-ajuns să zbiere „stoi!" şi-ai şi făcut în pantaloni!
— Ba, mie nu-mi e frică de nimeni şi nimic! se împieptoşă huiduma. Să încerce numai careva să mă împiedice să revin acasă! Am promis o cafteală straşnică la doi gagii şi, aplecându-se spre Barcelona, zise ameninţător: Micuţul nu-şi uită niciodată făgăduielile, înţelesu-m-ai, băi Suge-Portocale?
— Păi, nu ţi-am făcut nimic, tâmpitule! exclamă Barcelona.
— Ăsta-i norocul tău! Altminteri, adio livadă de portocali!
Viscolul se înteţea, acum nu mai sufla, ci urla, părând că se înverşunează împotriva noastră, a veneticilor. „Eu sunt însăşi Rusia, şuiera şi scrâşnea el, sunt Rusia şi o să vă nimicesc!"
Tăria vântului smulse de pe sanie diverse lucruri şi, cu plămânii gata, gata să plesnească, a trebuit să alergăm prin stepă ca să le adunăm. Cădeam, ne ridicam, le adunam de prin zăpadă şi iar cădeam, înjurând întregul univers.
— Aici ne lăsăm oasele, gemu Heide.
— Sunt istovit, istovit se văită „Profesorul".
— Cretinule! îl apostrofă Porta. Cin-te-a pus să aterizezi la SS-işti, în loc să rămâi dracului în Norvegia ta? Ai vrut război, băiatule, ai vrut să devii erou, să fii un meterez în calea bolşevismului! Te-o fi îmbrăţişat însuşi Quisling în persoană la plecare? Aşteaptă numai să revii, şi-ai să vezi cum te vor spânzura cu capul în jos!
— Nu vreau să revin, şopti „Profesorul".
— Atunci, Ivan va fi acela care te va spânzura. N-ai ascultat la radio „Glasul Moscovei"?
— Nu, ce spun? E interzis să asculţi posturi străine...
— Sfântă Fecioară! exclamă Micuţul, plesnindu-se peste frunte. Auzi dumneata, „interzis"! Păi, nu vezi unde-am ajuns!
Norvegianul clătină trist din cap:
— Crezi că am pierdut războiul?
— Asta o sper încă din 1939! Uite acolo, departe de tot — şi Micuţul arătă cu degetul spre nord —, bubuie mii de tunuri, destule ca să facă praf şi pulbere toată Armata a 6-a. Ba şi alte armate, exceptând un singur soldat. Ştii care va fi acela, unicul supravieţuitor?
„Profesorul" clipea înspăimântat.
— Nimeni altul decât Micuţul! Printre ruinele Cancelariei Reich-ului, eu voi fi acela care voi stuchi peste ciolanele înălbite ale eroilor istoviţi!
— Nici nu m-ar mira să se întâmple aşa, mormăi Bătrânul.
Nu după mult timp, un răcnet scos de malacul nostru ne atrase atenţia. Găsise ceva în zăpadă, şi acum scormonea de zor. Legionarul îi sări în ajutor şi de sub crusta albă apăru o mână, apoi o faţă vineţie, doi ochi ca albuşul unui ou răscopt, un rânjet sinistru. Dezgropăm astfel doi infanterişti germani, dintre care unul ne ameninţa cu mâna lui, parcă învinovăţindu-ne. Micuţul dădu un şut în mâna aia moartă.
— Să-l ia dracu'! Nu l-am văzut în viaţa mea!
— Vedeţi dacă n-are ceva în sacul de merinde! strigă Barcelona.
— Ba uită-te singur! Îmi dă fiori tipul ăsta care mă arată cu degetul!
Mai puţin delicat, Legionarul întoarse cadavrul cu faţa-n jos şi tăie cureluşa de care era prins un bidon. I-l întinse lui Heide, iar acesta mirosi conţinutul.
— Pute a vodcă. N-am chef, şi-i întinse bidonul lui Barcelona care deveni brusc alergic la alcool şi-l plasă Micuţului, care nici el nu vru să-l atingă. Porta îl amuşină cu precauţie, dar Legionarul i-l smulse din mână.
— Idioţilor! exclamă el, ducând bidonul la gură.
Fascinaţi, îi urmăream fiecare zvâcnire a omuşorului, aşteptându-ne, dintr-un moment într-altul, să-l vedem prăbuşindu-se fulgerat.
— Nu-i rău, zise crestatul, ştergându-se la gură. Nu-i vodcă, dar e fain şi te încălzeşte.
Bătrânul trase şi el o duşcă zdravănă. Atunci, Porta şi Micuţul se năpustiră asupra bidonului prins la centironul celuilalt cadavru, mai, mai să se ia la cafteală. Steiner îi scotoci prin buzunare, luând livretele militare şi desprinzând de la gât plăcuţele de identitate.
Mai încolo, ne strecurarăm în igluul pe care-l construiserăm, şi, îndesându-ne unul într-altul, după exemplul câinilor, adormirăm instantaneu, nepăsându-ne de protestele Bătrânului. Nu era nimeni dispus să vegheze.
— De ce să mai punem sentinele când avem doisprezece câini de pază? protestă Micuţul şi se băgă sub poala mantăii lui Heide. Parcă era un urs, gata de hibernare.

Subofiţerul Julius Heide era copil de proletari. Întreaga sa viaţă fusese un şir interminabil de şicane, constrângeri şi pedepse. La şcoală, învăţătorii nu-l înghiţeau, preotul îl punea în genunchi pe coji de nucă, taică-su îl croia cu ce-i cădea la îndemână.
Îşi începea ziua la patru dimineaţa, făcând curat şi spălând podelele la o brutărie. Din pricina asta, sosea la şcoală cam la un sfert de oră după ceilalţi, motiv pentru învăţător să-l tragă de urechi şi să-l dea veşnic ca exemplu negativ.
Aceste neîntrerupte brutalităţi îl făcuseră dur, neîncrezător în nimeni. Dintre noi toţi, era cel mai îngrijit îmbrăcat, oricât de crâncenă, de fioroasă ar fi fost lupta, nu-l vedeai altfel decât perfect pieptănat, perfect curat. Stătea ore în şir cu casca pe cap, dar când o scotea, cărarea era impecabilă şi nici un fir nu părea deranjat. În linia-ntâi, ca şi la cazarmă, ţinuta îi era ireproşabilă.
„Eleganţa, spunea el, îţi aduce securitatea şi consideraţia".
— Eşti mort după militărie, îl luă Porta peste picior, suflându-şi nasul cu degetele.
— Nu, îi răspunse Heide, e doar o chestie de tactică. Chiar şi la puşcărie, un ostaş îngrijit se bucură de mai mult respect. Unul îngălat e mai lesne pus la zid.
Povestea vieţii sale ne-a lăsat pe toţi cu gura căscată. Bătrânul s-a uitat lung la el şi a spus:
— Dintre noi toţi, tu eşti cel mai înverşunat, Julius. Tu nu trăieşti decât pentru răzbunare.

SCHMIDT CEL ROŞU

Făcuserăm o haltă. Frânţi de oboseală, câinii suflau din greu scoţând vălătuci de aburi din boturile lor deschise.
Barcelona încerca să mestece o bucată de pâine îngheţată, tare ca piatra. Bătrânul fuma în tăcere, aşezat pe tălpica saniei. Deodată, Julius Heide se porni pe vorbit.
Vorbea fără oprire şi, la început, nimeni n-a stat să-l asculte. Era un lucru atât de obişnuit ca cineva să se pornească pe spus fără ca cei din jur să ia seama la ce spune! De fapt, era nevoie de a-şi comunica sieşi ceva, şi nu cuiva anume, din pricina zăpezii, a spaimei, a morţii. Nu eram niciodată singuri, dormeam împreună, mâncam împreună, împreună ne căutam de păduchi, ucideam, ne lăsam ucişi... Până şi nevoile ni le făceam tot împreună fără sfială. Aşa şi cu Julius Heide, în clipa de faţă. Se adresa stepei, crenguţelor moarte şi ţepoase ale mărăcinişului, depărtării, neţinând seama de noi ca şi cum nici n-am fi existat.
— Babacul meu era un beţivan înrăit, spuse el, scuipând ca un tâmpit împotriva vântului. O butie fără fund! Doamne, cât mai putea suge! Porcul bătrân avea o centură a cărei cataramă înfăţişa o gagică goală şi un negru. O centură a naibii de lată cu care se încingea prinzând-o pe fata aia de negru. M-am întrebat adesea de unde şi-a procurat nenorocita aia de pafta, mai tare ca oţelul.
Heide privea spre apus. Ochii îi erau incredibil de albaştri şi limpezi, undeva, departe, ei zăreau un orăşel din Westfalia, negru de funingine şi o cocioabă infectă.
— Când era beat, bătrânu ne croia cu centura aia, dând ca un sălbatic şi, cum era aproape veşnic beat, bătăile astea se ţineau lanţ. Mama se ruga mult lui Dumnezeu şi, aşa cred, astea erau singurele sale clipe de bucurie. N-am ştiut niciodată ce anume cerea ea în rugile sale, pentru că abia le şoptea.
„Credeţi cumva că vă bat din pricina băuturii? zbiera babacul. Vă înşelaţi! O fac din datorie faţă de marea noastră Germanie, din nevoia de disciplină! Cel mai bine înveţi disciplina prin pedepsirea trupului cel păcătos!" După care, izbucnea în râs şi rostea de vreo sută de ori „trup păcătos".
Într-o bună zi l-au săltat nişte poliţişti şi, puteţi să mă credeţi, au avut grijă să-i aranjeze cum se cuvine „trupul cel păcătos". Mama l-a adus acasă, dar în ce hal! Toată carnea de pe el era numai vânătăi, verzi şi albastre. Plângea cu capul pe genunchii mamei. Ea şedea pe singurul scaun pe care-l aveam, un scaun şchiop de un picior, pe care-l înlocuisem cu o lădiţă, prea joasă, şi un teanc de ziare vechi.
Mama îl mângâia pe păr şi-l consola pentru bătaia primită la poliţie, mai apoi, s-au culcat să se consoleze în continuare, iar pe noi ne-au dat afară, deşi se făcuse târziu, nu ne privea cum aveau să se consoleze! De altfel, nu era prima oară când eram goniţi, aşa că şi de data asta ne-am dus în parc unde se înălţa un monument al Kaiser-ului. Un prea frumos monument, înfăţişându-l pe împărat în uniformă de cuirasier, călare pe un cal uriaş. O aveam în braţe pe surioara mea cea mică, abia de un an, care încă nu ştia să umble. Săptămâna asta o luaseră pe Bertha şi au dus-o la spital într-o ambulanţă Mercedes din cauza unei carii osoase. A murit peste cinci zile. Bătrânul a zis că se lasă cu o economie, pentru că ne puteam îmbrăca în ţoalele ei. Bertha era cea mai mare dintre noi, aşa că lucrurile ei se potriveau tuturora. Mai căpătase şi la spital câte ceva. Eu am dobândit pulovărul ei de lână, un pulovăr aproape nou! Doamne, ce bun şi călduros era. Îmi amintesc că i-am mulţumit lui Dumnezeu că a luat-o pe Bertha la el, în cer, unde-i atât de bine, iar eu m-am ales cu un pulovăr atât de călduros. Era singurul căruia mă pricepeam să-i mulţumesc.
Iarna a fost cumplită şi eu n-aveam altceva decât pulovărul. M-a pus dracu să fur un paltonaş, dar ce dandana a ieşit din treaba asta! Învăţătorul m-a bătut, inspectorul şcolar care se nimerise pe-acolo m-a croit şi el, iar pastorul, care era şi preşedintele comisiei de supraveghere a copiilor, mi-a cârpit o pereche de palme atât de zdravăn încât m-a expediat direct în vitrina în care-şi ţinea bibelourile şi alte marafeturi din porţelan. Din izbitură, s-au spart trei ceşcuţe, motiv pentru care am primit o nouă chelfăneală. Sfinte Sisoe, ce furios putea fi! O dată din pricina paltonului, dar, mai ales, din pricina ceşcuţelor. Zicea că sunt „veritabile"! (Heide se porni să râdă.) Auzi tâmpenie, ceaşca-i ceaşcă, cum adică să nu fie veritabilă? Cert e că s-a făcut atâta tămbălău pe chestia asta cu paltonul încât l-am aruncat dracului.
Unul din fraţii mei şi-a găsit scăparea în armată, ne-a scris o singură dată, trimiţându-ne şi o fotografie: el, cavalerist, într-o garnizoană de pe nu ştiu ce frontieră. De-atunci, n-am mai auzit nimic despre el, dar cred că a sfârşit într-un lagăr de concentrare pentru că era comunist şi n-a ştiut niciodată să-şi ţină gura. Trăncănea întruna despre victoria proletariatului şi alte asemenea năzbâtii. (Heide râse din nou amintindu-şi de naivitatea fratelui dispărut.) A mai fost şi fratele celălalt, Wilhelm, care s-a curăţat când vatmanul tramvaiului de pe linia 4 a descoperit că s-a suit în vagon fără bilet. Şi el, şi eu o făceam atât de des! Ba ne mai şi distram strigându-i vatmanului că-i un porc şi sărind apoi din mers, iar el n-avea cum să oprească şi să se ia după noi. În ziua aia însă, Wilhelm şi-a calculat prost săritura şi a nimerit pe şine, oamenii care au văzut s-au pus pe urlete de groază, dar când tramvaiul s-a oprit, în sfârşit, Wilhelm era făcut terci.
L-au adunat într-un lighean. Am sperat să-i pot moşteni saboţii, care erau noi, dar s-au dovedit prea mici pentru mine, călcâiul îmi stătea afară. Wilhelm era destul de pirpiriu şi sor-mea Ruth s-a căpătuit cu ce-a rămas de la el. Pentru Ruth, lucrurile s-au aranjat de minune: a fost cumpărată — adoptată, cum se zice — de nişte barosani din Linz. Taică-meu o bătea de-o snopea deoarece mititica plângea amarnic, nevrând să se despartă de noi. Până la urmă, de atâta bătaie, în ziua când au venit s-o ia, amărâta zâmbea cu gura până la urechi. Babacul o prevenise: „Ascultă, mucoaso, dacă nu te porţi cum trebuie când porcii ăia de capitalişti o să vină după tine, te agăţ de stinghia uscătorului de rufe şi te bat până nu mai rămâne nimic din tine".
Babacul a umflat cincizeci de mărci de la domnul cel bogat din Linz, care venise cu un notar, un ofiţer de poliţie, plus două tipese ultraelegante, numai blănuri şi pene de struţ. Astea urmau să fie martore că Ruth nu mai e a noastră. „Cât tămbălău pentru o mucea ca asta! a comentat bătrânu-meu. Dacă poftesc, pot să le fabric şi altele pe deasupra!" şi se porni pe râs, sub privirile năucite ale elegantei societăţi.
Cele cincizeci de mărci le-a cheltuit pe băutură şi când s-a întors era turbat rău. Karl şi cu mine ne-am ascuns în podul familiei Schultz, până să‑i treacă arţagul. Doamne, ce-a mai putut să urle! A încercat el să ne ducă, promiţându-ne marea cu sarea, dar cunoşteam placa şi am rămas acolo, sus, chiar sub vârtelniţa de vânt, urmărindu-l printr-o spărtură din acoperiş cum se roteşte ca un rinocer prin curticică. La un moment dat, s-a împiedicat de copaia cu rufe a doamnei Schultz şi a răsturnat-o. Madam Schultz a ţâşnit afară din casă cu o tigaie plină cu colţunaşi fierţi în ulei şi a proiectat-o drept în botul lui taică-meu. S-a încins o păruială de toată frumuseţea, până când s-a amestecat şi fiica lui madam Schultz, Eva, una care făcuse până atunci trei avorturi. Gagica dădea zdravăn, iar bătrânu-meu s-a apucat să zbiere: „Ajutor, poliţia"! până când a venit poliţia şi s-au reclamat reciproc, poliţia l-a umflat pe babac şi i-a tras un vajnic toc de bătaie, la înapoierea lui maică-mea şi cu noi am avut parte de unul dublu.
A venit şi ultima zi de şcoală. O zi minunată. De-a doua zi începea vacanţa. Nici nu vă puteţi închipui cât de fericit eram! Intrând însă în casă, am fost mirat că nu aud maşina de cusut a mamei, care la acea oră mergea, de regulă, din plin. Mama confecţiona un soi de plicuri din pânză colorată pentru calendarele de buzunar pe care diversele magazine le distribuiau clienţilor în chip de reclamă. În locul ţăcănitului maşinii am auzit un geamăt prelung, ca acela când o femeie naşte.
Heide ridică privirea spre cerul plumburiu din care se cerneau fulgi mărunţi de nea. Mângâia domol capul câinelui galben, mai să nu ne credem ochilor, dar fiorosul dulău îl lingea pe obraz, iar fiorosul Heide îl scărpina, tandru, după urechi.
— Maică Precistă, ce spaimă am tras când am auzit geamătul mamei! Primul imbold a fost s-o şterg, dar n-am îndrăznit. Poate era bolnavă! Am deschis uşa odăii, uşa a scârţâit îngrozitor, pesemne că babacul n-o mai unsese demult cu zeamă de tutun. Mama era întinsă pe salteaua dinspre perete. Aveam patru saltele, dar nu erau de ajuns şi Karl şi cu mine dormeam pe nişte saci vechi de cafea pe care-i şterpelisem dintr-o magazie. Erau grozavi sacii ăia şi, deseori, de când mă aflu pe-aici, le duc dorul. Ochii mamei semănau exact cu cei ai ucişilor pe care i-am văzut în fabrica aia din Kiev.
Am revăzut într-o clipită cadavrele din fabrică. Fiecare, cu câte o gaură de glonţ în ceafă, unele şi cu cea de ieşire la rădăcina nasului. Nu asta însă ne-a îngrozit, văzusem destule... Nu, ceea ce ne-a îngrozit au fost ochii: larg deschişi, halucinanţi, disperaţi. Am înţeles atunci cam ce putuseră resimţi victimele în ultima lor secundă de viaţă.
Era întocmai expresia pe care am desluşit-o şi în ochii mamei.
Privirea lui Heide se aţintise din nou spre norii vineţii, buhăiţi de zăpadă. Buzele erau o rană sângerie, din obrazul acoperit de chiciură nu se zăreau decât ochii, pe jumătate ascunşi de pleoapele tumefiate, urechea stângă, degerată, abia se mai ţinea.
„Tăticul o să se înfurie când o să se întoarcă", gemu mama. Abia respira şi răsuflarea ei şuiera ca un motor care stă să se înece. Năduşeala curgea de pe ea mai abitir decât de pe noi, în ziua când instructorul ne-a frecat ridichea, acolo, în spatele cazărmii de la Paderborn. Uite, de aici (Heide arătă rădăcina părului) curgeau adevărate râuri. Îi ştergeam sudoarea cu podul palmei, alungând muştele. Era o puzderie de muşte care roiau prin cameră, şi dintr-acelea negre care se lipesc de om, şi dintr-acelea verzi care stau numai pe putreziciuni. „Tata va fi mânios dacă mă găseşte zăcând şi nefăcând nimic", mi-a zis şi a dat să se ridice, dar n-a izbutit.
— Mama era foarte vrednică, n-am văzut-o niciodată stând de pomană, continuă Heide, scărpinând mai departe câinele galben pe după ureche. Băieţi, poate că sunt ăl mai ticălos din toată armata asta de osândiţi, un nime-n lume, beţivan, tâlhar, unul care nu face nici cât curul celui mai amărât dintre SS-işti, dar vă dau cuvântul meu de onoare că n-am văzut-o niciodată pe maică-mea pilită!
Roti de jur-împrejur o privire plină de mândrie, îşi frecă precaut obrazul, desprinse de pe el o coajă şi o dădu câinelui.
— Mama era dintr-o familie foarte onorabilă, tatăl ei, ca şi bunicul, de altfel, fuseseră brigadieri silvici. Aveau un apartament adevărat, două camere la etajul trei şi un pian maro, cu picioarele terminate în capete de lei, iar sub ele, role ca să poată fi mutat fără să zgârie parchetul. O adoram pe mama, ea ţinea toată păduchelniţa noastră: şi magherniţa, şi câinele, şi pisica, şi pe babac, şi pe noi, ţâncii. Mama nu ne-a bătut niciodată şi nici n‑avea trăscău ascuns prin closet, ca madam Schultz, ori în cuptorul de la aragaz, ca madam Hinzberg. Sâmbătă seara, asta din urmă se îmbătă atât de rău că nu-ţi venea să crezi că aşa ceva e cu putinţă, madam Schultz şi alelalte putori cu care locuiam în aceeaşi curte se îmbătau şi ele, dar nu chiar atât de tare. Se puneau pe cântat cântece porcoase şi râdeau de sălta cămaşa pe ele, noi, puştimea, ascultam pe la uşi, dar nu îndrăzneam să râdem, până nu le simţeam complet pilite. Odată, beţivanca aia de Hinzberg s-a dus de-a berbeleacul pe scară şi atunci să fi văzut înjurături şi râsete! Mama noastră nu se amesteca niciodată în gaşca lor, sâmbătă seara, ea scărmăna tot soiul de cârpe vechi ca să tragă din ele aţa necesară cusutului ciorapilor noştri, care, de fapt, erau numai o cârpitură. Nici nu îţi mai puteai da seama cum fuseseră ei de noi, dar, credeţi-mă, era o cârpitură pe cinste! Mama era foarte îndemânatică, cum e şi firesc pentru cineva care vine dintr-o familie bună.
Odată, babacul împreună cu madam Schultz au încercat s-o facă să bea, dar nu le-a mers. Cu mama nu ţinea figura! Babacu s-a ales cu o împunsătură de cuţit în coapsă, iar madam Schultz cu o sticlă-n cap. Era o plăcere să le vezi pe căzăturile astea două sângerând ca porcii. Sigur, mai încolo, mama şi-a încasat porţia, că, de, ordinea şi disciplina trebuiau menţinute.
Heide scuipă, iarăşi, contra vântului, se şterse înjurând şi mângâie tandru dulăul galben care-şi sprijinea capul pe genunchiul noului său prieten.
— Doamne sfinte, cât de mult o iubeam pe mama! Nu vă pot spune ce era în sufletul meu când, şezând pe jos, mă uitam la mama care suferea întinsă pe salteaua ei. Îi mângâiam mâna şi-i netezeam părul, exact cum fac acum cu animalul ăsta. Îi ştergeam fruntea. Făceam tot ce se poate face ca să arăţi cuiva că-l iubeşti. Mă străduiam din răsputeri să nu mă podidească plânsul, dar nu era uşor. (Heide zvârli în noapte bulgărele de zăpadă pe care-l frământase în palme, un bulgăre dur precum fierul.) Am adormit pe saltea, alături de mama.
M-am trezit în zori, când soarele abia trecuse de acoperişul grajdului din curte. Nu ştiu dacă vă este cunoscută senzaţia asta că între timp s-a petrecut ceva, ceva cumplit. Senzaţia asta am avut-o şi am ştiut imediat că acel ceva s-a întâmplat. Odaia era îngrozitor de tăcută. Lipsea un anume zgomot. Am rămas nemişcat, plimbându-mi privirea prin încăpere şi, deodată, mi-am dat seama că zgomotul pe care-l căutam era răsuflarea mamei. Mama nu mai respira. Am sărit în picioare şi m-am uitat ţintă la ea: „Mamă! am strigat. Mamă!" Avea ochii larg deschişi, dar ochii ei nu mai vedeau nimic. N-aveţi cum pricepe, aveam zece, ba nu, nouă ani, sunt şaptesprezece de-atunci. Între timp, am văzut atâţia morţi încât spectacolul lor nu ne mai impresionează, exceptând cazul când primim o misiune „specială" şi suntem nevoiţi să împuşcăm sau să spânzurăm pe careva. Sigur, cu aşa ceva nu te obişnuieşti niciodată pe deplin, dar, oricum, e mai puţin groaznic decât ce am trăit în acea dimineaţă lângă măicuţa mea moartă. O iubeam atât de mult...
Ne uitam, pe furiş, la Julius Heide. Şedea pe zăpadă, cu spinarea sprijinită de un troian care ne adăpostea de viscol, plângea şi ne istorisea o tragedie survenită în urmă cu mulţi ani, la mii de kilometri de aici, într-un orăşel minier, murdar şi afumat.
— Am fost atât de înspăimântat încât m-am azvârlit peste trupul ei ca s-o trezesc. Totul însă se isprăvise. Între timp a apărut şi babacul, beat criţă, şi, ca întotdeauna în asemenea ocazii, gata să muşte. Venise împreună cu Schmidt-cel-Roşu, de la mina numărul 3. De fapt, Schmidt-cel-Roşu nu mai era la mină, unde nici nu făcuse mulţi purici, acum, lucra la azilul de nebuni, unde-i caftea pe internaţi. „Hei, zbieră taică-meu, e ceva de haleală pe-aici? Unde-mi eşti, vrăjitoare bătrână? Auzitu-m-ai? Domnul şi stăpânul tău vrea să mănânce!" S-a poticnit de o găleată şi l-a apucat turbarea. La un moment dat, cei doi ticăloşi m-au văzut şi babacul, îndreptând un deget tremurător spre mine, a răcnit: „Tâlharule, uite, cu mâna asta o să-ţi trag un toc de bătaie de-ai să te scapi pe tine! Stai numa ca hoaşca aia să-şi ridice curul de pe saltea!" Şi, zicând asta, a dat cu piciorul în mama: „Scoală-te, vrăjitoareo! Azi nu-i duminică să tragi la aghioase!" Şi a mai lovit-o o dată. Suna ca atunci când tragi şuturi într-un burduf din piele de capră, umplut cu vin.
„Mama e moartă", i-am spus eu animalului. S-a uitat la mine, cu gura căscată, la fel ca şi Schmidt-cel-Roşu. Se uitau ca tâmpiţii, de parcă m-aş fi prefăcut în cal sau altă parascovenie. Schmidt văzuse destule chestii ciudate la el, la balamuc. Se zvonea chiar că a sugrumat doi furioşi care-l atacaseră pe paznic şi, dacă îi priveai lăboaiele, înţelegeai că nu i-a fost prea greu.
— Ce-nvârte la ora actuală Schmidt-cel-Roşu, se interesă Micuţul, pasionat de povestirea lui Heide.
— E gardian-şef la ospiciu şi se ocupă de incinerări. Se moare pe capete la ospiciu, toată lumea vorbeşte de chestia asta, chiar dacă-i gekados.
— Păi, de ce-i secret faptul că mor? Ce, dacă tu sau eu crăpăm, e vreo taină în asta?
— Nu-i acelaşi lucru. La azil li se face câte o injecţie, se numeşte „eutanasie".
— Dumnezeule mare! exclamă Barcelona. Chiar sunt ucişi nebunii?
— Da, o fac medicii, aparent e legal, dar strict gekados.
„Vrăjitoarele nu mor aşa, cu una, cu două!" se băgă-n vorbă Schmidt-cel-Roşu şi-i propuse lui taică-meu să-i tragă mamei câteva scatoalce zdravene. „Se preface, la fel fac şi la azil. Arde-i câteva, Karl, putorii ăsteia şi-ai să vezi cum îşi saltă imediat târtiţa şi ne face ceva de mâncare!" De atunci, băieţi, îl urăsc de moarte pe Schmidt-cel-Roşu şi n-am să mă las până nu-l curăţ!
— Asta se-nţelege de la sine, îl aprobă Micuţul. Trebuie lichidată javra. Cum ai să pui însă gheara pe el? La Münster, n-o să-ţi fie prea lesne.
— Va pica el aici, afirmă răspicat Heide, cu un zâmbet diabolic pe buze. Ştiu precis c-o să-l avem printre noi.
— Ce-ai spus? făcu uluit Bătrânul. De unde ştii?
Heide îşi dădu capul pe ceafă şi izbucni într-un râs prelung şi sinistru de ni se făcu la toţi pielea de găină. El continuă:
— Porcul de taică-meu a înşfăcat atunci un făcăleţ care se găsea la îndemână şi s-a apucat s-o bată pe mama. Se clătina pe picioare, sughiţa, îi curgeau balele. Trupul mamei tresălta, aproape se ridica, atât de cumplite erau loviturile. Am sărit la el să-l muşc, dar s-a descotorosit de mine şi m-a azvârlit de perete. M-am ales cu un braţ rupt şi cu creierii zdruncinaţi. Ca să nu rămână de căruţă, Schmidt-cel-Roşu mi-a dat şi el un picior în spate, aşa că am acum o coloană vertebrală uşor deviată, tocmai ce trebuie ca să nu uit. Au bătut-o cu sălbăticie pe mama, după care s-au cărat înapoi la cârciumă. M-am repezit imediat la poliţie, dar nu le-am spus că mama murise peste noapte. Caralii i-au ţinut închişi vreo şase săptămâni, cotonogindu-i de trei ori pe zi, până când m-am îndurat şi le-am spus adevărul. Întors acasă, babacu a fost apucat de asemenea draci încât m-am ales cu o hernie de pe urma bătăii primite. După ce-am ieşit din spital, mi‑am strâns boarfele şi am întins-o.
— Aveai multe lucruri, se interesă, nitam-nisam, Micuţul.
— Se adună câte ceva, chiar dacă n-ai decât zece ani. Aveam un pulover din care rămăsese doar o mânecă şi nişte pantaloni scurţi, cândva albaştri, dar decoloraţi complet de atâtea spălări. Mi-i dăduse gagica Gauleiter-ului fiindcă-i aduceam balegă de cal pentru lalelele ei. Mai aveam şi o pereche de tenişi, foarte plăcuţi vara, când se încinge piciorul în saboţi.
— De ce punea gagica Gaulteiter-ului balegă peste lalele? se miră Micuţul.
— Îşi închipuia că-n felul ăsta vor avea culori mai frumoase, îl lămuri Heide şi continuă: Babacul a fost încorporat într-o unitate de teritoriali. (Heide îndepărtă cu mâna chiciura care i se formase pe sprâncene). L-am cunoscut pe „Spiess"-ul cu care a fost potcovit. Dracul gol! Am fost într-o vreme împreună la Regimentul 5 care de luptă şi, când l-am revăzut, bestia s-a jurat că babacul o să ajungă negreşit fie la Torgau, fie la Glatz. Or, ştiţi şi voi, din puşcăriile astea nu există decât două ieşiri: una care te duce la stâlpul de execuţie, ailaltă, direcţia batalion de marş.
— Da' de unde ştii că Schmidt e în drum spre noi?
Heide rânji şi-şi şterse, din nou, chiciura de pe frunte.
— Când am slujit în 2 care de luptă şi am intrat în Praga, am cunoscut pe unul Pabst. O făcea pe combatantul, dar, de fapt, era omul Gestapo-ului, pus să-i spioneze pe ofiţeri. Mi-a mărturisit-o singur, în ziua în care ne-am îmbătat în cinstea victoriei. Dacă aveam chef ca vreunul să dispară, n-aveam decât să-i şoptesc la ureche, aşa i-am aranjat soarta lui Schmidt-cel-Roşu. Pabst l-a căutat, l-a găsit şi n-a fost nevoie de prea mult timp ca Schmidt, pilindu-se, să-i dezvăluie tot ce era gekados la azilul lui. Drumul spre Glatz era asigurat. Acolo, un Stabsfeldwebel, prieten cu mine, l-a primit cu toate onorurile şi, şase luni mai târziu, Schmidt-cel-Roşu pornea în nişte cizme cu două numere mai mici către Batalionul disciplinar 937 de la Heuberg.
Barcelona Blom şuieră:
— Ai aranjat lucrurile de minune, Julius! La Heuberg e Felwebel-ul Mirzenski, vechiul furier al companiei noastre, ăla de şi-a pierdut ambele picioare. O să blesteme roşcovanul ziua în care a dat în mama ta moartă!
— Exact! confirmă Heide. O sticlă de Schnaps, şi Mirzenski s-a ocupat la bani mărunţi ca Schmidt să aibă parte de trai vesel şi de un itinerariu potrivit. Întâi, bestia roşcovană a devenit un specialist de neîntrecut în curăţarea latrinelor cu periuţa de dinţi şi linguriţa de ceai, nicicând n-au strălucit ele mai tare, deşi, la îndemnul lui Mirzenski, toţi cei care le foloseau făceau alături de gaură, scuipau şi-şi suflau mucii pe jos.
Chipul Micuţului sclipea de plăcere.
— Acum, m-am prins! exclamă el. Al dracului, Heide! Curând, curând, va primi un bilet, numai dus, către Regimentul 27 tancuri. Aici, îl ai pe adjunctul Skauw care-l va repartiza batalionului 1, sergentul Hengst, furierul, care-i prieten bun cu adjutantul, îl va expedia pe numitul Schmidt direct la compania a 5-a, compania noastră, unde-l va lua în primire sergentul-major Bock, care Bock îi va face vânt spre plutonul întâi. Ei, şi atunci, "misiunea mea va fi să-l aduc, frumuşel, pe linia ta de ochire.
Porta rânji:
— Mişto de tot, Heide! Nici eu nu le-aş fi potrivit atât de bine. Vrei să-l cadoriseşti cu un glonţ obişnuit sau cu unul crestat la vârf, ca acela pe care îl aveam rezervat pentru căpitanul Meyer?
— Ba cu unul crestat, plasat drept în boaşe. Dar nu imediat, vreau, mai întâi, să trăiască un pic, să afle ce-l aşteaptă şi cum e viaţa la noi. Singurul lucru de care mă tem e ca nu cumva să fie repartizat la un alt regiment sau, ceea ce ar fi cu adevărat groaznic, Ivan să apuce să-l lichideze pe Schmidt înaintea mea. Zău dacă suport ideea asta!

Vestea a explodat precum o bombă: ne aflăm la doi paşi de Turcia! Închipuirea noastră dobândi aripi.
Porta abordă tema sa favorită: bordelul de lux şi perversiunile sexuale. „Ce naiba, zicea el, doar suntem oameni civilizaţi!"
— Şi cu crăpelniţa cum va fi? se interesă Micuţul.
— Specialitatea casei va fi piure de cartofi cu felioare de slănină prăjită, totul stropit din belşug cu vin roşu şi boia de ardei iute.
Micuţul saliva de pe acum, gândindu-se la piureul lui Porta.
— Doamne, de-am putea să ne strecurăm peste frontiera asta!
Visul s-a spulberat repede. Turcia era aproape şi, totodată, infinit de îndepărtată.
Am părăsit deci satul cu câini şi cu enkavedistul nostru. Heide întărâtă din nou câinele galben.

UN GLONŢ ÎN CEAFĂ

Istoviţi, câinii se întinseră pe jos. Oricine şi-ar fi putut da seama că nu ne-am priceput să-i conducem. Chiar şi Bătrânul, care, altminteri, ştia multe, s-a dovedit, până la urmă, expert doar în două meserii: cea de tâmplar şi cea de ostaş. Pe prima o iubea, pe cea de a doua o ura, iar cu atelajul făcuse ce putuse: oricum, nici unul dintre noi nu s-ar fi descurcat mai bine.
Ţara asta, atât de ostilă nouă, străinilor, ne-a venit de hac. Am ajuns să ne luăm la bătaie între noi, să ne muşcăm, să ne scuipăm. De dimineaţă, Micuţul şi Heide s-au mardit pe tăcute preţ de vreo douăzeci de minute. Heide s-a ales cu nasul stâlcit şi, dacă n-ar fi intervenit Bătrânul, dracu ştie cum s-ar fi terminat încăierarea. Din fericire, în glasul potolit al Bătrânului e mai multă autoritate decât în corul reunit de răcnete al tuturor majurilor şi generalilor. Pugilatul a încetat, dar adversarii au continuat încă multă vreme să se ameninţe cu moartea. Ce-o fi şi cu izbucnirea asta de ură?
Unul din câini a trebuit să fie sacrificat pentru că şchiopăta şi nu mai putea trage la ham. Călău i-a fost Micuţul, care l-a înjunghiat cu un surâs de idiot pe buze. Când ne-a auzit că-l luăm drept sadic, s-a stropşit furios la noi:
— Mi-am închipuit o clipă că e vorba de beregata lui Julius, halitorul de jidani!
Murind, câinele scoase un urlet prelung. Micuţul îl privi stăruitor pe Heide:
— Uite aşa o să urli şi tu când ţi-oi despica gâtiţa!
Heide scuipă furios în zăpadă, dar caftul nu se reînnoi.
După un timp, Bătrânul opri sania lângă un soi de taluz.
— Pe Allah din ceruri, exclamă Legionarul, să fie oare marea? Totuşi, e cu neputinţă!
Ne-am uitat pe hartă, ne-am uitat la busolă, ne-am uitat unul la altul, dar nu încăpea nici o îndoială: în faţa noastră se întindea marea!
Pe Porta îl umflă râsul:
— Mamă, da' grozavi mai suntem! Întâi, am făcut-o pe eschimoşii cu sania, acu va trebui s-o facem pe vajnicii marinari-ce-pe-apă-sunt-ştrengari! (Flutură prin aer jobenul galben pe care-l purta îndesat peste căciula cu clape şi scoase din buzunarul mantalei pisoiul tigrat, mascota lui personală.) Stalin, bătrân, mârţan, ai poftă de-o scrumbie? Să ştii însă că trebuie s-o pescuieşti singur, undiţă şi cârlig am uitat să luăm!
Bătrînul se scărpină, nedumerit, după ceafă, declarând că nu mai pricepe nimic şi că ar fi trebuit să fie mult mai departe.
— Înseamnă că avem cu toţii halucinaţii, fiindcă eu o văd, uite colo, la treizeci de metri de noi! sări Porta.
— O fi un lac..., zise Steiner.
— Lac, lac, dar care anume?
Consultarăm împreună, harta, dar pe ea nu figura nici un lac.
— Nu mai pricep nimic, mormăi Bătrînul, privind cu stupefacţie întinderea de apă îngheţată.
— Poate că-i o mlaştină? îşi dădu cu părerea „Profesorul", clipind mărunt din gene în dosul lentilelor groase de miop. Una din ele era crăpată, căzuse în ajun şi susţinea că Heide îi pusese dinadins piedică, ceea ce învinuitul nici măcar nu nega.
Treptat, descoperirăm conturul unui ţărm îndepărtat.
— Înseamnă că-i un fluviu, glăsui Steiner. Care însă?
Legionarul examină din nou harta, o orientă după busolă, se uită la cer, se uită de jur-împrejur şi clătină, descurajat, din cap.
— Busola e bună şi harta aşijderi. Nu ne rămâne decât să traversăm gheaţa şi s-o ţinem tot spre vest.
— Stăm prost cu proviziile, spuse Bătrânul. Dacă rătăcim direcţia, ne-a văzut sfântul!
Primul care s-a aventurat a fost Porta. Înainta pe burtă, cu mişcări lente şi precaute. L-am urmat, cu inima cât un purice, îngroziţi de ce s-ar putea întâmpla, pe frigul ăsta, o cădere în apă echivala cu moartea. Mai practic, Legionarul se lăsă în genunchi şi tăie o copcă, folosindu-se de pumnalul său siberian, măsură grosimea stratului de gheaţă şi zâmbi mulţumit. Era suficient de groasă ca să reziste. Descoperirea asta ne dădu o bruscă bună-dispoziţie, transformându-ne din războinici prudenţi în nişte puşti dezlănţuiţi, sărind în picioare, Porta şi Micuţul se porniră s-o facă pe patinatorii, căzând, sculându-se şi dându-se nebuneşte pe gheaţă.
— Aţi căpiat de-a binelea! încercă să-i domolească Bătrânul. Uitaţi că suntem la sute de kilometri în spatele liniilor sovietice?
— Vax! ripostă, râzând, Micuţul. Dacă apare Ivan, îl invităm şi pe el la joacă!
O pârâitură groaznică ne îngheţă sângele în vine şi stopă net zburdălniciile noastre. Ceva teribil zvâcnea şi trepida sub picioare. Cu schiurile pregătite, gata să facem din ele opritori, înaintam pas cu pas. Bătrânul ne ordonă să ne răzleţim. După nu mai ştiu cât timp, ajunserăm în sfârşit pe malul opus, un mal plin de mestecăniş. Cât ai bate din palme, primul copac întâlnit a fost doborât, şi un foc straşnic lumină înserarea.
— Grozavi mai sunteţi! se răsti Bătrînul. Pălălaia asta se vede de la kilometri distanţă. Chiar aveţi chef de belele?
— Mi se rupe! ripostă, rânjind, Micuţul. Dacă apare vreun enkavedist, îl miruiesc cu un glonte, după care îl halim fiert! S-ar putea să fie chiar gustos. Vă amintiţi de mâţele de la Dibuvilovka? Cine ştie dacă, nu cumva, un enkavedist mai dolofan nu-i mai bun decât pisicile alea sfrijite?
— Mai ţine-ţi, dracului, gura! se oţărî Heide. Mâine, poimâine o să ni se ducă buhul că suntem canibali!
— Uite, Julius, ca să nu zici că-s băiat rău, ţie-ţi cedez buca, se pare că-i bucăţica a mai aleasă!
Focul nostru e un veritabil rug şi flăcări imense urcă spre cer. Încercăm să le mai domolim, aruncând zăpadă, dar parcă cu asta le aţâţăm şi mai tare. Fie şi aşa! Nu după mult timp, oameni şi câini ne întreceam în sforăituri.
Un ţipăt ascuţit ne aruncă în picioare, cu mâinile pe arme şi privirea încercând să sfredelească noaptea. Ţipătul se repetă, prelung şi parcă tânguitor.
— Christoase, ce-ar putea fi? întrebă în şoaptă Barcelona, armând pistolul.
Focul se stinse, licăreau doar tăciunii şi în lumina lor nesigură zărirăm, printre copaci, un monstru, Porta scoase un soi de chiţcăit şi se ascunse după Micuţul, care, în genunchi, privea înspăimântat fioroasa apariţie. În întunecimea nopţii răsună un nou strigăt. Legionarul izbucni într-un hohot de râs de-am crezut că înnebunise subit.
— E o cămilă, fie slăvit Allah! O cămilă! râdea el, ţopăind pe loc. O cămilă sălbatică. Cu siguranţă că nu-i singură.
Ne-am apropiat, prudenţi, cu armele pregătite. Nu se ştie niciodată de unde vine primejdia şi-i preferabil să tragi un glonte în plus, decât unul în minus. Atunci văzurăm cămilele: trei sau patru se înghesuiau una într-alta, protejându-se de vântul glacial, altele se desprindeau din noapte şi zăpezi.
— Maică Precistă! exclamă Steiner, sunt puzderie!
Întunericul era plin de ele. Careva se întrebă, cu glas tare, dacă-s cămile sau dromaderi.
— Cămilele au două cocoaşe, afirmă Porta.
— Nici pomeneală! interveni Heide, batjocoritor ca întotdeauna. Dromaderii sunt cu două cocoaşe. Oare pot fi călărite?
— Da, mon ami, confirmă Legionarul, care mângâia domol botul unuia din animale, cămilele pot fi călărite.
— Vorbeam de dromadere şi fac ceva pe nasul ăluia care-mi pomeneşte de cămile! replică, ţâfnos, Heide.
— Nu te-aş sfătui, dacă te referi la mine, i-o întoarse Legionarul, şi află că există cămile şi cu una, şi cu două cocoaşe.
— Ia staţi puţin, se amestecă Micuţul. Păi fiarele astea trăiesc în Africa, ştie oricine. Înseamnă că am ajuns la Mediterană şi că Mediterana a îngheţat ca să ne fie mai uşor să trecem dincolo!
Legionarul clătină deznădăjduit din cap:
— Doamne, cum ai putut zămisli un asemenea tâmpit? Cămile găseşti până şi-n China. Pesemne că trăiesc şi aici, în Caucaz. Nu ştii că Ivan are unităţi de meharişti?
Spre stupefacţia noastră, dintre copaci apărură trei indivizi îmbrăcaţi în nişte caftane făcute din blană de animal. Vorbeau într-o limbă care n-avea nimic comun cu rusa, zâmbeau şi arătau spre apus.
— Să nu faceţi prostii, tavarişci, că altminteri vă radem, făcu, mereu calm, Bătrînul.
— Acum, pe loc, propuse Heide, ridicând pistolul.
— Termină cu idioţeniile tale! îl repezi Legionarul. S-ar putea să ne fie de folos.
— Nemeţ, spuse Bătrânul, adresându-se celui mai vârstnic dintre ei.
Răspunsul fu de neînţeles. Bătrânul dădu din umeri şi murmură:
— Nix panemaiu.
— Ghermanski?
Cum de ghiciseră? Ne vor denunţa oare? Îmbrăcaţi în uniforme sovietice, eram tocmai buni pentru ştreang. Aborigenii păreau însă animaţi de sentimente prieteneşti şi doar Micuţul, cu statura lui de uriaş, fruntea cât degetul şi nasul stâlcit, le inspira o oarecare teamă.
Cămilarii ne oferiră nişte turte cam jilave şi lipicioase, dar care se dovediră de-a dreptul delicioase, şi ceva alb pe care-l turnară în gamelele noastre dintr-un burduf din piele de capră, de fapt, laptele aceluiaşi animal. La rându-ne, îi îmbiarăm cu mahorcă şi o pagină de ziar în chip de foiţă.
Râdeau întruna şi, cum râsul e molipsitor, sfârşirăm şi noi prin a râde cu ei. Vârstnicul se interesă, mai prin semne, mai prin vorbe, dacă n-aveam cumva şi un strop de vodcă. Prevăzător, cum îi era obiceiul, Bătrânul mai păstrase câte ceva în bidonul său şi-i cinsti generos. Dobândind deplină încredere, cei trei îl traseră pe Bătrânul mai deoparte şi, prin gesturi şi desene pe zăpadă, îi dădură de înţeles că aşezarea lor e spre apus şi că tot spre apus e şi războiul: ba, unul dintre ei porni să alerge în cerc, strigând „bum! bum!", după care căzu, făcând pe mortul. Spre marea lor bucurie, Bătrânul dădu din cap în semn că acceptă.
Două zile mai târziu, însoţiţi de cămilari, intram într-un sat.
— Nu-mi prea miroase a bine, făcu Bătrânul. În sat sunt locuitori, iar unde-s locuitori, acolo sunt şi enkavedişti. Simplu ca bună-ziua.
Cămilarii ghiciră din nou temerile sale şi unul dintre ei exclamă vesel:
— Niet politruk!
Apariţia noastră nu provocă cine ştie ce interes. Starostele, pe care-l chema Feodor, ne introduse într-o colibă pustie, unul dintre oamenii lui se ocupă de cjini, iar el îi făcu semn Bătrânului să-l urmeze afară. Văzând şovăielile acestuia, Feodor zise, râzând:
— Niet politruk!
Legionarul săltă pe umăr puşca-mitralieră şi se oferi să-l însoţească pe Bătrânul. Aplecându-se să iasă prin scunda uşiţă, acesta ne aruncă peste umăr
— Căutaţi-ne dacă n-am apărut într-o jumătate de oră.
— Nu-mi place deloc treaba asta, bombăni Barcelona. Tipii s-au prins că suntem nemţi şi, ajutându-ne, îşi asumă un risc enorm. Mă întreb de ce-ar face-o? Pentru ochii frumoşi ai Micuţului? Să vedeţi voi dacă nu ne-om trezi cu un pluton întreg de enkavedişti pe capul nostru!
— Hai s-o ştergem, propuse Steiner. Am văzut unde-s câinii şi sania.
— Te-ai ţâcnit? Cum să-i lăsăm de izbelişte pe Bătrânul şi pe Legionarul?
— Aşa-i, nimic de zis, dar o să mă apuce cufureala aşteptându-i. Parcă‑i o cursă de şoareci bojdeuca asta!
— Poate c-au şi fost capturaţi, făcu nervos „Profesorul". Urmează acum rândul nostru.
— Consideră-te fericit dacă te împuşcă pe loc, interveni Porta, înveselit. De regulă, eroilor din Waffen SS le este rezervat un tratament mult mai special! Uite, de pildă, ai toate şansele să nimereşti la Vorkuta. Ştii ce-i asta?
— Nu, şopti scandinavul, mijindu-şi ochii.
— E un loc minunat unde SS-iştii sunt puşi să extragă plumbul cu unghiile şi asta până când cade toată carnea de pe ei şi putrezesc de vii.
Porta se şi lansase într-o descoperire amănunţită a deliciilor pe care le oferă pensionarilor minele de plumb, când uşa se deschise făcându-le loc Bătrânului, Legionarului, lui Feodor şi încă unui tip, mai pirpiriu, în uniformă germană cu petliţe de artilerist.
— Uitaţi-vă ce dar ne-a pregătit Feodor. Îl ţin ascuns de trei luni. Zic că a fost împuşcat.
Am holbat, uluiţi, ochii la tinerelul cu obrazul ca de ceară, să fi avut cel mult optsprezece ani.
— Împuşcat! exclamă Barcelona. Cum aşa?
Micuţul, care se despăduchea aşezat pe o mescioară, ridică privirea şi-l cercetă, bănuitor, pe băieţandrul în uniformă de tunar.
— Prietene, dacă ai fost cu adevărat împuşcat înseamnă că eşti mort, iar dacă eşti mort şi totuşi ai venit înseamnă că eşti un strigoi. Mie strigoii nu-mi plac deloc, dar deloc, aşa că fă bine şi întinde-o, altminteri te împuşc eu şi, crede-mă, atunci o să-ţi piară cheful s-o mai faci pe fantoma.
— Termină odată cu tâmpeniile tale! se stropşi Bătrînul şi, întorcându‑se spre băiat, îi întinse bidonul căpătat de la Feodor. Trage, flăcăule, o duşcă de rachiu din porumb.
— Nu pot, răspunse soldăţelul. Nu suport.
Porta îşi scoase capul de după soba unde se aciuise:
— Şi de ce nu suporţi trăscăul, frăţioare?
— Am o gaură în cap, zise acesta şi, întorcându-se, ne prezentă o cicatrice roşu-sângerie pe care o avea la ceafă. M-au împuşcat. De-atunci nu mai sunt acelaşi.
— N-aş zice că-i cel mai frumos lucru pe care l-am văzut, făcu Barcelona, fixând oribila rană, încă supurândă. Cum s-a întâmplat?
— Mă numesc Paul Thomas, din Regimentul 209 artilerie, începu băiatul, ştergându-şi broboanele de sudoare de pe frunte. Am fost capturaţi într-o seară, în timpul retragerii. Mai toţi din plutonul nostru erau boboci.
Se opri, de parcă cele câteva fraze spuse l-ar fi sleit de puteri. Feodor îi întinse o strachină plină cu lapte pe care puştiul o bău cu înghiţituri lacome ca şi cum s-ar fi temut să nu i-o luăm, apoi, aruncă o privire, lungă şi recunoscătoare, scundului şi măsliniului său protector:
— Spasibo.
Feodor îl bătu uşurel pe obraz, turuind ceva pe limba sa, alta decât rusa.
— Comandantul nostru de pluton, subofiţerul Tauber, a zis că-i mai bine să ne predăm, pentru că, oricum, am fost încercuiţi. Hans Bulow, eu şi alţi câţiva am fi preferat să continuăm lupta, dar Tauber a pretins c-ar fi un sacrificiu inutil. Poate că avea dreptate, despre Ivan se zic atâtea lucruri, dar eu unul socoteam că-i preferabil să ne batem, atâta timp cât tragi mai ai o şansă să scapi, mai ales că aveam muniţie şi grenade din belşug. Am fi rezistat încă o bucată de vreme şi, între timp, s-ar fi găsit o soluţie de salvare. Tauber susţinea însă că, dacă ne predăm, vom fi trataţi omeneşte. Chiar în acel moment, ruşii ne-au strigat prin megafon că cei care se vor preda scapă cu viaţă, altminteri, masacru general. Până la urmă, Tauber ne‑a ameninţat cu pistolul-mitralieră, era subofiţer şi mi-am zis că, oricum, ştie mai bine ce-i de făcut decât un simplu răcan ca mine. Deci, am ridicat mâinile sus.
— Dar unde era restul bateriei? întrebă, mirat, Barcelona.
— Se retrăsese mai demult, noi formam ariergarda. La început, rusnacii s-au purtat foarte bine: ne-au dat schnaps şi ţigări. Un gradat de-al lor ţinea morţiş să aibă Crucea de fier a lui Tauber, şi-n schimbul ei i-a oferit o pâine întreagă pe care am şi împărţit-o între noi. Mai încolo, am fost duşi în spatele frontului, la interogatoriu, aşa cum facem şi noi cu prizonierii. Ne-au întrebat dacă suntem din Hitlerjugend, la fel cum îi întrebăm şi noi dacă sunt comsomolişti. Fireşte, am zis că nici pomeneală, dar au descoperit că-i minţim pentru că un idiot de-al nostru nu-şi aruncase, pe şest, carnetul. Atunci s-a schimbat calimera şi s-au pornit să ne înjure şi să ne ameninţe ca pe nişte adevăraţi criminali de război, dintr-aceia care schingiuiesc populaţia paşnică. Sub escortă, am fost duşi la câţiva kilometri în spatele frontului, într-un sat căruia, parcă, îi zice Daskoievo, sau ceva în genul ăsta. Când ai de-a face cu Ivan, îţi cam pierzi minţile...
— Asta aşa-i, confirmă Legionarul. Prefer întotdeauna să discut cu el, aflându-mă de partea unde-i trăgaciul mitralierei.
— Acolo, în sat, ne-au furat tot ce mai aveam, ceasuri, verighete, stilouri, brichete, bani, dar nu ne-au bătut.
— Uite, puştiule, răsuceşte-ţi o ţigară, şi Bătrânul îi întinse punga cu mahorcă.
— Nu fumez, spuse Paul, zâmbind stânjenit. Din când în când mestec câte o foaie de tutun... Ne privi, scuzându-se parcă, şi-şi trecu mâna peste ceafă. Nu ne-au bătut, continuă el îngândurat, dar ne-au împuşcat.
— Nu mai pricep nimic! explodă Micuţul. Am în faţă un artilerist care ar fi trebuit să fie mort, dar uite că nu-i, şi nici nu pare strigoi. Alo, cine a îndrăznit să mă facă idiot?
— Ne-au lichidat pe rând, unul după altul, urmă băieţelul în uniformă. Stăteam la coadă cum stai la bucătăria de campanie când se distribuie ciorba. Rusnacul care comanda execuţia mi-a spus să trec la urmă, deoarece, fiind cel mai tânăr, aveam dreptul să trăiesc un pic mai mult. Când mi-a venit sorocul, m-am lăsat în genunchi, aşa cum îi văzusem pe ceilalţi făcând. Culmea e că-mi era atât de frică încât nici nu-mi dădeam seama ce se întâmplă.
Îi zâmbi lui Porta care ieşise complet de după sobă şi se holba la artileristul care ar fi trebuit să fie demult mort.
— Am îngenuncheat lângă grămada de bălegar, întocmai ca cei dinaintea mea, pe grămadă erau trei găini albe, care scurmau, şi un cocoş zbârlit.
— Ciudat cum se reţin anumite lucruri tocmai în asemenea momente: trei găini albe şi un cocoş furios.
— M-au împins ceva mai în faţă, dar nu brutal, aproape prieteneşte. Celui care urma să mă împuşte nu i-a plăcut poziţia capului şi atunci mi l-a potrivit cum face frizerul când trebuie să te ia la spate cu maşina. Am simţit apoi ţeava revolverului înfingându-mi-se în ceafă... Arătă cu degetul locul. N-aveţi idee cât poate să doară...
— Ba eu cam ştiu, interveni Micuţul, suflecându-şi cracul pantalonului şi descoperind o imensă cicatrice roşiatică brăzdându-i gamba spre genunchi. Mi-a făcut-o un negru din trupele coloniale franceze, cu baioneta, pe undeva pe lângă Arles, cu o secundă înainte de a-i crăpa tigva cu lopata Linemann. Doamne, ce durere! Ce-am putut să urlu! M-au auzit până-n Paris!
— Am dat să mă ridic... dar mai bine nu mă mişcam, pentru că am crezut că explodez. Undeva, în depărtare, auzeam focuri de armă, dar totul îmi devenise perfect egal, eram doar obosit, îngrozitor de obosit... Am închis ochii şi mi-am pierdut cunoştinţa. Timpul şi tot universul s-au oprit din mers. Mai târziu, când mi-am revenit, lucrul care mi s-a părut cel mai straniu a fost să-i văd pe ceilalţi. Erau cu toţii acolo, subofiţerul Tauber, Willie, aceiaşi şi, totuşi, atât de diferiţi de cum îi ştiusem. Nu ştiu dacă înţelegeţi ce spun...
— Sigur că da, sări Micuţul. Semănau, probabil, cu nişte baloane de cauciuc din care scăpase aerul şi nu rămăsese decât învelişul.
— Cam aşa ceva, confirmă Paul. Erau ei, cu câte o gaură în ceafă, şi nu erau ei. M-am simţit atât de singur încât aproape aş fi preferat să fiu şi eu mort, la fel ca şi camarazii mei, dar uite că trăiam... M-am săltat de jos, am pornit-o târâş, m-am îndepărtat şi m-am ascuns la căderea completă a nopţii. Apoi, Fedor şi ai lui au dat peste mine. Au ţipat văzându-mă, eram înspăimântător, plin de sânge, cu obrazul schimonosit — şi au luat-o la goană zicând că-s însuşi dracul...
— Sau un strigoi, o ţinu pe-a lui Micuţul.
— Pe urmă însă s-au întrebat ce-ar putea fi, totuşi, chestia aia pe care o zăriseră târându-se şi au revenit, ba chiar m-au împuns de vreo două ori cu cuţitul, dar n-am simţit mare lucru... Băiatul avu un râs jalnic. Câte nu suportă omul... M-au dus în satul lor, ăsta de aici. Un tip care fusese, pare-se, agent veterinar a scociorât prin ţeasta mea de m-a durut chiar mai tare decât atunci când m-au împuşcat şi a scos glontele cu o foarfecă...
— O foarfecă? exclamă Barcelona.
— Una d-alea obişnuite, pe care le are orice femeie în gospodăria ei, ce, parcă e musai să posezi instrumente speciale ca să salvezi viaţa cuiva? Cel care m-a „operat" n-a scos o vorbă: pentru el, eram un animal ca oricare altul, puteam să trăiesc sau să crăp.
— Nu ţi-au dat nimic să miroşi sau să bei înainte de a-ţi umbla în ţeastă?
— Nu. M-au întins pe o masă, cu burta în jos, şi m-au legat cu o curea de ham. După aia, m-au adăpostit într-un hambar şi femeile din sat îmi aduceau de-ale gurii.
— Ce-i cu limba asta ciudată pe care o vorbesc? se interesă Heide.
— E turca.
— Turca! exclamarăm noi într-un glas. Asta-i bună! Păi, unde dracu ne‑am pomenit?
— Destul de aproape de graniţa cu Turcia.
— Maică Preacurată din Kazan! zbieră Micuţul. Simt că-mi pierd minţile! Ori mă minţiţi cu toţii, ori am bătut recordurile de viteză! Întâi am fost în Caucaz, apoi în Africa, după aia în China, cu cămilele sălbatice, iar acum în Turcia! (Se aplecă spre pirpiriul artilerist, care stătea pe jos, între Feodor şi „Profesor".) Ia spune-mi, puştiule, la ce oră-i primul tren pentru Hamburg-Altona? E singurul loc de pe lume care mă interesează. Odată ajuns acolo, mă spârcui în nasul lui Adolf!
— De aici nu pleacă nimic, răspunse încetişor Paul. Locurile astea n-o să le părăsim niciodată, singurul lucru care ne-a mai rămas e să ne pierdem printre localnici...
— Turcii, murmură Porta, şi sări de pe cuptorul sobei. Ar fi ceva treabă de făcut... Cam cum se prezintă lucrurile într-o ţară ca Turcia? Din câte ştiu, e un popor extrem de civilizat şi fiecare bărbat are propriul bordel, cu cel puţin trei dame ca personal. Nu-i aşa, Bătrâne?
— Vrei, poate, să zici harem? ripostă, râzând, Bătrînul.
— Harem, dacă-ţi place mai mult aşa, dar pentru mine, dacă un tip are mai mult de trei gagici în serviciu, tot bordel se cheamă. În plus, turcii nu se războiesc cu nimeni, şi dac-am putea răzbi pân' la ei, ţin-te viaţă, ţin-te veselie!
Cu o surcică, Barcelona desenase pe podeaua de lut un soi de hartă ca să-i explice Micuţului unde se găseşte Turcia.
— M-am prins! răcni, fericită, huiduma şi, sărind în picioare, stâlci harta lumii. Turcia se învecinează cu China! Doamne-Sfinte, unde te poate mâna şi războiul ăsta!
— Pentru nişte eroi de calibrul nostru, trecerea frontierei n-ar trebui să fie un lucru prea greu, visa mai departe Porta.
Paul se strâmbă:
— Feodor zice că-i cu neputinţă. Mulţi au încercat şi pe toţi i-a văzut revenind sub formă de cadavre.
Nimeni însă nu sta să-l asculte. Suntem electrizaţi cu toţii de ideea unei ţări neutre şi atât de apropiate.
— Turcia asta, murmură Bătrînul, cam la câţi kilometri e de aici?
— La vreo cincizeci. Dar numai până la zona interzisă. Urmează, apoi, alţi douăzeci şi cinci, împănaţi cu mine, cu foişoare peste tot şi păzite de cel puţin cinci divizii de grăniceri şi trupe ale NKVD-ului.
— Turcia..., şopteşte, visător, Barcelona. Ajungem la Izmir, de-acolo luăm vaporul până la Valencia... Simt cum se apropie livada mea de portocali. Aşa, cam în vreo patru săptămâni, aş putea asista chiar şi la o coridă!
Amuţeşte, pierdut în reverie. Legionarul face arabescuri pe podeaua de pământ cu cuţitul său maur. E clar că ideea trecerii dincolo îl pasionează.
— Sfântă Madonă! Am la Ankara un vechi prieten, fost sergent-major în Regimentul 2 Legiunea Străină. Cu ajutorul lui aş putea trece în Siria, apoi în Algeria, unde m-aş prezenta la cazarma Legiunii de la Sidi Bel Abbes.
Auzindu-l, Porta rămase cu gura căscată:
— Doar nu vrei să fii iar soldat?
— E datoria mea. Sfântă. Franţa continuă lupta. Deci moare Franţa, mor şi eu. Pricepi asta, mon camarade?
Nu, nici unul dintre noi nu poate pricepe aşa ceva, dar nici nu cutezăm să-i spunem că s-a ţicnit de tot, pumnalul maur cu care se joacă ne îndeamnă la prudenţă.
— Turcia... visează, la rându-i, „Profesorul". Acolo aş putea găsi un vas suedez să ajung în Suedia, iar de acolo m-aş furişa în Norvegia, care-i la doi paşi, şi aş lupta pentru ea.
Ne pufni, pe toţi, râsul.
— Asta-i bună! se hlizi Barcelona. Să se bată pentru Norvegia! Păi, e tocmai ce faci! Şi, aruncându-i revolverul său, strigă: Înainte marş, erou voluntar!
Scălâmbăindu-ne, intonarăm în cor marşul Diviziei „Viking", ţopăind prin faţa voluntarului miop:

Luptăm pentru onoare şi libertate!
Veniţi, voluntari norvegieni,
Zvastica-i mândria noastră,
SS, nu sunteţi singuri în luptă!

Nefericitul nordic îşi îndesă capul între umeri, strivit de batjocură.
— Te vor spânzura compatrioţii tăi norvegieni, şuieră Porta, te vor atârna în ştreang şi, ah, ce frumos ai să te legeni drept în mijlocul bulevardului Carl Johann!
— Da, da, întări Barcelona. Spânzurat, fie ca spion, fie ca trădător. Rămâi în Turcia sau, şi mai bine, vino cu mine să creştem portocali. Când o să ajungem bogaţi, poţi să te întorci. Bogaţilor li se iartă totul, asta se cheamă justiţie!
— Vax! trâmbiţă Porta. Visul meu dintotdeauna a fost să deschid un bordel, pe principii cooperatiste, la Istanbul. Am citit într-o revistă pentru cucoane că-n ţara asta nu există poliţie de moravuri.
Se instală pe masă, îşi scoase cizmele şi obielele, şi-şi plimbă degetele împuţite pe sub nasul lui Barcelona. Aprinzându-şi o mahorcă, împunse cu ţigarea în direcţia Micuţului care se holba, vrăjit, la el.
— Tu, tu ai să fii în fiecare zi în port ca să distribui turiştilor şi călătorilor prospecte colorate, scrise în toate limbile, cu poze porcoase şi gagici goale. Bordelul meu va funcţiona într-o vilă albă, deasupra portului. Calitatea-ntâi, serviciu ireproşabil, băieţi!
Şi se pierdu în paradisul visărilor sale.
— Bun, da' eu? Eu ce fac în hogeacul ăsta al tău? întrebă, oarecum nesigur, Heide.
Porta împinse pe ceafă jobenul său galben şi-şi supse zgomotos singurul dinte care-i mai rămăsese în gură, şi ăla negru şi găunos:
— Tu ai să cânţi diverse cântecele pe tema plăcerilor patului." Steiner le va compune, trebuie să fie cât mai parşive, dar să nu se ia de religie, religia trebuie întotdeauna menajată.
În odaie se lăsă liniştea, noaptea cuprinse demult pământul, dar noi încă nu dormeam, furaţi de gândul la atât de apropiata Turcie, la vila albă a lui Porta, dominând Istanbulul.
În zilele următoare însă, mirificele visuri s-au spulberat. Nici vorbă să se poată trece din Ţara sovietelor în neutra Turcie. Porta se consolă primul, declarând că războiul e oricum pe sfârşite şi că, în cel mai rău caz, va ajunge la Istanbul via Berlin.
Halimaua cea mare s-a petrecut peste câteva zile, când Micuţul descoperi o canistră plină cu spirt. De unde? Nu se ştie şi nici n-are importanţă. Proptit în mijlocul uliţei, săltă, precum un păhărel, canistra de douăzeci de litri şi lăsă să-i curgă în gâtlej un pârâiaş de trăscău, apoi, scoţând un adevărat muget de plăcere, trecu recipientul lui Porta, care atât aştepta.
Urmă o scenă de demenţă. Steiner şi Barcelona sosiră în goană în ajutorul celor doi şi, cât ai bate din palme, tărăboiul pe care-l stârniră atrase întregul cătun. Canistra era marcată cu o stea roşie, semn că aparţinea armatei sovietice.
— Jefuirea bunurilor armatei se pedepseşte cu moartea, declară sentenţios, într-o rusească aproximativă, Feodor, după care îşi lipi cu voluptate gura de cea a canistrei.
Numitul samagon, un basamac cumplit de tare, ne scosese pe toţi din minţi, iar larma pe care o făceam se auzea, probabil, de la kilometri distanţă. Apăru şi o flaşnetă, relicvă venerată a întregului cătun, purtând pe una din laturi o inscripţie cu caractere gotice, aproape ilizibile de vechi ce erau, din care rezulta că respectivul instrument fusese construit la Berlin-Moabit. Flaşneta a fost îmbarcată pe o sanie şi nevasta starostelui porni să învârtă cu o mână vânjoasă manivela. De prin diverse ascunzători se iviră şi alte sticle de vodcă şi samagon. Porta apucase de acum să angajeze un corp-la-corp cu o jună locală. Mulţimea tălăzuia, beată şi urlătoare, când, deodată, Bătrânul ridică o mână şi ciuli urechea.
În liniştea care se instaură ca la comandă, se auzi glasul profund al unui bărbat care cânta. Cântecul se apropia, stârnind cotarlele satului, un cântec grav despre mormintele din stepă.
Lângă ultima izbă apăru, deodată, o siluetă în cojoc de blană, cu pistolul-mitralieră, zis balalaică, de-a curmezişul pieptului. Militarul se apropie de noi şi se opri, crăcănat, în mijlocul uliţei. Mânuşa lui îmblănită atinse cu vădită tandreţe steaua roşie de pe canistră, noul-venit mirosi conţinutul, duse recipientul de metal la gură, trase câteva înghiţituri zdravene, icni de plăcere şi expedie un lung scuipat în direcţia lui Porta, care proptise fata de un troian de zăpadă.
— Tovarişci, zise el, eşti un porc! după care duse din nou canistra la gură.
Sunetele săltăreţe ale unei armonici se învârtejiră în văzduhul îngheţat, în ochii rusnacului se aprinseră scântei, îşi încrucişă braţele pe piept, se lăsă pe vine, sări în sus, se răsuci în juru-i ca o sfârlează şi se porni să bătucească zăpada cu tocurile cizmelor, într-un dans de o neasemuită şi sălbatică frumuseţe. Cercul nostru se lărgi, privirile se încinseră, palmele băteau ritmul. Plăcerea ne-o curmă cretinul de Micuţul, care, înşfăcând pistolul-mitralieră, se apucă să tragă, foc cu foc, la picioarele dansatorului, stârnind mici gheizere de zăpadă. Terminându-şi încărcătorul, apucă toarta canistrei, o duse la gură, înghiţi şi dădu s-o întindă rusului, care se oprise din jucat.
— Crezi că mă sperii pe mine cu rahaturi dintr-astea! rânji sovieticul şi, ducând balalaica la ochi, grupă o serie lungă, dar mult mai strânsă, la numai câţiva centimetri de hornurile de vapor care-i slujeau Micuţului drept cizme.
— Nenorocitule! zbieră huiduma, destul de înspăimântată totuşi. Habar n-ai cine sunt! Micuţul, din Sankt-Pauli, Hamburg! Ai priceput, odrasla lui Stalin? Ai priceput? Soldat ghermanski! Tankist! Bum, bum! Şi vă bag în aia a mă-sii şi pe tine şi pe Tătuka! Iar beţivanul ăsta — Micuţul îl arătă pe Porta care se apropia — e Joseph Porta, cuţitar din Berlin-Wedding, şi n‑apuci să zici „pâs" că ţi le-a şi tăiat pe amândouă!
Porta rânjea. Cu mânerul de lemn al grenadei ciocăni în pieptul rusnacului:
— Băiatul ăsta e cam tâmpiţel din fire, dar acum că i-a ieşit porumbelul din gură poţi să afli şi restul, şi zicând astea, îl apucă pe sovietic de reverul cojocului. Uite, tu, ruski, eu, ghermanski, deci inamici. Panimaieşi? Eu, caporal, coloana vertebrală a armatei germane. El — Porta îl arătă pe Legionar —, nici ruski, nici ghermanski, el franţuski. Te-ai prins?
Discursul lui Porta nu făcu însă nici un fel de impresie asupra rusnacului cu petliţe verzi de enkavedist. Trăgea voios la măsea din canistră, crăcănat în zăpadă, cu pistolul-mitralieră atârnându-i neglijent pe umăr. Părea chiar voios.
În acel moment, fără ca nimeni să fi putut bănui, Heide intră în acţiune. Samagonul îşi făcuse, pesemne, efectul. Venea în goană pe uliţă, cu câte o grenadă în fiecare mână. Bătrânul încercă să-l oprească, dar Heide îl îmbrânci şi se năpusti asupra sovieticului.
De data asta, enkavedistul săltă pistolul-mitralieră. Miji ochii, chipul aspru, cu pielea tăbăcită de vânturi, împietri. Întreaga lui atitudine deveni alta, nu mai era o cătană beată şi veselă, ci cekistul neîndurător a cărui simplă vedere îi băga pe oameni în gaură de şarpe.
Porta şi cu Micuţul ţopăiau cu braţele petrecute pe după umeri, ca şi cum ar fi fost pe altă lume. Rusnacul slobozi câteva focuri, gloanţele sale înfigându-se în zăpadă la numai câţiva centimetri de picioarele lui Heide care sosea în galop. Apoi lucrurile deveniră serioase. Rusul duse arma la ochi şi ţinti exact burta lui Heide, văzurăm cu toţii cum degetul său comută pe „foc automat". Bătrînul smulse pistolul din toc şi se sprijini de umărul Legionarului, ţinându-şi respiraţia. Lovitura trebuia să fie precisă. Mortală. Exact între ochi.
În aceeaşi clipă, Heide îl lovi pe sovietic, a cărui armă zbură din mâini, ateriză în faţa Legionarului, care o expedie cu un şut în afara uliţei.
— Trage, şopti Feodor, alb la faţă. Trage! Ăştia de la NKVD sunt nişte bestii. În ultima vreme au luat pe trei dintr-ai noştri.
Bătrânul lăsă în jos mâna care ţinea pistolul. Cum dracu' să tragi în amestecul ăsta de mâini şi picioare? Din zăpada răscolită, ţâşneau strigăte, înjurături, gemete.
— Iob tvoiu mati! Javră! Vino la Schwabing, în Köln, şi-ai să vezi ce păţesc ticăloşii de-al de tine!
Heide îşi încleştase mâinile în jurul grumazului celuilalt şi încerca să-l sugrume, dar nici rusnacul nu era un pirpiriu. O smucitură şi o lovitură de genunchi bine plasată îl scăpară de încleştarea degetelor lui Heide. Privirea îi fugi după armă, dar ea nu mai era.
— Ticăloşilor! Pui de căţea! Aţi îndrăznit să ridicaţi mâna asupra lui Piotr Ianov, locotenent în trupele NKVD! O să vă coste viaţa! Porci venetici, cine sunteţi? Documentele la control! M-aţi auzit, declasaţilor?
— Da' n-ai vrea mai bine să te crestez puţin? zbiera Heide, spintecând aerul cu pumnalul său siberian, faimoasa kandra, cu două tăişuri. Mă-ă, eu sunt din linia-ntâi, chiar de la început pe frontul de est, nu un fraier ca tine şi dorinţa mea cea mai mare e să-ţi retez beregata!
Pumnalul vâjâia prin văzduh:
— Tovarăşci, bagă-ţi în cap. noi nu suntem nişte voieno-plenâie dezarmaţi şi speriaţi!
Rusul, care nu mai pricepea chiar nimic, se holbă la uniformele noastre sovietice, săltă din umeri şi ridică braţele în semn de totală nedumerire.
— Nie ruskiie? întrebă el cu un aer de comică perplexitate.
Bătrânul se apropie cu pistolul în mână, în vreme ce localnicii făceau cerc în jurul nostru, cum nu mai văzuseră niciodată un enkavedist atât de descumpănit, spaima se risipea. Murmurul sporea, se auzi chiar un râs sonor de femeie. Micuţul se ridică din nămetele în care căzuse, scutură zăpada rămasă în păr şi, cu un gest grandios, întinse poliţistului năucit bidonul cu basamac.
— Bea prietene, îl îmbie el râzând. Bea pentru bafta noastră şi moartea cât mai grabnică a duşmanilor noştri!
Rusul bău. Ghermanski aici, în uniforme ale Armatei Roşii, într-o regiune atât de îndepărtată de linia frontului, aşa ceva era cu neputinţă, aşa ceva era de neconceput! Simpla idee a unei asemenea situaţii reprezenta un act contrarevoluţionar ce trebuia, necruţător, stârpit! Dacă un atare fapt se putea întâmpla, atunci NKVD-ul n-avea decât să dispară!
Apariţia unui berbec fript îl smulse din gândurile acestea atât de neplăcute.
— Proprietate colhoznică, bâigui el. Tăierea interzisă. Ar trebui să fac un raport...
Ne aşezarăm direct în zăpadă şi ne apucarăm să smulgem, care cu degetele, care cu cuţitul ori baioneta, fâşii din carnea aburindă. Mâinile, buzele, bărbia, totul era numai seu.
— Să facem prezentările cum se cuvine, propuse hilar Legionarul. Oaspetele nostru sughite, or se ştie că cel mai bun leac împotriva sughiţului e să tragi o spaimă zdravănă.
— Feodor, povesteşte-i istoria flăcăului nostru împuşcat în ceafă, îi propuse Bătrânul starostelui, care se frământa, întrebându-se ce belele îi va aduce pe cap această nefericită întâlnire.
— Piotr, sau cum te-o fi chemând, răcni Barcelona, aplicând rusnacului o straşnică palmă peste spinare. Prin tine trage pârţuri un întreg sistem! Heil! Tovarişci, trăiască Moscova!
Rusul sughiţa de răsuna stepa, un râgâit bubuitor îi scăpă din gură, înghiţi o nouă duşcă de trăscău, râdea ca tontul şi încercă să expedieze un scuipat în direcţia Micuţului, care se străduia din răsputeri să răstoarne în zăpadă o cumătră grasă, îmbrăcată într-o pufoaică jegoasă şi o pereche de pantaloni bărbăteşti, suflecaţi peste genunchi şi decoraţi cu câte un petic verde pe fiecare bucă.'
— Da zdravstvuiet Stalin! răcni enkavedistul, în culmea beatitudinii. Viaţă lungă lui Lenin, apărătorul proletariatului mondial! Se prăvăli într-o rână şi Legionarul se opinti ca să-l reaşeze pe fund. Sunteţi arestaţi, mai strigă el. Arestaţi ca agenţi ai lui Troţki!
Mai bolborosi ceva, îi declară Legionarului că Marx e un beţiv şi un curvar, căzu din nou şi se agăţă de Porta, rotind o privire precaută de jur-împrejur, şopti misterios:
— Prietene, spune-mi unde ai învăţat ruseşte?
— Acasă la mine, răspunse, senin, Porta.
Urmă un moment de tăcere, după care rusul izbucni în râs.
— Poate mă înveţi şi pe mine, ai? Da' ordin de misiune, posezi?
— Îţi jur că da, însă e fals, răspunse Porta cu toată seriozitatea.
Sovieticul se ridică împleticindu-se, căzu în genunchi, vomită, ca apoi, ştergându-şi gura cu clapele căciulii, să-i mărturisească lui Porta că-i îndrăgostit de nevasta comandantului său. Urmă o nouă căzătură, de astă-dată pe spate, reuşi să se salte şi atunci îl zări pe „Profesor", care zăcea nemişcat pe zăpadă după ce Heide îi turnase cu de-a sila pe gât o cană întreagă de samagon.
— Luaţi cadavrul ăsta de aici! zbieră el. Davai! Davai! Nu pot să sufăr să văd cadavre plutind în locuri publice!
— Nevasta comandantului tău are varice? se interesă Porta.
Sovieticul n-a prea priceput despre ce-i vorba, dar se porni să jure pe toţi sfinţii că ceva mai frumos nu există.
— Da' târtiţa, o are ca lumea?
Un gest al rusului dădu dimensiunile pomenitei părţi, însoţit de viguroase încuviinţări din cap. Krasivaia, krasivaia repetă el euforic.
— Orice scroafă îşi iubeşte purceii, conchise Porta, ridicând din umeri. O târfulină rămâne veşnic târfulină. Kurva, kurva, paniemaieşi?
— Animalule! Vită-ncălţată! mugi sovieticul. Las' că faci tu cunoştinţă cu taigaua, las' ca-i să vezi tu Kolâma şi minele de plumb! Floarea mea de nufăr n-are nimic de-a face cu o kurvă!
— Kurva! necheză Micuţul. Cine-a zis vorba asta dulce?
Muierea în nădragi bărbăteşti profită de diversiunea creată şi o zbughi de-a lungul uliţei, în hohotele de râs şi chiotele copiilor. Fu însă harponată de Steiner, care o imobilizase în dreptul unei ogrăzi până la sosirea Micuţului. O luptă aprigă, dar scurtă, se încinse în faţa coteţului din poiată şi cei doi se strecurară în şubreda construcţie, în ciuda protestelor orătăniilor dinăuntru. Răsunară icnete, oftaturi, înjurături şi cotcodăcit, din coteţ ţâşniră o găină albă, trei porumbace şi, în final, un cocoş roşu. Peste poiată se lăsă liniştea...
Devenit pe neaşteptate agresiv, sovieticul se apucă să strige tot ce-i venea la gură, cam nesigur pe picioare, Porta se ridică totuşi şi, bine capsat, se stropşi la el:
— Ba p-a mă-tii! Vorbeşte-ne politicos şi nu mai zbiera atât! Nu suntem obişnuiţi cu tonul pe care-l folosiţi, stimate domn. Suntem nişte gentlmeni. Ştiţi ce-i aceea un gentlman? O persoană distinsă care are credit nelimitat la kurva-târfulina. Barcelona, serveşte-mă, te rog, cu o bucăţică de cârnat pe care acest domn prost-crescut o are cu siguranţă în sacul de merinde.
Barcelona desfăcu sacul şi răsturnă conţinutul pe zăpadă.
— Taie la mijloc, acolo-i mai moale, capetele-s pentru câini.
— Are şi nişte cutii cu pateu din ficat de gâscă.
— Jumătate mie, jumătate nevoiaşilor merituoşi! ordonă Porta. Ai cumva şi icre negre? îl întrebă pe enkavedistul care urmărea, căpiat, cum bunătăţile sale îşi schimbau proprietarul.
Tăcut, rusul dădu din cap, ba chiar îl ajută pe Barcelona să descopere două cutiuţe cu caviar pe care i le întinse lui Porta.
— Dacă cineva nu-i deprins cu îngurgitarea acestor delicatese, riscă o cufureală zdravănă, ceea ce reduce considerabil capacităţile lui de luptă. Ca atare, faci bine că mi le cedezi, eliminând astfel o regretabilă întârziere ce s-ar produce în continuarea acestui război. (Deschise cu vârful baionetei una din cutiuţe şi-i înfulecă, pe loc, conţinutul.) Cam prea sărate, comentă el, plescăind din limbă.
În final însă, se declară mulţumit, regretând doar că nu-s decât două cutiuţe.
— Pe vremuri, când războiul nu era privit ca o glumă proastă, aşa cum se întâmplă acum, continuă el, lansând priviri ucigaşe unei găini care cotcodăcea călcată de cocoşul cel roşu, pe vremuri, zic, eram întâmpinaţi în fiecare gară de idioatele alea din Asociaţia femeilor naziste care împărţeau eroilor diverse bunătăţi. Într-o bună zi, în staţia Berlin-Est s-a produs o indigestie generală provocată de consumul excesiv de caltaboşi şi ştrudel cu brânză încât toate căcăstoarele au fost umplute până sus, iar cei însărcinaţi cu curăţenia, neavând altă soluţie, dar şi tâmpiţi, au împrăştiat conţinutul printre şine. Un prăpădit de căpitan de infanterie, rezervist, a fost găsit vinovat de toată această tărăşenie şi expediat urgent pe front, într-un batalion disciplinar. N-a apucat însă prea bine să ajungă în linia-ntâi, c-a şi fost pus la zid şi împuşcat.
— Cum aşa? întrebă, nedumerit, Bătrânul, aprinzându-şi vechea sa pipă cu capac.
— Uite aşa, bine. Un colonel l-a întrebat pe mangafaua de căpitan de ce a ajuns la batalionul disciplinar şi prostul i-a răspuns sincer: „Din pricina căcatului de la Berlin". Acest căcat s-a întins pe cele o sută optzeci şi patru de pagini ale unui raport care se încheia astfel: „... fapt pentru care, căpitanului Kowski i s-au refuzat dreptul la viaţă şi moartea cu onoruri militare ca urmare a discursurilor sale subversive referitoare la Führer şt la conducerea superioară a Marelui Reich".
Porta rânji, îşi desfăcu braţele şi conchise:
— Aveţi aici dovada cea mai elocventă în legătură cu opinia tuturora în legătură cu Marele Reich. Cum e pronunţat cuvântul „căcat", cum se face imediat legătură cu măreţele idealuri pentru care luptăm!
Împunse cu un deget în direcţia sovieticului care afişa expresia aceea năucă pe care o întâlneşti, în general, numai la cei care urmează a fi spânzuraţi:
— Tovarişci, alungă aerul ăsta de câine bătut. Suntem la tine acasă şi, dacă ţi se întâmplă ceva, va fi, crede-mă, doar din pură întâmplare!
Pe neaşteptate, Feodor, care dispăruse de o bucată de vreme, se înapoie şi se apucă să-i şoptească ceva la ureche Bătrânului, dând din mâini şi arătând spre est. Bătrânul se răsuci spre mine:
— Sven, galop! Starostele zice că o patrulă de enkavedişti e în drum spre noi. Trebuie s-o ştergem!
— Bun, fug să pregătesc sania!
Vestea se răspândi în sat cu viteza sunetului, şoptită de fiecare tufiş, purtată de fiecare fulg: vine NKVD-ul!
Toată lumea se puse pe treabă ca să grăbească plecarea noastră, pe Micuţul a fost nevoie să-l extragem cu forţa din coteţul în care-şi făcuse mendrele. Clătinându-se, matahala revărsă un torent de înjurături şi obscenităţi:
— Când cineva are una ca a mea, e o crimă s-o dea la raţe! Doamnelor, poftiţi, dar fără înghesuială. Fenomenul e la dispoziţia dumneavoastră! Comisare, înainte marş! Facerea de bine e....
Trist şi descumpănit, sovieticul urmărea scenele de demenţă din jurul său.
— Ştii să dansezi hopakul? Vreau să dansez cu tine, frumoaso!
Şi Heide, beat criţă, încerca s-o tragă în mijlocul uliţei pe o bătrânică ce abia se mai ţinea pe picioare. Abandonând-o, înşfăcă o tinerică, îşi băgă labele pe sub fustele ei şi amândoi se rostogoliră în zăpadă. În nebunia generală, Micuţul slobozi în aer un încărcător întreg, smulse o bucată din carâmbul cizmei rusnacului şi turnă samagon în căciula lui Feodor. Nimic însă nu mai impresiona pe nimeni, exceptând un singur lucru: iminenta sosire a enkavediştilor.
Cum ne-am echipat şi-am încărcat sania? Habar n-am. Tot ce ştiu e că starostele ne-a cerut imperios să luăm cu noi pe sovieticul beat mort.
— Suntem pierduţi dacă rămâne aici, ne implora el. Căsăpiţi-l, dar mai departe de sat, e un ticălos. Faceţi o copcă în gheaţă şi aruncaţi-l în râu. Nu-l vor găsi decât la primăvară. Da' mai întâi tăiaţi-i beregata ca să fie mai sigur! Şi, cu un gest expresiv ne indică operaţia dorită.
— Am eu grijă de asta, îl încredinţă Heide, examinând de pe acum gâtul enkavedistului.
Pactul fu pecetluit printr-o strângere de mână şi o nouă duşcă de samagon.
Paul, micul artilerist, a fost aşezat pe sanie, Feodor îl îmbrăţişă, recomandându-i săä ferească rana de la ceafă. Localnicii îşi luau rămas-bun de la noi, plesnindu-ne prieteneşte peste spinare, râzând, dăruindu-ne care ce putea. Cel mai minunat cadou a fost un cort din piele, unul din acele corturi mici, ascuţite la vârf, pe care le folosesc nomazii şi care pot înfrunta cel mai cumplit uragan de zăpadă. Am mai primit şi un şirag de peşti uscaţi, tari ca nişte surcele, pe care l-am agăţat de marginea saniei.
Urmă plecarea. Apatic, sovieticul venea după noi pe schiurile sale scurte, după un „Iob tvoiu mati!", şi acela rostit în scârbă, care voia să spună că de aici încolo totul îi era egal. Cum se pregătea să pună în bandulieră pistolul său mitralieră, Heide i-l smulse din mână râzând:
— Acum eşti voieno-plenâi, drăgălaşule, aşa c-o să-ţi duc eu puşcociul.
Enkavedistul dădu resemnat din umeri şi bombăni ceva în care era vorba de Feodor şi de spânzurătoare.
— Niet! replică cel vizat, rânjind.
Bătrânul plesni din bici şi scoase un „ooo-hai!" salutat printr-un hămăit vesel de câinele roşcovan. Într-o învolburare de zăpadă, sania părăsi satul. În urma noastră, localnicii cântau:

Dosvidanie, dosvidanie,
N-o să ne revedem niciodată,
E un drum lung, lung de tot,
Dosvidanie, dosvidanie...
 
Căsuţele joase dispărură în depărtare, ritmul era infernal, frigul şi efortul alungaseră mahmureala, angajasem iarăşi veşnica, inumana noastră bătălie.
A treia zi, în timpul opririi pentru înnoptat, se stârni vântul şi, pentru prima oară de când plecasem, sovieticul ne vorbi, mai precis, se adresă Bătrânului, pentru că pe noi, ăştilalţi, ne ignora pur şi simplu.
— Vine furtuna, spuse el, cercetând cu privirea răsăritul. O furtună cumplită care va dura câteva zile. Trebuie montat cortul.
Bătrânul îşi aprinse, gânditor, pipa şi, mijindu-şi ochii, urmări îndelung goana norilor ce coborâseră jos peste apă.
— Asta-i părerea ta, Piotr? Se cade să te ascultăm, îţi cunoşti ţara mai bine ca noi.
— Dă-i zor! exclamă el, agasat de calmul comandantului nostru. Peste un ceas a şi venit peste noi şi îngheţăm dracului dacă nu-i gata cortul! (Îşi vântura mâinile, întărind prin gesturi spusele sale.) Uragan! Uragan! Va fi de groază, sunt treizeci şi opt de grade sub zero!
— Are dreptate, să ne grăbim! interveni Legionarul. Cunosc furtunile astea de pe vremea Saharei, nisip sau zăpadă, tot aia-i, te asfixiază!
— Doar n-o să dai crezare găinarului ăstuia! se amestecă Porta.
— Destul cu pălăvrăgeala! comandă Bătrînul. Montaţi cortul!
— Bine-e-e, scrâşni Porta, dar nu te baza prea tare pe faptul că te iubim...
Fără prea multă râvnă, ne apucarăm să desfacem sania, în vreme ce Heide îl suduia pe câinele galben-roşcat de parcă el ar fi fost vinovat de tot ce se întâmplă. Din senin, o pală cumplită de vânt mătură stepa, trântindu-ne aproape din picioare.
— Sfinte Sisoe, exclamă Porta, am impresia că rusnacul a avut dreptate!
Acum, nimeni nu mai sufla o vorbă şi ne căzneam să ridicăm cât mai repede cortul, lopeţile individuale intraseră în acţiune, tăiam blocuri mari de zăpadă înălţând un soi de meterez care să ne apere de vijelie.
Odată adăpostiţi, se lăsă tăcerea şi adormirăm aproape instantaneu, vegheaţi de „Profesor", căruia veşnic îi venea rândul să stea de sentinelă.
— Eşti voluntar în SS, i-a explicat Porta, deci îţi place milităria. Dacă faci gură, te traducem în faţa Consiliului de disciplină, e dreptul nostru. Micuţul va sluji drept spânzurătoare şi o să te ţină agăţat în aer până crapi. Deci, gardă uşoară!
Ne-a trezit vijelia. Aşa ceva nu mai întâlnisem până acum, era un veritabil ciclon de zăpadă cum poţi vedea doar la cinema sau... În Rusia. Timp de patru-cinci ore a fost nevoie să ne agăţăm şi să ne proptim în cort ca să nu-l ia vântul, apoi suflarea lui nebunească se mai domoli. Rusul se trânti pe jos.
— Acum, se poate dormi, zise el.
— Să dormim? replică Bătrânul. Păi, în curând, se face ziuă, trebuie să ne urmăm drumul.
— Cu neputinţă, făcu sovieticul, cu un surâs istovit în colţul buzelor. Va mai dura cel puţin trei zile şi dacă încercăm să ne mişcăm mai devreme, murim înzăpeziţi.
— Gagiul ne tromboneşte, se amestecă imediat Porta. Îşi zice că dacă izbuteşte să ne ţină pe loc, tovărăşeii lui or să ne dea de urmă.
— Uite că nu cred, replică Legionarul. Pe o asemenea furtună, nimeni nu se poate deplasa. Principalul e să căscăm bine ochii şi să tragem cum apare ceva.
— Ba eu vreau să mă deplasez! protestă Micuţul. Doar n-o să mă împiedice fleacul ăsta de vântuleţ să ajung la ai mei!
Şi, zicând acestea, se strecură afară, ridicându-se în picioare. În aceeaşi secundă vijelia îl înşfăcă, îl trânti în zăpadă, îl rostogoli, turbată de furie, matahala se zbătu, muşcă din zăpadă, urlă neauzit şi, finalmente, reveni în cort, alb de sus până jos ca tăvălit prin făină. Aici îl întâmpină rânjetul batjocoritor al lui Porta:
— Să fie oare zefirul ăsta cel care te-a împiedicat să ajungi la tine acasă, la Reeperbahn?
Sovieticul a avut dreptate: viscolul a ţinut trei zile. Eram nevoiţi să răcnim din rărunchi ca să ne auzim unii pe alţii şi să dominăm mugetele de-afară. Din când în când, ne strecuram ca să vedem şi să hrănim câinii, făcuţi colac în dosul meterezului ridicat. Întreaga stepă era un zid mişcător de zăpadă, spulberate de sus, spulberate de jos, miliardele de cristale de gheaţă tălăzuiau precum valurile unui ocean răscolit de taifun. Orele se scurgeau încet, leşios, iar noi deveneam tot mai isterici. Micuţul îl bătu de-l deznodă pe Steiner, Steiner îl cafti pe „Profesorul", mai, mai să-l lase mort, nefericitul a fost salvat de Heide, care s-a încăierat ulterior cu Micuţul, care-l acuza că ia partea SS-ului. Urmarea a fost că Heide i-a repezit „Profesorului", pe care tot el îl scăpase, un pumn atât de năprasnic încât bietul scandinav a rămas o jumătate de ceas fără cunoştinţă, ca apoi să-l trateze pe Micuţul drept „haznaua armatei".
I-am potolit, dând în ei, fără deosebire, cu patul armei, dar pacea a domnit doar scurtă vreme, adică exact până în momentul în care Porta a declarat că Legiunea Străină franceză e „un balamuc ambulant". Măruntul legionar găsi termenul jignitor şi de aici porni una din acele bătăi care, de regulă, se termină cu omor. A fost nevoie de întreaga autoritate a Bătrânului ca aceşti nebuni furioşi să fie domoliţi. Până la urmă, am căzut de acord să-l declarăm pe enkavedist vinovat de toate şi lucrurile s-ar fi isprăvit, probabil, cu o judecată ad-hoc şi o condamnare la moarte dacă viscolul nu s-ar fi ostoit.
Am deschis cortul. Furtuna grămădise adevăraţi munţi de zăpadă. O zbughim afară şi, aidoma unor copii zănatici, ne tăvălim prin puful alb şi ne batem cu bulgări de nea.
— Mămico! zbiară Micuţul, bolşevicul mi-a băgat zăpadă după ceafă!
Heide e apucat de un asemenea râs încât îşi scrânteşte falca şi rămâne înţepenit pe loc, cu ochii holbaţi şi gura căscată.
— Las-că ţi-o aranjez eu, se oferă imediat Porta, şi-i şi expediază un pumn. Să ştii însă că e nevoie de încă unul ca să treacă de tot!
Heide e apucat de o asemenea turbare, că roşcovanul e silit să-şi ia picioarele la spinare ca să scape cu viaţă. Suntem nebuni, nebuni de legat.
Două săptămâni mai târziu ne aflam în apropierea frontului. Nu mai aveam nimic de mâncare şi eram căpiaţi de oboseală. Hămesiţi şi ei, câinii refuzară să mai tragă şi atunci i-am desprins din hamuri, lăsându-i slobozi, iar sania am expediat-o într-o râpă.
Enkavedistul nostru devenea, pe zi ce trecea, tot mai nervos, din ifosele lui iniţiale nu mai rămăsese decât amintirea, era clar că se gândea cum s-o şteargă. Dar care dintre noi n-ar fi făcut la fel?
Într-una din zile, pe când ne apropiam de o pădure, o pădure mare judecând după hartă, şi când tocmai ajunsesem la liziera ei, răsună oribilul strigăt:
— Stoi! 
Cu viteza fulgerului, Porta pivotă pe călcâie şi slobozi o rafală în direcţia din care venise somaţia, Legionarul îl imită cu aceeaşi promptitudine. Câteva siluete, iţite printre nămeţi, se prăbuşiră.
— Rapid în pădure! ordonă Bătrânul.
Heide şi „Profesorul" se trântiră la pământ ca să ne acopere. Era momentul pe care-l aşteptase enkavedistul. Alergând în zigzag, se repezi spre tovarăşii săi, strigând:
— Ne strleaite! Ia vas!
Julius Heide fixă bine în umeri patul puştii-mitralieră:
— Piotr, bătrân camarad de arme, i-am făgăduit lui Feodor să-ţi fac vânt pe lumea ailaltă. Ai să te răzbuni, prietene, dacă nu mă ţin de cuvânt. Aşa că, tovarişci, adio!
LMG-ul clănţăni de câteva ori. Heide rânji:
— Doare, tovarişci? N-am ce-ţi face. Julius Heide a jurat.
Sovieticul se poticneşte, cade, se ridică, se poticneşte iarăşi. Heide continuă să rânjească, trimiţând serii scurte, ucigaşe. Trupul fugarului e literalmente secţionat în două, de după troiene şi metereze de zăpadă ţâşnesc mici flăcări roşiatice, focul ruşilor e dens, gloanţele şuieră furioase prin aer.
— Câinilor! urlă Heide. Arză-vă iadul să vă arză! Puşca-mitralieră trepidează în mâinile lui exersate, tirul e precis, ca la poligon. Mişcă-te mai repede, erou al SS-ului! răcneşte spre „Profesorul" care-i alimentează arma prea încet. Mişcă-te, că altfel te dau pe mâna fârtaţilor din faţă! Un ostaş sovietic sare în picioare cu o grenadă în mână. Încaseaz-o, urâtule! zbiară Heide, şi-l doboară cu o rafală. Grenada explodează sub el, făcându-l bucăţi. Primiţi salutul lui Julius Heide! Şi alte rafale împroaşcă meterezele albe, din spatele cărora câteva ţipete atestă precizia tirului.
Între timp, din pădure se aude glasul, grav, inconfundabil, al unei SMG.
— Stop! comandă Heide. Tu, erou al fiordurilor, şterge-o cât scârba aia de piele ţi-e încă negăurită! Acuşi, acuşi îi vezi pe amicii din faţă că se deprind cu muzica Legionarului!
Se rostogoleşte pe-o coastă, leagă trei grenade între ele şi cu o mişcare de discobol le lansează spre meterezul cel mai apropiat. Explozie bubuitoare, gheizer de flăcări, mădulare omeneşti zburând prin văzduh.
— Superbă moarte de eroi! comentează cinic Heide şi, sărind în picioare, o zbugheşte în pădure şi-l auzim cum se apropie, cântând cu o voce gâjâită:

"Oh, Suzana, viaţa nu-i chiar grea,
Pentru un logodnic mort, găseşti alţi trei mii!"

Heide e fericit. Îi place să ucidă. Dacă în timp de pace ar fi ajuns în faţa instanţei, acuzat de omor, specialiştii l-ar fi declarat psihopat sadic, cum însă ne aflam în război, Julius Heide a dobândit reputaţia unui bun soldat, cu sânge rece, curaj, simţ al situaţiei şi calităţi de comandant. A fost decorat pentru bravură şi admirat pentru aptitudinile sale de combatant: a fost specializat în lupta corp-la-corp, căreia, în parte, îi datorează faptul că, până acum, a izbutit să scape teafăr din foarte multe încercări. O societate, fie ea civilă, fie militară are nevoie de-alde Julius Heide, dar, cel puţin în primul caz, preferă să-i utilizeze fără să aibă, direct, de-a face cu ei.
Suflând din greu, el se aruncă în zăpadă alături de Porta şi Legionarul instalaţi în spatele mitralierei.
— Am ras cel puţin două duzini!
— Foarte bine! Să vadă şi ei ce înseamnă să tragi în propriii camarazi.
— Probabil ne iau drept una din formaţiile Brandenburg. Dacă-i aşa, şi dacă pun mâna pe noi, rămânem doar cu mila Domnului.
— Ne vor sugruma cu o bucată de sârmă ghimpată, prezise Steiner. Am văzut odată cadavrele a trei tipi din batalioanele Brandenburg: doi fuseseră gâtuiţi cu sârmă ghimpată, al treilea perpelit la proţap.
— Ce plăcere! exclamă Porta. Şi eu care nu suport căldura!
— Retragerea! comandă Bătrânul. Om cu om!
— La revedere, doamnelor şi domnilor! pufni Porta. Iertaţi-mi graba, dar nu-mi place să pierd autobuzul! Şi, zicând acestea, îşi luă picioarele la spinare.
Bătrânul şi cu mine ne nimerirăm ultimii, când suflul unei explozii ne trânti la pământ.
— Slavă Domnului, n-a fost decât o grenadă, suspină uşurat Bătrânul, ridicându-se. Da' asta ce mai e?
Ciulim urechea, încordaţi, aidoma unei sălbăticiuni care aude bocănitul hăitaşilor. Scrâşnet de şenile. Tancuri! Cine poate scapă!
Legionarul, mai rapid ca o nevăstuică, dispare în dosul unor tufişuri. Heide îl urmează, apucând doar să strige:
— Blindate! Trei T-34!
— Adăpostiţi-vă! comandă Bătrânul.
Primul T-34 a şi apărut. Distingem clar steaua roşie vopsită pe turela lui. Dispărem într-o clipită. Un proiectil de tun vâjie printre copaci. Norocul nostru e că folosesc proiectile perforante, şi nu explozive, altminteri am fi fost făcuţi, cu toţii, terci. Porta se furişează de-a lungul unui şanţ îngust şi nimereşte drept în braţele unui sergent sovietic, dotat cu un aruncător de flăcări. Acesta, îl ia drept unul dintr-ai lor şi de-aici i se trage pieirea: Porta îi descarcă drept în cap o jumătate de încărcător, apoi înhaţă sinistra sculă a morţii pe care sovieticul o purta în spate.
— Acu' să vă ţineţi, bestii roşii!
Din câteva salturi a şi ajuns la şleaul de unde răsună cumplitul şi atât de binecunoscutul clinchenit al şenilelor. Porta se lăsă în genunchi şi, calm, ca la poligon, îndreptă ştuţul furtunului în direcţia primului tanc.
„Deie Domnul să aibă destulă presiune", mormăi el, ochind turela blindatului care se îndreptă exact spre locul unde s-a ascuns.
— Declanşează! Declanşează, pentru numele cerului aproape geme Bătrânul.
Legionarul îşi muşcă degetele.
— Ce dracu' mai aşteaptă! O să-l strivească!
Micuţul nu se mai poate stăpâni şi urlă:
— Trage, Porta, trage!
Replica i-o dă mitraliera tancului, dar în aceeaşi clipă Porta acţionează sistemul de declanşare, cu un şuier oribil, jetul ucigaş ţâşneşte, se aprinde, învăluie turela într-o mare de flăcări. Tancul pare să cabreze, încearcă să dea îndărăt, se opreşte. Capacul turelei se deschide, unul din tanchişti dă să iasă, dar flăcările îl înhaţă, hulpave, strigătul lui nu mai are nimic omenesc, trupul se frânge peste bordajul de oţel, tresare într-o ultimă zvârcolire, apoi rămâne inert, carbonizându-se. În nări ne pătrunde mirosul greţos al cărnii arse.
Porta scuipă pe jos şi pândeşte, cu aruncătorul de flăcări pregătit pentru o nouă cremaţie. Dar celelalte două T-34 manevrează în marşarier şi dispar printre copaci, tot de acolo izbucnesc câteva siluete care pier şi ele în goană.
— Şi-o fi închipuind că au dat peste o baterie de PAK-uri! rânjeşte Heide. Hai, roiul!
A fost o goană dementă prin pădure până când, complet sleiţi de puteri, ne-am prăbuşit, înghiţind în neştire zăpadă ca să potolim setea ce ne ardea măruntaiele. În jurul nostru, tăcerea era deplină, de departe însă ne parvenea, valuri, valuri, un huruit înăbuşit.
— Acolo-i frontul, spuse Steiner, privind spre nord-vest.
— Doamne, de-am ajunge odată, gemu „Profesorul". Sunt atât, atât de istovit...
Sărmanul de el, zăcea pe spate în zăpadă, aţintindu-şi privirea spre creştetul copacilor. Cele petrecute cu el în ultima vreme depăşeau cu mult resursele sale de energie şi trupul său n-avea teribilul antrenament pe care lungii ani de război ni-l dăduse. Noi văzusem şi altele, şi mai şi.
— Rămân aici, murmură el. Nu mai pot. Urăsc tot ce se petrece, urăsc toată această gigantică minciună. Părea atât de frumos când m-am înrolat, atunci, la Oslo.
Steiner avu un râs amar.
— În pas de defilare spre victorie,- cu steaguri în vânt şi trompeţi suflând din goarne, nu-i aşa? Inamicii? Nişte cretini, incapabili să nimerească un elefant de la zece metri! Pentru un SS, un tanc T-34 e mai puţin decât o roabă! Ceva în genul ăsta,
nu?
— N-ar trebui să-ţi baţi joc, rosti, abia auzit, „Profesorul". Camarazii mei au pierit ca muştele, habar n-aveam ce înseamnă un tir de baraj, nu ni se spusese nimic despre katiuşe, iar dacă o făcuseră, fusese în derâdere. Am fost făcuţi harcea-parcea înainte chiar de a ne da seama despre ce-i vorba.
— Ce spui tu e adevărat, interveni Barcelona. Sigur, nu ne displace să vedem pe de-alde voi sub şenilele unui T-34, dar, oricum, mi-e milă: sunteţi nişte exaltaţi care aţi crezut că războiul e un fel de petrecere la iarbă verde. Câtă instrucţie aţi făcut la divizia „Viking"?
— Şase săptămâni, dar şase săptămâni dure.
— Christoase! oftă Bătrânul. Noi, noi avem în cârcă trei ani, trei ani de război dur. Şi când te gândeşti ce frumos a debutat totul în Polonia... Parcă eram pe poligon. După aia însă... Câţi au mai rămas în viaţă dintre camarazii tăi?
— În compania mea, regimentul „Norvegia", am fost două sute treizeci de voluntari, ulterior vărsaţi în divizia „Viking". După prima zi de front, în Ucraina, o sută douăzeci şi unu s-au dus. Nimeriserăm, habar neavând ce trebuia să facem, sub salvele unor baterii de katiuşe. Pe când evacuam răniţii, ne-a mitraliat aviaţia lor de vânătoare. Hauptsturmführer-ul SS, tot un norvegian de-al nostru, comandantul companiei, s-a sinucis. Două zile mai târziu, opt băieţi au fost executaţi pentru „dezertare în faţa inamicului", alţi nouă au fost expediaţi în regimente disciplinare pentru că au zis că ofiţerii noştri de carieră sunt mai incompetenţi decât noi, care n-am făcut niciodată armata şi nu suntem decât nişte prăpădiţi de voluntari. Am fost biciuit câteva ore în şir la închisoarea disciplinară de la Lemberg pentru că n-am denunţat un camarad care-l scuipase pe Obersturmbannführer-ul Gratwohl, preşedintele tribunalului disciplinar de la Lemberg. Camaradul meu a fost spânzurat, cu o plăcuţă pe piept: „Porc de norvegian".
— De ce l-a scuipat pe comandantul ăla? se miră Micuţul. Că noi o facem, e de înţeles: suntem ce suntem. Dar voi, voi eraţi de partea nazismului, de partea lui Hitler?
„Profesorul" nu răspunse imediat, de fapt, n-ar fi avut chef să continuie, dar curiozitatea noastră era prea mare şi-l înghesuiam cu întrebările. Începu, poticnit:
— Obersturmbannführer-ul Gratwohl ne-a declarat că a slujit în organizaţia Todt când a fost cu construirea bazei navale secrete pentru submarine de la Trondheim şi că, deci, îi cunoaşte bine pe norvegieni, că ăsta-i un popor de adunătură, de pescari amărâţi, leşinaţi în faţa anglo-americanilor şi nedemni să intre în sânul poporului germanic. Dar, lasă, după război o să înveţe şi norvegienii ce-i aia civilizaţie! Atunci, pe camaradul meu l-a apucat turbarea şi l-a scuipat pe SS-ist. Acesta a ordonat imediat altor doi SS-işti să se „ocupe" de compatriotul meu. După un timp, a izbutit chiar să-l facă să ceară iertare, şi, totuşi, gândiţi-vă, noi, norvegienii, suntem un popor tare, aşa ne-au făcut munţii şi marea.
O clipă domni liniştea. Heide îşi petrecu braţul pe după umerii tânărului scandinav.
— Lasă astea. Acum, important e să-ţi ţii botul deasupra apei. Victoria ălorlalţi se apropie, Norvegia va fi eliberată şi toţi Gratwohl-ii vor fi trimişi direct în iad, cu şuturi în fund. Sigur, cazul tău nu-i chiar faimos, dar să-ţi eliberăm un certificat.
— De-aş putea să mă plimb măcar o singură dată pe Bulevardul Karl Johann, visă norvegianul. Sau să beau o cafea într-un bufeţel, alături de o „jente"...
— O ce? întrebă, nedumerit, Porta.
— O „jente", îl lămuri Barcelona, înseamnă fată, aşa se spune în norvegiană.
— Ba mie mi se pare că sună mai civilizat „coardă", declară Micuţul, scărpinându-se la ceafă cu vârful baionetei. „Coardă" — savură, plescăind din limbă, cuvântul. Mi-ar plăcea una atât de fierbinte în părţile de jos încât să faci băşici numai atingând-o.
Subiectul era de interes general. Steiner se legăna precum ursul, cu creierii în delir.
— Băieţi! Să dai jos ţoalele de pe o gagică măritată! se linse el pe buze. Am cunoscut odată una, la Heidelberg. Vulcanică muiere, trebuia stăpânită mai ceva ca un T-34. Motor cu năbădăi. Demarezi lent şi grijă mare cum schimbi vitezele. Avea şi un portjartier pe care nu i l-am scos ca cilindrii să iasă mai bine în evidenţă.
— Eu unul prefer alt gen, interveni Barcelona. De bordele te saturi pân-la urmă. (Se lăsă în faţă, vizibil excitat.) Nu, la Viena, pe-nserate, în Park, pe la sfârşitul lui mai sau începutul lui iunie...
— Tu le consumai numai la dată fixă? se interesă Micuţul.
— Tacă-ţi fleanca! îl repezi Barcelona. Ascultă ce spun. Deci, la Viena, în Park, vara, când damesele au rochii atât de transparente că vezi prin ele şi când din baruri se revarsă o muzică lascivă..., iar tu, alături de o corvetă trăsnet, stai şi asculţi cum doi lăutari ţigani, dintr-aceia autentici, o iau pe coarda razachie:

„Zi-i, ţigane, zi-i,
Înnebuneşte toate femeile din lume..."

Şi Barcelona fredona, extaziat, tangoul altor vremuri.
Câteva împuşcături sparseră liniştea începutului de noapte.
— Se ţin scai de noi. Camuflaţi-vă şi fiţi gata! ordonă Bătrânul.
Întunericul sporea, focurile de armă se înteţeau. Teama ne înnodase maţele, dar am fi putut jura că şi celor din faţă li se întâmpla acelaşi lucru. Făceau un pas, se trânteau la pământ, trăgeau în toate părţile. Era clar că ar fişters-o cu mare plăcere, dar în spatele lor erau politrucii cu naganele.
Erau băieţi tineri de tot, probabil comsomolişti, şi se aflau la prima lor înfruntare, posibil, nici măcar nu ştiau împotriva cui luptă. Sigur, comisarul le vorbise de „sabotori", dar auziseră acest cuvânt de atâtea ori încât i se tocise sensul: sabotor putea fi şi puştiul care se furişează într-o sală de cinema fără să fi plătit biletul, dar şi generalul ori ministrul care sunt spânzuraţi pentru crimă de înaltă trădare, ca „duşmani ai poporului". Năvălitorii fascişti erau şi ei sabotori. L-am auzit pe unul din ei întrebându-l pe ofiţerul care-i comanda dacă nu vede cumva pe unul din aceşti sabotori nazişti.
— Mi-ar plăcea atât de mult să curăţ pe una din bestiile astea! Şi-şi privi cu dragoste puşca sa mitralieră, nou-nouţă, care nu ţintise încă în nici o fiinţă vie.
Ofiţerul mârâi ceva şi trimise o rafală, la întâmplare, printre copaci.
— Dacă apuci să vezi un fascist, eşti de-acum un om mort, panimaieşi? În fascist trebuie să tragi de îndată ce-l simţi, nu când l-ai văzut. Atunci e prea târziu.
Schimbul de cuvinte a fost cam tărişor şi-am stabilit cu precizie direcţia. Legionarul sări în picioare şi mitralie în demenţă zona din care veniseră sunetele. Un snop de gloanţe întâlni pieptul „bobocului" care dorise atât de tare să omoare un fascist. Băietanul se prăbuşi şi îl distingeam, neclar, cum se zvârcoleşte în zăpadă. Ofiţerul înjură şi se trase îndărăt, fără să-i mai pese de rănit. Dispăru în dosul unui mărăciniş des, probabil cu toate simţurile la pândă. Se făcu linişte.
Mărunţelul legionar fixa întunericul aşa cum o făcuse atât de des, împreună cu camarazii săi din Legiunea Străină, printre dunele Marocului ori djebelurile Algeriei. Heide se puse în mişcare. Se târa, neauzit, urmat de Porta şi de Micuţul. Legionarul zâmbi: el îi învăţase târâtul, după cum, la rândul său, deprinsese acest meşteşug de la dascălii săi berberi. Barcelona îi acoperea cu mitraliera pe cei ce se îndreptau spre ascunzătoarea ofiţerului sovietic. Ţineam armele pregătite, gata în orice clipă să deschidem focul.
Cu plesnet de harapnic, o cracă e ruptă. Sovieticul sloboade o rafală lungă în direcţia din care venise zgomotul. Barcelona rânjeşte satisfăcut, mitraliera lui răpăie.
— Somn uşor, frumoasă doamnă! fredonează el.
Ofiţerul rus lasă să-i scape arma şi scoate un ţipăt ascuţit:
— Am orbit! Am orbit!
Îi invocă pe Dumnezeu şi pe Stalin, se învârte în cerc, se împiedică de rădăcini, se împleticeşte şi, cu paşi de om beat, se îndreaptă drept spre noi, ţipând întruna. Legionarul sare în picioare, duce pistolul-mitralieră la ochi şi sloboade o serie lungă în trupul nefericitului. Acesta cade în genunchi, apoi pe spate, acoperindu-şi cu mâinile faţa însângerată. Heide aruncă o grenadă, o grenadă milostivă, şi strigătul se stinge. Printre copaci se întrezăresc siluete confuze luând-o la goană.
— Radeţi-i! răcneşte Porta.
Tot ce aveam ca armament intră fulgerător în acţiune. E o pradă lesnicioasă şi râdem ca nişte apucaţi, dar din pădure răzbat glasuri dure, glasuri care ştiu să comande.
— S-o ştergem! ordonă Bătrânul. Ăstora le e mai teamă de politrucii lor decât de gloanţele noastre!
Galopăm printre copaci, biciuiţi de crengi, cu feţele şi mâinile însângerate de spinii tufişurilor, dar nu simţim nici durere, nici usturime. La un moment dat ne trezim rostogolindu-ne, claie peste grămadă, pe fundul unei viroage destul de adânci. „Profesorul" îşi luxează încheietura mâinii şi urlă când Porta reduce luxaţia printr-o smucitură brutală şi seacă.
— Ia nu mai zbiera atât, capră de munte, sau te lăsăm dracului aici. Să vezi tu ce-o să mai zbieri când vor descoperi tovărăşeii diploma de onoare pe care nen-tu Himmler ţi-a pictat-o sub braţ!
Rânjim cu toţii, idee mai tâmpită decât aceea de a tatua la subţioara fiecărui membru al SS-ului grupa lui sanguină nici că se putea găsi! Vrei să ştii cine-i SS-ist? Pune-l să ridice braţul!
Ajunşi la mică distanţă de poziţiile ruseşti, ne ascundem într-un crâng, aşteptând noaptea următoare. Apoi, urmând planul lui Porta, ne îndreptăm cât se poate de firesc spre tranşeele sovietice, fiind, chipurile, un detaşament de pionieri. La fiecare somaţie, Porta răspunde imperturbabil:
— Misiune de minare.
Nimeni n-a insistat să cerceteze mai îndeaproape, un câmp de mine e o centură de siguranţă în plus. Dimpotrivă, eram chiar ajutaţi să trecem peste talazurile tranşeelor, câte unul ne îmbia cu un hârleţ, alţii ne urau baftă. Ba un sergent-major, cărunt şi cu mustaţă pe oală, ne-a şi binecuvântat, ce-i drept, pe furiş. Cu mişcări de reptilă am pornit peste „ţara nimănui" spre poziţiile germane. O mitralieră intră brusc în acţiune, smulgând cu un glonte căciula lui Steiner, care izbucni într-un puhoi de înjurături şi blesteme. Cu puţin înaintea tranşeelor noastre, ne-am adăpostit într-o groapă de obuz. Bătrânul a zis c-o ia înainte ca să prevină avanposturile şi să nu ne ciuruiască văzând uniforme sovietice. La capătul unei adevărate veşnicii, un glas necunoscut strigă:
— Veniţi, dar fără bancuri, proaste! Unul câte unul, la interval de cinci minute. Altminteri, tragem!
Se temeau, de bună seamă, de-o cursă, pentru că, imediat ce unul dintre noi ajungea în tranşee, i se şi proptea o baionetă în piept. Interogatoriul ni l-a luat un locotenent de infanterie, cum nu se poate mai sceptic. Greu de crezut că spusele noastre reprezintă adevărul adevărat. Ostaşi germani în uniforme ale Armatei Roşii venind din spatele frontului sovietic? Basm curat, nu alta!
— Aşa ceva nu există! exclamă el la un moment dat.
— Ba există, dom'le locotenent, sări cu gura Barcelona Blom care nu prea ştia să se stăpânească. Habar n-aveţi câte există şi câte se pot întâmpla în brava noastră armată germană!
Locotenentul tresări şi vocea îi deveni răguşită:
— Feldwebel, taci din gură şi aşteaptă să fii întrebat! Or, acum, nu te întreb nimic! Te afli în faţa unui ofiţer german, nu a unui comisar bolşevic! Las' că te învăţ ce-i aia disciplina! Culcat! Drepţi! Culcat! Drepţi!
Şi, ca să ne intre bine în cap disciplina, acelaşi lucru ni s-a ordonat şi nouă.
— Nu mai încape îndoială că am ajuns acasă, mormăi Steiner. Patria îşi întâmpină fii.
Primirea pe care ne-a făcut-o comandantul Lander a fost la fel de cordială, dar, după trei zile, trupul lui, făcut strecurătoare, a fost descoperit în nişte tufişuri. Fireşte, fapta a fost pusă pe seama partizanilor.
Ce-i drept, au planat niscaiva bănuieli legate de Micuţul şi Porta, dar aceştia, ca să-şi dovedească nevinovăţia, au asistat cucernic la înmormântare, vărsând chiar o lacrimă.

Aterizase la noi, venind din închisoarea militară de la Glatz. Consiliul de război îl potcovise cu zece ani de regiment disciplinar pentru vina de a fi declarat că războiul e unicul mijloc ca un zugrav de nimic să fie luat drept un mare om.
Din general de divizie a fost retrogradat la gradul de maior. În Africa şi-a pierdut ochiul stâng, în luptele din Finlanda o bucată de stomac. Un excelent ofiţer de tancuri, capabil să comande o divizie sau un corp de armată, dar uite că nu învăţase arta pupincurismului. De aia a şi pătimit ce-a pătimit la sediul Gestapo-ului de pe Prinz Albert Strasse.
Chiorul era cel mai bun comandant din câţi avuseserăm până atunci. Cocoţat pe blindajul unui tanc, în cămaşă cu mâneci suflecate şi încălţat cu saboţi, ni s-a prezentat:
— Mă numesc Karl Ulrich Mercedes şi sunt noul vostru comandant. La fel ca voi, mă aflu în rahat pân-la gât. Am 35 de ani şi cântăresc 118 kilograme. Vă sfătuiesc să nu vă ţineţi deştu-n gaura curului şi să vă folosiţi braţele şi mintea aşa cum trebuie. În rest, faceţi ce poftiţi, dar să nu vă prind turnând!
A încheiat discursul inaugural salutându-ne cu două degete duse la vizieră. La Lugansk, a fost rănit şi a avut jumătate de falcă smulsă. Obuzierul lângă care stătea a fost făcut arşice, din cei şase cai şi nouă artilerişti nu s-a ales mare lucru. Porta a oprit tancul, Heide ne-a acoperit cu mitraliera, Micuţul şi cu mine am sărit afară din car, l-am înşfăcat pe Chior şi, învelindu-l cu o manta, l-am instalat pe blindaj. L-am adus până la postul de prim-ajutor şi, la cinci minute după aceea, Jabos-urile sovietice incendiau Tiger-ul nostru.

BĂTĂLIA DE TANCURI DE LA LUGANSK

Când am traversat Luganskul, în zgomotul asurzitor al motoarelor ambalate la maximum şi în scrâşnetul şenilelor, oraşul era o mare de flăcări. Pe străzi, unde vedeai cu ochii, cadavre şi iar cadavre, abandonate ca nişte gunoaie. Şiruri lungi de soldaţi, zdrenţuiţi şi însângeraţi, se grăbeau să ajungă la adăpostul iluzoriu al caselor incendiate.
Bubuiturile se succed. Limbi de foc ţâşnesc de pretutindeni. Obuziere, aruncătoare de mine, tunuri anticar, mitraliere, o monstruoasă maşinărie menită să ucidă a intrat în funcţiune.
În interiorul carului nostru de asalt — un Tiger de 62 de tone —, zăngănitul diverselor fiare e insuportabil: gamele, bidoane, scule, lanţuri de remorcare, tuburi goale de proiectil — totul se ciocneşte, zornăie, păcăne, scârţâie. Porta accelerează. Tiger-ul se smulge spre înainte.
Soldaţi năuciţi şi plini de noroi îşi caută unităţile. Un maior de infanterie dă din mâini, urlându-şi ordinele şi stând drept în mijlocul străzii. E izbit de trenul posterior al unui Tiger, trântit la pământ, următorul, n-are cum să-l evite, îl prinde sub şenilă şi din maiorul cel semeţ nu se mai vede decât o pereche de picioare, încălţate cu cizme negre, lucioase, cu pinteni la toc.
Nimănui nu-i pasă, nimeni nu zice o vorbă. Ce mai înseamnă un biet maior de infanterie strivit de şenile pe lângă tot ce se întâmplă la Lugansk în ziua aceea de 14 martie?
Un acoperiş se năruie, împroşcând cu scântei coloana de blindate lansată la atac.
— Opreşte, Porta! Opreşte! zbiară deodată Micuţul şi, nemaiaşteptând ca tancul să stopeze, sare afară prin oblonul lateral şi porneşte în galop pe strada cuprinsă de flăcări.
— Asta ce mai e? se înfurie Heide. Ne ia drept tramvai?
— Linia a 2-a, se maimuţăreşte Porta, prezentaţi biletele la control.
În căşti răsună, alterată de paraziţi, vocea locotenentului Ohlsen, comandantul nostru de companie.
— Înainte, fir-ar să fie! La ce dracu aţi oprit?
Coloana s-a încurcat. Iată însă şi pe Micuţul. Aruncă ceva prin chepengul turelei şi sare pe blindaj. E un băieţel de trei-patru anişori. Porta izbucneşte în râs şi demarează.
— Ce nouă tâmpenie ai mai făcut? se răsteşte Bătrânul.
— L-am văzut prin vizor, explică huiduma, arătându-l pe ţâncul ghemuit pe planşeul de oţel al podelei. A fugit, uite, din casa aia care arde. De-acum e al meu, panimaieşi? Şi, începând din clipa asta, fiecare din voi îi dă ceva din raţia lui! Laba uriaşă mângâie tandru creştetul pârlit de foc al copilului. De aici încolo, el şi cu mine, suntem împreună!
— O să le facă mare plăcere Chiorului şi lui Ohlsen. Ce-or să se mai bucure aflând că ai un fecior!
— Îi bag în mă-sa. Bag în mă-sa întreaga lume! (Râse, topit de fericire.) Gândiţi-vă, băi, sunt tată! Am un băiat! Doamne, ce chinuit e! Cine ar putea să vrea răul unui asemenea copil? Hei, tovărăşelule, tu panimaeşi? (Avu un râs timid.) Eu, Micuţul, eu otcenas!
— Cretinule! hohoti Porta. Acum i-ai spus că eşti „Dumnezeu-Tatăl".
— Cretin eşti tu! Atunci, fă bine şi tradu-i fiului meu ce-am vrut să spun.
Porta dădu din cap şi-l scoase pe copil din ungherul unde se refugiase, lângă cutiile cu benzi pentru mitralieră. În ruseasca lui destul de curgătoare, dominând zgomotul motorului, îi explică, zâmbind mereu, ce voia să spună Micuţul. Copilul clipi şi păru mai liniştit, auzind limba cu care era obişnuit. Picioruşele lui prezentau multiple arsuri, o zgârietură adâncă şi sângerândă mergea de la tâmplă până la baza gâtului. Legionarul scoase trusa individuală şi-l pansă, Heide îi dădu un cartof fiert pe care ţâncul îl înghiţi pe nemestecate. Din păcate, n-aveam nimic altceva.
— Mă întreb dacă fiul meu fumează? făcu Micuţul, scoţând din buzunarul salopetei de tanchist un trabuc.
— Ce tâmpit! exclamă Legionarul, plesnindu-l peste mână.
În clipele următoare, copilul fu dat uitării. Asupra Luganskului s-a abătut o ploaie de proiectile explozive. Casă după casă, oraşul dispare într-un ocean de flăcări tălăzuitoare. Ieşim din oraş şi ocupăm poziţii în faţa unui larg drum de ţară. Se lasă înserarea şi înaintăm aproape orbeşte. Din nişte ruine apar câteva siluete care se îndreaptă în fugă spre noi.
— Îi rad? exclamă Legionarul.
Abia după ce şi ultima siluetă s-a prăbuşit, observăm eroarea făcută: erau propriii noştri infanterişti, ascunşi în dărâmăturile unei magazii şi care s-au crezut salvaţi în momentul apariţiei noastre, dar de când s-au introdus bluzoanele astea de camuflaj e mai greu să le deosebeşti de uniformele kaki ale sovieticilor.
Cu toată viteza, blindatele traversează suburbiile oraşului. Virăm la stânga, trecem peste grădini şi livezi, pulverizăm sub şenile bazine de apă, chioşcuri, tot ce construiseră oamenii cu mâinile şi truda lor. Înaintea noastră e o viermuială îngrozitoare de siluete kaki mânate din urmă de un singur imbold: să fugă, să fugă cât mai repede, să fugă cât mai departe de tăvălugul de oţel şi foc.
— Înainte! Înainte! răsună în căşti. Sunt Mercedes! Ordon: Înainte!
Motoarele urlă turate la maximum, şenilele se învârtesc demente, cincizeci de monştri împroşcând moarte se năpustesc asupra turmei omeneşti cuprinse de panică. În plină câmpie e ceasul secerişului: un seceriş însângerat, făcut cu mitraliera, cu tunul, cu aruncătorul de flăcări, cu şenila.
În urma noastră vin în goană pionierii de asalt cu aruncătoarele lor uşoare de flăcări, cu grenadele lor cu fosfor. Infanteria sovietică îşi părăseşte poziţiile, oamenii aleargă în dreapta, în stânga, se învârt înnebuniţi în cerc, fug înainte, fug înapoi. Haosul e total. Se aruncă la pământ, scurmă ţărâna, caută disperaţi un adăpost. Şenilele se învârt, îi prind sub ele, îi terciuiesc.
Mitraliera din turelă se blochează pe neaşteptate. Calm, ca la manevre, Legionarul extrage cu baioneta cele două cartuşe care pătrunseseră simultan în închizător, schimbă banda şi reia tirul. Din ştuţul aruncătorului de flăcări, mânuit de Micuţul, ţâşnesc, şuierând sinistru, lungi limbi de foc. Heide încarcă tunul numai cu proiectile explozive. Şi, deodată, linişte... Nimeni nu mai trage, coşmarul s-a isprăvit. Tiger-urile fac cale întoarsă, mânând în faţa lor, spre poziţiile noastre, cete de sovietici cu mâinile sus, la sud de Lugansk e un centru de triere a prizonierilor, urmând ca apoi aceştia să fie trimişi mai departe, în spatele frontului.
Înainte, spre poziţiile inamice! Ne înfundăm adânc în ele, îmbătaţi de sentimentul victoriei. E un sentiment straniu, uşor maladiv, care-i cuprinde chiar şi pe cei mai lucizi.
Un sunet cumplit de fier izbind fierul ne perforează aproape timpanele, e un proiectil anticar care ne-a lovit cu atâta forţă încât întreaga masă a tancului s-a cutremurat. Din fericire, obuzul n-a explodat, turtindu-se doar de blindaj.
— Înapoi! comandă Bătrânul, cu ochiul lipit de periscop.
Tunul anticar trebuie să fie pe undeva pe aproape şi aşteptăm, din clipă-n clipă, un nou proiectil. Porta accelerează şi o ştergem spre liniile noastre, trăgând din mers cu tot armamentul de bord.
Imediat ce ajungem, suntem expediaţi să ocupăm poziţie la o răspântie de drumuri la marginea Novoaidarului. Chiar în acel moment zărim un rusnac sărind din pâlnie în pâlnie de obuz, cu o puşcă anticar în mână.
— Are, pesemne, mâncărimi în fund, exclamă Porta.
Îl urmărim din ochi, stupefiaţi de-a dreptul.
— Ăsta-i nebun de legat! murmură Bătrânul.
Găsind o groapă pe placul său, rusnacul s-a oprit la vreo treizeci şi cinci de metri de noi, a dispărut câteva secunde pe fundul ei, după care l-am văzut reapărând şi instalându-şi puşcociul în poziţie de tragere.
— Îl miruiesc? întreabă Micuţul, îndreptând ţeava mitralierei spre ţintă.
Suntem însă atât de uluiţi, încât nu-i răspunde nimeni. Holbăm doar ochii. Un singur om, cu o puşcă anticar, bună cel mult pentru transportoarele blindate, vrea să înfrunte un Tiger de 62 de tone, tancul cu cel mai gros blindaj! Gloanţele trasoare ale Micuţului trec razant pe deasupra pâlniei de obuz. Cel din faţă ripostează, proiectilul lui izbeşte turela şi, fireşte, se turteşte de ea ca o lipie. Atunci, îl prind în luneta de ochire a tunului şi apăs pe declanşatorul electric. La distanţa asta, lovitura de plecare şi impactul sunt, practic, simultane. Prin norul de fum şi pământ răscolit îl vedem pe temerarul ţicnit zburând prin aer, căzând şi — o, minune! — târându-se, probabil numai rănit, sub o tufă. Micuţul îi mai trimite o rafală, dar Bătrânul îl opreşte:
— Dă-i pace! Şi-a luat porţia! Dar al dracului de curajos tipul!
Curând, aveam să înfruntăm altceva, mult mai serios. În căşti se auzi glasul locotenentului Ohlsen: „Formaţie de T-34 la ora 3, distanţă 2 000 metri!"
— Dumnezeule mare! se tângui Porta, şi în oraş, şi la ţară, războiul ăsta al lui Adolf devine de-a dreptul monoton!
Micuţul e ocupat să-şi potolească fiul care plânge de ţi se rupe inima. O companie de tancuri uşoare porneşte să sprijine infanteria, noi, cu mastodonţii noştri, rămânem în ambuscadă. Frigul e cumplit şi dârdâim în salopetele noastre subţiri. Micuţul a sărit din turelă şi aleargă în jurul tancului ca să se încălzească.
Brusc, se schimbă calimera, de jur-împrejur prind să explodeze proiectile de tun, nişte case iau foc, răsună gemetele şi ţipetele primilor răniţi. Micuţul sare în tanc, urlând ca din gură de şarpe, urechea dreaptă i-a dispărut.
— Ticăloşii! Bestiile! Mi-au smuls urechea! răcneşte el cu faţa inundată de sânge.
— Pagubă-n ciuperci! face Porta. Tot n-asculţi niciodată nimic din ce ţi se spune!
— Te doare rău? întreb eu ca prostul, zgâindu-mă la rană.
— Vino-ncoa să-ţi fac la fel şi-ai să vezi atunci!
Motoarele duduie, văzduhul vibrează, şenilele scrâşnesc ameninţătoare, obuzele explodează, flăcări şi vălătuci de fum urcă spre cer. Înainte ca ele să se risipească, altă grindină ucigaşă. E limpede, sovieticii au declanşat tir de baraj. Probabil, pregătesc ceva în stil mare.
— Se-mpute treaba, spune Bătrânul, rotind turela.
Când Bătrânul zice aşa ceva e semn că situaţia e într-adevăr albastră. Veteran al tuturor fronturilor, presimte evenimentele, fiind, din acest punct de vedere, un veritabil barometru.
Vocea locotenentului Ohlsen răsună în căşti: „Ce părere ai, Beier?" Bătrînul îşi drege glasul şi suge din vechea sa pipă: „N-aş zice că-mi place. E clar că Ivan ne pregăteşte o porcărie. Dacă măcar am putea vedea ceva la o sută de metri."
Compania noastră se pune, zăngănind, în mişcare, înaintând de-a lungul drumului. Unul după altul, trecem pe un podeţ de lemn care scârţâie şi geme din toate încheieturile, în căşti, zumzet de voci, oamenii discută despre atacul care se pregăteşte. Noaptea e impregnată cu o nelinişte, o stare de nesiguranţă care te scoate din minţi.
Un atac de noapte e infernal pentru carele de asalt. Vizibilitatea, şi aşa nu prea bună, se reduce la zero. Avansăm acum pe un şleau îngust, de-a curmezişul unei mlaştini. Limbi lungi de foc ţâşnesc din ţevile de eşapament, orbindu-l pe conductorul ce vine din urmă. Pesemne, ruşii ne-au reperat, pentru că tirul lor devine tot mai precis.
Tancurile uşoare ale companiei a 4-a iau formaţie de luptă, noi, ieşiţi pe jumătate din turele, încercăm să distingem ceva.
— Ce mizerie! bufneşte Bătrânul. Îţi bagi degetele în ochi!
Unul din tancuri derapează şi se înnămoleşte. Cablurile cu care încercăm să-l tragem se rup ca nişte sforicele. Soseşte în goană maiorul Mercedes, cu un pistol-mitralieră bălăbănindu-i-se pe ditamai burdihanul. Cine ar crede, văzându-l, că malacul ăsta, în bluzon de camuflaj şi cizme soldăţeşti, comandă un regiment?
— Cretinilor! Ce moşmondiţi aici?
Îmbrâncindu-l pe unul din tanchişti, Mercedes apucă un nou cablu şi-l fixează de cârligul de remorcare. Poartă nişte mânuşi din piele scorţoasă, dintr-acelea pe care le folosesc docherii în porturi. Ruşii şi-au reglat, în sfârşit, tirul, o grindină de proiectile de katiuşe şi artilerie se abate asupra noastră. Cu o vioiciune incredibilă pentru cele 118 kilograme ale sale, comandantul sare în primul tanc aflat la îndemână. Obloanele se închid, schijele bat darabana pe blindaje.
— S-a pornit balul! ţipă Porta ca să acopere vuietul. N-aş zice că Ivan duce lipsă de muniţie!
Focul de baraj devine un uragan de explozii şi metal încins, au intrat în joc toate calibrele, încercând să stopeze înaintarea noastră. Plodul cules de Micuţul se pune pe urlat.
— Fă-l să tacă! răcneşte Bătrânul în laringofon. Mă ţicnesc de-a binelea dacă mai zbiară şi ăsta!
În cască, se auzi glasul lui Barcelona Blom:
— Tu vezi ceva, Bătrâne?
— Măcar de-aş putea! Habar n-am unde ne aflăm.
— Pe unde o fi Ivan? Se pare că toate tancurile companiei a 4-a au fost distruse.
Tăcere în căşti. Nervoşi, deschidem foc de mitralieră, trasoarele se însăilează prin noapte aidoma unor mărgele multicolore, încrucişându-se cu alte snopuri luminoase, venite de undeva, din faţă. Poziţiile infanteriei sunt, deocamdată, calme, aşteaptă ce va urma. Se pare că iniţiativa a trecut acum de partea ruşilor.
Din ce în ce mai multe tancuri nu răspund la apel. Ohlsen se retrage spre compania de depanări, tunul turelei s-a blocat. Tensiunea creşte, ca un foc de stepă, în vuietul şi bubuitul din jur.
Pământul pare că erupe, aidoma unui vulcan, vârtejuri oblice de flăcări se înalţă în văzduh, un uriaş tăvălug de foc se mută bezmetic, de colo până colo, strivind totul în cale. Katiuşele şi-au lungit tirul, rachetele lor cu cozi de cometă răscolesc acum poziţiile noastre din linia a doua, totul e numai scrâşnet, bubuit, vuiet, explozii monstruoase smulg care întregi din pământ.
Nu mai suflam o vorbă. Tăcea până şi Porta. Ne era frică, o frică animalică, dârdâiam ca de friguri, cu nervii stând gata-gata să plesnească, cu ochi de nebuni, injectaţi de sânge, cu gâtlejurile sugrumate. Ne simţeam atât de singuri, atât de părăsiţi, jertfiţi necruţător iadului acestuia. De câteva ori, tonele de oţel ale tancului au fost săltate de la pământ, recăzând, îi auzeam articulaţiile gemând, mai-mai să se desfacă. O lovitură în plin şi sute de litri de carburant explodează, gigantic gheizer de foc. O ştiam. O văzusem, şi nu o dată. Orice iluzie era de prisos. Moartea cea mai firească pentru un tanchist sunt flăcările. Din toate armele, a noastră are cel mai mare procent de pierderi, din pricina asta, probabil, suntem şi mai sălbatici. La ce fel de cruci putem noi aspira? La cea a diavolului şi la una, dacă s-o nimeri, de lemn. Numai unu la sută din totalul echipajelor carelor de asalt a supravieţuit războiului.
Pământul ţâşneşte spre cer, tunetele nu mai vin de sus, ci de jos, gheara morţii scurmă prin minţi, spaima ne înnoadă intestinele. Am putea da în marşarier, am putea s-o ştergem, dar disciplina prusacă, o disciplină de fier, ne ţine încătuşaţi. Nu ne batem nici pentru Hitler, nici pentru Patrie, ne batem ca să ne salvăm pielea, căci teama de plutonul de execuţie e mai puternică, decât cea pe care ne-o inspiră obuzele ruseşti. S-a întâmplat ca echipajul unui tanc să abandoneze, terorizat, vehiculul, dar cel târziu a doua zi dimineaţa escorta îl mâna la locul execuţiei: „Laşitate în faţa inamicului", aşa suna, invariabil, sentinţa. O sentinţă comunicată imediat celor din linia întâi, ca exemplu şi ca să ştie ce-i aşteaptă!
O explozie mai apropiată îndoaie lunga antenă de oţel şi trimite în interiorul tancului un suflu dogoritor. Băieţelul se pune pe urlat, muşcă, dă din picioare, face spume la gură. S-a izbit de culata mitralierei şi are tot obrazul năclăit de sânge. Pesemne şi-a pierdut minţile.
Îl privim neputincioşi, neştiind cum să-l ajutăm. Heide îşi tot pipăie tocul pistolului, disperat, Micuţul se dă cu capul de pereţii de oţel, strângând copilul la piept, acesta, cuprins de convulsii, se îndoaie şi înţepeneşte, încordat precum un arc. Scos din minţi, Micuţul răcneşte:
— Ajutaţi-mă, porcilor! Ce trebuie să fac?
Deodată, plăpândul trupşor se-nmoaie, capul cade pe spate, ochii se înceţoşează. Micuţul lasă din mâini firavul corp în zdrenţe pârlite de foc şi priveşte, năuc, copilul care a lunecat pe planşeul de oţel mânjit de ulei. Gigantica brută închide şi deschide de câteva ori gura, pentru ca apoi să dea drumul unui urlet prelung, neomenesc.
— Copilaşul meu, copilaşul meu! A murit!
Înhăţând copilul, Micuţul ţâşneşte afară din tanc, sare în mijlocul drumului şi acolo, ţinând cu o mână copilul la piept, smulge cu cealaltă pistolul din toc şi îl descarcă în toate direcţiile.
— Veniţi, ticăloşilor! Veniţi, cotarle ale lui Hitler şi Stalin! Veniţi să vă căsăpesc!
Era înspăimântător la vedere, cu pansamentul plin de sânge fluturând la ceafă şi cu copilul mort în braţe.
— A înnebunit! exclamă Porta. O să fie făcut bucăţi!
Asemeni unui dihor, Legionarul se furişează din tanc şi-l pocneşte pe Micuţul cu coada de lemn a unei grenade, apoi, Porta şi Heide îl cară, fără cunoştinţă, înapoi în vehicul. Pe drum a rămas trupul neînsufleţit al băieţelului.
Ne reluăm aşteptarea, trăgând mereu cu urechea... Cerul se luminează treptat, pâclele umede şi reci plutesc pe deasupra pământului. Lăudat fie Domnul! Acum, măcar, putem vedea. Dinspre liniile sovietice se înalţă câteva rachete de semnalizare, albe şi verzi. Am înţeles: urmează atacul.
Micuţul îşi revine în fire şi-şi smulge pansamentul.
— Nu scapă nimeni viu din mâinile mele! Vreau cadavre! (Acum, mâna care ţinuse copilul mângâia mitraliera). În burtă, fetiţo, numai în burtă! Să doară!
Atacul se declanşase. Marea infanteriei sovietice pornită să se reverse peste tranşeele noastre putea fi acum urmărită cu ochiul liber. Auzeam până şi strigătele lor de „ura-a-a!" Frontul semăna cu un ocean pământiu răscolit, lanţurile de trăgători inamice tălăzuiau cât puteai cuprinde cu privirea, mii şi mii de oameni în uniforme kaki se năpusteau la asaltul poziţiilor germane. Ce reprezentau trupele noastre în faţa acestui puhoi nimicitor? O picătură de apă într-un ocean. Un petic de hârtie într-o vijelie. Şi iată-le părăsindu-şi tranşeele, aruncând arme, lepădând căşti şi fugind ca să-şi salveze pielea.
Gloanţele trasoare ţeseau pânza lor ucigaşă, moartea juca sarabanda printre tunete şi bubuituri. O dimineaţă cenuşie, leşioasă, spectrală, ultima pentru mii şi mii de oameni din acest sector al frontului. Nu se va şti niciodată numărul exact al morţilor din aceste douăzeci şi patru de ore. Şi într-o tabără, şi în cealaltă, listele au fost arse din pricină că bătălia pentru Lugansk a costat prea mult. Mai târziu, un comunicat avea să declare: „Atac local în sectorul Lugansk stopat de artileria noastră. Poziţiile au fost păstrate".
În căşti, glasul lui Mercedes:
— Compania blindate grele, atenţie! Direcţia rambleul de cale ferată. Distanţa 400 metri. Atacaţi cu tot armamentul de bord! Înainte!
Rambleul şi calea ferată propriu-zisă sunt un haos de butoaie metalice ciuruite, de vagoane şi locomotive răsturnate, de, şine smulse şi răsucite, înălţându-se spre cer ca nişte degete acuzatoare. Într-una din ele, rotindu-se încetişor precum o giruetă, e corpul unui grenadier german, explozia unui obuz l-a proiectat în sus şi, căzând, a nimerit în şina aceea, ca într-o ţepuşă.
De sus, de pe taluz, privirea cuprinde, ca dintr-un balcon, întreaga câmpie. Lanţurile infanteriei inamice se pierd la orizont, peste tot numai soldaţi în uniforme kaki, un imens furnicar omenesc vânzolit, cei înhămaţi la tunuri de câmp, la tunuri anticar şi antiaeriene, baterii de aruncătoare de mine, servanţi trăgând după ei faimoasele mitraliere Maxim, cu scut şi rotiţe.
— Cu neputinţă, îngăimă Bătrânul. Dumnezeule, e cu neputinţă să fie atât de mulţi...
— Martor mi-e Allah că, în comparaţie cu ce văd, atacurile kabililor din Atlas erau o joacă de-a-puia-gaia! întăreşte Legionarul.
Pământul, pietrişul, tăblăraia, traversele din lemn, totul e scurmat de uriaşele noastre şenile, totul e pulverizat, monştri preistorici, Tiger-urile se desfăşoară în formaţie de luptă. Cu ochiul lipit de vizor, tragem ca nebunii, trasoarele ţes o urzeală atât de densă încât nici un proiectil nu se pierde în van, găseşte un corp, două, trei...
Primul val se poticneşte, izbit de ferocele nostru berbece, mareea omenească şovăie, dă să se retragă, dar e cu neputinţă, din spate vin alte valuri pe care obuzele noastre de 88 şi 105 milimetri le spulberă, le împuţinează, le risipesc.
Înlăuntrul tancului, vaporii de cordită ne sufocă, ventilatorul, pus la turaţie maximă, nu apucă să primească aerul, ochii ne lăcrimează, gâtlejurile ne ard, tuburile fierbinţi ale cartuşelor de mitralieră şi ale obuzelor zăngăne asurzitor şi dispar prin oblonul de evacuare. Heide e servant-încărcător la tun. Munceşte ca un apucat, culaţa, pe care o închide împingând-o cu fruntea, înghite nesăţioasă proiectil după proiectil, sudoarea şiroieşte pe faţa înnegrită de funingine, ochii lucesc ca ai unui vârcolac, repetă întruna: „Ce scârnăvie! Ce scârnăvie!" Mânuşile lui ignifuge miros a ars, de altfel, şi salopetele noastre s-au aprins de câteva ori şi le-am stins cu mâinile, fără să simţim durerea.
Tancul vibrează, se prăvale când într-o parte, când într-alta, turbarea vânătorii ne-a cuprins pe toţi, o cunoşteam de-acum, dar, de fiecare dată, e ceva nou. Uităm şi primejdia, şi spaima morţii, chiar şi motivul pentru care ne aflăm aici şi nu aiurea, ne stăpâneşte un singur gând: SĂ UCIDEM! Cei din faţa noastră, cei în kaki, nu mai sunt oameni, soldaţi ca şi noi, nu, sunt demoni, fiare de pradă ce trebuie strivite şi noi le strivim, îmbătaţi de sălbatică plăcere, fiindcă şi noi nu suntem decât alte fiare care ucid din plăcerea de a ucide! Au de ce să fie mândri instructorii noştri de pe poligoanele de luptă!
Râdem în hohote, râdem ca nişte scoşi din minţi. Ce exaltant e să vezi semeni de-ai tăi prinşi sub şenile! Îi zărim, ghemuiţi în gropile lor ca nişte bieţi iepuraşi înspăimântaţi şi atunci zvâcnim cu tancul peste ei, patinăm pe dreapta, pe stânga, un pic înainte, un pic înapoi... Şenilele scurmă, strivesc, împroşcă ţărâna. Ne-am scos vestoanele, ne agităm cu priviri de demenţi, rânjetul buzelor dezveleşte dinţi ca de cretă, feţele lucesc de năduşeală şi ulei. Micuţul urlă ca un lup. Ucidem, ucidem cu tunul, cu mitraliera, cu aruncătorul de flăcări. Înnebuniţi de masacru, ruşii aleargă care încotro, alţii se bat cu înverşunare, chiar şi răniţii continuă să tragă, cu revolverul, cu puşca, cu mitraliera, dar astea nu-s arme cu care să înfrunţi tancurile. Până şi tunurile lor anticar sunt eficace abia sub o sută de metri. Cuprinşi de fanatism, se reped la noi cu sticle incendiare, cu grenade de mână, cu mine magnetice, acestea din urmă, redutabile altminteri, nu pot fi fixate pe un Tiger al cărui blindaj e acoperit cu un strat de ciment, tocmai pentru a fi neaderent. Ar trebui ca mina să fie prinsă de un lanţ, răsucit la rândul său în jurul turelei, dar nu-i chiar atât de uşor să sari pe ditamai mastodontul, şi, oricum, forţa exploziei e sensibil diminuată.
În urmă cu vreo trei luni, încă ne mai feream ca de dracu de luptele corp-la-corp, acum, nici că ne pasă, las-să sară pe noi demenţii ăştia fanatici!
— Înainte! Înainte! urlă în căşti vocea Chiorului. Scoateţi-vă deştele din gaura curului, goniţi-i în fundul iadului! Înainte, găozarilor!
Motoarele sunt ambalate, duduitul lor a devenit infernal, peste stepa cenuşie se revarsă masa noastră cuirasată. Pâlcuri, pâlcuri, pifanii sovietici fug, cu capul vârât între umeri, fug dar proiectilele noastre explozive sunt mai rapide, trupuri sfârtecate zboară prin aer, mădulare smulse cad, cu zgomot sec, pe carcasele de oţel, tancurile noastre parcă-s tejghele de măcelar. Ventilatorul vâjâie neîntrerupt, dar duhoarea sângelui şi-a viscerelor e mai puternică, mai persistentă. Bătrânul vomită, mă stropeşte pe faţă, dar nici că-mi dau seama.
— Ultimul proiectil! anunţă Heide, manevrând închizătorul tunului.
— Nu mai am bandă pentru mitralieră! răsună vocea Micuţului.
— Mai sunt doar treizeci de litri de motorină! comunică Porta.
— Înapoi! ordonă Bătrânul.
Cisternele ne aşteaptă în dosul gării de mărfuri. Facem plinul într-un timp record, burduşim fiecare colţişor liber cu proiectile de tun. S-au îngrămădit atâtea încât Micuţul, nemaiavând loc, se aşază direct peste unul din rastele. Porta rânjeşte:
— Ei, şi acum ajunge un singur bobârnac de-al lui Ivan şi te trezeşti în cer!
— Călătoriile lungi se fac cu mijloace rapide, replică, senin, huiduma şi se instalează mai confortabil.
O luăm îndărăt. Piuit în căşti. E Chiorul care-şi zbiară ordinele cu glas răguşit:
— Formaţie inamică de tancuri la ora 9! Distanţa 1 200 metri. Trageţi la grămadă, numai cu perforante! Înainte, pui de lele, şo pe ei!
De astă-dată, nu mai aveam de-a face cu tancuri izolate, ci cu aproximativ un batalion de T-34, ale căror pântece negre se şi iviseră deasupra rambleului. M-a cuprins o dârdâială din cap până-n picioare. În asemenea cazuri nu-i o fericire să te ştii închis într-o cutie de fier plină de exploziv.
— Foc! comandă Bătrânul.
Într-o clipită, primele T-34 sunt cuprinse de flăcări, dar şi din rândurile noastre uriaşe ruguri îşi trimit vâlvătăile către cer: sunt tancurile noastre MK-3 şi MK-4, strivite ca nişte coji de nucă de teribilele tunuri sovietice. Pe tot întinsul stepei se zăresc acum epave de oţel, aduse la incandescenţă, răspândind în jurul lor duhoarea îngrozitoare a cărnii arse. Exploziile se ţin lanţ, blindatele sar în bucăţi în clipa în care focul atinge muniţia şi rezervoarele de carburant.
Obuzele mele ţâşnesc spre ţintă. Avem, până acum, 28 de lovituri în plin. Heide îmi ia locul la luneta de ochire. E un ţintaş de primă forţă şi ştiu că, dacă scăpăm teferi, ţeava tunului nostru se va împodobi cu noi cercuri albe, semne ale victoriilor repurtate. De câte ori vede un T-34 sărind în aer, Porta urlă ca un apucat:
— Arde-i Julius, halitor de jidani! Arde-i şi nu-i lăsa!
Cu ochiul lipit de vizor şi mâna pe declanşator, Heide scuipă şi scrâşneşte:
— Uite înc-un cep pentru curul tău, Ivane!
Şi obuzul plecă, şuierând, spre ţintă. În faţa Tiger-urilor, blindatele inamice sunt neputincioase. Toată încleştarea durează o oră şi ceva. N-a scăpat nici un T-34. Atacul sovietic s-a terminat în foc şi sânge, dar şi toate tancurile noastre uşoare, MK-3 şi MK-4, au fost nimicite.
— După o asemenea bubuială, n-aş vrea să fiu în pielea inginerilor proiectanţi ai tizului meu de la Kremlin, făcu Joseph Porta. O să-i ţină numai în şuturi pentru că n-au fost în stare să conceapă un tanc ca Tiger-ul nostru!
— Aşteaptă niţel şi-ai să-i vezi cum ne ajung din urmă, îl potoli Bătrânul. Siberia nu-i numai pentru deportări. N-apucăm noi să zicem „uf!" că şi-au şi completat manajeria cu vreun leopard, crocodil sau altă vietate care muşcă.
— La vremea aia sper să fiu la pensie, şi Porta îşi aprinse o grifas, ţigările noastre cu opiu.
În ziua aceea, sovieticilor le deveni clar că străpungerea frontului în sectorul Lugansk era imposibilă. Pe noi însă acest aspect tactic ne interesa prea puţin, deschiseserăm toate obloanele tancului şi aerul proaspăt, care zvânta năduşeala de pe feţele noastre, ne îmbăta ca un vin dintre cele mai bune. În jur, morţii, răniţii, vehiculele incendiate păreau secvenţe dintr-un film suprarealist, dar care nu ne privea.
Bătrânul i-a observat primul... Un lung şir de T-34, gonind de-a lungul rambleului, pe partea opusă nouă. Ce urmăresc? Simplu de înţeles: vor să ne taie retragerea, să procedeze la o manevră de învăluire, operaţiune în care ruşii excelează datorită extraordinarului sânge rece al echipajelor lor.
Nu mai e de stat pe gânduri. Bătrânul ia imediat legătura radio cu comandantul care ordonă replierea. Formaţie în V şi înapoi cu toată viteza! Nu mai e o cursă contra cronometru, ci contra moarte. Trecem de-a dreptul prin casele cuprinse de flăcări, grinzi aprinse cad peste noi, ţiglele sfărâmate răpăie pe blindaje, nu mai păstrăm nici ordinea, nici distanţele, fiecare tanc zoreşte pe cont propriu spre poziţiile noastre salvatoare.
Blindatele inamice şi-au schimbat direcţia, acum se năpustesc de-a curmezişul câmpiei, tăind calea ferată şi căutând adăpostul colinelor ce se ondulează la vest de ea. Laringofoanele intră în acţiune: înălţător 800, proiectil perforant, foc!
În luneta mea de ochire, liniile telemetrice s-au încrucişat pe imaginea tancului inamic, o apăsare pe declanşator, o flacără la gura ţevii şi proiectilul pleacă mugind. O fulgerare la baza turelei primului T-34, urmată imediat de o imensă ciupercă neagră. Urmează explozia care sfârtecă, deopotrivă, oţel şi trupuri omeneşti.
Electromotoarele zumzăie, turela se roteşte, lunga ţeavă a tunului meu de 88 mm caută, lent, o nouă pradă.
— Înălţător 700, aud glasul Bătrânului.
În telemetru, cifrele se succed vertiginos, apare „700", liniile s-au încrucişat din nou, altă flacără, altă detunătură asurzitoare, altă turelă inamică proiectată în sus ca o minge.
— A mai sărit în aer un membru de partid! rânjeşte Porta.
Situaţia e însă gravă, trecem în goană pe lângă tancuri germane incendiate, cu echipajele prefăcute în mumii carbonizate. Încetinim ca să permitem câtorva grenadieri să se caţere pe blindaj. Însângeraţi, răniţi, fără arme... Se agaţă de turelă, de blindaj, unii mai şi cad, dar nu putem opri. N-avem cum să-i ajutăm, trebuie să-i dăm bătaie, să fugim cât mai iute. Fiecare secundă îşi are preţul ei în sânge. Mâini disperate încearcă să se prindă de apărătorile şenilei, de cârligul de remorcare, de orice...
— Kammeraden! Luaţi-ne cu voi! Nu ne părăsiţi, Kammeraden!
Porta reduce viteza. Furios, Bătrânul îl zgâlţâie de umăr.
— Dă-i drumul, idiotule!
— Gura, Bătrâne! Dacă am chef opresc şi stau aici până prindem rugină! Panimaeşi?
— Porta! E un ordin!
O izbitură formidabilă în turelă, tancul se poticneşte, cei de deasupra urlă.
— Porneşte! Vrei să încasăm încă unul? Bine că n-au tras cu un perforant!
Porta rânjeşte, aparent nepăsător, dar accelerează, cu jobenul galben dat pe ceafă, manevrează calm levierele. În toată divizia nu mai găseşti un conductor ca el.
— E unul care a nimerit sub şenile, auzim în căşti glasul stins al Legionarului. Facă-se voia lui Allah.
Dacă ar fi cu putinţă, şi-ar întinde, probabil, covoraşul de rugăciune şi s-ar închina cu faţa spre Mecca.
Locotenentul Ohlsen, unul din puţinii ofiţeri pe care-i iubim şi-i respectăm, a zis într-o zi că singura slăbiciune a Legionarului e credinţa în Allah, în rest, nu-i pasă de nimeni şi de nimic, îşi bate joc de toţi şi de toate, dar sunt două subiecte tabu: Allah şi Franţa. Sigur, etnic vorbind, e neamţ, dar lungii ani petrecuţi în Legiunea Străină au făcut din el, prin sângele vărsat, un autentic francez. Sub uniforma neagră de tanchist poartă, de-a curmezişul pieptului, tricolorul francez, iar în buzunarul vestonului, alături de livretul militar, păstrează fotografia unui ofiţer francez, căruia nu-i spune altfel decât „domnul general". Locotenentul Ohlsen ne-a spus că se numeşte Charles de Gaulle, că e tanchist şi că el comandă forţele franceze care se bat în Africa. Heide a încasat-o, şi încă rău de tot, într-o zi când l-a tratat pe acest de Gaulle drept „căcănar al deşertului". Fulgerător, înainte ca vreunul dintre noi să poată interveni, Legionarul i-a şi crestat obrazul cu pumnalul său maur şi Heide a trebuit să galopeze până la infirmerie ca să i se pună copci. De atunci, de câte ori se înfurie, cicatricele devin purpurii, de parcă are o cruce pictată pe mutră.
Un pic mai târziu, Legionarul a declarat:
— Puteţi trata de porc pe oricare ofiţer poftiţi, dar să nu vă aud spunând o vorbă urâtă despre mon général. Nici unul dintre voi nu-i demn să-i pronunţe numele. M-aţi înţeles?
Tancurile gonesc cu toată viteza prin stepă, peste tranşeele năruite, peste grămezile de moloz ale fostelor locuinţe, peste gardurile vii, peste şanţuri şi taluze. Tot ce ne iese în cale e strivit sub şenile. Alte Tiger-uri se iţesc înaintea noastră. Doar tancul lui Barcelona se ţine alături, cu o claie de infanterişti, care teferi, care răniţi, pe el.
— Podul! De-am ajunge la pod! şopteşte Bătrânul.
Ştim şi noi că totul depinde de pod. Dacă-l atingem după sosirea sovieticilor, ne-am ars. Gonim cu toată viteza de-a lungul digului, dincolo de pădure se învolburează fumul incendiilor: e Luganskul care se mistuie în flăcări.
Acum am dat peste o mlaştină, situaţia devine şi mai critică. Tiger-ul lui Barcelona derapează, şenilele nu mai au priză, încetul cu încetul, mastodontul de oţel se cufundă în smârc, încercăm să-l tragem afară cu ajutorul unui cablu, dar cum tracţiunea se execută oarecum oblic, rezultatul e zero, mai facem o tentativă, dar singurul ei efect e că şi ţeava tunului ajunge în infecta mocirlă care bolboroseşte şi aspiră.
Bătrânul ia legătura prin radio cu regimentul şi Mercedes ordonă aruncarea tancului în aer. Îl îmbarcăm pe Barcelona, echipajul şi pifanii înghesuiţi pe blindaj şi Porta, înjurând şi blestemând de mama-focului, demarează ca un nebun.
După scurt timp, motorul începe să facă nazuri, viteza descreşte, distanţa dintre noi şi restul companiei devine tot mai mare. Porta şi Micuţul trudesc încordaţi.
— Ce se întâmplă? întreb cu glas gâtuit.
— De unde vrei să ştiu? Ce-s eu, ghicitor în stele? se stropşeşte Porta, pompând de zor motorină în carburator.
Bătrânul încearcă să ia legătura cu locotenentul Ohlsen, dar fără succes. Vedem cum ultimele noastre tancuri dispar după coama dealului. Cu totul pe neaşteptate, motorul dă două, trei rateuri asurzitoare, după care porneşte să duduie într-un ritm regulat. Ce muzică divină! Ce muzică încântătoare! Pentru a nu ştiu câta oară, Porta s-a descurcat. De bucurie, ne burduşim spinările cu ghionturi.
— Porta, eşti regele supapelor!
Porta nu ne învredniceşte cu vreun răspuns, scuipă, debreiază şi începe să schimbe vitezele. Micuţul şi-a lipit palmele a rugă şi-o face pe măscăriciul:
— Suntem eroi, ne batem până la ultimul cartuş! Heil Adolf! Ce baftă pe noi să ne fi născut la timp pentru război!
— De fapt, pentru ce dracu ne batem ca chiorii? întrebă Barcelona Blom, care s-a culcat sub culata tunului ca să nu ne încurce în spaţiul acela şi aşa îngrozitor de strâmt.
— Uite ce griji îl f... pe el! sare Micuţul. Nu ne batem pentru ceva anume, ne batem pur şi simplu! Heil, Micuţule, cel mai chipeş bărbat din Hamburg!
— Ne batem ca să nu fim spânzuraţi, intervine Bătrânul. Ăsta-i adevărul. Ori porţi uniforma, ori te legeni într-un ştreang sau putrezeşti prin lagăre. Aşadar, bateţi-vă fraţilor ca nişte eroi, în felul ăsta vă mai rămâne o şansă.
Într-o învolburare de ţărână amestecată cu zăpadă, atingem podul. Cei câţiva infanterişti ruşi care-l păzesc n-apucă să zică „pâs" că au şi fost striviţi sub şenile, unul dintre ei, cu un braţ smuls, e proiectat pe blindaj şi pasagerii noştri îi fac vânt de acolo cu lovituri furioase de picior.
Podul trosneşte din toate încheieturile, trăgând nebuneşte cu tot armamentul de bord, traversăm cu viteză maximă un sătuc aflat de partea cealaltă a râului. Drept în faţa noastră, un T-34. Trage. Proiectilul lui ne izbeşte frontal, acolo unde blindajul e cel mai gros, în plus, e un proiectil exploziv, neputincios când, e vorba de un Tiger. În schimb, toţi amărâţii agăţaţi de turelă şi capotă sunt măturaţi ca nişte paie. Bătrânul manevrează turela, acum îl am pe rus în luneta de ochire. Săgeţile se apropie, dar când să trag, Porta accelerează năprasnic şi intră berbeceşte în tancul inamic. Suntem zvârliţi de pe locurile noastre şi eu mă aleg cu o jupuitură zdravănă pe frunte. T-34 e într-o rână, Porta bagă în marşarier, se trage câţiva metri îndărăt, apoi trece în viteza întâi şi se repede din nou. Doi dintre tanchiştii sovietici care tocmai încercau să iasă sunt literalmente retezaţi în două în momentul în care oblonul turelei lor, sub impactul tonelor noastre dezlănţuite, li se închide peste şolduri.
— Băi, şoferu' lu' peşte! zbiară Micuţul la adresa lui Porta. Nu ştii că depăşirile se fac numa' prin stânga?
Ajungem din urmă infanteria noastră care se retrage în dezordine, abandonând poziţiile măturate de uraganul rusesc.
— Unde-i Ivan? strigă un locotenent, alergând pe lângă tanc.
— Drept în curul nostru, îi răspunse Porta, scoţându-şi capul prin oblonul din faţă şi salutându-l cu jobenul său galben.
Dăm şi de o puzderie de alţi infanterişti, rătăciţi, năuci, aparţinând unor unităţi străine, pesemne, întregul sector al frontului a fost făcut harcea-parcea. Sunt frânţi de oboseală, pământii şi murdari, cu pansamente însângerate. De sub căşti, ochi de halucinaţi în orbite adânc săpate. Mâini care se întind, glasuri care imploră:
— Luaţi-ne cu voi, camarazi, luaţi-ne!...
O facem pe surzii şi ne continuăm drumul, nesimţitori la blestemele lor, gata-gata să-i prindem sub şenile.
— Laşilor! Ticăloşilor! răcneşte un căpitan care-şi smulge pistolul din toc şi trage în noi, înnebunit de furie.
Un Oberfeldwebel dintr-un regiment de pionieri se proţăpeşte în mijlocul drumului, agitând o puşcă-mitralieră şi somându-ne să oprim, nu se fereşte la timp şi ajunge sub şenile. În urma noastră auzim urlete de mânie. Ce să-i facem?!
În sfârşit, dăm peste echipajele noastre. Compania se adăposteşte într-o pădure, ceva mai la sud de Lihnovskaia şi noaptea se lasă, zăbranic protector, peste noi. Mecanicii se reped să cerceteze tancurile avariate, scotocesc prin motorul nostru, înlocuiesc niscaiva piese, pun câteva patine noi la şenile şi, după trei, patru ore de muncă înfrigurată dispar cu camioanele de depanare.
Barcelona Blom capătă un Tiger al cărui tun avusese ţeava plesnită de un obuz rusesc, ţeava a fost rapid schimbată cu una nouă, cu un sistem de frânare hidraulică mai perfecţionat. Porta se îndeletniceşte cu pictatul cerculeţelor albe pe ţeava tunului nostru, fiecare din ele reprezentând un blindat inamic distrus.
— Sunt chiar mai multe decât ai învăţat tu să socoteşti! îi strigă el Micuţului.
— Mai mult de cinci? întreabă huiduma, pipăind cu degetul vopseaua proaspătă şi mişcându-şi, laborios, buzele. Ajuns la cifra 27, holbă, neîncrezător, ochii:
— Douăzeci şi şapte, de tancuri! Fiecare cu câte un tun şi cinci mameluci de-ai lui Stalin înăuntru! Ar cam fi ceva de plătit!
— Las' că nu achiţi tu nota de plată! i-o întoarse, râzând, Bătrânul.
— Păi de la mine să ia doar praful de pe tobă! Până şi caţaveica mea cea găurită e tot a lui Adolf!
Legionarul scoase armonica şi o melodie tristă, neştiută de noi, pluti printre copaci, apoi, trecu la Marseieza, bătând tactul cu piciorul. Ochii îi străluceau.
— Încetează cu porcăria asta de cântec revoluţionar! strigă o voce din întuneric, dar posesorul ei nici că îndrăzni să se arate. Era arhicunoscut în tot regimentul că, pe anumite teme, cu Legionarul nu-i de glumit. Porta îşi scoase şi el trişca. Pădurea se umplu de note. Apăru şi locotenentul Ohlsen care se aşeză lângă noi, împărţindu-ne ţigări.
— Cântă-ne ceva, ceru el.
— Ce anume? întrebă Legionarul.
— Ceva frumos.
— Horst Wessel, propuse „Profesorul".
— Cretinule, era vorba de ceva frumos! se stropşi Porta, punând în circulaţie un bidon cu vodcă. Beţi şi-o să vedeţi cum găsiţi ce să cântaţi.
Bidonul trecu de patru ori din mână în mână. Obrajii ni se aprinseră, râsetele noastre se auzeau până hăt-departe, vocea gâjâită a lui Porta sfredelea noaptea.
— Hai să cântăm M-am născut într-un tractir, propuse el, scărpinându-se între picioare.
— Porcule! mormăi locotenentul Ohlsen.
— Aveţi perfectă dreptate, confirmă Porta. Haideţi: un, doi, trei, şi!
Obscenitatea cântecului declanşă euforia generală. Bidonul dădea roate, roate, Porta râgâia de plăcere.
— Ehei, dac-ar sosi şi un tren cu putori..., visă Micuţul.
— Nici un fel de putori, toate-s cu centura de castitate pe ele! Aici unde ne aflăm, avem dreptul doar la ceva plumb în târtiţă din partea curvelor lui Ivan.
— Ce-i aia o centură de castitate? se interesă Micuţul care-şi administra duşcă după duşcă.
— Un soi de chiloţi cu lăcăţel, erau folosiţi pe vremuri împotriva unor porci de-alde tine, îl lămuri Porta.
Încălzindu-ne, vodca ne înfierbânta şi creierele.
— Împuşc tot ce-mi iese în cale! afirma, sughiţând, Julius Heide. Ca pe nişte câini! Îi urăsc pe ruşi!
— Heil! Nazistule, lupţi pentru Hitler şi spaţiul lui vital! Şi Porta scuipă în direcţia lui Heide.
— Ţap scârbos! mugi Heide şi aruncă cu coada de lemn a unei grenade în Porta. Pe cine faci tu nazist, vierme socialist?
— Pace, pace! ceru locotenentul Ohlsen cu glas încleiat.
Predică în deşert. În următoarea secundă urmă o cumplită învălmăşeală de braţe şi picioare. Micuţul profită de faptul că Porta e ocupat în încăierare ca să şterpelească bidonul cu vodcă. O înghiţitură zdravănă, apoi, culegând de pe jos o lopată individuală de infanterie, îl pocni pe Heide cu latul ei drept peste ceafă. Acesta se prăbuşi fără cunoştinţă. Porta îi mai dădu un şut.
— Javră râioasă! făcu el, gâfâind. Auzi dumneata, să te repezi aşa, nitam-nisam, asupra unei fiinţe paşnice, într-o pădurice liniştită, păi asta-i curată ticăloşie!
— Eu unul, interveni Steiner, îi dau dreptate lui Heide. Îi urăsc şi eu pe ruşi. E groaznic ce pot născoci ca să-i tortureze pe prizonieri.
— Nu poţi urî un popor întreg pentru bestialităţile câtorva, spuse locotenentul. Eu unul, de pildă, nu-i urăsc pe englezii care m-au hăituit ca pe un iepure în '41, în munţii Macedoniei.
— Da' ei nu-i asasinau pe prizonieri cu un glonte în ceafă! strigă enervat, Steiner.
— Şi ce-i cu asta? sări Barcelona. Dacă ai fi fost şi tu cu Rommel în Africa, ai fi văzut că nici cu ei nu mi-e ruşine!
— Cert e că nouă ne este rezervată o moarte glorioasă, cu sau fără ură, rezumă Bătrânul problema.
— Bravo! exclamă Heide care-şi venise în fire. Principalul e să crăpăm conform regulamentului. Ridicându-se, aruncă o privire furibundă Micuţului, care fuma stând turceşte: Ucigaşule! Să dai cu lopata într-un camarad! Puteai să mă omori!
— Nici măcar nu-i vorba de ură, se pronunţă Barcelona. Esenţial e să fii primul care trage. Numai aşa rămâi în viaţă.
— Înţelepte vorbe, Suge-Portocale! aprobă Porta. Asta-i şi teoria mea.
„Profesorul" deschise şi el gura:
— Alaltăieri, am omorât nouă sovietici, zise el, roşindu-se ca o fată mare sub privirile noastre convergente. N-a fost vina mea... De emoţie, îşi scoase ochelarii şi-şi miji ochii de miop de parcă s-ar fi ferit să se uite la noi. Alergau drept spre puşca mea mitralieră, drept în snopul de gloanţe. Credeţi-mă, nu uram pe nici unul dintre ei. Se poticni, apoi continuă, aproape ţipând: Am tras de frică... numai de frică!...
— Te credem, te credem voluntar SS! certificară, într-un glas, Porta şi Heide, izbucnind totodată în râs. Credem chiar că nu eşti nici măcar înţărcat! Cine dracu te-a pus să te angajezi?
— Ce subiect de rahat! protestă Micuţul. Parc-am fi la şedinţa Academiei. Ce-ar fi să vorbim şi despre altceva?
— De pildă, despre curve? rânji Porta. Despre pipiţele cu dantele la păsărică. Află, băiatule, că din când în când, un pic de conversaţie intelectuală n-a făcut rău nimănui.
— Mă... pe conversaţia ta! Hai, mai bine, să bem! Ia gândeşte-te că ne‑am putea trezi cu o bombiţă d-a lui Ivan înainte să fi golit bidonul! Babacu meu s-a îmbătat prima oară când avea şaişpe ani şi de-atunci nici că s-a mai trezit vreodată. D-aia am apărut şi eu pe lume.
— Ce legătură are una cu alta? interveni Barcelona. Ce legătură are faptul că tac-tu era veşnic beat cu prezenţa ta la Regimentul 27 Panzer?
— Cretinule! Da' ce-ţi închipui că, dacă n-ar fi fost beat cui, se mai suia babacu în patu' lu' madam Kreutzfeld? Treaz, ar fi fugit rupând pământul!
— Cum era tătâne-tu?
— Ăl mai ticălos bandit din tot Reeperbahn. L-au descăpăţânat în'37, la închisoarea de la Fuhlsbuttel pentru două omucideri. Se pare c-a fost nevoie de cinci gealaţi ca să-l târâie până la butuc şi că lu' nenea călău' i-a sărit jobenul din cap.
— Care va să zică, babacului tău i-au făcut frizura cu briciul ăl mare? se miră Heide. E chiar adevărat? Se pare c-au păţit-o şi alţii..., şi simulă cu mâna căderea unei securi.
Clinchet de arme, zgomot de cizme. Un pluton de infanterie trece tăcut pe lângă noi. Apare un altul. Pielăria echipamentului scârţâie subţirel. Şoapte înfundate... siluete confuze printre copaci. Se iveşte o companie, încă una, coloane interminabile se scurg una după alta. Baterii de obuziere, baterii de tunuri de câmp se înşira de-a lungul şleaului nisipos. Ordine înăbuşite, sforăituri de cai, clefăit de roţi.
— Mamă, măiculiţă, geme Barcelona. Uite-i că nu se astâmpără! Şi uite că s-a pornit şi ploaia...
Un ordin străpunge noaptea:
— La tancuri! Încălziţi motoarele!
Primele au şi început să duduie. Flăcări lungi ţâşnesc din ţevile de eşapament.
— Mişcă-te odată! îi strigă Bătrânul lui Porta care continuă să sufle, indiferent, în trişca lui.
— Las-o mai moale, Bătrâne. Ţi s-a făcut de moarte eroică?
Pe-ndelete, îşi desprinde de copac făptura sa deşirată, scutură frunzele moarte prinse de pantalonii negri de tanchist, soioşi cât cuprinde, se caţără la locul său, porneşte motorul.
— Daţi-i bătaie! se aude în căşti ordinul locotenentului Ohlsen.
N-apucăm să pornim, că iată-l pe Mercedes, zis Chiorul. E lac de năduşeală. Ne salută cu două degete duse la casca de tanchist, din piele groasă, se caţără pe o buturugă şi-n aceeaşi clipă dă cu ochii de jobenul galben al lui Porta, ieşind aidoma unui burlan prin oblonul frontal.
— Să fiu al dracului dacă nu mi se face rău numai când văd potcapul ăla galben! Echipaje! Scoateţi-vă deştele din găoaze! Comandantul diviziei are mâncărimi undeva şi vrea să isprăvim, odată şi odată, cu tot bâlciul ăsta! La treabă!
Sare de pe buturugă şi dispare, aşa cum a apărut. Habar n-avem ce căuta de fapt, dar ăsta-i Chiorul. O teroare pentru cei care n-au apucat să-l cunoască.
— Porniţi! comandă locotenentul nostru.
Pădurea forfotea. Vehiculele se îngrămădesc, unul într-altul, pe îngusta şosea forestieră. Sunt de tot felul, de la Kübelwagen amfibii, până la giganticele camioane Horsch. Coloanele se scurg către răsărit, ploaia se înteţeşte, dar nu se produce nici o gâtuitură în puhoiul continuu de tancuri, artilerie, infanterie şi pionieri de asalt.
— Ce menajerie! exclamă Heide.
Ajungem curând la destinaţie, adică în fruntea formaţiei. Porta îşi scoate capul prin oblon.
— Nu vă supăraţi, prieteni, strigă el unui grup de infanterişti, fiţi buni, spuneţi-mi dacă aici e războiul? Ne-au trimis să luăm şi noi parte.
— Ai s-o afli cât de curând! îi răspunde o voce arţăgoasă.
— Mulţam pentru informaţie! şi Porta salută cu jobenul său galben. Nu de alta, dar dacă ne-am rătăcit şi am nimerit la Conferinţa de pace?
Din depărtare se rostogoleşte până la noi tunetul exploziilor, pionierii au minat şi acum aruncă în aer poduri, depozite şi alte obiective. Pe deasupra crestelor copacilor tălăzuieşte o geană violetă de lumină. Pe bolta neagră a cerului, gloanţele-trasoare şi exploziile Flak-ului trasează capricioase arabescuri multicolore.
Aşteptăm. O lungă coloană de Tiger-uri.
Porta şi Micuţul s-au furişat printre copaci, urmaţi instantaneu de Legionar şi Heide, au încins acolo, pe jos, o partidă de zaruri folosind paharul bidonului drept recipient pentru amestecarea babaroaselor.
— Cameron! jubilează Porta, de i se aude glasul de la o poştă. Fă-te-ncoace cu cuiele alea de coşciug, neamule!
Bombănind, Micuţul scoate trei grifas. Glasul strident al lui Porta se face iar auzit:
— Am baftă! Din nou cameron! Aşa-i când te-ai căcat în scăldătoare! Viperă a nisipurilor, adă ţigările!
Rapid ca o maimuţă, Legionarul a pus mâna pe zaruri, examinându-le minuţios. Porta îl priveşte, rânjind batjocoritor.
— Domnul îşi închipuie cumva că trişez?
— Chiar aşa! face, întărâtat, Micuţul.
— Asemenea afirmaţii calomnioase trebuie dovedite, replică, suav Porta.
— Uf, n-am încotro, suspină Legionarul şi scoase trei ţigări cu opiu.
— Mă laşi să joc pe datorie? imploră Heide.
— Da, cu dobândă de 80%.
— Păi ăsta-i jaf curat! geme Heide, dar apucă, totuşi, paharul metalic.
— Nimeni nu te sileşte, halitor de jidani!
— Da' ştii bine că nu mă pot stăpâni, suspină Julius.
Un timp, au jucat în tăcere, nu se auzea decât zornăitul zarurilor, scuturate în cana de metal, apoi însă răsună ţipătul Micuţului care fusese pocnit peste degete cu teaca baionetei, fiind prins în încercarea de a ciupi ceva din maldărul de bani şi ţigări care se adunase în faţa lui Porta.
— E o ruşine să te porţi aşa cu un camarad! se porni să protesteze matahala, masându-şi încheieturile îndurerate.
— Băiete, eşti prea tâmpit ca să iasă un hoţ ca lumea din tine. Nu-i de mirare c-ai stat atât la pârnaie.
— Ce, tu nu furi?
— Ba da, dar nu mă las prins, aici e toată diferenţa.
O bubuitură de tun, seacă, colţoasă, răsună în imediata apropiere. Am tresărit cu toţii.
— T-34, preciză Bătrânul. Colegii din faţă bat la uşă.
Cu o mişcare sprintenă sări în tanc.
— Ticălosule! îi trimise din urmă Porta, adunându-şi tacticos câştigul.
— Porniţi motoarele! se auzi comanda.
În zăpăceala generală, Porta se căznea şi nu izbutea să îndese în buzunare zaruri, bani, ţigări, din care pricină înjurăturile sale acopereau duduitul motoarelor diesel.
— Tiger, înainte!
Undeva în adâncul pădurii răpăiau puşti-mitralieră şi plesneau grenade de mână.
— Se-ncinge tărâţa! ne strigă Barcelona din turela tancului său şi dispăru în interior, trăgând oblonul.
Rachete de semnalizare albe şi verzi urcau spre înaltul cerului. Atacul. Instinctiv, mâinile noastre lunecară peste uniforme. Avem tot ce ne trebuie? Pistolul cu cordeluţa lui de piele prinsă la umăr, gata să fie smuls din toc, baioneta, grenadele de mână în buzunare, grenadele cu coadă rânduite lângă scaunul fiecăruia, puşca-mitralieră cu cele zece încărcătoare, apoi încă un pistol mai mic şi pumnalul vârâte în carâmbul cizmei? Uf, toate-s la locul lor. Nu-i deloc reglementar, dar sunt acolo unde trebuie. Când eşti pe front, în interiorul unui tanc, gata să intri în luptă, regulamentul izvorât din creierii cine ştie cărui conţopist nu face nici două parale. Experienţa, practica sunt cele care contează aici, unde în fiece zi afli încă ceva nou, ceva ce n-ai învăţat la cazarmă. Când e vorba de ucis, cunoştinţele noastre în materie de anatomie a corpului uman ar lăsa cu gura căscată orice chirurg. Nu s-a întâmplat niciodată ca lama pumnalelor noastre să pătrundă aiurea!
Încetişor, ne facem loc spre liziera pădurii. Brazii şi mestecenii întâlniţi în cale se frâng ca nişte scobitori. Tunurile noastre de 88 şi 105 mm bufnesc scurt. Un T-34 sare în aer şi bucăţi de metal încins zboară peste coroana copacilor. Şuieră proiectile anticar, pătrund în pădurea muiată de ploaie şi explodează izbindu-se de trunchiuri. De câte ori le auzim, vârâm maşinal capul între umeri. Ştim ce le poate pielea! Răspundem cu o ploaie de obuze explozive, trăgând oarecum la nimereală. Din când în când însă, dibuim amplasamentul tunului şi atunci servanţii zboară în toate părţile ca nişte păpuşi dezarticulate.
Brusc, tirul artileriei se opreşte, rămâne doar răpăitul armelor automate şi un lung „ura-a-a!" se revarsă peste câmpuri. Infanteria sovietică a pornit la atac.
— Tiger, înainte!
Ne năpustim impetuos, copacii sunt smulşi din rădăcini, suntem ca o turmă de elefanţi dezlănţuiţi, oprim pentru câteva momente ca să-i lăsăm pe grenadieri s-o ia înainte, motoarele sunt ambalate, duduitul lor atinge note acute, văzduhul vibrează, şenilele scurmă pământul, împroşcând cu noroi, crăci moarte şi pietriş.
Înaintăm în triunghi cu vârful înapoi şi-n noi dospeşte, creşte, sporeşte, se revarsă binecunoscuta febră, vechea febră a vânătorului pornit după pradă. Dar cine-i acum vânătorul? Noi sau ei? Răspunsul este încă necunoscut.
Cu scurte opriri şi porniri, ne apropiem de un târguşor, nod de cale ferată, pe care infanteria noastră e pe punctul de a-l ocupa. Tirul e dens. Aruncătoarele de flăcări îşi scuipă limbile lor învăpăiate care se termină în vălătuci negri de fum uleios şi înecăcios. Grenadele de mână explodează cu zecile. Răcnete şi chemări în germană, în rusă, în toate limbile uriaşei Ţări a sovietelor. Purtat de vânt, fumul nenumăratelor incendii se prelinge peste stepa răscolită.
Depozite de muniţii sar în aer făcând pământul să se zgâlţâie casele incendiate ne luminează drumul. De-a curmezişul lui a fost construit un baraj de sârmă ghimpată, protejat de două tunuri anticar. Piesele sunt făcute arşice şi-ntr-o secundă n-a mai rămas nimic din baraj. O betonieră, suflată de cine ştie ce monstruoasă explozie, s-a răsturnat peste o baterie de aruncătoare de mine şi un căpitan rus, cu ambele picioare prinse sub maşină, urlă neauzit, cu gura larg-căscată. Peste tot, echipament aruncat, arme părăsite, oameni şi cai morţi, camioane ciuruite sau calcinate, un haos de cărnuri sângerânde, tăciuni, fragmente informe.
Strivim tot ce ne iese în cale, fără să gândim, fără să ne pese. Răniţii, cei care pot, se târăsc, ferindu-se de şenilele noastre. Cei care nu pot... Suntem inundaţi de o adevărată ploaie de funingine, pătrunde pretutindeni, fierbinte, lipicioasă de parcă străbatem cuptorul unui gigantic crematoriu. Gâfâim, ne frecăm la ochi, dar vai de bieţii infanterişti: urlă de durerea arsurilor, leapădă armele, aleargă bezmetici de colo până colo, acoperindu-şi feţele cu palmele.
Am scăpat şi de ciclonul de foc. Acum suntem chiar în centrul orăşelului, prinşi într-o sarabandă a morţii. Un colonel de grenadieri ne strigă ceva, se pare că ne şi ameninţă, dar nimeni nu stă să-l asculte. Flăcări prelungi ţâşnesc din ţevile noastre de eşapament, motoarele mugesc întărâtate. Înainte, blindate, înainte!
Sub impactul a 62 tone de oţel în delir, o căsuţă trosneşte şi se desface ca un fruct răscopt. Pe pat, între două femei moarte, o fetiţă de câţiva anişori ţipă terorizată. Poartă o cămăşuţă de noapte cu dungi roşii, iar în cârlionţii ei bălai o fundă care s-a desfăcut. Privirea noastră, îngrozită şi ea, înregistrează întreaga scenă într-o fracţiune de secundă, dar Porta nu mai poate frâna şi totul dispare sub pântecul de oţel al tancului. Nu scoate nimeni o vorbă... Încercăm să ne amăgim cu tăcerea... Nu îndrăznim să spunem că am văzut ceea ce am văzut... Aşa ceva nu mai e război, e asasinat pur şi simplu, e odios, e oribil.
Localnicii au pierdut şi bruma de lucruri pe care au avut-o. Din toată agoniseala lor n-a mai rămas nimic, nimic în afară de cioburi, ţăndări, bucăţele arse, scorojite, strivite. În mijlocul unei grămezi de aşchii, cândva, poate, un pat, o masă, un dulap, stă o bătrânică, adusă de spate, cu părul despletit şi cu arsuri pe braţe şi pe picioare. Nu mai are decât un singur pantof şi, împietrită, fixează uriaşul tanc şi interminabila ţeavă a tunului. În drum, trei civili morţi. Unuia dintre ei, un bătrân, careva milos i-a încrucişat mâinile pe piept. Proiectate de suflul unei explozii, între crengile unui copac, spânzură două cadavre, al unui copil şi-al unui infanterist german. Din ambele picură sânge, roşu, fierbinte, proaspăt.
Fără să ştim bine de ce, oprim în capătul străzii, acolo unde e o mică piaţetă, cu o veche fântână în mijloc. Un infanterist german urinează în ea. Cureluşa căştii îi atârnă sub bărbie, puşca îl stânjeneşte, pesemne, s-a ţinut vreme îndelungată pentru că nu mai termină. Îl privim în tăcere de parcă ar săvârşi cine ştie ce ciudăţenie. În fond, de ce să spurci o apă bună de băut? Întrebat, cu siguranţă n-ar şti ce să răspundă. Uite, aşa... Când termină, scoate un oftat de uşurare. E un bărbat trecut de patruzeci de ani, un simplu soldat fără decoraţii, are prinsă de manta doar medalia „Campania din est", cea pe care o au mii şi mii de alţii ca el.
De partea cealaltă a fântânii, un copil se joacă în nisip. Soldatul se apleacă, îl ajută pe copil să-şi umple cu lopăţica găletuşa, apoi se îndreaptă de şale, îşi potriveşte mai bine puşca pe umăr, aprinde o ţigare, ne face un semn cu mâna şi traversează, fără grabă, piaţeta. Se întoarce însă din drum şi-i aruncă ţâncului ceva pe care acesta îl vâră, lacom, în gură. Trăgând cu nesaţ din ţigare, soldatul dă să plece, dar în acelaşi moment îl vedem că se frânge de mijloc şi cade, zvârlind spasmodic din picioare. Din gură ţâşneşte un val de sânge. La doi paşi de el zace copilul.
Nimeni dintre noi n-a auzit venind mina de mortier. Explodând, n-a făcut mai deloc praf, cel mult, atât cât se adună pe o aripă de înger... Câteva găini, ivite ca prin minune, s-au strâns pe locul exploziei şi se ciondănesc acum pentru o râmă scoasă la iveală din pământ.
Infanteria se regrupează, atacul continuă. Pornesc în salturi scurte sub focul încrucişat al tancurilor.
Siluete în uniforme kaki se agită printre case şi grădini, izgonite de prin adăposturile lor de grenadierii noştri.
— Ivane-e-e! răcneşte Porta, scoţându-şi capul prin oblon. Speli putina, ai? Las' că ne revedem la Moscova! Câteva gloanţe se turtesc de blindaj, chiar lângă capul lui. Mitocanilor! zbiară el, trăgându-se precipitat îndărăt.
Artileria rusă intră în acţiune. Infanteria noastră încearcă să se adăpostească, dar fără prea mare succes. Schije incandescente scurmă în cărnuri, de pretutindeni răsună strigăte şi vaiete.
Nu-mi dezlipesc ochiul de luneta de ochire. Ceea ce văd e un veritabil film. Un film de groază. Ventilatorul hârâie îngrozitor, măcinându-ne nervii. Heide dă cu pumnul în carcasa lui, dar hârâitul devine şi mai strident. Turbat de-a binelea, Heide bagă coada de lemn a unei grenade între pale, care, fireşte, se rup. Bravo ţie, Heide!
— PAK inamic la ora 9! Înălţător..., comandă Bătrânul.
Turela se roteşte, servomotoarele bâzâie, ţeava tunului se îndreaptă ameninţătoare spre o fermă, acolo unde nişte jeep-uri, ce par mai curând jucării, trag scundele tunuri anticar. Duşmanii noştri cei mai feroce. Trei sau patru Tiger-uri îşi concentrează focul asupra lor. Din tufele după care se amplasaseră ţâşnesc flăcări. Duelul nu durează decât câteva minute, după care blindatele se năpustesc, strivind totul sub şenile. Servanţii, cei care au scăpat, o iau la goană, dar sunt seceraţi de mitraliere.
Tancul locotenentului Ohlsen primeşte patru proiectile în plin, încărcătorul, sergentul Keiler, moare în flăcări, agăţat de oblonul turelei. Alte patru Tiger-uri explodează. Nu scapă nimeni. Focul artileriştilor ruşi e nimicitor. Din compania întâi scapă doar şase maşini, compania a patra e distrusă în totalitate.
Terorizaţi, o luăm din loc.
— Laşilor! ne strigă un locotenent infanterist înainte de a muri, ciuruit de gloanţele inamicului.
Ne oprim la câţiva kilometri. Comandantul diviziei, general-locotenent Keller, face o rapidă trecere în revistă, în picioare într-o maşină decapotată. Câteva ordine şi, dintr-o trupă în debandadă, redevenim o unitate combatantă. Din spate sosesc alte formaţiuni blindate. Motoarele uruie, tancurile se pun în mişcare.
Pământul se zguduie sub canonadă, în interior gazele ne sufocă. Heide, tocmai el care stricase ventilatorul, e primul care nu rezistă. O clipă se rezemă de culata tunului, apoi căzu, leşinat.
— Pipiţă, nu soldat! mârâie Micuţul şi-l îmbrânceşte, luându-i locul. Acum, zice el adresându-mi-se, punct ochit, punct lovit, panimaieşi?
În stânga, de după plopii care mărginesc şoseaua, apare o lungă coloană de monştri cenuşii.
Strig în laringofon: „T-34!" şi simt cum pe şira spinării se prelinge o sudoare rece.
— Ce seară delicioasă, comentează, sarcastic, Porta. Ce-ar fi dacă ne-am întoarce acăsică?
— O mie două sute de metri, anunţă Bătrânul. L-ai prins în lunetă? Dacă ratezi ne-am ars!
Abia dacă respir... Pe scala de distanţă cifrele se succed. Săgeata centrală întâlneşte firul vertical. În centru, blindatul inamic, perfect clar. Apăs pe declanşator aproape maşinal.
Din ţeavă ţâşneşte o flacără lungă, tunul lunecă şi revine pe leagănul lui, culata înghite un nou proiectil.
— În plin! urlă Porta, plesnindu-se peste coapse. Formidabil! N-a scăpat unul!
Altul la rând! Coloana s-a oprit. Surprinşi, tanchiştii sovietici nu şi-au dat seama de unde a venit lovitura. Tunurile lor se rotesc în direcţie opusă nouă, căutând să dibăcească bateria anticar ascunsă, probabil, pe undeva.
În ocularul lunetei de ochire, din nou dansul cifrelor şi al săgeţilor. Aceiaşi 1 200 de metri.
— Foc! comandă Bătrânul, muşcându-şi buzele.
Perforantul pleacă vuind. Tancul inamic se ridică din faţă ca un cal care cabrează, ţâşnesc flăcări, bucăţi de oţel se învârtejesc pe deasupra plopilor. O uriaşă ciupercă neagră pluteşte pentru o clipă în văzduh, apoi totul recade precum apa unei fântâni arteziene căreia i-a fost, brusc, închisă vana.
Tancurile inamice sar în aer, unul după altul. Pe locul lor, un şir de cratere fumegânde. Aproape nimeni n-a izbutit să scape. Echipajele au pierit în flăcări.
— Nu mai sunt artificii! anunţă Micuţul. Kaput!
— Vrei să spui că nu mai avem muniţii? face, mirat, Bătrânul.
— Nici o bobiţă. Şi Micuţul se instalează pe jos, lângă Heide, care-şi revine în simţiri. Bâlciul s-a isprăvit, băieţică! Acum ne-ar trebui o cârciumioară şi un pahar ţeapăn de trăscău!
Bătrânul cere prin radio muniţie, sosesc două tancuri de aprovizionare şi, la adăpostul unui pâlc de copaci, transbordăm în grabă lungile proiectile de tun. Apoi, zorim din nou spre locurile unde se moare.
Trecem printre ruine, printre copaci mutilaţi şi dăm, în sfârşit, de câmpie. Doamne, ce spectacol! Pe o fâşie destul de îngustă de teren, 200 de Tiger-uri se deplasează în formaţie strânsă. Impresia de forţă e colosală! Pesemne, toate tancurile grele ale diviziei au fost concentrate pentru a fi strânse în acest gigantic pumn de oţel.
Din turela unui tanc aparţinând Diviziei SS „Das Reich", unitate considerată ca fiind cea mai arogantă din toată armata germană, un lungan de SS-ist scuipă dispreţuitor văzându-ne trecând. Porta îşi scoate capul prin oblon, îi dă cu tifla şi găliganul e cât pe-aici să cadă din turelă văzând jobenul cel galben.
— Ia-n te uită ce societate aleasă! Mare recepţie, mare! S-au adunat toate cotarlele lui Heinrich! Bidonul cu vodcă trece din mâna lui în laba Micuţului. Trage o duşcă, măi bese-n cizmă şi fă ceva pe nasul lor! Când halimaua asta se va isprăvi, îţi găsesc una grasă şi ţâţoasă de-ai să te pierzi în ea...
Micuţul însă nu mai apucă să zică ceva pentru că dintr-o văioagă ţâşneşte un tanc inamic, pesemne rătăcit. Aidoma unei găini bezmetice care a nimerit pe autostradă într-o zi de duminică, tancul încearcă s-o şteargă, făcând un slalom disperat. Turela lui Barcelona se roteşte rapid, o scurtă detunătură şi din blindatul inamic izbucnesc flăcări. Suferinţa neroadei găini a fost de scurtă durată!
Escaladăm malul abrupt al unei râpe. Cei şase metri de ţeavă ai tunului împung cerul ca un deget acuzator. Ajuns pe creastă, vehiculul oscilează, se stabilizează şi iată-ne dominând orizontul. Ordinul e să înaintăm spre sud-est, în direcţia localităţii Sinegorsk unde o Kampfgruppe a fost încercuită. Cleştele inamic trebuie sfărâmat pentru ca ai noştri să poată scăpa din ceaunul în care fierb. Prindem în căşti apelurile lor radio, situaţia pare într-adevăr disperată.
Divizia mixtă de tancuri porneşte impetuos. Orice obstacol e spulberat. În spatele nostru şi pe flancuri aleargă grenadierii. Moralul e excelent. Prizonieri nu se iau. Oricine, fie că ridică mâinile, fie că nu, e curăţat pe loc.
— Ce lucru ciudat, filozofează Porta. Cu cât un soldat e mai curajos, cu atât e mai porc.
— Ba p-a mă-tii! sare Micuţul. Eu sunt foarte curajos, nu mă tem de nimic, da' nu-s porc!
Porta rânjeşte, dar nu suflă o vorbă. Pe neaşteptate, rafale de mitralieră bat darabana pe flancurile noastre blindate, grenadierii se refugiază punând între ei şi gloanţe masa noastră de oţel, iar noi expediem câteva proiectile explozive în tufişurile de unde pornise focul. Mitraliera amuţeşte.
Încercuirea inamică e străpunsă şi-ntr-o pădurice de pini dăm peste primele elemente din Kampfgruppe. Ce primire! Ce delir! Sunt beţi de fericire! Porta însă, scuipă scârbit.
— De astă-dată chiar că-mi vine să borăsc. Aţi văzut pe cine am salvat?
— SS-işti! geme Micuţul.
Un Unterscharführer lung de doi metri se apropie de noi şi-i întinse, râzând, mâna lui Porta, care-şi scosese jumătate din deşirata-i făptură prin oblonul frontal.
— Mulţumesc, camarade, că ne-aţi scos din belea.
Porta întoarse capul ca şi cum n-ar fi văzut, n-ar fi auzit nimic
— Am spus mulţumesc, camarade, că aţi venit, repetă SS-istul, punând mâna pe braţul lui Porta.
Acesta expedie un scuipat peste capul „camaradului" şi-şi scutură mâneca.
— Dacă ştiam cu cine avem de-a face, nu mai veneam, panimaieşi? Şi acum întinde-o că n-am chef să-ţi, văd mutra! Şi Porta îl împinse cu ţeava pistolului-mitralieră, după care şterse grijuliu cu o cârpă ţeava armei.
— Miroase a căcat pe aici! comentă cu glas tare Micuţul.
Unterscharführer-ul se făcu precum sfecla şi se răsuci pe călcâie.
— O să iasă cu tămbălău, prezise Bătrânul văzând un Obersturmführer venind spre noi cu paşi repezi şi energici şi oprindu-se drept în faţa lui Porta.
— Bonjour! îl salută acesta, scoţându-şi jobenul.
— Eşti cumva idiot? răcni Obersturmführer-ul.
— Nu dom' locotenent. Da' dumneavoastră?
— Cum îndrăzneşti! Răspunde la întrebare!
— Dom' locotenent m-a întrebat dacă sunt idiot şi am răspuns reglementar: „Nu, dom' locotenent", făcu Porta, blând ca un mieluşel.
— N-o fă pe tâmpitul, caporal! Ai avut obrăznicia să mă întrebi dacă nu‑s idiot! Şi nici locotenent nu sunt, cretinule, ci Oberstrurmführer, bagă la cap!
— Am înţeles, dom' locotenent, fiindcă, ştiţi, la noi în unitate când ai aşa ceva la petliţe — şi Porta arătă cu ţeava pistolului-mitralieră gulerul ofiţerului — se cheamă că eşti locotenent.
— Ajunge! Te trimit direct la Tribunalul militar şi-o să văd când ajungi în faţa plutonului de execuţie dacă-ţi mai arde s-o faci pe deşteptul, câine de scroafă ce eşti!
— Ce-i aia câine de scroafă? îl întrebă Porta pe Micuţul care-şi scosese capul prin celălalt oblon.
— Adică e ceva gigea la SS-işti, răspunse gorila.
— La ştreang cu voi! răcni ofiţerul, complet scos din minţi. Drojdia armatei îndrăzneşte să insulte SS-ul!
— Audienţa s-a terminat, rânji Porta şi dispăru în interiorul tancului, ca un muţunache pe arc, trăgând oblonul după el.
În acelaşi moment, radioul transmise un ordin:
— Regruparea pe şosea. Retragere!
N-am apucat să ajungem prea departe, când întreaga şosea se prefăcu într-un vulcan în plină erupţie, o escadrilă de IL-2 ataca sectorul cu bombe şi tunurile de bord. Ne-am năpustit la adăpostul copacilor, în timp ce bombardierele sovietice pustiau totul. Au dispărut spre est, lăsând în urma lor un adevărat dezastru. Pretutindeni, morţi şi răniţi. Mai grav era însă faptul că ruşii se pregăteau de atac, prin binoclu puteau fi văzute coloane nesfârşite de infanterie înaintând de-a curmezişul câmpiei.
Chiorul, care comanda gruparea blindată, a cercetat rapid harta, apoi a aţintit asupra locotenentului Gaun, aghiotantul său, privirea unicului ochi.
— O ştergem, Willi. Repede, repede! Grenadierii să urce pe tancuri, cât mai mulţi. Rânji şi scuipă în direcţia ruşilor. Ivan vrea să ne prindă în cleşte, asta se vede cu ochiul liber, dar nici noi nu suntem veniţi cu pluta! Trase încă un scuipat. Aşadar, Willi, să-şi scoată toată lumea deştele din gaura curului şi fiecare companie să se descurce cum poate.
— Dar răniţii?
Chiorul mai aruncă o privire înspre câmpia de unde veneau ruşii, se răsuci pe călcâie şi se îndreptă spre SPW-ul care-i slujea drept post de comandă. Se căţără înăuntru şi zise:
— Cine nu poate să meargă să fie abandonat.
— Domnule comandant, protestă tinerelul aghiotant, dar nu putem părăsi răniţii. Vor fi lichidaţi cu toţii cu un glonţ în ceafă!
— Zvântă-ţi lacrimile, Willi. Facem numai ce putem face. Apoi se aplecă spre conductor şi ordonă scurt: Dă-i drumul, Bernard, direcţia Lugansk. Şi apasă bine pe acceleraţie, că aici se-mpute treaba!
Aghiotantul urmări o clipă cu privirea blindatul care se îndepărta, după care se uită în jurul său. Pretutindeni, răniţi, izolaţi sau în grup, cei mai mulţi abia pansaţi. Sărmanii de ei, încă mai credeau că vor fi îmbarcaţi şi transportaţi la spital. Unul chiar îi spunea camaradului său:
— Pentru mine s-a terminat cu războiul. Un picior mi s-a dus, dar zău că face! Trăiască spitalul!
— Da, gemu un altul. Infirmiere, paturi, zaci şi nu mai tremuri de frică, mănânci zilnic...
Aghiotantul grăbi pasul. Văzduhul vibra de duduitul motoarelor. Vehiculele demarau, cu ciorchini de infanterişti pe ele, peste tot pe unde oamenii găsiseră ceva de care să se agaţe. Atunci, răniţii pricepură că sunt lăsaţi de izbelişte şi un imens strigăt de groază şi durere porni din pădure.
— Camarazi, nu ne părăsiţi! Camarazi, luaţi-ne cu voi!
Sprijinindu-se unii de alţii, folosind puştile drept cârje, mulţi dădură năvală spre tancurile care se pregăteau să demareze, unii încercară să se, prindă de cârligele de remorcare, dar, târâţi pe pământ, renunţară curând. Trei SS-işti săriră înaintea vehiculelor, încercând să le oprească. Au fost striviţi. Nu mai exista loc pentru milă. Aşa este războiul!
— Luaţi-ne! Camarazi, ajutor!
Ce ajutor să le dăm? Fiecare tanc e un muşuroi de oameni. Cei care încearcă să se mai suie sunt respinşi cu patul puştii. Praful stârnit de şenile pluteşte peste scene de coşmar. Ultimul adio sutelor de răniţi. Recunoştinţa patriei. Heil Hitler, care ne-a făcut ceea ce suntem!
Începe o cursă contra cronometru. Ştim precis că paralel cu noi, tancuri sovietice gonesc ca să ne taie retragerea.
Relativa noastră securitate încetează brutal, comete cu lungi cozi de flăcări se abat asupra coloanei. Katiuşele! Deasupra noastră e un soi de boltă de foc. Să fie acesta sfârşitul? Pentru mulţi, sigur că da. Trebuie să fi trecut măcar o dată prin acest iad ca să ştii ce înseamnă un atac al teribilelor lansatoare de rachete sovietice. Dar, odată depăşit primul şoc, o luăm din loc cu toată viteza. Anii de front ne-au călit, ne-au ascuţit reflexele, ne-au robotizat mişcările.
Coloana se reface, dar nu trece mult timp şi alarma e dată.
Jabos! strigă careva şi toţi cei de pe tancuri sar şi-o iau la fugă, căutându-şi adăpost.
Jabos!
Ţâşnind din nori, se năpustesc vijelios asupra noastră. Pe aripi şi ampenaj strălucesc mari stele roşii. Bătrânul trage după sine oblonul turelei şi îl blochează. Aproape în aceeaşi secundă, cele 62 de tone ale Tiger-ului nostru sunt ridicate de la pământ ca de mâna unui titan.
O bombă a explodat chiar lângă noi. Cioburi de sticlă provenită de la aparatele de ochire şi periscoape ne împroşcă obrajii. Smulşi de pe locurile noastre, ne pomenim cu tot soiul de obiecte în cap, cablurile electrice se încolăcesc aidoma unor şerpi, tunul a fost smuls şi Bătrânul a rămas cu picioarele întregi numai datorită uluitoarei sale agilităţi. Gloanţele armamentului de bord, e drept, inofensive, răpăie pe blindaj, pământ, bucăţi de metal, trupuri omeneşti zboară în toate părţile şi se învârtejesc prin văzduh.
Cu motoarele urlând, Jabos-urile revin, de această dată din spate. Grenadierii, pe care-i aveam ca pasageri, s-au volatilizat care încotro. În interiorul tancului, vaporii de acid proveniţi din acumulatoare, probabil sparte, amestecate cu gazele de eşapament, ne ard ochii şi gâtlejurile. Ne vine să urlăm, să urlăm, să ne izbim cu capetele de oţelul pereţilor, să deschidem toate obloanele acestui coşciug, să plonjăm în oceanul de schije şi explozii, orice numai să nu murim asfixiaţi.
Totul se termină la fel de brusc cum începuse. Avioanele dispar. Nici unul dintre noi n-ar fi fost capabil să spună dacă îngrozitoarea frică pe care o trăiserăm durase secunde, minute, ceasuri... Mâinile tremură, nervii stau să plesnească, gurile-s ca de iască. E oare cu putinţă să mai fim în viaţă?
Multă vreme nimeni nu scoate o vorbă. Peste infernul de afară şi peste cel dinăuntru se lasă o incredibilă tăcere. Inimile pompează, febrile, sânge în artere, sângele curge dintr-o rană larg-căscată pe care o are Porta pe faţă, din mâna sfârtecată a Micuţului... Nici unul nu schiţează măcar gestul de a-l şterge. Împietriţi, stau şi privesc în gol cu ochi care nu văd.
Cu mâinile, cu umerii, cu capul, împingem obloanele şi ne rostogolim afară. Cu înghiţituri hulpave, tragem în plămâni un aer ce ni se pare nemaipomenit de proaspăt şi, sleiţi, ne rezemăm de blindaj.
Clătinându-se ca un om beat, vine spre noi Barcelona Blom, urmat de echipajul său. Locotenentul Ohlsen, singurul supravieţuitor al tancului său, e rănit la gât. Bătrânul îl pansează îndemânatic, unul după altul, apar cei care au avut norocul să scape.
Tiger-ul nostru e o epavă: patinele şenilelor au sărit în câteva locuri, galeţii au fost smulşi, blindajul e scrijelit, din rezervorul găurit se scurge carburantul, tunul arată ca un tirbuşon.
Porta scutură, neputincios, din cap.
— Niciodată nu mai iese tanc din ăsta...

Rămăşiţele regimentului de tancuri au fost trimise la refacere în Germania. Aveam nevoie de odihnă. Aveam nevoie de întăriri.
Compania noastră a primit misiunea să asigure garda închisorii militare de la Torgau. Închisoarea asta n-avea decât două uşi: una ducea la stâlpul de execuţie, plantat în curtea numărul 5, cealaltă spre batalionul de marş.
Rezemaţi de zidul popotei, priveam la un pluton SS care venea de la lagărul KZ sub comanda unui june Untersturmführer.
Deţinuţii pe care-i escortau au fost mânaţi pe şoseaua de centură într-o viteză care-i făcea să gâfâie şi pe cei mai viguroşi. De fiecare dată când vreunul din ei cădea, SS-iştii izbucneau în hohote vesele de râs şi asmuţeau câinii asupra nefericitului. Apoi, deţinuţilor li s-a ordonat să se alinieze pe două rânduri, faţă în faţă, şi să angajeze un meci de box. Nici unul dintre ei nu şi-a lovit camaradul, au avut însă grijă SS-iştii s-o facă.
— Neexecutare de ordin! a răcnit Untersturmfuhrer-ul.
Câţiva s-au prăbuşit sub lovituri. Câinii i-au pus, rapid, pe picioare. Din nou pas alergător pe drumul de centură. Pe marginea lui, aşezate din vreme, bâte şi lanţuri.
— Rândul unu ia bâta! Rândul doi, treci la poceală!
Rândul unu a cules de pe jos ciomegele şi lanţurile. Nu le-a folosit însă. Atunci au intervenit, din nou, băieţii din SS.
S-au înregistrat doi morţi. Erau, de altfel, aproape morţi chiar în ziua sosirii la faimoasa închisoare Torgau.

ÎNCHISOAREA TORGAU

Totul era cenuşiu. Zidurile ce se înălţau spre cerul înnourat, poarta păzită de doi gardieni în uniforme pământii, zăbrelele din şase bare de fier verticale şi şase orizontale, zeghea deţinutului cu mâinile strânse în cătuşe.
Paznicul, un sergent, salută cu două degete duse la vizieră subofiţerul venit să ia deţinutul. Omul cu cătuşe aruncă peste umăr o privire speriată, auzind poarta cea grea închizându-se în urma lui.
— S-a terminat... murmură el. N-o să mai ies niciodată de aici, sunt doar un cadavru viu.
— Gura! se stropşi la el Feldwebel-ul care-l escorta. Aici nu deschizi gura decât atunci când eşti întrebat. Iar ultima întrebare care o să ţi se pună va fi dacă vrei sau nu să fii legat la ochi.
Şi Feldwebd-ul izbucni într-un hohot de râs. Aşa râdea mereu Feldwebel-ul Schmidt, gardianul-şef. Uneori se mira şi el de ce o fi râzând, şi încă atât de tare. Camarazii săi din compania 378 jandarmerie, Hamburg îl porecliseră „Şugubăţul". La fel îi spuneau şi deţinuţii din închisoarea Tribunalului excepţional din Hamburg, unde era de serviciu la fiecare opt săptămâni, şi tot „Şugubăţul" îi ziceau cei care, într-un fel sau altul, ajungeau să-l cunoască. Feldwebel-ul Schmidt nu râdea niciodată de ceea ce ar putea înveseli nişte oameni normali, dar Schmidt nu era normal, cum, de altfel, nu era normal nici un gardian german.
— Nişte dulăi turbaţi, spunea despre ei Bătrânul, şi Bătrânul nu arunca niciodată o vorbă în vânt.
Feldwebel-ul Schmidt apăsă butonul soneriei şi ţârâitul ei strident răsună în îndepărtata „sală de recepţie" a Hauptfeldwebel-ului Dorn . Un scârţâit prelung şi îngusta uşă, cenuşie şi ea, se deschise automat.
Escorta şi prizonierul se strecurară înăuntru. Cu acelaşi scârţâit, uşa se închise în urma lor.
— Heil Hitler! răcni Feldwebel-ul Schmidt în faţa Hauptfeldwebel-ului Dorn, care şedea în spatele unui birou acoperit de maldăre de hârtii şi dosare.
Era obligatoriu ca el să arate aşa pentru că era obligatoriu ca Hauptfeldwebel-ul Dorn să pară copleşit de muncă, dosarele se îngrămădeau unele peste altele, pe rol fiind cel puţin cinci cazuri ce se cereau rezolvate, dovadă că numitul Hauptfeldwebel nu se omora deloc cu lucrul, dar, totodată, dovadă de netăgăduit că, dimpotrivă, munceşte pe rupte în cazul în care s-ar fi găsit vreun netrebnic care să pretindă că el, Hauptfeldwebel Dorn, nu face altceva decât să taie frunză la câini.
În ultimul sertar al biroului, ascunsă sub un teanc de exemplare din „Volkischer Beobachter", pe care nimeni n-ar fi fost ispitit să le răsfoiască, se afla o sticlă de culoare verde-închis, cu o etichetă pe care scria „Lipici". De conţinut, conţinea coniac, excelent întăritor în rarele momente în care, cu totul accidental, Dorn mai şi muncea. Hauptfeldwebel-ul nu catadicsi să răspundă la salutul subordonatului său. Preţ de vreo zece minute rămase aşezat, cufundat în lectura unui dosar pe care scria, cu majuscule, GEKADOS. În realitate, era vorba de o poveste porno, bătută mărunt la maşină.
Feldwebel-ul Schmidt hârşâi uşurel talpa cizmei de duşumea ca să-şi semnaleze prezenţa.
— Linişte! zbieră Dorn. Nu vezi că sunt ocupat?
Unicul zgomot din încăpere era doar foşnetul hârtiei, atunci când Dorn întorcea paginile acestui interesant dosar Gekados. Într-un târziu, ridică privirea şi-l fixă pe cel cu cătuşele. Fără să scoată un cuvânt, întinse mâna spre Schmidt care-i remise documentele prizonierului.
Dorn le aruncă, nepăsător, pe masă, împinse scaunul, se ridică, ocoli biroul şi se proţăpi în faţa prizonierului.
— Ei bine? M-ar interesa să aflu motivul prezenţei domniei-tale la Torgau.
Deţinutul luă poziţie de drepţi, cu degetul mijlociu lipit de vipuşcă.
— Locotenentul Heinz Berner, din Regimentul 76 Artilerie, s-a prezentat la închisoarea militară Torgau pentru executarea pedepsei.
Hauptfeldwebel-ul Dorn făcu mâna pâlnie la ureche, de parcă ar fi fost surd, şi rămase astfel câteva minute, apoi căscă gura şi zbieră de zornăiră geamurile:
— Şi pentru care motiv, pot să ştiu? Zbieretul deveni şoaptă. Poate că-i gekados motivul ispăşirii, ai, porcule?
— Locotenentul Heinz Berner din Regimentul 76 Artilerie raportează: am fost condamnat la moarte pentru omucidere.
— Ia te uită-ă-ă, o făcu pe miratul Dorn. Un ofiţer, ucigaş de rând? Scuipă zgomotos. Ce grozăvie! Poate că domnul locotenent va avea bunătatea să-mi dezvăluie şi cine a fost victima?
— Logodnica mea, răspunse arestatul.
Dorn scoase un nechezat de mulţumire:
— Asta-i cea mai bună poantă din câte am auzit în ultima vreme! Auzi dumneata, să-ţi bagi în mormânt propria-ţi salteluţă! Ei las' c-ai să-i urmezi la iuţeală. Am eu grijă ca actele tale să fie rezolvate cât mai rapid. N-avem nevoie de bandiţi ca tine! Asta-i o închisoare militară respectabilă, bagă-ţi bine în cap, asasinule!
Ochii lui Dorn se împâcliră, pupila se strânse ca la pisici. Se instală pe colţul mesei, bălăbănind un picior.
— Ia spune-mi, băieţică, rosti el agale, apăsând pe cuvinte, nu-mi cunoşti gradul? N-ai văzut niciodată un Hauptfeldwebel, coloana vertebrală a armatei, pe timp de pace, ca şi pe timp de război?
Prizonierul tresări, dar, înainte de a fi putut îngăima ceva, Dorn răcni:
— Culcat! Drepţi! De douăzeci de ori broasca în jurul camerei! Sări!
Deţinutul se porni să sară pe vine. De fiecare dată când cădea — cătuşele îl stânjeneau şi-l făceau să-şi piardă echilibrul —, Dorn răcnea că asta-i neexecutare de ordin. Apoi îl puse să se caţăre pe un fişet şi-l ţinu acolo, ghemuit sub tavan, preţ de vreo douăzeci de minute, timp în care tăifăsui cu Schmidt. Într-un târziu, un soldat primi ordinul să-l escorteze pe prizonier.
La etajul trei, locotenentul Berner a fost închis într-o celulă având trei metri lungime şi un metru şi jumătate lăţime. Avea senzaţia că-i prins într-o menghină. Lăsându-se să cadă pe taburetul de lemn, îl podidiră lacrimile şi plânse îndelung, cu sughiţuri. Totul se sfârşise, era, de-acum, mort. Cei mai mulţi dintre prieteni se lepădaseră de el. În fiece clipă, uşa se putea deschide, va vedea luciul ameninţător al căştilor de oţel, îl vor conduce undeva, în afara clădirilor, va auzi zgomotul închizătoarelor vârând cartuşul pe ţeavă... Oare câţi vor fi? Unii ziceau că-s şase, alţii că-s doisprezece... Locotenentul se cutremură şi lacrimile-i ţâşniră din nou.
Sosise acasă, în permisie, venind de la Şcoala militară numărul 3 din Potsdam. Era permisia acordată cu prilejul avansării în grad. Terminase cursurile. Ce mândră era maică-sa, ce mulţumit tatăl! Feciorul lor era locotenent, locotenent de artilerie! La gară îl întâmpinase întreaga familie, venise şi Else, mândră nevoie-mare. Plecaseră, apoi, să se plimbe pe Monckgebergstrasse, ce superb se reflectau în vitrine eghileţii săi roşii! Parcă erau nişte zâmbete! Pe străzi au întâlnit un număr imens de soldaţi şi subofiţeri. Făcuse aproape crampă la mână răspunzând la saluturi, dar ce îmbătătoare senzaţie. Nu după mult timp, îşi îngăduia chiar un salut nonşalant, de adevărat ofiţer, ca acela al căpitanului Hasse, cu două degete, uşor curbate, duse alene la cozorocul caschetei. Şi ce plăcut e să simţi cum apasă, pe şoldul stâng, tocul pistolului!
— Acest pistol, îi spusese instructorul în ultima zi de şcoală, e pistolul unui ofiţer german. Dacă se găseşte careva să întineze onoarea ta de ofiţer, nu sta la discuţii, foloseşte-l!
Atunci chicotise, stânjenit, dar acum tare ar fi vrut să se ivească prilejul. Ce-ar mai sări în sus toţi civilii ăştia dacă el, locotenentul artilerist Heinz Berner, şi-ar smulge pistolul din toc şi l-ar găuri pe individul care, să zicem, l-ar ponegri pe Führer! Se şi vedea cum, cu un aer indiferent, bagă pistolul la loc, în tocul său de piele. Poate c-ar fi cazul să-l şi scuipe pe ticălosul întins pe caldarâm? După aceea, îi va oferi Elsei braţul şi se va îndepărta ca şi cum, din acel moment, povestea nu-l mai privea. Nimeni însă din cei întâlniţi nu manifesta dorinţa să-l insulte pe Führer, la butoniere nu vedeai decât insigne cu zvastică.
Taică-su îi dăruise o caschetă cu bandă roşie, îngustă, şi cea mai superbă cordeluţă de prins sub bărbie din toată armata. Pantalonii de călărie gri-deschis — chiar prea deschis pentru a fi reglementar — erau cadoul mamei. Pintenii cu rotiţe veneau de la Else. Cravaşa din piele galbenă, lungă de peste un metru, şi-o cumpărase singur. De fapt, regimentul căruia îi aparţinea, Regimentul 76-Paderhorn, făcea parte din artileria motorizată şi, ca atare, nu i se cuveneau nici pintenii, nici cravaşa. Dar aici, la Hamburg, erau puţine şanse să dea tocmai peste cineva făcând parte din acelaşi regiment. Ba poate că şi alţi camarazi de-ai săi se plimbau, împintenaţi şi cu cravaşa sub braţ, atunci când veneau în permisie? Ce plăcut zornăiau pintenii şi ce elegante erau toate aceste accesorii destinate, în realitate, artileriei hipotractate. Ce ghinion că n-a fost repartizat unui asemenea regiment! Şi-ar fi putut bazona pantalonii cu piele de căprioară şi să-şi trântească un veston crăpat la spate şi cu buzunare oblice... Erau grozave uniformele astea ale călăreţilor! în fine, să ne mulţumim doar cu pintenii şi cravaşă....
Seara a fost agasantă. Casa era plină de musafiri şi unchiul Ernst strigase după prostul lui obicei:
— Ia zi, Heinz, de când te-au vărsat la artileria călăreaţă?
Else intervenise, cu voce tare, înainte ca el să poată răspunde ceva:
— Heinz a fost numit la Regimentul de artilerie de câmp „Gross Deutschland".
— Zău? replicase unchiul Ernst, râzând şi arătând cu degetul cifra 76 de pe epoleţii proaspătului ofiţer. Vezi, băiatule, că ai un număr greşit pe umăr!
Else îl privise mirată:
— Eşti la „Gross Deutschland", nu-i aşa?
Încuviinţase cu capul.
— Perfect, făcuse Else. Atunci, mâine-dimineaţă, la prima oră, trebuie să aranjăm şi chestia asta.
A doua zi au mers într-adevăr la magazinul Fahnenfleck de unde au cumpărat două litere aurite, „GD", care au fost imediat cusute pe epoleţi, pentru a atesta că aparţine Regimentului de gardă „Gross Deutschland". Cele reale, ascunse bine în buzunar, urmau să fie puse la loc imediat după terminarea permisiei. Ce-i drept, de fiecare dată când zărea, chiar şi de departe, vreun ofiţer de artilerie, întorcea grăbit capul de teamă să nu fie recunoscut, iar întâlnirile cu patrulele Feldgendarmeriei îi dădeau răcorile morţii. Isprava asta putea să-l coste şase săptămâni de arest sever şi o plimbărică într-un regiment disciplinar.
Din măruntaiele închisorii porni un ţipăt. Un ţipăt lung, ascuţit, încheiat cu un horcăit. Îl percepură urechile sale, dar nu şi creierul. Zăcea buimac, cu capul pe braţele sprijinite de tăblia zgrunţuroasă a mesei. Se gândea la literele acelea, două litere mari, aurite, iscusit împreunate. Din pricina acestor litere putea ajunge într-un regiment disciplinar. Auzise că există unul, poate 37, poate 17, în orice caz ceva cu 7. Ce-o fi regimentul acela din Dortmund căruia i se spunea că-i de „neoameni"? O adunătură de indivizi numai buni de scuipat. Dispreţuise întotdeauna elementele acestea criminale, nedemne să respire acelaşi aer cu adevăraţii ostaşi, dar, demne ori nedemne, acum nu cerea nimic de la viaţă decât să ajungă la regimentul disciplinar de la Dortmund. Acolo, încalte îţi mai rămâne o şansă. Va fi curajos şi, drept răsplată, va fi, în scurt timp, eliberat. Rapid, o scrisoare către Inspectorul general al Artileriei şi, de asemenea, mareşalului Keitel, şeful Comandamentului armatei, şi el tot artilerist. El n-o să îngăduie ca un ofiţer aparţinând aceleiaşi arme să moară asasinat de nişte declasaţi, de nişte nedemni. Auzise spunându-se că cei însărcinaţi cu execuţiile la Torgau şi prin alte puşcării proveneau tocmai din aceste regimente disciplinare.
TORGAU! Numele îl izbi ca un pumn năprasnic. Doamne, să fie oare adevărat? Să fie chiar la Torgau? Denumirea asta însemna iadul, tortura, moartea!
Reizbucni în plâns şi, involuntar, îşi pipăi epoleţii. Da, era în continuare locotenent şi va fi împuşcat ca atare. Însă nu voia să moară, dorea să lupte, să se bată pentru Führer şi Patrie! Se îndreptă de spate şi privi cerul ce se zărea prin gemuleţul mătuit al ferestrei. De ce să-l omoare? N-avea decât 20 de ani. Mai bine să-l lase să lupte, să-i permită să ucidă cât mai mulţi barbari, bestiile acelea care siliseră paşnica Germanie să intre în război. Era ofiţer, primise o formaţie excelentă. Ar fi aberant să-l împuşte. Da, va scrie de îndată Generaloberst-ului Haider, şeful Marelui stat-major. Îl va ajuta cu siguranţă. Era de datoria lui să-i scrie.
Locotenentul ţintui o clipă geamul murdar şi opac prin care, sleindu-se, lumina zilei se pregătea să-şi ia rămas-bun de la sinistra închisoare şi, dintr-o dată, îl cuprinse panica.
— Vreau să scriu, să scriu, să scriu! se porni el să urle.
Pe coridor, cineva izbi uşa cu o legătură grea de chei şi se răsti: Linişte!
Un ochi se lipeşte de vizetă, un ochi viu, un ochi liber. Un ochi care nu se va uita în găurile negre a douăsprezece ţevi de puşcă. Acum ştia cui trebuie să scrie: lui Baldur von Schirach, Reichsführer al organizaţiei Hitler Jugend, pe care-l cunoştea personal. Îl va ajuta fără doar şi poate, pentru că în adolescenţă locotenentul fusese cel mai bun din tot detaşamentul 15, n-avea decât cincisprezece ani când fusese făcut mai mare peste 89 de HJ, cu cele mai bune note, aşa cum fusese şi în Şcoala militară. Ştia toată lumea că pentru el naţional-socialismul reprezenta o religie. Nu luase el întotdeauna partea Führer-ului, a Reichminister-ului dr. Goebbels şi a tuturor activiştilor importanţi de partid? Nu el fusese cel care-şi îndemnase camarazii să semneze un raport împotriva maiorului Voen, raport în urma căruia individul acela defetist fusese îndepărtat? Îşi aminteşte perfect de noaptea în care a fost ridicat maiorul şi când ofiţerul NF l-a bătut prieteneşte pe umăr. Erau trei poliţişti în civil şi unul în uniformă, toţi de la Gestapo. El şi camarazii săi l-au scuipat pe maior când a fost să urce în maşină şi unul dintre ei i-a strigat: „O să te scurteze de-un cap!"
Trecuseră de atunci cam trei luni. Unde ar putea fi acum maiorul Voen? Cine ştie, poate chiar în celula vecină? Nu, prea ar fi de tot... Îl va întreba pe careva dintre paznici. Majoritatea sunt simpli soldaţi. Ba, după cât i s-a părut, a văzut şi câţiva aparţinând regimentelor disciplinare. În fond, e locotenent, ce naiba, îşi poate permite să pună întrebări.
Amintirea faptului că e ofiţer îl făcu să-şi îndrepte spinarea. Exclus să nu fie graţiat, da, trimis poate într-un regiment disciplinar, dar nu pentru mult timp. Era nazist convins, mai avea şi ceva relaţii şi, oricum, omuciderea nu fusese premeditată. Dimpotrivă. Ce deplorabilă eroare. Se străduise, însă în van, să le explice celor de la Tribunalul militar cum au stat lucrurile, dar ce să priceapă imbecilii ăia bătrâni? Nişte dobitoci! Dar va veni ea, victoria, şi toţi aceşti ramoliţi vor fi măturaţi ca nişte gunoaie ce sunt. Atunci vor guverna HJ şi SS-ul, Führer-ul aproape o promisese.
Se ridică, curajul îi reveni, se simţi chiar mai liber. Se puse pe mărşăluit, cinci paşi într-un sens, cinci în celălalt. E clar că nu-l vor împuşca. Cui i-ar trece prin minte aşa ceva? El locotenentul Heinz Berner, va obţine dreptul de a lupta pentru Marele Reich!
Înveselit, chicoti. Dacă dă Dumnezeu şi războiul mai durează vreo cinci ani, de pildă, va ajunge la gradul de căpitan, cu două steluţe aurii pe epoleţi şi cu viziera caschetei tivită cu frunze, tot aurii, de stejar. Ideea îl însenină.
Într-una din zile, el şi cu Else, luaseră o cafea la braseria Wiene, unde cânta şi o orchestră de ţigani. Pe culoarul care ducea la toaletele pentru femei, o sărutase pe Else. O sărutase strecurându-i limba printre buze, aşa cum citise în cartea aceea interzisă celor din HJ şi SS. O carte extraordinară, închiriată de toţi colegii cu preţ bun de la proprietarul ei. Da' zău că făcea! Aflai din ea totul în legătură cu felul în care trebuie să procedezi cu o fată. Cum îl chema pe autor? Un nume american parcă? Miller? Exact Henry Miller! Dar ce scandal a fost când Bannführer-ul Haxer a dat peste ea! Mai-mai să ajungă cu toţii într-un lagăr pentru PU. O scriitură jidovească, degradantă, ţipase atunci Haxter şi-i ameninţase cu toate chinurile iadului. Timp de trei luni, întregul detaşament 19 a fost tratat de parcă ar fi fost ciumaţi. Au fost izolaţi şi cartea a fost arsă pe rug într-o noapte, în timp ce, încremeniţi în poziţie de drepţi, cântau:

Ţâşni-va sânge de evreu!

Modul în care fusese sărutată o înfuriase cumplit pe Else, care-l considerase un porc. Două zile nu-şi vorbiseră, apoi trebui să-i promită că n-o va mai săruta niciodată. În cadrul Organizaţiei BDM, din care făcea ea parte, i se spusese că e o infamie, că un ofiţer nu face niciodată aşa ceva, că un ofiţer şi logodnica lui, dacă e membră a BDM, trebuie să rămână puri până în momentul căsătoriei: Ce, Führer-ul umbla pe străzi pupând femeile? Într-adevăr, o asemenea situaţie era greu de admis. A urmat apoi tâmpenia aia de zi: aniversarea lui Käthe. S-a îmbătat criţă, ca toţi ceilalţi de altfel, uitând că e ofiţer şi că trebuie să rămână cast şi pur. S-au apucat să joace o partidă de pocker pe dezbrăcatelea şi, până la urmă, totul s-ar fi terminat printr-o tăvăleală generală la pielea goală dacă Else n-ar fi făcut o criză de isterie.
— E o porcărie ce faceţi aici! ţipase ea. O infamie jidovească, dezonorantă!
Nu mai avea pe ea decât slipul, sutienul şi un singur ciorap. În această ţinută, ridicase braţul, strigând: „Heil Hitler!" Scena era atât de comică încât izbucniseră cu toţii în râs, iar Bernhardt Müller, locotenent de infanterie, o povăţuise pe Else să nu mai facă atâtea fasoane, asigurându-o că şi marele Adolf se dedă la destule chestii „jidoveşti". Else l-a scuipat în obraz şi a dispărut fără ca cineva să fi prins de veste.
A doua zi, Bernhardt a fost arestat de Gestapo: doi tipi mărunţei, în haine de piele neagră, însoţiţi de Else în uniforma BDM.
Cu un deget acuzator, Else l-a arătat pe Bernhardt:
— Iată sluga iudeo-masönilor care a cutezat să terfelească numele Führer-ului prin acuzaţii erotice!
Indivizii în piele neagră au pus câte un braţ pe umerii lui Bernhardt şi l‑au invitat pe un ton suav:
— Hai frăţioare, vino să facem o plimbare, avem de vorbit împreună.
Bernhardt a devenit alb ca varul.
— E, cu siguranţă, o greşeală, a spus el.
Unul din cei doi a chicotit:
— Întotdeauna-i o greşeală, frăţioare. Totu-i o imensă greşeală.
L-au împins pe Bernhardt în Mercedes-ul cenuşiu, ale cărui portiere se închiseră cu o pocnitură seacă. Else, care a vrut să vină cu ei, a fost brutal îmbrâncită:
— Hai, cară-te!
Revoltată, a făcut tipilor de la Gestapo un raport pentru insultă adusă unei BDM. Urmarea a fost că a primit o invitaţie la o anumită adresă şi că la întoarcere s-a trântit pe o canapea şi a plâns în neştire. Tot ceea ce el, Heinz, a putut scoate de la ea a fost că n-o să mai calce niciodată pe la Gestapo şi că-l sfătuieşte să procedeze la fel.
— Ăia nu sunt fiinţe omeneşti, sughiţa ea. Cu siguranţă că Führer-ul nu ştie ce sunt capabili să facă!
După aceea a scos o sticlă de coniac, apoi o alta. Taică-su avea o frumoasă colecţie, adunată de pe vremea când fusese la Kommandatura din Parisul ocupat. Daruri ale populaţiei franceze pentru bunele şi lealele servicii aduse acesteia, comentase el, râzând cu poftă. Darnici, francezii ăştia: cele patru covoare persane, mobila rococo din salon, pianul cu intarsii de fildeş, toate erau daruri.
Tocmai călcau în picioare unul din covoarele-dar, bând coniac şi încercând să danseze. Se împleticiră însă şi căzură pe jos. Un nou sărut, gustat de data asta de Else. Atunci, deveni mai îndrăzneţ. Sub fustă, purta chiloţi foarte strâmţi, cu elastic, dar Heinz era ostaş, deci obişnuit să nu-i pese de obstacole. O auzise şoptind: „Un ofiţer nu face aşa ceva..." Dar cum dracu' făceau ofiţerii? La Şcoala militară nu-i învăţase nimeni cum să se descurce în atare situaţii.
— Bun, ce face un ofiţer?
— Aşteaptă să fie căsătorit, i-a răspuns ea.
— Atunci, hai să ne căsătorim. Te poţi considera nevasta mea din momentul în care ne vom aparţine.
Îl îmbrăţişase cu foc:
— Heinz, dragostea mea!
S-au sărutat îndelung, aşa cum descria Henry Miller în faimoasa sa carte, dar deodată ea l-a împins, cu o privire dementă în ochi:
— Doar nu mă iei de nevastă numai pentru că ţi-e poftă de mine? Am oroare de chestia asta scârboasă! Pe una din fetele mele din BDM am băgat‑o la puşcărie pentru că întreţinea raporturi sexuale cu un bărbat!
Se grăbise s-o asigure că nu-l interesa câtuşi de puţin problema asta şi‑n seara aceea nici nu se întâmplă nimic.
L-a întrebat dacă va rămâne în cadrele armatei şi după victorie, iar el i‑a promis solemn că nu va părăsi armata şi că va sfârşi ca general. General de artilerie. Ea însă ar fi preferat SS-ul. Din nefericire, nu măsura decât 1,78 m, prea scund ca să facă parte din garda, Führer-ului. Ar putea intra însă în Regimentul de artilerie al diviziei SS „Der Führer" care, chiar dacă nu face parte din garda personală, e totuşi un regiment de elită. Sau ar putea opta pentru Divizia SS „Totenkopf. Sunt mari şanse de avansare rapidă în această unitate însărcinată cu paza şi supravegherea lagărelor, mai ales că, după victorie, va fi mult de lucru în lagărele de" concentrare, faimoasele KZ. Subdezvoltaţii trebuiau lichidaţi, trebuiau să dispară. Chiar Führer-ul spusese că orice pată care ar putea mânji chipul frumos al Herrenvolk -ului trebuie ştearsă necruţător.
A doua zi s-a dus la Direcţia SS ca să depună cererea de transfer, iar seara a venit la Else.
Cum s-au putut petrece cele ce s-au petrecut? Era un lucru atât de îndepărtat, atât de neînţeles... Se simţeau atât de bine împreună... Brutele de la Kripo n-au vrut nici o clipă să admită că nu-şi amintea de nimic. Îl snopiseră în bătăi şi-l ameninţaseră că-l vor scoate la plimbare cu maşina, dar nu înţelesese de fel ce vor să spună cu asta. Probabil vreo şmecherie de‑a lor, că prea rânjeau spunând-o.
— Eşti o bestie perversă, un ţap lubric! îi strigase un inspector.
— Cine, pe câţi ai mai omorât? zbierase un altul, pocnindu-l cu o riglă.
— Hai, vorbeşte-ne despre ei, ca să-ţi putem face şi noi o favoare şi să propunem judecarea cazului tău aici, la Hamburg, şi nu la Berlin. Aici suntem băieţi de treabă, nu ca cei de la Berlin care pentru orice fleac te încadrează la „sabotajul intereselor Reich-ului".
Au măturat podeaua cu el, l-au rostogolit prin toate colţurile încăperii, l-au pocnit cu picioarele în burtă până a vomitat sânge, după care l-au pus să-şi lingă sângele, i-au făcut şi multe altele, de a uitat complet că e ofiţer. Apoi, l-au transferat la Gestapo. Acolo, a avut parte de vizita lui Paul Bielert, supranumit şi „Frumosul Paul", şeful local al sinistrei instituţii. Acesta a intrat în camera în care i se lua un nou interogatoriu, l-a privit fără să deschidă gura, apoi a plecat. Din clipa aceea, cei care-l interogau au devenit şi mai zeloşi. Ca şi cum le-ar fi fost frică de ceva, atunci a descoperit el că, în pofida aerelor pe care şi le dădeau, nu erau, de fapt, decât nişte amărâţi de ţucălari. A urmat detenţia preventivă. Aici, gardienii i-au sfărâmat două degete, câte unul de la fiecare mână, mijlociul, cel care te durea până în rărunchi şi care putea fi spart în trei locuri diferite. Se serviseră nu de un ciocan, ci de ţeava pistolului-mitralieră, fredonând tot timpul:

În zori, când cântă cocoşul...

Medicul care-l examinase râsese din toată inima:
— Dumnezeule! încă unul care a căzut! Coridoarele astea sunt mult prea alunecoase, zău aşa! şi-l povăţuise să bage de seamă pe unde calcă.
Ieşind din cabinet, îl auzise însă spunând:
— Să vezi ce-o să mai chiţăi când ăla cu joben o să-ţi facă frizura pe butuc!
Infirmierii se amuzau copios şi, în primul moment, nu făcuse legătura cu călăul şi securea acestuia.
Se scutură ca de friguri. O să-l decapiteze oare? Imposibil. Ofiţerii sunt executaţi prin împuşcare. Însă gardianul care-l escortase de la Hamburg la Torgau îl asigurase că nimic nu-i mai plăcut decât securea. Rapid ca lumina. Nu tu lovitură de graţie, nu tu rateu, cum se întâmplă adesea în cazul spânzuraţilor, de-i mai atârnă o dată. Sigur şi curat, garanta cu mâna pe inimă experimentatul paznic de puşcărie.
Amintindu-şi de toate acestea, locotenentul fu pe punctul de a începe să urle şi trebui să-şi bage pumnul în gură. Îi era frică, înspăimântător de frică. Oare când vor veni să-l ia? Pe coridor se auzeau paşi şi zăngănit de chei lovite de gratii. Sunetul stăruia îndelung, îţi măcina nervii, dar ce-i păsa soldatului care-şi făcea rondul, un soldat venit de pe front, un soldat dintr-un regiment disciplinar, un soldat care văzuse altele şi mai şi decât ce se petrecea aici, la Torgau! El şi camarazii săi vor rămâne în garnizoană o lună, două, trei pentru un soi de convalescenţă. Plăcută convalescenţă: nouă ore de gardă, noaptea liberă. Cum să-nţeleagă el că zgomotul unor chei te poate scoate din minţi?
Tânărul locotenent artilerist îşi iubea logodnica. N-ar fi vrut pentru nimic în lume s-o ucidă. Atunci, cum de se întâmplase? Cei de la Kripo l-au considerat sadic, şi obsedat sexual, cei de la Tribunalul militar s-au căinat că nu-l pot executa de zece ori la rând.
A smuls hainele de pe ea, da, de acest lucru îşi aduce aminte! Era beat, beat criţă, dar într-un mod ciudat, o beţie lucidă şi, totodată, incontrolabilă.
— Lasă-mă! Lasă-mă, porcule! ţipa ea.
Şi de asta îşi aduce aminte. Urla, dar n-o auzea nimeni. Se ţipa atâta de jur-împrejur, încât li se astupaseră tuturora urechile. Vina era a războiului.
Îl pocnise de câteva ori în fluierul piciorului, dar, în ciuda durerii, el râsese şi-i încleştase şi mai tare încheieturile mâinilor.
— Lasă-mă!
Dar uite că n-o lăsase. Se lupta cu o furie, ca o fiară sălbatică, îl făcea porc, sălbatic, jidan. Erau insultele cele mai usturătoare din repertoriul ei. Îl lovea cu pumnii în faţă, scuipa ca o pisică. Bătaia lor se încingea tot mai tare. Un mare vas de Sèvres, alt cadou al francezilor, era de-acum numai cioburi, îi urma un altul, din porţelan albastru de Dresda, o oglindă şi o puzderie de pahare. Din acel moment, probabil înnebunise şi nu-şi mai amintea nimic. Nici că pisase sticlăria sub picioare, nici că-i smulsese părul, că-i muşcase sânii, că o trântise pe jos şi că trăsese cu revolverul în portretul înrămat al Kaiser-ului două gloanţe drept în frunte. Nu-şi amintea nici că strigase de durere când unghiile ei îi zgâriaseră faţa şi nici că-şi înfipsese dinţii în gâtul ei, sorbind ca un dihor flămând, deopotrivă propriul sânge şi pe cel care ţâşnea din beregata ei.
Acum, din gura ei ieşea un gâlgâit, un gâlgâit straniu, ireal. Nu se mai zbătea, devenise toată moale şi inertă. Continua s-o sărute brutal, sălbatic, simţind pe limbă gustul dulceag al sângelui.
Cuprins de o bizară beţie, se ridică în picioare şi-şi roti, uluit, privirea prin odaie. Apoi, se apucă din nou s-o sărute, dar ea rămânea nemişcată, culcată într-o poziţie uşor grotescă.
Îl podidi plânsul, lacrimile îl orbeau, nu mai pricepea nimic. O luă pe Else în braţe, capul fetei căzu pe spate, nefiresc, ca acela al unei păpuşi din care s-au scurs tărâţele. Peste tot numai cioburi, sticlă pisată şi sânge, sânge pe cuvertura divanului, sânge năclăindu-i părul. Lăsă trupul fetei să-i scape din braţe şi se prăbuşi alături de ea, ascunzându-şi faţa în mâini, plângând şi suspinând.
— Else, nu-i cu putinţă! Else, spune măcar ceva! Else, jur că n-am să mai fac!
O luase din nou în braţe, strângând-o la piept.
— Else, pentru numele lui Dumnezeu, spune ceva!
Brusc, îl năpădi spaima.
— Else, doar n-ai murit? Else, tu nu eşti moartă!
Îl zgâlţâi un hohot de râs dement:
— Else, trăieşti! Te prefaci! Ai uitat de serbarea BDM-ului? O să valsăm împreună, Else...
Strigătul se prefăcu în geamăt.
Treptat, îşi dădu seama că e moartă. N-o să mai valseze niciodată. Ar fi vrut s-o mângâie pe obraz, dar groaza îl ferecase, stătea în genunchi, paralizat, cu gura întredeschisă.
S-a smuls de acolo şi a luat-o la goană, fără centiron, fără caschetă, fugind aşa cum era, mânjit de sânge, prin Eppendorf Baum, în direcţia Dammtor. Patru jandarmi într-o micuţă DKW cenuşie stopară şi-i cerură actele la control. Erau calmi şi politicoşi. Răspunsul lui era unul singur:
— Else e moartă. E moartă. Nu-i vina mea...
Şi fixa, hipnotizat, semiluna de metal care lucea pe pieptul jandarmilor. Comandantul patrulei, un Oberfeldwebel, îşi ciocăni fruntea cu degetul.
— Încă un ţăcănit! le spuse el celorlalţi.
L-au suit în maşină şi l-au dus la Comenduire. Întreaga noapte şi-a petrecut-o aşteptând pe o bancă. Unicul lucru pe care l-au putut scoate de la el a fost adresa Elsei. Sleit de puteri, privea buimac la jandarmii care veneau şi plecau, părând să fi uitat de el. Erau aduşi tot soiul de oameni, unii se zbăteau, ţipau ca apucaţii, alţii rămâneau blegi, indiferenţi. Abia în cursul după-amiezii veniră să-l caute: doi tineri în haine de piele, lungi, cenuşii. Gestapo? SD? Chipuri dure, inexpresive, cioplite parcă în cremene.
— Ei bine, locotenente, vino frumuşel cu noi să stăm puţin de vorbă despre ciudăţeniile existenţei.
I-au pus cătuşe, dintr-acelea care se pot strânge ca să-ţi pătrundă bine în carne şi le strânseră la limită. În maşină, unul din ei îl întrebă pe locotenent dacă-l interesează filosofia şi, fără să mai aştepte răspunsul, continuă:
— Filosofia e un lucru foarte important, în jurul ei se învârt toate. Ai studii superioare, locotenente? Râse glacial: Nu-i pot suferi pe cei cu studii. Îmi plac indivizii rudimentari. Ăştia cu carte nu ştiu decât să dea din gură, să-şi bâţâie târtiţa şi, în majoritatea cazurilor, sunt nişte fleoarţe, cu toată ştiinţa lor. De regulă, nu-mi trebuie nici trei ore ca să scot totul dintr-un scârţa-scârţa pe hârtie. Cu cei de jos, cu ăia rudimentari, altfel stau lucrurile. Am avut de-a face cu unul pe care l-am frecat şaptesprezece zile în şir, i-am sfărâmat toate oscioarele, da' n-a scos o vorbă şi, până la urmă, a crăpat. Gustav, se adresă el celui de la volan, nu eşti de părerea mea? Troglodiţii sunt mai curajoşi.
Gustav nu răspunse, se mulţumi doar să dea din cap.
— Acu vreo cin'şpe zile a trecut pe la noi un maior. Doctor în aia, în aialaltă, dar în douăzeci de minute s-a muiat ca piftia. Şi când te gândeşti că nu m-am servit decât de un trabuc. Nu trebuia decât să apropii niţel jăratecul de nasul lui că spunea şi laptele pe care l-a supt de la mă-sa. Aşa sunteţi voi, ăştia cu studii, şi tu, locotenente, o să ne povesteşti ce-ai făcut şi ce n-ai făcut. Am şi eu filosofia mea, alta decât aia pe care o învăţaţi în universităţile voastre mucegăite. Eu nu-s decât un troglodit — spunând asta, se lăsă pe spătarul banchetei, cu o lucire fanatică în privire —, dar pe noi, ăştia de jos, ăştia primitivii, se clădeşte noul stat naţional-socialist, noi suntem cei care smulgem neghina omenească. După ce vom sta de vorbă acolo, la RSHA, o să găseşti că e perfect normal să fii lichidat, o să descoperi singur cât de lipsiţi de importanţă sunt intelectualii.
Între timp, ajunseseră sub portalul impunătoarei clădiri de pe Karl Munch Platz. Interogatoriul a fost lung şi chinuitor. A mărturisit tot ce i-au cerut.
Un zgomot infernal venit dinspre, culoar l-a smuls din gânduri. Tropăiau cizme ţintuite pe tăblăria pasarelei şi careva înjura de mama-focului, ceea ce în armată devenise, de la o vreme, monedă curentă.
Poate că vin să-l caute pentru ultimul său drum, îi trecu locotenentului prin minte. Atinse uşor cu degetul butonul soneriei. Oare s-ar înfuria dacă ar suna ca să întrebe ce se petrece? Imediat însă îşi spuse că-i mai înţelept să nu sune şi-şi reluă pendularea prin celulă. Pe coridor, zgomotele se stinseră: gândurile i se învălmăşeau în cap ca un pumn de confetii multicolore azvârlite de la o fereastră. Se pomeni din nou în faţa uşii. Să sune, să nu sune? Cine va veni? Probabil, un răcan oarecare. Or, el e, totuşi, ofiţer.
Auzi cum pe coridor e târât ceva greu. Poate că leşinase cel după care veniseră ca să-l ducă în ultima sa călătorie? I se va întâmpla şi lui când o să-i sune ceasul? Vor luci căşti de oţel, vor zăngăni arme... Nu, probabil, nu va izbuti să-şi păstreze curajul. Vor trebui să-l târască, la fel ca şi pe ăsta de acum. Poate că, încordând bine auzul, ar putea auzi şi salva?
Rămase nemişcat, ciulind urechea. Se repezi la ferestruică, se săltă cât putu, dar geamul lăptos nu lăsa privirea să răzbată. Reveni pe podeaua de ciment şi-n aceeaşi clipă inima îi încetă aproape să bată: cineva băgase cheia în broască. Veniseră după el...
— Mamă, gemu el, mi-e frică.
Prin uşă îşi făcu loc un gigantic Obergefreiter în uniformă neagră de tanchist, cu un cap de mort cusut pe mânecă. Doi ochi mici, sfredelitori, se aţintiră asupra lui, apoi Obergefreiter-ul dădu din cap, găsind pesemne că totu-i în ordine.
— Ai zbârcit-o, locotenente. Nu-i nici o scofală să fii ofiţer. Uite, eu nu-s decât un pârlit de Obergerfreiter, dar o duc mult mai bine ca tine. Am chiar câţiva sclavi cărora le-am acordat dreptul să mă cinstească, regulat, cu bere şi ai avea şi tu dacă ai fi liber şi nu locotenent.
Tânărul ofiţer privi cu gura căscată la temnicerul său care se lăsă, greoi, pe laviţă şi-l îndemnă să-i urmeze exemplul. Un ofiţer să stea la taifas cu un simplu răcan? De neimaginat! Unde mai e respectul pentru grad? Privirea îi lunecă peste propria-i uniformă, de parcă ar fi vrut să se asigure că e, în continuare, ofiţer de artilerie. Şi-atunci, cum de-şi permite buhaiul ăsta de Obergefreiter... Pentru prima oară în scurta sa viaţă îl încercă îndoiala în legătură cu toate adevărurile ce-i fuseseră inoculate de-a lungul anilor.
— Uite, băiete, începu Obergefreiter-ul, expediind un stuchit pe cimentul podelei...
„Băiete"! El, un locotenent! Fu pe punctul de a protesta, dar amintindu-şi de situaţia în care se afla, renunţă şi, sleit de puteri, se aşeză lângă muntele acela de carne. Deodată însă observă că clapa tocului de piele al pistolului e întredeschisă, patul negru şi lucios al Parabellum-ului cazon lucea îmbietor, făcându-i, parcă, cu ochiul. O mişcare rapidă şi arma va fi a lui. Se zice că malacii sunt greoi şi înceţi... Mai e şi inelul cu chei... Ispita îl electriza. Ce perspectivă i se oferea! Libertatea era la îndemână! La ora asta, în închisoare nu-s decât soldaţi şi gradaţi, nişte idioţi cu frica galoanelor, cărora le-ar veni lesne de hac... Valul speranţei îi făcu inima să bată repede. Dumnezeule...! O treabă de numai câteva secunde, cât să-l pocnească o dată zdravăn cu patul pistolului pe buhaiul ăsta nerod şi să-l lase lat. Chiar dacă ar crăpa, omenirea n-ar pierde, oricum, mare lucru... Respiraţia locotenentului devenise precipitată, emoţia îl sufoca.
— Vezi tu, locotenente, continua în vremea asta Obergefreiter-ul, de curaj ai nevoie în permanenţă. S-ar putea nici să nu bagi de seamă când o să-ţi facă vânt pe lumea ailaltă. Ba poate izbuteşti să te aranjezi cu doctorul să-ţi dea ceva înainte ca să-ţi plece mintea cu sorcova şi să nu ştii nimic. Aşa s-a întâmplat ieri, când l-am avut ca client pe un general de brigadă. I-au făcut o simplă injecţie şi dom' general a luat poziţia de drepţi înaintea noastră şi n-a zis nici „pâs", când Julius, halitorul de jidani, l-a legat de stâlp şi nici măcar atunci când locotenentul Ohlsen a comandat „la ochi arm'"! De regulă, ăsta-i momentul când îi apucă bâţul şi zbiară tot soiul de chestii de parcă amărâţii de noi am putea face ceva. Noi nu suntem decât nişte musafiri, aşa zice "Mergi-ori-crapă", care are totdeauna dreptate. Nu-l cunoşti pe „Mergi-ori-crapă"? Un gagiu formidabil, poţi să mă crezi. Mamă, mamă cum ne-am chitrofonit la prima noastră întâlnire! A stat doişpe ani în legiunea aia a franţujilor de-i căsăpea pe tuciurii. Povesteşte că se cafteau ca chiorii printre nisipurile alea încinse de soare, da' şi când isprăveau treaba, ţuşti direct la cârciumă şi la bordel! Acu', de bordel nu-i mai arde fiindcă ai noştri, când s-a întors, l-au păgubit de boaşe drept pedeapsă că a luptat pentru broscari. Asta s-a întâmplat la închisoarea din Fagen, şi i-au făcut-o cei din Divizia „Cap-de-Mort". Am stat şi eu la pârnaie — huiduma îşi aţinti privirea în tavan, concentrându-se, şi se apucă să numere pe degete: va să zică, o dată la Fuhlsbutten, o dată la Fagen, ca să nu mai pun la socoteală casele de corecţie, asta când  eram puşti. La Fagen erau numai brute, toţi SS-işti. M-au bătut de m-au deznodat şi un ticălos de Unterscharführer mi-a smuls cu cleştele un deget de la picior. Pe ăsta, când s-o termina războiul lui Adolf, nu mă las până nu-l găsesc! A fost apoi ăia de la Moabit. Gaborii erau gigea, poliţişti de meserie, nu javre din SS. Mai departe... a, mai departe a fost Sorgen-ul. Lagărul disciplinar de la Sorgen. Maică Precistă, parcă eram la mănăstire, lipsea doar rugăciunea de seară. Izbucni în râs amintindu-şi şederea la Sorgen. După aia însă a venit Luneburg-ul. Acolo, m-au cam trecut năduşelile. Nenorociţii, ne ţineau numa'n şuturi de-mi luase curul foc. Foşti din SA care-şi spălau păcatele hingherindu-ne pe noi. A venit, la rând, cazarma-lagăr de la Paderborn. Era acolo un Oberfeldwebel din cavalerie, complet chel, care semăna cu ăia de-s ca oamenii, cum naiba le zice? Ştii, locotenente, ăia care te pândesc din copaci în ţările calde... Degetele sale butucănoase băteau darabana pe genunchiul deţinutului. Brusc, mutra lui de brută pocită se lumină: Aha, mi-am adus aminte! Ură... urănitani se numesc!
— Vrei să spui, urangutani, îl corectă locotenentul, furat de povestire.
Fără să ia în seamă intervenţia, Micuţul continuă:
— Îl poreclisem „Popa-tunsu". Mamă, ce fiară! Mai rău ca o grenadă care-ţi explodează drept sub târtiţă! După Paderborn, am fost la închisoarea regimentară. Acolo spălam podelele. Cât îi ziulica de mare, frecam podele şi pereţi. La un moment dat însă s-au săturat de spălătura mea şi mi-au făcut vânt afară. Ah, am uitat de Grafenhaus, Braunburg şi Loke, asta-i pe lângă Bielefeld. Mai e şi lagărul de la Heideblume. Acolo, în loc de bună-ziua, căpătai una peste ţeastă. M-am nimerit şi la Sonnenheim. Auzi, dumneata, cică-i „Casa soarelui"! Soare n-am prea văzut, da' numai eu ştiu ce mi-au pătimit oscioarele! Paişpe zile m-au ţinut legat călare pe o capră de lemn. (Glasul Micuţului scăzu, devenind şoaptă.) Las' c-o să mă întorc eu la Sonnenheim cu o steluţă roşie la caschetă şi un pistol-mitralieră subţioară şi-o să le arăt eu soare! Acu', revenind la tine, ştiu cum devine cazul şi cam ce-i în inima ta. Dar, mai ales, nu le arăta bestiilor astea că ţi-e frică. „Cocostârcul" vine adesea şi se gineşte prin vizetă. E dracul gol. De când „Cocostârcul" a ajuns comandant, viaţa de aici, de la Torgau, a devenit de zece ori mai parşivă. Dacă îţi doreşti ceva, zi-mi mie, dar dacă te prinde „Cocostârcul", mucles, nu sufli o vorbă. Dacă intru şi eu în rahat, tot ţie o să-ţi fie mai nasol.
În aceeaşi clipă, ofiţerul smulse pistolul din tocul lui şi sări spre uşă.
— Mâinile sus!
Micuţul se ridică încet de pe laviţă, holbându-se la pumnul locotenentului. Pipăi coburul gol, nevenindu-i să creadă că e propriul pistol cel care acum era aţintit asupra lui.
— Ie-te-te..., se minună el.
— Cheile! Mişcă! ordonă locotenentul.
— Ochii Micuţului deveniră două vârfuri de ac şi, întinzând cheile, îşi strâmbă buzele într-un soi de zâmbet. Lovitura fu scurtă şi fulgerătoare. Locotenentul căzu grămadă, revolverul zăngăni pe ciment şi dispăru la loc în tocul său. Cu vârful cizmei, Micuţul împinse trupul inert al ofiţerului.
— Vai de capul tău, amărâtule! Credeai că-i poţi face figura Micuţului? Păi, dac-ar fi după mine, şi tu, şi ăilalţi candidaţi la „pac-pac" aţi zburda demult în libertate. Numa' că n-am nici un chef să-ţi iau locul. Are dreptate „Mergi-ori crapă", principalul e să nu fii înhăţat. Or, dacă tu ai roi-o, aş lua-o eu pe coajă, şi aşa ceva nu-mi convine. Pe barba lui Moise, o să te pună la zid fain-frumos, eşti prea bleg ca să scapi!
Încheindu-şi discursul, Micuţul trânti zgomotos uşa şi o porni fluierând pe coridor, ciocănind cu legătura de chei în zăbrele.
Rezemaţi de balustradă, el şi cu Porta, căscară o vreme ochii la un grup de deţinuţi, în uniforme cenuşii şi murdare, de corvoadă la spălatul gamelelor. Înainte de a fi puse sub robinet, fiecare din ele era conştiincios linsă, raţiile din închisoare fiind mai mult decât mizerabile.
— Cel de la 389 a încercat să mă fraierească, da' nu i-a mers, anunţă Micuţul, după care propuse o partidă de 14-21. Locul era closetul din fund care, datorită unei oglinzi de colţ, te punea la adăpost de surprize, îngăduind supravegherea coridorului. Porta scoase din buzunarul uniformei un pachet de cărţi de joc slinoase şi-şi aprinseră fiecare câte un chiştoc, fumau dinadins chiştoace ca, în cazul apariţiei vreunui superior, să le poată ascunde instantaneu în gură. Fumatul era „strict-interzis", cum îi plăcea „Cocostârcului" să spună. „Cocostârcul" — Oberstleutnant Vogel — subînţelegea prin „interzis" întotdeauna „strict-interzis" şi cineva prins în ofsaid încasa invariabil pedeapsa maximă, „Cocostârcul" făcând râie pe maţe când n-avea pe cine sancţiona.
— Douăş'unu! exclamă Porta, înşfăcând câştigul.
— Auzi, tu, mormăi Micuţul, împărţind cărţile şi aproape neremarcând că pierduse potul, auzi, să mă pocnească în diblă cu propriu-mi pistol!
— Paişpe! trâmbiţă Porta. Te rad, băiete! Ai făcut rost de basamac?
— Pupa-mi-ai... Am trei litri. Mi i-a dat babacu' ăluia de-a răposat miercuri ca să-i dau lui fi-su o scrisoare şi-o carte de rugăciuni.
— Trei litri pentru un asemenea fleac! Păi, în preţul ăsta, îi făceam rost şi de-un dric cu cai mascaţi! Uite că iar ţi-am umflat potul! Şi Porta întinse cărţile pe scândurica ce le slujea drept masă.
— Să fii cumva într-atât de javră încât să trişezi? mârâi Micuţul.
— Eu? Nu ţi-e ruşine să gândeşti în felul ăsta despre cel mai bun prieten?
— Hâmmm, făcu Micuţul, măgulit totuşi de expresia „cel mai bun prieten".
Porta amestecă, dezinvolt, cărţile, cu acea dezinvoltură a jucătorului de profesie, Micuţul le tăie şi Porta le mai amestecă o dată.
— L-am trosnit cu legătura de chei şi a căzut ca o balegă. Pun pariu că nu s-a sculat nici acuma.
— Visează, pesemne, că-i o păsărică şi zboară vesel peste ziduri, mormăi Porta, împărţind cărţile.
— Ce cărţi de căcat! se oţărî Micuţul.
— Ba nu-s deloc! replică Porta. Uite douăş'unu!
— Sfinte Părinte, gemu Micuţul, m-ai lăsat fără o leţcaie!
— Popa cu spovedania a trecut azi pe la marinarul ăla torpilor, se pare că-i pentru mâine.
— Care marinar? Cel înalt?
— Da, ăla care i-a făcut de petrecanie unui Unterscharführer.
— I-au dat bice. Abia dacă sunt opt zile de când l-au adus. Nu i-am văzut niciodată atât de grăbiţi. Nu i-au lăsat nici măcar timp pentru cererea de graţiere.
— E praf în ochi graţierea asta! Mai bine i-ar curăţa imediat după sentinţă.
— Nu vorbi aşa, ripostă Micuţul. Chiar şi atunci când eşti la zdup vrei să mai tragi de timp.
— Iarăşi douăş'unu, jubilă Porta, etalând cărţile. Acu', pui la bătaie o sticlă de basamac, iar eu trei grifas şi cizmele pe care mi le-a dat nevasta generalului când i-am adus boarfele rămase de la bărbat-su.
— Da-mi vin cizmele alea? se îngrijoră Micuţul, cercetându-şi picioarele.
— Încă nu-s ale tale! rinji Porta şi expedie un scuipat precis pe bombeul huidumei.
În acelaşi moment, un strigăt prelung sfâşie tăcerea închisorii, făcându-i pe cei doi să sară ca arşi în picioare.
— Ce naiba ar putea fi? exclamă Micuţul, aruncând o privire în lungul coridorului pustiu.
— Cel de la 368.
— Doamne, ce m-a speriat dobitocul ăla! Trebuie că a făcut pe el de frică!
— Popa cu iertarea păcatelor a trecut la prânz pe la el. S-ar putea să fie pentru la noapte.
— În cazul ăsta, n-o să fim noi plutonul de execuţie, ci cei din al 3-lea.
Un timp, jocul continuă în tăcere. Brusc, paşi grei răsunară pe trepte. Chiştoacele şi cărţile se volatilizară. Ţinuta, rectificată fulgerător, îi transformă pe cei doi cartofori în veritabile modele ale ostaşului prusac, disciplinat şi corect.
De apărut, apăru, hlizindu-se, subofiţerul Julius Heide.
— Vi s-a dus inima-n izmene, căcănarilor! izbucni el, hohotind de râs şi instalându-se pe unul din closete. Sunteţi atât de reglementari că-ţi vine să borăşti!
Un zgomot fără echivoc răsună de sub el.
— Măgarule! îl apostrofă Porta.
— Păi nu suntem la budă? Ce-o faci pe nebunul?
Era limpede că Heide era pus pe arţag.
— De ce-ţi plimbi botul pe-aici? Nu-mi aduc aminte să fi sunat după tine!
— Scoate cărţile. Pun la bătaie o manta de piele tip SS.
— O manta adevărată? se miră Micuţul.
— Da, tolomacule, una adevărată, cu dublură din blană de oaie şi epoleţi detaşabili: Una din alea pe care le saluţi numai când le vezi atârnate de cuier.
— De unde ai zulit-o?
— Am relaţiile mele.
— Singura ta relaţie cu SS-ul a fost când te-au găbjit şi ţi-au muiat oasele în beciurile lor. Zii, de unde o ai?
— Ce-ţi pasă, răsfiertule? O am şi gata!
Cu o mişcare uluitor de rapidă, Porta îl înşfăcă pe Heide de gât.
— Julius, halitor de jidani, de unde ai mantaua asta SS? Ai furat-o, nu‑i aşa?
— Şi ce dacă? E important?
— Deloc. Dar mă interesează de la cine şi cum.
— Idiotule! se stropşi Heide.
Degetele lui Porta se strânseră ca o menghină.
— Julius, halitor de jidani, de unde ai mantaua?
Heide gemu şi deveni vânăt la faţă. Încerca, disperat, să tragă puţin aer în piept. Ochii i se bulbucară, frica morţii i se citea în privire. Porta slăbi strânsoarea.
— Ce vă interesează, păduchioşilor? Am primit-o de la vrăjitoarea aia bătrână care a venit să-l vadă pe SS-istul de fecioru-su, Oberjunkerul, ăla de i s-a făcut vânt pe lumea ailaltă sâmbăta trecută.
— Ai primit-o? Nemaipomenit! chicoti Porta. Auzi, Micuţule, zice c-a „primit" de la măicuţa îndurerată o manta nou-nouţă şi îmblănită pe deasupra! Ei hai, hai băieţică, nu te mai sfii atât şi spune-i lui nenea adevărul. Ce i-a venit născătoarei de SS-ist să-ţi dăruiască mantaua! Simt că-i ceva putred aici, ucigaş de duminică!
Încercarea de a-l înhăţa din nou pe Heide de gât eşuă şi cei doi se încăierară pe-nfundate, nu se auzea decât bufnitura pumnilor şi câte un icnet când ţinta era atinsă.
Din fericire, dinspre coridor se auzi zgomot de paşi. Cafteala încetă instantaneu, uniformele fură aduse rapid în ordine, doar privirile rămaseră ucigaşe. Micuţul fu primul care ieşi pe coridor, aici, dădu nas în nas cu „ângerul morţii", duhovnicul închisorii, preotul militar von Gerdesheim.
— Domnul fie cu voi, spuse acesta, dând să treacă mai departe.
Micuţul plecă cucernic capul şi murmură:
— Şi cu dumneavoastră, părinte.
Duhovnicul se opri, surprins de acest salut neobişnuit, şi aţinti o privire dezorientată asupra malacului ce-şi ţinea pleoapele în jos şi palmele împreunate ca pentru rugă.
— Crezi în Dumnezeu, fiule? întrebă preotul.
Era un bătrân înalt, roşcovan, cândva misionar în nu se mai ştie ce colţ al lumii, unde-şi făcuse cu râvnă datoria şi unde fusese socotit drept locţiitorul Domnului pe pământ.
— Crezi în Dumnezeu, ostaşule? reluă el, privindu-l onctuos pe Micuţul. E o mare bucurie să întâlnesc oameni ca tine într-un batalion disciplinar, dar nu-mi aduc aminte, fiule, să te fi văzut la slujbă.
Micuţul fixa oberlihtul din perete ca şi cum ar fi aşteptat ca întreaga Sfântă Treime să-şi facă apariţia prin el.
— Nu te-am văzut nici la spovedanie, continuă preotul, apropiindu-se de matahală, pregătit să-i dea binecuvântarea.
Micuţul zâmbi timid şi-şi plecă ţeasta pe-o parte.
— Domnule părinte, Obergefreiter-ul Kreutzfeld raportează că merge regulat la biserică în fiecare 15 august.
Preotul căscă ochii, dar se stăpâni şi întrebă de ce merge ostaşul la biserică numai pe 15 august.
— În cinstea Prea Sfintei Fecioare, născătoarea lui Dumnezeu, răspunse mastodontul, înălţând ochii spre cer.
Preotul rămase cu gura căscată, mai ales că Micuţul semăna mai curând a soldat roman, gata să zvârle în groapa cu lei niscaiva creştini, decât cu un cucernic adorator al Fecioarei.
— Domnule părinte, Obergefreiter-ul Kreutzfeld cere permisiunea să-l întrebe pe domnul părinte dacă domnul părinte crede în adormirea Maicii Domnului?
— Ce-e-e? izbucni preotul, făcându-se ca sfecla în obraz. Îţi baţi joc, hulitor de cele sfinte?!
— Irod a fost un porc, proclamă Micuţul. Iar Sfânt' Bernard bea răchie dintr-un butoiaş pe care-l găsise în zăpadă, că d-aia şi câinii botezaţi de el poartă la gât o ploscuţă cu rom şi...
Toată această erudiţie teologică avea, în capul Micuţului, menirea să-l epateze pe preot şi să-i atragă bunăvoinţa.
— Te-ai ţicnit de-a binelea, răcni acesta, dar, făcând un vizibil efort, continuă cu blândeţe: Hai, ostaşule, spune-mi de ce îmi mărturiseşti toate acestea?
Micuţul era tot un zâmbet:
— Când eram mic — şi arătă cu palma cât era de mic — doream foarte tare să pot intra în mănăstirea Ursulinelor din Eger pentru că se zvonea c-ar păstra câţiva litri din laptele Sfintei Fecioare şi, întrucât Fiul Său răposase cam de multişor, voiam şi eu să văd cum se prezintă acest lapte şi să...
— Destul, nenorocitule! zbieră duhovnicul, săltându-şi sutana. Cum te numeşti, Obergefreiter?
— Să trăiţi, domnule părinte, sunt Wolfgang Kreutzfeld, din Regimentul 27 tancuri, batalionul întâi, compania a 5-a, momentan de gardă la închisoarea militară Torgau, secţia C. Camarazii îmi zic însă, fiindcă-i mai simplu, Micuţul.
Curios, colosul se aplecă să vadă ce scrie pastorul în cărticica pe care o ţinea în mână, cu stupoare, descoperirăm că nu era altceva decât liturghierul pe care duhovnicul îl folosea şi ca blocnotes. Privirea pe care ne-o aruncă ar fi trebuit să ne expedieze direct în cazanul cu pucioasă al Gheenei. Cu paşi repezi se îndreptă spre uşa unei celule, urmat de un ultim răvaş smerit al Micuţului:
— Şi să ştiţi, domnu' părinte, că înainte de a porni la căsăpeală mă mărturisesc întru totul Sfântului Duh!
Preotul tresări atât de tare încât fu cât pe-aici să cadă., Uită cu desăvârşire pentru ce anume venise, astfel încât deţinutul Kraus, ex-Schutzpolizei, muri împuşcat fără sprijin duhovnicesc. La drept vorbind, Kraus nici nu ceruse aşa ceva şi ultimele sale cuvinte au fost:
— Moarte lui Hitler!
Toată aiureala asta l-a costat pe Micuţul opt zile de pârnaie, odată eliberat, s-a îmbătat groaznic, împreună cu Porta şi, beţi criţă, s-au dus acasă la pastor şi l-au bătut de l-au zvântat.
Slujitorul Domnului a zăcut cât a zăcut, după care, băiat isteţ, a obţinut mutarea sa la închisoarea militară de la Glatz. Acolo au pus ruşii mâna pe el, în mai 1945, mai târziu, a fost găsit spânzurat într-o celulă din aripa B a clădirii.

Jern Gustav — zis şi „Gustav-de-Fier" — aparţinea, de treizeci şi unu de ani, corpului subofiţerilor, iar de douăzeci şi opt de ani îndeplinea funcţia de gardian-şef al închisorii militare.
— Eşti un exemplu pentru toţi subofiţerii invincibilei noastre armate, declarase Hauptfeldwebel-ul Dorn cu prilejul ultimei aniversări a sus-pomenitului.
Jern Gustav s-a lăsat însă ucis, un etaj mai jos, şi, culmea dezonoarei, de către un deţinut! Dorn a ordonat ca numele său să dispară imediat de pe tabloul de onoare al subofiţerilor şi a aruncat eticheta în primul coş de gunoi întâlnit. După aceea, s-a spălat pe mâini, înjurându-l copios pe cretin. Tot ce-i aparţinuse defunctului a fost ars. Nimic nu trebuia să mai amintească de acest nenorocit care s-a lăsat sugrumat de un prăpădit de deţinut, de acest netrebnic furişat în glorioasele rânduri ale subofiţerilor, care, după cum ştie o lume întreagă, constituie coloana vertebrală a armatei germane.
Singurele obiecte pe care Dorn le-a păstrat au fost două sticle de vodcă şi patru de coniac. Ele au fost confiscate ca fiind proprietatea statului şi încuiate în fişet în prezenţa furierului-şef, Stabsgefreiter-ul Krone.
— Aceste sticle sunt dovada de netăgăduit a descompunerii morale a răposatului Jern Gustav, a declarat Dorn. Niciodată nu le-ar fi putut dobândi pe cale legală.
În aceeaşi seară, Dorn deschise fişetul şi rase una din sticlele de coniac. Pierdut în propriile-i gânduri, fumă una după alta patru trabuce braziliene din rezerva „ Cocostârcului", negre, lungi, cu inel roşu.

RUŞINOASA MOARTE A LUI JERN GUSTAV

Era o dimineaţă îngheţată, învăluită în pâcle umede. În curtea închisorii, prizonierii alergau în cerc, încercând să se încălzească. Rezemat de uşcior, Bătrânul se uita la ei.
Îi lăsa întotdeauna să fumeze în timpul „plimbării", chiar dacă regulamentul interzicea aşa ceva, privirea sa, istovită de câte văzuse, urmărea hora celor şaizeci şi şapte de candidaţi la moarte.
Într-un colţ, lângă intrarea în vechea sală a duşurilor, acum dezafectată din cauza războiului şi a lipsurilor de tot felul, stătea, înstrăinat de toţi şi de toate, Feldwebel-ul Lindenberg. Căta la cer, de unde, printre norii cenuşii, scăpa din când în când câte o rază timidă de soare. Ţinea, ascunsă în căuşul palmei, ţigara pe care i-o dăruise Porta, un dar care-l putea costa şaizeci de zile de carceră.
Ceilalţi prizonieri trăgeau cu coada ochiului la el. Vestea se răspândise de acum: va fi mâine. „Îngerul morţii" apucase să-l viziteze, iar la afişier, o mână trecuse: „Plutonul 1, grupa 2, prezentare pentru distribuirea muniţiei la orele 4 şi 15 minute". Însemna câte zece gloanţe de căciulă, gloanţe cu vârful rotunjit, nimeni dintre noi nu izbutise să afle de ce, la execuţii, sunt folosite gloanţele astea demult ieşite din uz.
Locotenentul artilerist, cel care-şi sugrumase logodnica, se scutură de frig, era, de-acum, de patru săptămâni la Torgau şi fiecare zi putea să-i aducă vizita duhovnicului. După aceea, îi mai rămâneau de trăit cam treizeci şi şase de ore. Nici o putere pe lumea asta nu mai putea schimba nimic. „Îngerul morţii" reprezenta punctul final. În acea clipă, hârtiile venite de la instanţă se găseau într-un dosar roz, pe biroul Hauptfeldwebel-ului Dorn, semnate şi contrasemnate, aşa cum se cuvine într-o bine organizată administraţie cazonă.
Tânărul locotenent artilerist cunoştea acum o groază de lucruri de care, habar n-avusese la sosirea lui la Torgau. Ştia, de pildă, unde sunt împuşcaţi condamnaţii şi că execuţiile intră în atribuţiile unei companii de disciplinari. Putea povesti o sumedenie de lucruri în legătură cu moartea când eşti pus la zid, de fapt, la stâlp, lucruri pe care nu le înveţi în nici o şcoală militară.
Se aşeză lângă junele teritorial, întemniţat de mai bine de şase luni, cu două cereri de graţiere respinse şi o a treia în curs. Ai fi zis că cei de sus se distrează cu cererile de graţiere ale acestui ţăran nătâng din Mecklemburg care-şi petrecuse toţi cei optsprezece ani ai vieţii sale numai cu vacile. Fusese din cale-afară de mirat când, într-o zi, se pomenise chemat la un regiment oarecare şi că nu se poate întoarce de la cazarmă acasă, la fermă, unde ar fi fost atât de necesar la muncile de primăvară.
Ca atare, într-o vineri, a şters-o de la cazarmă luând cu el puşca şi raniţa. Le-a ascuns în podul casei, în dosul unor grămezi de cartofi. Jandarmii care au venit după el le-au găsit în doi timpi şi trei mişcări. El, băiatul, i-a întâmpinat cu mare bucurie în crama în care trebăluia dregând o butie.
— Grüss Gott, le-a urat el.
— Heil Hitler! a răspuns Feldwebel-ul care comanda patrula. Îl căutăm pe Kurt Schwartz. Eşti, cumva, dumneata?
— Da eu sunt, dar să ştiţi că am multă treabă că acuşi dă ploaia.
Jandarmii schimbară priviri nedumerite între ei. Un asemenea specimen nu întâlneşti în fiecare zi.
— Trebuie să vii cu noi. Curtea Marţială tânjeşte după tine.
— Curtea Marţială? Da' ce treabă are ea cu mine?
Feldwebel-ul îi puse mâna pe umăr
— Fără prostii, Kurt. Dacă încerci să fugi, tragem. Unde ai ascuns puşca?
Pe Kurt îl trecură fiorii, nu-i prea inspirau încredere aceşti patru militari cu căştile lor de oţel şi semilunele din metal strălucitor atârnate pe piept. Poate că n-ar fi trebuit să plece fără să-şi ia rămas-bun. Căpitanul care-i era comandant, de pildă, părea un om de treabă şi, pesemne, s-o fi supărat că a întins-o aşa, fără măcar un bună-ziua. Cel mai bine era, deci, să vină cu jandarmii şi să explice cui trebuie că muncile de primăvară nu stau să aştepte. Însă unde a ascuns puşca, asta n-o să le spună. Poate că de-aia se burzuluiau la el, de când cu războiul, era nevoie de arme pentru lupta împotriva Roşiilor. Se îndreptă, fără împotrivire, spre maşină.
— Mă, tăntălăule, i se adresă jandarmul. De ce ai roit-o de la cazarmă? Zi măcar unde-i pitit puşca? O să fie mai bine pentru tine.
Kurt însă nu-i crezuse. Nu pricepea deloc care-i deosebirea între o absenţă fără permisiune şi dezertare, ba încă înarmat. De unde să ştie el că prima se lasă cu închisoare şi, poate, un regiment disciplinar, dar că cea de-a doua înseamnă, invariabil, moartea?
Şi uite că acum se afla la Torgau şi-şi aştepta sfârşitul, laolaltă cu alţi şaizeci şi şase de condamnaţi. Avea, totuşi, un avantaj asupra celorlalţi: nu-şi dădea deloc seama că urmează să fie executat şi, de fiecare dată când Micuţul deschidea uşa celulei ca să-l scoată la plimbare, întreba:
— S-a hotărât?
Iar Micuţul răspundea:
— Nu-i pentru azi.
Kurt se gândea la eliberare, Micuţul, la stâlpul condamnaţilor!
Pe lângă zid alerga un Oberleutnant, blond, cu pieptul plin de baretele decoraţiilor primite. Se afla închis de două luni. Cu ocazia unui atac aerian asupra Berlinului îşi pierduse întreaga familie: soţia şi cei trei copii, arşi de vii într-o pivniţă în care nimerise o bombă incendiară. Permisia îi fusese refuzată. Atunci îşi fabricase singur documentele necesare, venise acasă, dar la Berlin îl şi aşteptau jandarmii. Curţii Marţiale nu i-au trebuit decât nouă minute ca soarta omului să fie pecetluită: dezertare, fals în acte militare — pedeapsă capitală.
Pe treptele scării, un bătrân locotenent-colonel aspira cu toţi porii firavele raze de soare. Încălcând ordinul, îşi retrăsese regimentul de pe poziţiile debordate de ofensiva sovietică. Curtea Marţială: laşitate în faţa inamicului, sabotarea ordinelor — pedeapsă capitală.
Bătrînul îl atinse cu mâna pe umăr
— Aveţi o vizită, domnule colonel.
— Eu? murmură, uluit, ofiţerul.
— Da, confirmă, zâmbind Bătrânul. Soţia dumneavoastră.
— Soţia?
— Întocmai, domnule colonel, urmaţi-l pe planton, o să vă conducă la vorbitor.
Alb ca varul la faţă, tremurând din toate mădularele, bătrânul colonel se luă după planton. Se opriră în dreptul cancelariei închisorii. Hauptfeldwebel-ul Dorn îşi făcu apariţia şi-i aruncă deţinutului o privire scârbit-miloasă:
— E o plăcere, ai, tataie, să mai vezi şi-o fustă? Zgâieşte-te bine la ea că-i ultima oară când o mai vezi, crede-n vorba mea!
Îi făcu semn ostaşului că poate duce deţinutul până la vorbitor. Tăcuţi, cei doi porniră pe lungul coridor, urmăriţi de privirea scrutătoare a temnicerului-şef.
Nu exista motiv pentru condamnarea la moarte care să nu figureze aici, la Torgau. Unul jefuise în timpul alarmei aeriene, doi erau asasini, slăbănogul ăla de genist îl bătuse de-l deznodase pe comandantul său de companie, rebeliune, la zid cu el!
— Nu vă e nu ştiu cum să ne împuşcaţi acum că ne cunoaşteţi? îl întrebă pe Julius Heide un ofiţer de cavalerie.
— La ce întrebarea asta tâmpită?
— Pentru că mă interesează. Pe front, când îi împroşcam pe fârtaţii din faţă cu aruncătorul de flăcări, mă durea în cot fiindcă nu-i cunoşteam. Aici, la puşcărie, lucrurile stau cu totul altfel. Omul îşi împinse uşurel boneta pe ceafă. Suntem, într-un fel, camarazi: ne aduceţi haleala, staţi de vorbă cu noi, sunteţi şi voi, ca şi noi, împotriva ticăloşilor de-alde Jern Gustav şi gaşca. Şi, totuşi, ştiţi că tot voi o să ne curăţaţi. M-am întrebat, deci, ce simţiţi?
— Da' multe-ţi mai umblă prin cap! exclamă Heide, vizibil descumpănit. Ce-ţi pasă ce simţim noi? Ce, eu te întreb ce simţi?
— Poţi s-o faci, răspunse încetişor cavaleristul. Mi-e frică. O frică atroce. Sunt zile când îmi vine să-mi crăp capul de zid. În fiecare dimineaţă, la deşteptare, Satana îmi şopteşte: „E pentru astăzi". Nici măcar pe front nu mi-a fost atât de frică.
— Tacă-ţi gura! răcni Heide, scos din ţâţâni. Nu vreau să ştiu nimic despre frica ta! Nu te cunosc şi nici nu vreau să te cunosc!
— Ba da, mă cunoşti, camarade, şi n-ai să mă uiţi niciodată, cum n-ai să uiţi pe nici unul din robii de la Torgau.
— Maică Precistă, zbieră Heide, eşti mai rău ca o placă de patefon! Vino mai bine să jucăm nişte zaruri ca să mai uiţi de frică!
— Crezi că-i în curând? insistă omul. Buzele îi tremurau mărunt.
— De unde să ştiu?
Porniră, împreună, spre duşurile dezafectate unde nu-i vedea nimeni, la scurtă vreme, sosi şi Porta însoţit de alţi doi deţinuţi. Partida se încinse, punctată, din când în când, de câte un strigăt de bucurie al celui care izbutise un „cameron". Jucau pe ţigări, pe tutun de mestecat, pe hârtie de ziar pentru răsucit, pe cioturi de creion, adevărate comori într-o închisoare.
Fluierul Bătrânului puse capăt jocului. Nepreţuita oră se scursese. Candidaţii la moarte se încolonară în şir câte doi.
În aceeaşi clipă îşi făcu apariţia şi Jern Gustav. Proţăpit în cadrul uşii care ducea spre celule, ascultă în tăcere raportul Bătrânului, în vreme ce ochii săi, mici, sfredelitori, cercetau coloana. Pe tunica sa cenuşiu-deschis strălucea Crucea pentru merit, clasa I, răsplata statului pentru lungii ani de vrednice servicii în închisorile militare.
Stabsfeldwebel-ul Gustav Dürer, zis Jern, era personificarea răutăţii şi ticăloşiei omeneşti.. Nu pierdea niciodată prilejul să lovească un deţinut şi chiar un soldat din gardă. Se zvonea c-ar avea pile mari la Gestapo şi comandantul însuşi părea să se teamă de el. Scund, îndesat, îi puţea gura şi de la distanţă şi arăta ca şi cum nu s-ar fi spălat niciodată ca lumea.
Fără grabă, trecu de-a lungul coloanei şi se opri în dreptul Feldwebel-ului Lindenberg, pe care-l arătă cu degetul.
— Tu, cel de colo, vino cu mine.
Lindenberg păli îngrozitor şi se clătină atât de tare încât camarazii de-alături trebuiră să-l sprijine. Cu toţii, chiar şi cei din pază, crezură că Lindenberg va fi dus la stâlpul de execuţie, în pofida regulamentului, acum, pe loc, în plină dimineaţă. Ar fi fost pe deplin în nota practicilor lui Gustav, care adora să-i înnebunească pe prizonieri, împingându-le spaima până la paroxism.
Cu privirea fixă şi paşi târşâiţi, Lindenberg îl urmă pe Gustav până la vorbitor, unde îl aştepta o femeie în uniformă brună. Era prototipul activistei de partid, plină de propria-i importanţă.
— Feldwebel Lindenberg? întrebă ea, răsfoind nişte hârtii.
Mut, Lindenberg confirmă cu capul. Groaza pe care o încercase nu pierise încă. Activista, o blondă spălăcită, cu părul strâns în coc la ceafă, repetă întrebarea, pe un ton ceva mai răstit.
— Da, sunt Hermann Lindenberg.
— Bine că ţi-ai regăsit glasul. Sunt de la Asistenţa publică. Iată câteva documente pe care urmează să le semnezi astfel încât statul să se poată însărcina cu educaţia fiului dumitale. Nevasta dumitale nu e aptă de aşa ceva. O femeie germană care ascunde un dezertor şi un sabotor e o fiinţă nedemnă. Semnează şi nu te mai izmeni!
Rânji, dezvelind un şir de dinţi ca de cal şi împinse, autoritară, hârtiile.
Lindenberg se şterse pe faţă. Plesnea de dorinţa s-o cârpească, dar se înfrână. Întrebă însă:
— Şi dacă n-o fac?
— E un ordin! croncăni activista de partid. Cuvântul „ordin" fu, aproape strigat. Eşti un om dezonorat şi fiul dumitale trebuie să te uite, la fel ca şi pe mama sa, doi indivizi excluşi din comunitatea naţional-socialistă! Băiatul va fi crescut în instituţia pe care o conduc în aşa fel încât să poată deveni un bun cetăţean al Reich-ului. Hai, semnează odată, trebuie să plec, sunt grăbită!
Lindenberg sări de pe scaun.
— Mă cac şi pe tine, şi pe instituţia ta! Şi-i expedie un scuipat drept în obraz.
Muierea scoase un ţipăt de furie şi se trase îndărăt.
— O să te coste capul, ticălosule! Am un unchi la Gestapo, să vezi ce păţeşti!
Feldwebel-ul Lindenberg râse batjocoritor:
— Nu-mi mai poţi face nimic, chiar de-ai fi ibovnica paiaţei ăleia de Hitler!
Bastonul de cauciuc al lui Gustav vâjâi prin aer, abătându-se pe spinarea deţinutului care scoase un geamăt.
— Semnezi?
— Nu! şuieră Lindenberg. Nu mă puteţi sili.
— Zău? chicoti Gustav. Avem nişte metode de nici cu gândul nu gândeşti. Extra-gekados.
Odată ieşiţi din vorbitor, Gustav scrâşni:
— Ţi-au mai rămas câteva ceasuri înaintea veşniciei, dar te asigur că vor fi cele mai neplăcute din viaţa ta.
Deschise fără zgomot uşa care dădea spre coridorul celulelor. Nimeni nu se pricepea să deschidă o uşă mai pe furiş, specialitatea lui era să pândească la uşa unei celule până când cel întemniţat, simţind că se întâmplă ceva, dar neştiind ce anume, îndrăznea să arunce o privire prin vizetă. Într-o fracţiune de secundă, Gustav băga cheia în broască şi descuia, vinovat de încălcarea regulamentului, deţinutul era dus în celula de pedeapsă şi biciuit până la sânge chiar de gardianul-şef.
— O să-ţi fărâm os cu os! şuieră Gustav. O să rogi moartea să vină!
În acel moment, Lindenberg îşi pierdu capul. Se năpusti asupra odiosului majur şi-l apucă de beregată. Acesta fu atât de surprins încât căzu pe spate cu un zgomot surd. Legătura cu chei îi scăpă din mână şi zornăi pe ciment. Degetele lui Lindenberg strângeau precum o menghină. Hârâituri ciudate răsunară din gâtlejul gardianului-şef, ochii, injectaţi cu sânge, deveniră sticloşi. Se zbătea, disperat, dar Lindenberg era ca o stâncă. Cu fiecare icnet, viaţa părăsea trupul puhav al odiosului temnicer.
— Ba o să crăpi înaintea mea! mârâia Lindenberg, strângând şi mai tare.
Aflat la etajul trei, Micuţul auzi zăngănitul cheilor şi bufnitura celor două corpuri căzând. Aruncă o privire în jos, peste balustradă, şi pricepu imediat despre ce-i vorba. Pe tăcute, alergă până la closetele unde Heide şi Porta disputau o partidă de zaruri.
— Faceţi cât mai mult scandal! le strigă el, surescitat la culme. Lindenberg îl gâtuie pe Jern Gustav!
Cei doi rămaseră o clipă cu gurile căscate, uitându-se năuci la Micuţul, apoi se porni o hărmălaie de nedescris: Porta trânti de ciment două găleţi din tablă, Micuţul izbea în pereţi cu ce-i cădea sub mână, Heide trăgea apa, declanşând adevărate cataracte.
— Cred că a apucat să strivească ploşniţa, făcu, după câteva minute, Porta şi aruncă o privire precaută în jos.
Pe coridorul etajului de dedesubt, Lindenberg şedea pe pieptul lui Jern Gustav, ai cărui ochi ţâşniseră aproape afară din orbite. Faţa îi era vânătă, limba scoasă. Temnicerul Dürer isprăvise cel de-al douăzeci şi optulea an de slujbă penitenciară şi, de aici încolo, niciodată nu va mai avea prilejul să schilodească în bătaie un deţinut, nici să-l inunde cu apă rece în toiul iernii.
Fără grabă, Lindenberg se ridică. Cu o mişcare maşinală îşi rectifică ţinuta şi, aruncând o privire în sus, îi văzu pe cei trei care, tăcuţi, se uitau la el peste balustradă. Cu vârful cizmei împinse trupul chircit pe ciment, aproape incapabil să facă o legătură între masa asta inertă şi bruta detestată ce fusese până nu demult gardianul-şef Jern Gustav. Iată-l acum mort, sugrumat de un deţinut căruia îi mai rămăseseră doar câteva ceasuri de trăit.
Feldwebel-ul Lindenberg culese de pe jos legătura cu chei şi, cu umerii uşor aduşi, urcă domol scara.
— L-am gâtuit, îi spuse el lui Porta, întinzându-i cheile.
— Îţi mulţumim, camarade, făcu Micuţul, dându-i o palmă prietenească peste spinare. O s-o păţeşti însă.
— Va trebui să raportăm, îl preveni Heide. Înţelegi, nu? N-avem încotro, suntem obligaţi să te denunţăm lui Dorn.
— Sigur, asta-i situaţia. Nu vă faceţi probleme cu mine.
— N-o să te uităm niciodată, camarade. Ar trebui să fii graţiat c-ai scăpat lumea de o aşa jigodie.
Lindenberg râse istovit şi se îndreptă spre celula sa. Din uşă, se răsuci şi-l privi pe Heide.
— Grăbiţi-vă cu raportul, să nu aveţi încurcături după aia.
— Cred că asta-i soluţia, zise Porta. Are dreptate, Julius, şi, cum eşti subofiţer, ţie-ţi revine să raportezi.
— Ba ai să te duci tu, replică Heide. Ştii bine că nu-mi pot părăsi postul.
— Atunci, trimite-l pe Micuţul.
— Nu, zău? sări imediat acesta. N-am văzut nimic, nu ştiu nimic, n-am nici un Lindenberg în sectorul meu!
— Nu ţine! rânji Porta. Tu ai fost primul care l-a văzut sărindu-i la beregată.
— Ba p-a mă-tii! Să spun numa' ce tărăboi aţi făcut ca să nu se audă cum o mierleşte Gustav şi ai să vezi cum te mai legeni în ştreang! Eu, o ştie toată lumea, sunt cretin din născare, da' nu şi voi. Voi sunteţi normali, voi o s-o încasaţi.
— Destul! răcni Heide, umflându-se ca un adevărat Unteroffizier prusac ce era. Îţi ordon să te duci imediat şi să raportezi Hauptfeldwebel-ului Dorn că Jern Gustav şi-a dat duhul!
— Poţi să te beşi şi pe gură, că tot nu-mi pasă! replică Micuţul, fără pic de respect pentru ierarhie. Mă faci să râd!
Ştiinţa sa militară era concisă şi clară: „Fereşte-te cât poţi de superiori, nu te prezenta niciodată înainte de a fi chemat de cel puţin trei ori". Se strâmbă elocvent la Heide, care-l privea furibund, neştiind cum să procedeze în faţa acestui evident act de nesupunere. Tare ar fi vrut să-l cârpească, dar îşi aminti la timp că aşa ceva ar fi fost echivalentul unei sinucideri.
Micuţul fornăi zgomotos şi expulză peste balustradă tot conţinutul nasului său, nimerind cu precizie extinctorul agăţat pe peretele opus.
— Ei, poftim! strigă Heide, trăgând de poalele vestonului, dar nimeni n-avea să afle dacă această exclamaţie se referea la refuzul Micuţului de a executa ordinul primit sau la gestul lui huliganic vizavi de un bun al statului.
— Termină odată cu urletele, îl povăţui, calm, Micuţul. Vezi bine că trebuie să te descurci cu hoitul ăsta!
— Cur pictat! răcni Heide scos din pepeni. Ce-ai vrea, să las rahatul ăsta de cadavru să zacă acolo până la Judecata de Apoi?
— De ce nu? întrebă huiduma cu aerul cel mai indiferent din lume. Nu-i cadavrul nostru.
— Sfinte Sisoe! Ştiu şi eu că nu-i al nostru! Da' ucigaşul e al nostru, uite-l acolo! (Şi-l arătă cu degetul pe Lindenberg care se zărea, prin uşa rămasă deschisă a celulei, cum şade pe taburet cu capul între palme.) Of, Doamne Dumnezeule, ce trebuie făcut? gemu, disperat, Heide.
— Vrei să spui „ce trebuie să fac"? îl corectă, maliţios, Porta. Tu eşti subofiţer, nu noi. Noi suntem nişte amărâţi de subalterni, fără atribuţii. (Tacticos, îşi aprinse o ţigare, uitându-se cu mult interes la afişul roşu pe care scria „Fumatul interzis".) Eşti în budă, Julius. În noaptea asta, Jern Gustav o să-ţi cam deranjeze nănica.
— Nu admit să fumezi! răcni, negăsind altceva de zis, Heide şi se plesni peste tocul pistolului care-i atârna de centiron.
— Ie-te, fleoşc! Ia nu te mai umfla atâta în pene. N-ai să apuci să zici „pâs" c-o să te trezeşti la pârnaie şi Micuţul o să te ducă, sub escortă, la căcăstoare.
— Ţi-ai găsit timpul să faci bancuri tâmpite, mârâi Heide şi se răsuci spre Micuţul care pălăvrăgea cu Lindenberg în celula acestuia. Tu, ăla de-acolo, îţi ordon — apăsă pe cuvântul „ordon" —, îţi ordon, zic, să te prezinţi la cancelaria închisorii şi să-i raportezi lui Dorn că Lindenberg i-a făcut de petrecanie lui Gustav. Hai, Micuţule, du-te înainte de a mă înfuria de-a binelea. Du-te şi-am să uit că de două ori ai refuzat să execuţi ordinul.
Calm, Micuţul extrase din buzunarul pantalonilor un capăt de cârnat, îl curăţă conştiincios de scame, îl rupse în două, îi întinse una din jumătăţi lui Lindenberg, după care se întoarse spre Heide.
— Da' mult îţi mai place să f... oamenii la cap!
— Galop, vită-ncălţată! mugi Heide, scos din fire. Şi încetează să te îndopi! Eşti în serviciu comandat, idiotule! Căcat cu ochi! Râmă împuţită!
Şi, cum nu mai găsea nici o înjurătură potrivită, bâigui:
— Obergefreiter Kreutzfeld, nu mă enerva până-ntr-acolo încât să uit că ne cunoaştem!
— Hai, plimbă ursu', replică, imperturbabil, Micuţul băgând în gură ultima îmbucătură de cârnat.
Heide deschise şi închise de câteva ori gura, dar nu-i scăpă nici un sunet, pur şi simplu, nu mai ştia la ce să recurgă, ce-ar mai putea urla.
— N-o mai lălăi şi fă-ţi raportul, îl sfătui, perfid, Porta îndreptându-se în buiestru către closete, urmat aproape imediat de Micuţul. Ai să vezi, dacă n-o faci o să iasă nasol.
Cei doi cumetri se instalară confortabil pe câte o găleată răsturnată cu gura în jos şi începură o partidă de 14-21.
— În momentul ăsta, Julius ar fi fericit să le dea dracului de galoane. Ce bine de mine că toţi mă consideră prea tâmpit ca să devin gradat! Nu tu răspundere, nu tu rapoarte... Idiot din naştere. Nu pricepe nimic, trebuie să i se explice mereu de trei ori. Te-am ras, Porta, viaţa-i frumoasă!
— Băi, ai trişat! bombăni Porta, examinând atent cărţile Micuţului.
Matahala o făcu pe indignatul:
— Mai trebuie şi dovedit, camarade. Las-o mai moale cu insultele... Bun, fie, te iert de astă-dată.
Un moment jucară în tăcere, dar fără chef. Gândurile lui, Porta se roteau în jurul crimei. Era clar că povestea asta putea lua o întorsătură nasoală. Ar fi fost, deci, preferabil ca reacţiile ştabilor să vizeze un singur personaj. Îi aruncă Micuţului o privire piezişă, dar constată cu neplăcere Că ochişorii acestuia îi ghiciseră intenţiile.
— Joseph Porta, te previn dinainte: nu-ţi fă planuri cu mine. Ştii că sunt sfios şi nu-mi place să mă arăt în lume.
Porta dădu din cap. Pricepea şi el: cu Micuţul n-o să iasă nimic. O clipă se gândi la el însuşi, dar imediat îşi zise că e cu neputinţă. Ar rămâne Steiner, dar Steiner era un tolomac care n-ar fi ştiut să scape printre ochiurile năvodului. Julius Heide? Nici o moarte nu i se părea îndeajuns de blândă pentru animalul ăla, dar era totuşi un camarad, din cale-afară de curajos, în plus, foarte prost văzut în acel moment de jigodia de Dorn.
Porta lepădă cărţile şi-şi pocni degetele.
— Am găsit! Micuţule, destupă-ţi urechile, scăpăm basma curată. O întinzi în galop până la Bătrânul, îi povesteşti totul aşa cum s-a întâmplat şi-i spui, din partea mea, să-l trimită pe Barcelona Blom să-i raporteze lui Dorn tărăşenia. M-ai înţeles?
Îl zgâlţâi de poalele vestonului său verde-cenuşiu.
Ochii Micuţului se învârteau ca două bile în orbite, aproape se auzea cum scârţâie roţile ruginite ale creierului său.
— Nu-mi place chestia asta a ta. Eu, unul, nu vreau să am nici un amestec, nu vreau să am de-a face nici cu răposatul, nici cu ăla de l-a gâtuit.
Porta îl luă de după umeri patern şi se porni să-i explice că nu există nici o primejdie pentru el, că totul va fi bine, că lucrurile se vor aranja de minune. Malacul se sculă şi începu să-şi rotească tigva precum taurul care nu ştie dacă trebuie să se repeadă şi să împungă sau să lingă mâna toreadorului.
— Sfinte Iisuse din Nazaret, ia-mă sub oblăduirea Ta. Mă voi duce la Bătrânul şi-i voi istorisi despre cadavru. Agită pumnul său uriaş pe sub nasul lui Porta: Cu asta însă, mi-am isprăvit misiunea. Mai bine halesc scârnă decât să mă mai amestec în înmormântările voastre!
Cizmoaiele sale ţintuite bocăniră pe coridor. Heide se uită după el cu gura căscată:
— Ie-te-te că se duce!
— După cum vezi, chicoti Porta.
O expresie de infinită uşurare se aşternu pe faţa lui Heide.
— Totuşi, Micuţul ăsta e un băiat de ispravă. Crezi c-o să se lase cu bubuială?
— De asta poţi fi convins.
Micuţul dispăru prin îngusta uşiţă de fier care ducea spre coridorul central, unde se afla camera de gardă. Reapăru după puţin timp, urmat de Bătrânul şi de Barcelona Blom. Bătrânul se aplecă peste cadavrul chircit pe jos, examinându-l atent.
— Nasoală treabă, făcu el îngândurat. Hai să vedem cum vom proceda... Lindenberg e în celula lui? (Heide confirmă, dând din cap.) Voi, ăştia de aici, n-aţi văzut nimic înainte ca Lindenberg să urce şi să vă povestească ce şi cum. S-ar putea să se prindă, deşi cu Dorn mă cam îndoiesc: cel de gardă pe coridor ar fi trebuit să vadă ce se petrece şi avea datoria să împiedice crima.
Bătrânul îi aruncă o privire stăruitoare Micuţului, care rodea un coltuc de pâine.
— N-am nici o vină, sări imediat huiduma. Sunt cufurit rău de tot. M-am dus de douăzeci şi şase de ori la umblătoare, pe ziua de azi. Acolo eram şi când Gustav a dat ortu' popii.
— Da' la infirmerie ai fost?
— Nu, am neglijat chestia asta, ziceam că mă dreg singur...
— Ar fi fost bine, suspină Bătrânul, clătinându-şi capul. Acum ascultă şi bagă la bilă: azi-dimineaţă, la opt, te-ai dus la infirmierul Holzermann care ţi-a dat un hap pe care l-ai înghiţit pe loc.
Mutra boccie a Micuţului se lumină:
— Întocmai! Şi nu un hap, ci toate cinci pe care mi le-a dat mai marele peste clistire.
— Dar, fiindcă-i vorba de tine, toată lumea o să te creadă. Tu, Porta, te aflai în celula lui Lindenberg pe care o percheziţionai în timpul absenţei acestuia. De aia nici n-ai auzit nimic.
— Dar eu? întrebă, aproape şoptit, Heide.
— Tu inspectai closetele, aşa cum ţi-am ordonat.
— Păi tocmai mă uşuram eu acolo, protestă Micuţul.
— Bine. Atunci tu, Heide, numărai tacâmurile. Fă rapid o listă cu ele, ai zece minute la dispoziţie.
— O recopiez pe cea de ieri şi ascund două linguri ca să existe o diferenţă, spuse Heide şi o şterse pe dată.
— În ceea ce-l priveşte pe Sven, din cupola unde-i instalată mitraliera, nu poate vedea nimic sub acest unghi. Se pare că nu-i rea combinaţia. Micuţule, să-l previi pe Lindenberg cum e chestia cu percheziţia celulei şi faceţi ceva dezordine acolo.
Tropăind ca un munte care se năruie, matahala se năpusti spre celulă şi, în câteva clipe, aceasta arăta ca un câmp de bătălie, până şi salteaua fusese sfâşiată, dovedind zelul cu care se procedase la percheziţie.
Barcelona Blom porni în trap săltat spre cancelaria unde trona Dorn. Porta înşfăcă o pompiţă de ulei şi o trusă de scule şi se luă după el ca să poată asista, fie şi de departe, la desfăşurarea evenimentelor.
Confortabil instalat pe scaunul său, cu picioarele pe masă, Hauptfeldwebel-ul Dorn fuma unul din trabucele comandantului închisorii. Pentru el, trabucul reprezenta nu numai o ţigare, ci şi un rang social. Amuşina trabucul şi făcea rotocoale de fum, aşa cum văzuse el că fac actorii de film, şi răsfoia nişte fotografii porno, recent primite. Ca de obicei, pe masă se îngrămădeau teancuri uriaşe de dosare şi hârtii.
Cineva ciocăni la uşă. Dorn se prefăcu a nu fi auzit. După ciocănit, era limpede că-i vorba de un prăpădit de subaltern. O nouă bătaie, dar Dorn tot nu strigă „intră!". Ca să fie admis, intrusul trebuia să bată, reglementar, de trei ori.
Deci, după ce bătu şi a treia oară, Barcelona deschise uşa, pocni din călcâie, salută cu conştiinciozitatea unui recrut şi dădu să-şi înceapă raportul. În aceeaşi clipă, în uşă răsunară trei ciocănituri precipitate şi Porta intră, senin ca un nou-născut.
— Herr Hauptfeldwebel, caporalul Porta Joseph din compania a 5-a blindate, de gardă la închisoare, raportează că, din ordinul domnului comandant Vogel, sunt însărcinat să revizuiesc maşinile de scris şi alte materiale de birou. Şi, drept dovadă, Porta întinse trusa de scule şi pompiţa de ulei.
— Din al cui ordin? îl întrebă, surprins, Dorn.
— Al domnului comandant Vogel, minţi cu îndrăzneală Porta, pe deplin convins că nici o fiinţă vie din această puşcărie nu se va apuca să controleze afirmaţia lui. Deşi cam ciudată, se putea să fie şi adevărată, şi atunci vai de cojocul cretinului care ar fi pus la îndoială ordinul comandantului Vogel. Nimeni nu îndrăznise să-l deranjeze vreodată cu asemenea fleacuri.
— Şi-atunci, ce mai aştepţi? zbieră Dorn, furios. Execută ordinul şi n-o mai freca atât!
Porta, înarmat cu o cârpă şi cu pompiţa lui, se apucă, afectat, de treabă, ştergând pe unde se nimerea, suflând cu nădejde şi manipulând de zor şurubelniţa.
— O să mai dureze mult?
— Asta nu se ştie niciodată, răspunse, cam în dodii, roşcovanul.
Dorn vru să mai spună ceva, dar tot ce ieşi din el fu un „să te ia dracu!" după care se întoarse spre Barcelona Blom:
— Şi tu, plutoniere, ce mai vrei?
— Herr Hauptfeldwebel, Feldwebel-ul Blom, din Regimentul 27 Panzer, compania a 5-a, raportează, conform ordinului primit de la comandantul său de pluton, Feldwebel-ul Beier că...
— Vorbeşte ca lumea! îl întrerupse Dorn.
— Să trăiţi, Herr Hauptfeldwebel..., începu, milităreşte, Barcelona.
— Vorbeşte ca oamenii, vită cazonă! zbieră Dorn, trântind un pumn în tăblia mesei.
Cu un surâs imperceptibil în colţul buzelor, Barcelona capitulă şi anunţă în clar:
— Stabsfeldwebel-ul Dürer Gustav a dat ortul popii. Acum se află pe coridorul blocului 6, cam în dreptul vorbitorului.
Lui Dorn îi scăpă trabucul dintre degete.
— Am zis că Stabsfeldwebel-ul a crăpat prin gâtuire.
Dorn îşi culese de jos trabucul şi-l cercetă cu o expresie de totală aiureală pe figură.
— Dar nu-i posibil să se fi înecat? Cu ce s-a înecat? Ce-a mâncat?
— Nu ştiu Herr Hauptfeldwebel, dar ştiu că cel care l-a trimis pe lumea aialaltă a fost deţinutul Lindenberg, şi Barcelona mimă gestul sugrumării.
— Nu-mi sta aici ca un idiot! răcni Dorn, care începuse să se monteze. Şi n-o mai fă pe măscăriciul! Şi nu-mi vorbi păsăreşte! Raportează exact ce s-a întâmplat!
Pe măsură ce se derula povestirea, răcnetele Hauptfeldwebel-ului sporeau în intensitate, întretăiate de ameninţări şi blesteme, unele mai cumplite ca altele.
În acest răstimp, Porta, care lustruia cu râvnă tot ce-i cădea sub mână, constatând de la fereastra unde-şi făcea de lucru că ar fi cazul să intervină, intră în acţiune:
— Herr Hauptfeldwebel, caporalul Porta întreabă respectuos dacă trebuie să controleze şi masa de scris? Ştiţi, se întâmplă uneori ca sertarele să se înţepenească.
Dorn se răsuci ca un taur şi-i aruncă lui Porta o privire furibundă:
— Ce pasca mă-sii învârtiţi pe-aici?
— Să trăiţi, raportez că revizuiesc maşinile de scris din ordinul lui dom' comandant.
— Atunci, revizuieşte-le! Revizuieşte tot căcatul ăsta, dar să nu-ţi văd mutra! Mă calci pe nervi!
— Dar domnu' comandant a zis..., începu Porta.
Dorn făcu un pas înspre el, cu dorinţa vizibilă de a-l strânge, şi pe el, de gât.
— Un singur cuvânt şi-or să fie doi morţi! Auzi cu ce-mi bate el capul când Gustav a fost asasinat! Dorn păru să guste expresia „asasinat" şi o repetă, accentuând-o. „A-sa-si-nat". Cine era de gardă?
Barcelona o făcu pe niznaiul.
— Sigur, urlă majurul, o bandă de porci în cârdăşie cu deţinuţii! Cu lepre ca voi s-a dus dracului victoria! Da' las c-o să mă cunoaşteţi, bandiţilor! Până acu' am fost cumsecade, dar de-aici încolo a înţărcat bălaia! O să-l pomeniţi cu toţii pe Joachim Dorn! Auzi, să-l asasineze pe Gustav! Colaboratorul meu cel mai bun! Asta-i... asta-i...
Se căzni să-şi aprindă trabucul care se stinsese în focul discuţiei, dar truda îi fu în zadar. Turbat, strivi sub călcâi trabucul şi se duse să-şi caute un altul în sertarul de la biroul comandantului. O imperceptibilă liniuţă făcută cu creionul îi permitea să controleze dacă şi altcineva îşi îngăduia neobrăzarea să umble la el.
Se proţăpi, cu picioarele crăcănate, în faţa lui Barcelona, tăie cu precizia unui mare cunoscător capătul trabucului şi-l aprinse tacticos. Pentru el, o ţigară bună şi groasă era un adevărat sprijin moral.
— Cine te-a făcut plutonier? îl întrebă pe Barcelona, uitându-se la el ca la o pereche de obiele murdare.
De fapt, răspunsul nici că-l interesa, mai ales pentru că acolo era vorba de un oarecare locotenent-colonel, comandantul Regimentului 36 Panzer din Bamberg, un regiment cât se poate de select, format numai din bavarezi şi austrieci, unde nimeni nu urla cum urlă prusacii, lucru cu care el, Blom, nu se putuse niciodată obişnui, şi de aceea regreta deseori Regimentul 36 Tancuri.
— Semeni cu o ciosvârtă de carne prost friptă, bună de dat la câini! decretă, scârbit, Dorn.
— Da, domnule Hauptfeldwebel, conveni Barcelona, dându-şi seama că orice discuţie ar fi fost nebunie curată.
— Herr Hauptfeldwebel! răcni Porta, strălucind de bucurie. Sertarele au fost frecate cu talc şi acum lunecă la perfecţie. Să le dau şi pe cele ale lu' dom' comandant?
— Ce-e-e? Mai eşti aici? mugi Dorn. M-ai scos din să-ri-te! Am altceva pe cap decât sertarele tale. Ceva ultra-gekados.
Înhăţă centironul de care atârna tocul pistolului, îndesă pe cap o caschetă de cavalerist la care n-avea nici un drept şi se năpusti ca un motan sălbatic spre corpul de gardă în care pătrunse vijelios.
— Voi l-aţi descoperit pe Jern Gustav? (Îşi roti, furibund, privirea prin încăpere.) Unde-i acum sacul ăla de rahat?
Bătrânul îl pofti pe coridor şi-l conduse până la locul unde zăcea defunctul gardian-şef.
— Fain lucrat, constată Dorn, ca unul care se pricepea, examinând urmele negre lăsate de degete pe pielea gâtului. Gluma asta însă o să-l coste capul.
Procedă apoi la constatarea decesului şi interogatoriul martorilor. În fundul sufletului său îi mulţumea lui Jern Gustav că-i oferă prilejul să-şi manifeste competenţa. Verifică scrupulos spusele fiecăruia din cei implicaţi, arborând morga unui preşedinte de tribunal, morgă pe care şi-o cam pierdu când află de la Micuţul, în termenii cei mai cazoni cu putinţă, care-i erau îndeletnicirile în momentul crimei.
— Obergefreiter Kreutzfeld, e de ajuns să te văd ca să mi se întoarcă maţele pe dos! Locul tău e într-un ospiciu de nebuni, nu într-o armată demnă de aceste nume. Dispari imediat! Şi, întorcându-se către Bătrânul, ordonă: Feldwebel Beier, pune-l pe individul ăsta să facă orice, să spele closetele până plesneşte, numai să piară din ochii mei!
Apoi, Dorn se îndreptă spre celula lui Lindenberg, îl ameninţă cu moartea pe condamnatul la moarte, îi explică ce înseamnă să te ia Gestapo-ul în fabrică, că acest caz va ajunge fără doar şi poate la Gestapo şi că el, Dorn, se va ocupa, personal, ca lucrurile să se petreacă întocmai. Dar fu cât pe-aici să damblagească auzindu-l pe Lindenberg declarând că i se rupe-n paişpe şi că e cât se poate de încântat că i-a făcut de petrecanie brutei de Jern Gustav.
Mut de stupoare, Dorn deschidea şi închidea gura precum un peşte scos din apă: era clar că Lindenberg ăsta era nebun de legat. Care om normal declară, aşa, cu seninătate că şi-a strâns de gât superiorul, ba, mai mult, că-i încântat de ispravă?
— Eşti chiar Lindenberg? întrebă el precaut. Nu te-ai lovit cumva la cap?
— Nu m-am lovit nicăieri şi lasă-mă dracului în pace!
Dorn nici măcar de înjurat nu mai izbutea să înjure. Se răsuci pe călcâie şi plecă, amărât. Mărturisirea asta strica totul. Unde s-a mai pomenit ca anchetarea unui asasinat să se termine atât de repede? Acum, nu mai rămânea decât să completeze câteva formulare stupide şi cu asta Jern Gustav va fi definitiv şters din controalele armatei. Turbând de furie şi pufăind ca o locomotivă, Hauptfeldwebel-ul Dorn se îndreptă spre cancelarie.
— Scroafele dracului! scrâşni el deschizând uşa.
— Pardon? se auzi o voce mirată.
Dorn fu pe punctul de a slobozi unul din răcnetele sale obişnuite, dar şi-l înghiţi la timp constatând cine se afla în încăpere. Pocnindu-şi călcâiele, răcni:
— Heil Hitler! şi, îndulcind glasul, se interesă: Domnul maior a dormit bine azi-noapte?
Maiorul, adjunct al comandantului, o relicvă a armatei imperiale, agent de asigurări în civilie, se credea mai departe la agenţia sa de la Innsbruck şi-l considera pe Dorn ca pe un soi de coleg de birou cu care se afla, fireşte, pe picior de egalitate. Niciodată nu i-ar fi trecut prin minte că Hauptfeldwebel-ul prusac nutrea pentru amabilul şi politicosul maior cel mai profund dispreţ.
— Mulţumesc, dragul meu Dorn, am dormit cum nu se poate mai bine, gânguri maiorul, mângâindu-şi mustăcioara blondă, poreclită de Hauptfeldwebel „florii fecioarei". Ce ai să-mi împărtăşeşti pentru ziua de azi, scumpe Dorn?
Hauptfeldwebel-ul îşi umflă pieptul, zicându-şi în acelaşi timp: „Cu ce ţi-oi spune, senilule, o să-ţi pui creierii pe moaţe". Raportă tunător:
— Domnule maior, Stabsfeldwebel-ul Gustav Dürer a fost sugrumat de către un deţinut, plutonierul Lindenberg. Moartea a survenit de puţin timp. Cadavrul se găseşte pe coridorul blocului 6. (Şi continuă, fără să se întrerupă.) Maşinile de scris au fost curăţate şi revizuite din ordinul domnului comandant. Sertarele birourilor au fost date cu talc. Pe biroul dumneavoastră se află dosarele a doi deţinuţi. Nu s-a procedat la nici o eliberare. O sentinţă de execuţie aşteaptă semnătura dumneavoastră. De asemenea, lista cu inventarul tacâmurilor şi alte inventare. În rest, nimic de semnalat. Paza închisorii e asigurată de compania a 5-a din Regimentul 27 Panzer, efectiv: 160 trupă, 15 subofiţeri. Un Obergefreiter s-a prezentat la infirmerie, dar continuă serviciul. Diagnostic: diaree.
Dorn pocni încă o dată din călcâie şi se uită la maior. Maiorul se uita la Dorn. Îşi tampona fruntea cu o batistă de albeaţa zăpezii, cizmele, impecabil lustruite, scârţâiau încetişor de parcă ar fi vestit şi ele norii cei negri care se buluceau la orizont.
— Dragă Dorn, pofteşte, te rog, în biroul meu, cele spuse de dumneata se cer analizate şi aprofundate. Un Stabsfeldwebel asasinat. Înspăimântător! Asemenea fapte reprobabile într-o închisoare civilizată... De neînchipuit! Poate că te-ai înşelat, dragă Dorn?
— Nu, domnule maior, răcni Dorn. Scroa..., fusese pe punctul să zică „scroafa aia vărgată", dar se reţinu la timp. Banditul acela de Lindenberg a mărturisit de bună-voie că s-a năpustit asupra Stabsfelwebel-ului şi l-a sugrumat.
Maiorul clătină, nedumerit, din cap:
— De ce, dragul meu Dorn? Doar era un om atât de simpatic, acest Gustav, atât de politicos şi de amabil?
„Cretinule!" se taxă Dorn în sinea sa, amintindu-şi că uitase să-l întrebe pe făptaş care fusese mobilul crimei. Clipi de vreo două ori, apoi îi veni o idee, pe care o găsi genială şi o comunică, răcnind ca de obicei, maiorului, năuc şi atât de însingurat în tot acest mişmaş:
— Raportez domnului maior că deţinutul nu-l putea suferi pe Stabsfeldwebel!
— Înspăimântător! repetă maiorul, ştergându-şi din nou fruntea cu batista pe care o ţinea, muiereşte, în mâneca vestonului.
Zelos, Dorn pregăti hârtiile pentru semnat. Maiorul le semna fără să le mai citească. Nutrea o deplină încredere în subalternul său şi, oricum, n-avea altă cale, fără acest personaj competent şi descurcăreţ ar fi fost pierdut în jungla birocraţiei prusace. Până şi soneria telefonului îl făcea să sară în sus de spaimă, la simpla idee că l-ar putea auzi pe comandantul închisorii, acest Vogel care împroşca vorbele precum nişte proiectile, folosind termeni de-a dreptul de neînţeles, dar care aduceau întotdeauna numai bătăi de cap şi neplăceri.
Zâmbind într-o parte, Dorn întinse maiorului un dosar roz şi-l deschise îndatoritor. Recunoscător, maiorul se aplecă şi semnă, fără să mai stea să citească. Privirea-i fugi, nevăzătoare, peste literele gotice, negre, înscrise pe coperta roz:

„Dosarul Feldwebel-ului Lindenberg Hermann
Regimentul 43 Infanterie"
Lipseau doar două date:
„Mort la data de...
Predat la crematoriu la data de..."

De fapt, semnând ordinul de execuţie, maiorul nu se gândea decât la toate belelele pe care acest asasinat avea să i le aducă. Ce ghinion ca aşa ceva să se întâmple tocmai în sectorul său! Dacă n-ar fi fost atât de bine-crescut, probabil s-ar fi răcorit cu o înjurătură.
Uşurat, Dorn strânse hârtiile semnate. Sigur nu se temea de vreo anchetă, dar un document e un document şi te fereşte întotdeauna de bătăi de cap.
— Să închei şi procesul-verbal în legătură cu decesul Stabsfeldwebel-ului?
— Excelentă idee, dragă Dorn, excelentă, suspină, mulţumit, maiorul luând un trabuc din sertarul biroului.
Dorn lungi gâtul şi constată la iuţeală că nimeni nu se atinsese de sertar. Manierat, maiorul îi oferi şi lui un trabuc şi amândoi se tratară cu un păhărel de coniac luat din fişet. Nici unul din ei nu se miră că de aseară şi până acum, conţinutul sticlei se redusese pe jumătate, maiorul îşi spuse că Dorn simţise nevoia să se întărească niţel, după toate aceste întâmplări zguduitoare, iar Dorn îşi spuse: „Toţi îs la fel. Şi ăsta bea pe ascuns. În public, nu tu femei, nu tu alcool, dar cum rămân singuri, cum se porcesc!"
Fireşte, nici unuia nu-i trecu prin minte că Obergefreiter-ul Porta, coloana vertebrală a armatei, descoperise ascunzătoarea cu prilejul operaţiunii „talc".
Dorn reveni în odaia lui, se prăvăli în scaun şi oftă mulţumit. Sergentul-major Schmidt îi prezentă corespondenţa din ziua respectivă. Dorn o frunzări indiferent, până ce dădu de un anume plic, singurul care-l interesa. Restul fu dat de o parte, ca un balast netrebuincios. Plicul conţinea o nouă serie de poze porno. După ce le studie cu atenţie, grohăind de plăcere şi plescăind din limbă, temnicerul-şef se apucă de raportul referitor la moartea Stabsfeldwebel-ului. La rubrica „Cauza decesului" înscrise, cu majuscule, cuvântul „Asasinat". Pe foaia albă de hârtie, termenul sărea imediat în ochi. Dedesubt, înşiră, iarăşi cu majuscule: „Anchetă efectuată sub conducerea Hauptfeldwebel-ului Dorn".
Scoase capacul stiloului şi continuă redactarea raportului, deosebit de satisfăcut de sine însuşi. Cine ştie, poate documentul ajungea chiar pe masa de lucru a Reichsführer-ului SS Heinrich Himmler şi se şi vedea vărsat la Gestapo. Ce ochi va căsca Inge Maria în ziua în care va apărea în civil, cu plăcuţa aurie în buzunar! Numai acest simplu gând îl făcu să surâdă.
Plăcutele gânduri fură întrerupte de doi gardieni care aduceau un nou deţinut. Dorn îl întâmpină după tipic:
— Javră! Om de nimic! Las' că nu faci purici aici! Trădători de teapa ta n-au ce căuta printre germanii autentici!
Înşfăcă dosarul roz al lui Lindenberg şi-l flutură pe sub nasul deţinutului care încremenise în poziţie de drepţi, holbându-şi ochii.
— Uite, ăsta-i dosarul unui nemernic pe care-l vom împuşca mâine, un bandit care şi-a asasinat superiorul. Azi e marţi. N-apuci sfânta duminică! Sâmbătă te-am şi pus la zid. Îţi întocmesc actele expres!
Îl întrerupse soneria imperioasă a telefonului. Dorn se uită chiorâş la aparat:
— Iarăşi un dobitoc care mă deranjează! Să vezi ce-i fac!
Apucă receptorul şi se pregăti să dea drumul uneia din obişnuitele sale sudălmi, când glasul comandantului închisorii răsună, prevestitor de rele:
— Ce se întâmplă în sectorul dumitale? Ce-am auzit?
Vocea lui Dorn se muie pe dată şi-şi făcu raportul în termeni oarecum învăluiţi, adăugând în final că trecuse ancheta în competenţa şefului său, maiorul Divalordy.
— Te-ai învârtit şi de data asta, şuieră glasul comandantului şi se auzi pocnetul receptorului pus în furcă.
Odată prima emoţie trecută, Hauptfeldwebel-ul înhăţă telefonul şi se puse să frece ridichea întregului personal al închisorii, ameninţând în dreapta şi în stânga cu expedierea pe frontul de est de ajunseseră până şi zidurile să dârdâie de frică.
— Puturoşilor! Vi s-au îngreuiat bucile de atâta stat! Ei, las' că v-arăt eu vouă! Formă numărul corpului de gardă şi răcni la nimereală: Ia-ţi picioarele de pe masă când vorbeşti cu mine, Hauptfeldwebel-ul tău!
Comandantul corpului de gardă, sergentul-major Heidebricht, care, într-adevăr, se instalase confortabil cu picioarele pe masă, sări ca ars:
— Am înţeles, să trăiţi!
— Ai văzut! răcni Dorn, încântat de bafta avută. Un Hauptfeldwebel ştie tot, vede tot, aude tot! Îţi închipuiai, poate, că eşti la tractir?
Receptorul pocni şi amuţi, lăsându-l pe sergentul-major pradă celor mai sumbre gânduri. Turbat, se repezi în încăperea în care dormitau cei care nu erau de serviciu.
— Care m-a turnat? Cine naiba a putut să mă toarne? Doar n-o vedea prin zid! Sunt opt pereţi între noi! Imposibil. Dar, pentru mai multă siguranţă, ascunse sub un pat sticla cu rachiu care trona pe masă. Verifică amănunţit activitatea fiecăruia din oamenii plutonului de gardă, dar niciunul nu avusese posibilitatea materială să ajungă la Dorn. În cazul ăsta, conchise el, neliniştit la culme, Hauptfeldwebel-ul e dracul în persoană şi trebuie să am multă grijă!
După ce-şi înjurase şi blestemase copios toţi subalternii, fără excepţie, Dorn îndesă într-o servietă diverse hârtii fără importanţă şi luă drumul nesfârşitelor coridoare ale puşcăriei. Servieta îi slujea drept alibi în cazul întâlnirii cu vreun superior, cel mai primejdios din toţi fiind, fireşte, comandantul. Avea o dispoziţie de dulău căruia i s-a smuls osul din gură. În această stare de spirit, dădu peste câţiva deţinuţi ocupaţi, cam în dorul lelii, cu spălatul podelei.
— Trântorilor! zbieră el. Mi-aţi scos peri albi! Vă credeţi într-un sanatoriu pentru hodorogi?
Un şut în găleata cu apă declanşă o adevărată inundaţie. Dorn îşi văzu de drum, dar, ajuns în capătul coridorului, urlă:
— Ciurucuri ale omenirii! De asasinat ştiţi să asasinaţi, dar când e vorba să spălaţi ca lumea o podea, la asta nu vă mai pricepeţi! Las' că vă drege el, batalionul de marş!
Coborând scările, se încrucişă cu maiorul Divalordy a cărui paloare era vizibilă chiar şi în semiobscuritatea ce domnea în acel loc. Dorn salută ţeapăn, ca la cazarmă şi raportă ceva vag. Maiorul se uita, pierit, la adjunctul său.
— Dragul meu Dorn, trăim nişte timpuri cumplite...
„Triplu cretin!" făcu, în sinea sa, majurul, dându-i totodată dreptate.
— Am fost convocat la comandant pentru orele 11,07, murmură maiorul cu glas de muribund.
— Da, domnule maior, am aflat de asta prin adjutant.
— Aşa-i, dragul meu Dorn, aşa-i...
„Într-o asemenea zi, gândi Dorn, e preferabil să fii vidanjor decât ofiţer. Da' mie mi se rupe!" Pocni de două ori din călcâie, salută şi o luă grăbit spre magazia de efecte şi armament peste care trona Oberfeldwebel-ul Thomas, deţinător al unei puteri nelimitate asupra uşilor straşnic zăvorâte. Thomas îl avea ca mână dreaptă pe mărunţelul legionar, care, la rândul său, şi-l luase ca ajutor, pentru trei zile, pe Micuţul. Trio-ul îşi omora în chip plăcut timpul, jucând cărţi.
— Aş avea chef de o muiere, mărturisi Thomas ciracilor săi, adunând miza.
În acelaşi moment, un pumn autoritar bătu în uşă.
— Deschideţi, cretinilor, sunt eu!
Thomas aruncă o privire Legionarului, apoi Micuţului şi-şi spuse: „Uite cum ni se prăpădeşte ziua". Tacticos, scoase din rastel o puşcă-mitralieră şi-i desfăcu închizătorul. Cărţile dispăruseră. Legionarul răsturnă pe jos o cutie cu gloanţe, Micuţul îşi făcea de lucru cu două pistoale, totul indica o activitate debordantă.
Thomas desferecă uşa şi-l salută, prieteneşte, pe Dorn. Acesta pătrunse, cu burta înainte, maiestuos ca un transatlantic care intră în radă. Ştia că în acest sector puterile sale sunt nule, dar îşi zise că nu costă nimic să încerce. Aruncă deci o privire circulară şi tună:
— Poftim, halal magazie! O cutie goală de la cartuşe, violent şutată, zbură în celălalt capăt al încăperii. Karl August Thomas, ce crezi că s-ar întâmpla dacă, nefiind eu un băiat de comitet, aş face un raport pe care domnul comandant l-ar găsi mâine pe biroul său? Ce zici?
Aşteptă un moment, dar Thomas rămase tăcut. Atunci, o luminiţă de bucurie i se aprinse în ochi. Ieşise învingător şi Thomas se dovedise a fi o curcă plouată.
— Aşa va să zică, Karl August? Ai chef să afli cum miros obielele lui Ivan? Norocul tău e că-s băiat bun şi nu-mi place să-mi denunţ prietenii. (Reţinu pentru o clipă privirea Legionarului, vădit batjocoritoare, dar tot el îşi spuse că, neîndoios, se înşelase.) Hai să facem o partidă de 14-21, propuse el, generos, adjudecându-şi cel mai bun taburet din magazie.
Thomas nu protestă şi buna dispoziţie a lui Dorn atinse zenitul, aşa cum se şi cuvenea unui Hauptfeldwebel de şcoală veche, avea situaţia în mână. Cu un gest condescendent le îngădui şi celorlalţi să se aşeze. Micuţul se instală pe un teanc de izmene, scos, fără ruşine, dintr-un raft. Legionarul dădu cărţile şi remarcă imediat că Dorn a pitit două, dar experienţa îl învăţase demult pe mărunţelul soldat al deşertului că nu-i niciodată recomandabil să observi că superiorul tău trişează. Aşa ceva ţinea de bunele maniere. Un timp, jucară în tăcere. Dorn câştiga întruna, de, era cel mai mare în grad! Thomas se sătură primul. Se opri din joc şi spuse:
— Ce porcărie e şi afacerea asta cu Jern Gustav!
Dorn explodă la rându-i şi azvârli cărţile cât colo.
— O ticăloşie fără seamăn! Arză-l-ar focul de bandit!
— Feldwebel-ul Lindenberg? întrebă, candid, Thomas.
— Bine-nţeles că nu! Pe Jern Gustav! Să-l ocrotească Dumnezeu pe popă dacă îndrăzneşte să-i facă slujbă nemernicului ăstuia! Auzi, vechi subofiţer prusac şi să te laşi gâtuit ca un pisoi în propria-ţi puşcărie!
Thomas dădu aprobator din cap. Dorn continuă:
— Aşa ceva nu s-ar fi văzut niciodată pe vremuri! E drept, Gustav era un beţivan, avea un caracter infect şi nu provoca decât belele!
— O scroafă vărgată! întări Thomas.
Iritat la culme, Dorn se întoarse către Legionar.
— Ia spune, Kalb, în legiunea aia de nenorociţi în care te-ai înrolat, chestii din astea trebuie că se întâmplau cu grămada?
— Câtuşi de puţin, replică Legionarul. Asemenea fapte nu se petrec decât în închisorile prusace.
Pe Dorn, mai, mai să-l lovească damblaua. Dezmeticindu-se, răcni:
— Mă batjocoreşti, caporal?
— Deloc, dom'le Hauptfeldwebel, răspunse calm Legionarul. Dar uite, de întâmplat, s-a întâmplat tocmai aici, la Torgau, şi tocmai în închisoarea dumneavoastră. Ghinion!
— Doamne, ce adunătură de secături mi-a căzut pe cap! mugi Dorn şi scuipă dezgustat. Mi-e silă, zău că mi-e silă!
— Un început tot trebuie să existe, cugetă cu glas tare Micuţul.
Dorn se răsuci ca fript şi deveni apoplectic:
— Iarăşi dau de tine, cretinule? Ţi-am spus o dată că nu suport să te văd! Piei din ochii mei!
— Raportez lu' dom' Hauptfeldwebel că am fost numit de serviciu aici, şi Micuţul trosni regulamentar din călcâie. Da' pot să şi plec, adăugă el, făcând-o pe drăgălaşul.
Dorn înghiţi de câteva ori în sec, apoi sări şi-şi flutură pumnul pe sub nasul huidumei:
— Ai să pleci, ţi-o jur! Spre răsărit, în cel mai scurt timp! Thomas pune‑l pe buhaiul ăsta să facă lună toate mitralierele!
— Prea bine, rinji Thomas. Auzi, treci la curăţat mitraliere!
— Poate dă Dumnezeu şi crapă! urlă Dorn, după care efectuă o retragere maiestuoasă şi trânti uşa.
Micuţul puse zăvorul şi se îndreptă spre Thomas şi Legionar, care-şi reluaseră locurile. Înainte de a se aşeza, făcu de trei ori ocolul mesei ca să cheme norocul şi abia după aceea împărţi cărţile.
Un deţinut care era de corvoadă la bucătărie le aduse prânzul — pentru Micuţul două gamele — şi rămaseră în magazie până la orele 19, moment în care Dorn părăsea închisoarea. Îşi puseră la iuţeală uniformele de oraş şi ajunseră la „Godacul vesel" tocmai în momentul în care izbucnise un caft general. Micuţul se alese cu falca scrântită, dar mardeala a fost pe cinste şi, de câte ori pocnea pe vreunul, se gândea, cu plăcere, că-l are pe Dorn în faţă.

Pe unul îl chema Katz, pe celălalt Schröder şi făceau parte din Gestapo. Ambii erau îmbuibaţi de propria importanţă şi încântaţi că oamenii se târau înaintea lor.
Dorn începuse prin a ridica glasul, deoarece ambii erau în civil, dar, când pricepu cu cine are de-a face, schimbă imediat tonul.
Cei doi tenebroşi crezură că au învins, cel puţin, la început. Când însă părăsiră închisoarea, luând drumul Berlinului, lucrurile se prezentau cu totul altfel şi Katz mârâi:
— Un porc, colonelul ăsta! Şi când te gândeşti că nu-i decât artilerist...
— Ciung, în plus, adăugă Schröder.
— Şi nu mai înalt decât o balegă.
— Încalte să fi fost din SS, dar aşa, e doar din Wehrmacht!
— Urâtă treabă. Mai bine o ştergeam de la bun-început.
— Dacă am înainta un raport Reichsführer-lui?
— Nu, zise Schröder, făcându-şi buzele pungă. Ceva îmi spune că n-am avea decât de pierdut. Noi, Katz, n-am văzut nimic.
— Ai dreptate, Schröder, n-am văzut nimic.

GESTAPO

Dimineaţa de tot, Feldwebel-ul Lindenberg a fost dus la locul execuţiei. Păşea între Micuţul şi Porta, şi toţi trei aveau aerul că au ieşit la plimbare.
Lindenberg era în uniforma feldgrau, dar cu capul descoperit, conform regulamentului. Şi, tot conform regulamentului, fără centiron. Escorta purta căşti de oţel, cu luciri mate, sinistre şi puştile la umăr. În cartuşieră, câte un încărcător. Iarăşi, conform regulamentului, tot ce era pielărie fusese uns şi lustruit. Burniţa. Îngusta şi micuţa piaţetă era numai băltoace, pustie şi tristă, frigul te pătrundea.
Plutonul 1, sub comanda locotenentului Ohlsen şi a Bătrânului, se aliniase. Lângă zidul curţii interioare stăteau un căpitan de la Comenduire, preotul şi medicul-adjunct. Mai încolo, lângă portiţă, doi brancardieri aşteptau, aşezaţi pe targă.
Lindenberg aruncă o privire nervoasă în jur. Oare curajul o să-l părăsească în ultimul moment?
— Sus capul, camarade, îi şopti Micuţul. Scuipă-i în bot, arată-le că nu te laşi îngenuncheat!
Lindenberg avu un zâmbet trist şi dădu, imperceptibil, din cap. Paşii care-l mânau spre stâlp se făcură mai fermi. Se potrivi singur, astfel ca Micuţul să-l poată încătărăma mai lesne. Căpitanul se apropie, ţinând în mână o basma cu care urma să-l lege pe condamnat la ochi.
— Păstrează-ţi cârpa, n-am nevoie de ea! scrâşni Lindenberg şi scuipă în direcţia ofiţerului spilcuit şi ţanţoş.
Locotenentul Ohlsen ridică braţul. Lindenberg văzu ţevile puştilor aţintindu-se spre cârpa albă care-i fusese prinsă de piept, marcând locul inimii. O inimă care bătea nebuneşte. Gura i se schimonosi. Avea senzaţia că arterele îi vor exploda dintr-o clipă într-alta. O frică viscerală puse stăpânire pe el. O clipă crezu că-şi va pierde cunoştinţa şi se va prăbuşi ca un sac de cartofi, dar îşi dădu seama că e legat şi că cingătoarea de sub braţe nu-l va lăsa să cadă.
Trebuia, neapărat, să-şi revină... Nici o slăbiciune... Să stea drept, de dragul camarazilor din faţă... privirea îi lunecă peste rândul aliniat la câţiva paşi de el. Camarazi ucigând un camarad... Ce ciudat: uniformele negre ale tanchiştilor şi cele bleumarin ale mateloţilor vor trage acum într-o uniformă verzui-cenuşie, aparţinând însă aceleiaşi armate, aceluiaşi popor.
— Camarade, şopti el, uitându-se la Micuţul, siluetă gigantică în flancul drept al plutonului, cu picioarele uşor desfăcute şi patul armei bine înfipt în scobitura umărului.
Privirile li se întâlniră. Puşca se clinti, ţeava se ridică imperceptibil. Micuţul nu va trage într-un camarad. Puşca lui Porta avu aceeaşi mişcare. Un imens val de recunoştinţă se revărsă peste cel care avea să moară:
— Mulţumesc, camarazi, murmură el şi-şi dădu seama că lacrimile îi şiroiesc pe obraz.
Unul din soldaţii plutonului leşină. Un ochelarist, dacă să fi avut optsprezece ani. Căzu grămadă şi puşca zăngăni pe ciment, scăpându-i din mâini.
„E prea mult pentru un puşti, gândi comandantul. Sărmane copil, o săä uiţi multe, dar aşa ceva nu. Despre asemenea lucruri nu se vorbeşte, nu se scrie, dar nici nu se uită..."
Ultimul lucru pe care-l mai văzu a fost zâmbetul cald al lui Porta, apoi ceva îl izbi, aidoma unei lovituri năprasnice de ciomag. Răsună un ţipăt atroce.
Locotenentul Ohlsen se repezi spre stâlp, cu pistolul în mână.
— Lovitura de graţie nu-i necesară!
Privirea se opri, îndelung, asupra mortului.
La un semn al medicului, cei doi brancardieri se apropiară cu targa. Săltară corpul pe ea şi dispărură prin portiţa din zid. Plutonul se încolonă şi porni spre cazarma închisorii. În urmă, cineva vomita.
— Porta, şopti Micuţul, ce-o să ne mai troscăim când o să le facem ălorlalţi figura asta!
— Atunci, n-o să mai trag în vânt.
Orologiul din turnul închisorii bătu de cinci ori. Cu exact douăzeci de minute în urmă, Lindenberg fusese trezit în celula sa. Acum, totul se isprăvise.
La ora 11, Hauptfeldwebel-ul Dorn încheiase definitiv cazul Lindenberg. Toate documentele gekados se stivuiseră pe birou: raportul privitor la execuţia propriu-zisă, certificatul de înhumare, cheltuielile ocazionale, costul pânzei de la brancardă care a trebuit schimbată, costul muniţiei etc. Totul se ridica la suma de 1 290 mărci şi 5 pfehingi. Dorn aplică ştampila închisorii pe toate documentele şi parafa maiorului, le băgă într-un plic şi puse plicul în caseta hârtiilor de arhivă. Cazul Lindenberg era clasat pentru totdeauna.
Hauptfeldwebel-ul se întinse alene, îşi puse picioarele pe masa de scris şi luă cu voluptate servieta gekados conţinând colecţia de poze porno. Orele astea ale dimineţii erau cele mai plăcute pentru el, nimeni nu cuteza să-l deranjeze şi tocmai se pregătea să plonjeze în studiul unei partuze de toată frumuseţea când telefonul întrerupse acest mod agreabil de a-şi petrece timpul.
Era magazionerul care se interesa unde trebuie expediate lucrurile lui Lindenberg.
— E ceva care ne-ar putea interesa?
— Scrisori de la o femeie şi alte porcării dintr-astea.
— Atunci, expediază-le celor de la Tribunalul militar să se şteargă la cur cu ele, ordonă, brutal, Dorn. Schimbă intonaţia, devenind ameninţător: Şi dacă tot te am la capătul firului, bagă-ţi în cap, odată pentru totdeauna, Adams, că dimineaţa am o groază de treburi şi că nu vreau să fiu deranjat sub nici un pretext. Dacă mai uiţi o singură dată, ai să te trezeşti într-un batalion de marş, direcţia est. Căcănarule!
Dorn scuipă pe jos, aprinse unul din trabucele maiorului şi reveni la plăcutele-i îndeletniciri.
N-a trecut mult şi a urmat al doilea deranj din acea dimineaţă. Uşa dinspre coridor se deschise, fără o prealabilă ciocănitură, şi în încăpere pătrunseră doi indivizi. La îmbrăcăminte şi ochi păreau gemeni, în rest, mutrele erau deosebite. Însă ochii... Cenuşii, inexpresivi, sfredelitori... Pe cap, pălării moi, cu borurile lăsate în jos, pe care cei doi nu se grăbiră deloc să le scoată. Haine lungi, de piele, cenuşii, pe corp, încheiate până sus. În picioare, pantofi butucănoşi, maro închis, scârţâitori.
— Ce poftesc domnii? lătră Dorn nemodificându-şi poziţia.
— Mai greu de zis, răspunse cel care se numea Katz. Întorcându-se spre coechipierul său, îl arătă pe Dorn. De fapt, ce poftim, Schröder?
— Poate să stăm niţeluş la taclale cu 'mnealui, rânji numitul Schröder.
— Ai ceva de băut, Hauptfeldwebel?
Năuc, Dorn se uita la cei doi. Simţea că va urma ceva tare neplăcut, dar nu voia să capituleze. Ce-i puteau reproşa, fie ei şi de la Poliţia secretă? Că-s de-acolo o ghicise din primul moment, dar se simţea cu cugetul perfect curat. Se ridică fără grabă, se rezemă de perete şi închise pe jumătate ochii.
— Aici nu avem decât apă, dar la popotă puteţi găsi bere.
— Amiral de apă dulce, spuse, cam anapoda, Schröder. În orice caz, nu‑ţi mai ţine copitele pe masă! E un bun care aparţine statului!
— Da-n definitiv, voi ce vreţi? ţipă Dorn, scos din sărite. Ce caută aici nişte civili?
Cei doi schimbară între ei un zâmbet plin de subînţelesuri.
— E un băncos, ce zici, Katz? Un băncos gras şi tâmpit cât cuprinde.
Era mai mult decât Dorn putea suporta. Se umflă mai, mai să plesnească, deveni stacojiu, îşi înghiţi saliva şi se porni pe înjurat. Răcni cât îl ţineau bojogii, bătu din picior, ameninţă cu stâlpul de execuţie, cu închisoarea, cu frontul de est, cu batalionul disciplinar, cu toate caznele iadului. Când, în sfârşit, se opri ca să-şi tragă sufletul, constată cu stupoare că nu-i impresionase câtuşi de puţin pe cei doi civili şi că aceştia se distrau de minune urmărindu-i accesul de turbare.
— Şefu', fumezi nişte trabuce pe cinste, făcu Schröder, arătând spre ţigarea maiorului pe care Dorn continua s-o ţină între degete. Fă-te rapid cu una-ncoace! Rapid, şefu'!
— Când mi-oi vedea ceafa! zbieră, exasperat, Dorn. Ajunge! Şi apăsă pe soneria de alarmă ca să cheme garda.
— Vita asta încălţată îi cheamă acum pe arcaşii regelui! izbucni în râs numitul Katz. Pentru ce? Pentru că am poftit la un trabuc? Ascultă, măi, troacă plină cu ciorbă, avem nevoie de o masă, de o maşină de scris, de trei scaune şi de două lămpi cu becuri de 500 de waţi. Ne mai trebuie trei caftangii, dar din ăia idioţi, care bat şi nu pricep nimic. Găseşte-i la repezeală. Şi ne mai trebuie unul, dar unul dur de tot, din ăia care se pricep să mânuiască ştreangul prin puşcăriile voastre.
Dorn holbase ochii, nevenindu-i să creadă ce-i auzeau urechile.
— Ce anume vă trebuie? îngăimă el.
— Complet idiot, suspină Schröder. N-am spus, de la bun început, că-i idiot din naştere?
Amicala discuţie fu întreruptă de apariţia gărzii comandate de un sergent-major.
— Uite că ţi-a venit şi garda, spuse Katz, neîntorcând nici măcar capul. Hai, să te vedem ce faci?
— Da, da, şefu', chicoti Schröder, acu-i acu!
Dorn înghiţi de câteva ori în sec, apoi se porni pe răcnit:
— Căraţi-vă de-aici, neisprăviţilor! Marş din ochii mei!
Sergentul-major mormăi ceva despre alarmă şi consemn.
— Cretinilor! zbieră Dorn, pomenind, după bunu-i obicei, şi de batalionul de marş şi de frontul de est.
Sergentul-major şi soldaţii săi dispărură, ferm convinşi că majurul Dorn înnebunise subit.
— Perfect, spuse Katz, acum, hai să ne jucăm niţel.
— Da' unde te crezi, mugi Dorn, semănând, mai mult ca oricând, cu un buhai furios.
Katz nu se grăbi cu răspunsul. Scoase din buzunar un teanc de hârtii şi le înşiră pe masă.
— Află că ştim foarte bine unde ne aflăm, nu-i aşa, Schröder? catadicsi el, în sfârşit, să vorbească. Ce facem cu el?
— Cu mine n-aveţi ce face! se răţoi Dorn, dar fără să fie prea sigur că lucrurile stăteau într-adevăr aşa.
O undă de frică i se strecurase în suflet, ba începuse chiar să se teamă de-a binelea. Prea vorbeau în dodii tipii ăştia.
— S-ar putea să te invităm până la noi şi să-ţi lustruim niţeluş bucile alea grase până o să poţi fierbe ouă la ele. De unde crezi că suntem?
— E mult prea tolomac ca să ghicească. Mărturiseşte, băi, că eşti un cretin.
— Dacă nu vă căraţi, izbucni Dorn la capătul răbdării, îl chem pe comandant şi-atunci să văd ce mutre o să faceţi!
Cei doi se porniră pe râs.
— Facem ceva pe comandantul tău. N-are nici cel mai mic chef să ne cunoască. Ce-i nebun să-şi pună aşa, din senin, curul la bătaie?
Katz ocoli masa şi se instală pe jilţul lui Dorn.
— O să avem nevoie de scaunul ăsta, clar? Uite ce scaun de ofiţer şi-a adjudecat Tarzanul ăsta numa' osânză!
— Dacă-i cretin, făcu Schröder, şi trimise un scuipat pe duşumeaua cu al cărei lustru Hauptfeldwebel-ul se mândrea atât de tare.
Apucăturile lor grosolane îl făceau pe Dorn să turbeze, dar se abţinu de la orice fel de protest: remarcase nişte umflături suspecte în dreptul subţioarei stângi, sub pielea cenuşie a mantalei. Coburi de umăr, ghici el. Calibru mare. Infecţi tipi. Identitatea vizitatorilor săi îi devenea din ce în ce mai limpede.
— Sunteţi de la Gestapo? întrebă el cu glas dintr-o dată îndulcit.
Cei doi pufniră în râs, de parcă ar fi auzit ceva neasemuit de comic. Katz chicoti:
— Eşti iute la minte. Mă jur pe Dachau că eşti iute! O să ai o viaţă frumoasă şi îndelungată, fireşte dacă apuci să trăieşti! Acum însă, avem câteva mici chestiuni de rezolvat împreună.
— Sunteţi de la Gestapo? repetă el întrebarea.
— Exact, confirmă Schröder. Katz şi cu mine suntem de la RSHA4-2 A şi murim de poftă să stăm puţin de vorbă cu tine. Eşti un tip mare, ai pus în mişcare cea mai formidabilă problemă judiciară la ora actuală, valul de asasinate de la închisoarea militară Torgau.
Un nou scuipat ateriză pe scândurile lucioase ale duşumelei. Dorn îl privi reprobator şi-şi spuse: „Ce bădăran! Să scuipe pe duşumeaua mea! Câtă nesimţire!"
Katz ridică un deget:
— Ia cheamă-l încoace pe şturlubaticul ăla al tău să ne povestească şi nouă, în linişte, cam cum se sugrumă oamenii pe aici, pe la voi.
— Vă referiţi cumva la asasin?
Vizibil nervos, Dorn freca între degete un creion.
— Exact. Chiar dacă ne distrăm de minune în societatea ta, nu pentru asta am făcut atâta drum.
Hauptfeldwebel-ul şterse cu mâneca vestonului sudoarea care-i îmbrobonise fruntea, simţind cum şi maţele lui manifestă nelinişte. „O să se lase cu bubuială" îşi spuse el.
— E imposibil, articulă el cu greutate.
— Ce anume e imposibil?
— Nu-l puteţi vedea pe criminal. A fost executat azi-dimineaţă. Dorn schiţă un gest cu mâna. Împuşcat şi incinerat. Totul e acum încheiat.
Schröder se ridică alene de pe scaunul pe care se instalase.
— Ascultă, băieţică, în chestii dintr-astea nu suport glumele. Nici alea bune, nici alea proaste. Ne anunţi, deci, că l-ai executat pe ucigaş, prin urmare, ai sabotat ancheta noastră privind o crimă împotriva Siguranţei statului, încălcând în acelaşi timp paragraful 1 019 din Codul penal. Ştii ce înseamnă asta? Că o să fim nevoiţi să te atârnăm într-unul din cârligele măcelăriei din Plotensee!
Dorn era lac de năduşeală.
— Eu n-am dat nici un ordin, pe mine nu mă priveşte, eu nu fac decât să întocmesc hârtiile necesare...
— Întocmai. Tu întocmeşti hârtiile. (Îl apucă pe Dorn de un nasture al vestonului pe care începu să-l răsucească în stânga şi-n dreapta.) Dacă nu ne poţi procura criminalul, o să stai agăţat în cârlig. Descurcă-te!
— Oi fi semnat în cel puţin douăzeci de locuri, ce zici, Sherlock Holmes? Ai anchetat, ai elucidat, ai descoperit, ai obţinut mărturisiri, ai fost genial, dar acum, geamandură cu, rahat, ai să ne prezinţi la iuţeală pe ticălosul care a gâtuit un gardian! Ne trebuie un asasin, ce fel de asasin n-are importanţă, dar cu mâna goală nu plecăm! Bagă-ţi asta în tărtăcuţă!
Dorn deschidea şi închidea gura ca peştele pe uscat. Creierul nu-i mai funcţiona. „Sunt pierdut, gândea. Pierdut! Urmează batalionul de marş direcţia frontul de est. Mânca-l-ar viermii pe janghinosul ăla de Jern Gustav, un nenorocit, un terchea-berchea, care şi-n viaţă, şi după moarte n-a ştiut decât să aducă belele pe capul oamenilor!" Se mai domoli însă, amintindu-şi că el îl adusese aici pe Jern Gustav. Halal inspiraţie! Pe front, contra ruşilor, acolo era locul lui Jern Gustav! De acum înainte însă s-a terminat cu slăbiciunile! Vor vedea ei cum se poartă un adevărat Hauptfeldwebel. Gata cu familiarismele şi înţelegerea faţă de subalterni! Ba, chiar şi faţă de superiori. N-o să se mai lase dus de sentimente! Va fi dur, dur precum oţelurile Krupp! Fără să-şi dea seama, Dorn se autoaproba, dând energic din cap. Decizia fusese luată.
Schröder se apropie de el ca o fiară sigură de prada ei şi-l împunse în piept cu un deget nu tocmai curat:
— Acum, mişcă-ţi curul! N-avem timp de aşteptat! Am venit să facem curăţenie în cocina asta a voastră. În ce te priveşte, totul e clar. Avem celule pregătite, una pentru năpârca aia de comandant şi alta pentru şeful tău de sector, caraghiosul ăla de maior.
Katz izbucni într-un hohot de râs, Schröder îl imită, numai lui Dorn îi cam atârna falca. Brusc, gestapoviştii se opriră din râs, devenind ca de gheaţă.
— Aşază-te acolo! ordonă Katz, arătându-i taburetul din mijlocul încăperii. Un taburet ordinar pentru trupeţii de rând, pe care el, Dorn, nu se mai aşezase de optsprezece ani.
— Din clipa asta, eşti arestat!
Dorn simţi cum inima-i încetează să bată. Se şi vedea deţinut la Glatz, spălând duşumelele şi executând tot soiul de alte munci umilitoare destinate doar unor ciurucuri. Un alt gând, şi mai atroce, îi trecu imediat prin minte, făcându-l să se cutremure. Dar dacă va fi închis chiar aici, la Torgau, printre puşcăriaşii care-l cunoşteau ca Hauptfeldwebel? Se scutură ca de friguri.
— Numele, prenumele, vârsta, religia? ordonă Katz care se apucă să redacteze un raport, munca sa preferată. Raportul se dovedi lung, cu cinci masive capete de acuzare: sabotaj, conducere ilicită a unei anchete, acţiune judiciară ilegală, neglijenţă în serviciu, falsificare de acte oficiale.
Dorn semnă totul fără să crâcnească, adăugând din obişnuinţă şi gradul: Hauptfeldwebel.
— Nu mai eşti nici un fel de Hauptfeldwebel! se stropşi la el Katz. Eşti un simplu arestat! Un nime-n lume, pricepi?
În acel moment dramatic, uşa se deschise lăsând să treacă prin ea un ofiţer mărunţel, aproape pitic. Însă, din acest chiştoc de om se degaja o teribilă impresie de forţă. Avea gradul de colonel şi purta uniforma gri-deschis a artileriei de asalt, cu două capete argintii de mort pe petliţele negre. La centiron spânzura, într-un toc de piele maro, nou-nouţ, uriaşul Parabellum P-38, care, faţă de micimea posesorului, semăna mai curând a obuzier decât a pistol. Mâneca stângă flutura goală. La gât atârna de panglicuţa ei Crucea de fier cu frunze şi spade, una din decoraţiile cele mai prestigioase şi mai râvnite. Nasul personajului era uriaş, aidoma figurilor de provă ale fregatelor de altădată, depăşind sensibil umbra pe care o arunca viziera, trasă adânc pe ochi, a caschetei, gri-deschis şi ea.
Mărunţelul se opri în mijlocul camerei şi aşteptă. Dorn sări în sus ca împins de un arc năprasnic.
— Atenţiune! răcni el. Domnule colonel, Haupt... Se înecă, dar se corectă imediat: Arestatul Dorn Jaochim e prezent împreună cu doi poliţişti!
Nici un muşchi nu tresări pe chipul colonelului. Semăna cu o statuie de gheaţă bătută de crivăţul iernii. Cei doi gestapovişti se ridicară şi ei. O tăcere de moarte se lăsă în birou. Prin simpla sa prezenţă, colonelul cel pitic domina situaţia.
Pe Dorn îl apucă tremuratul. De câte ori îl întâlnea pe comandantul închisorii simţea cum i se înnoadă maţele de frică. Într-un târziu, acesta rupse tăcerea.
— Domnii aparţin Poliţiei secrete, constată el cu o glacială indiferenţă în glas.
— Exact, domnule colonel! clănţăni Katz. Expresia „poliţie secretă" nu-l încântase deloc. SS Oberscharführer Katz, însoţit de Unterscharführer Schröder ca asistent. Detaşaţi în vederea întocmirii unui raport privind asasinatul săvârşit în blocul 6 al închisorii militare Torgau de către un deţinut asupra persoanei unui Stabsfeldwebel.
— Sper că v-aţi putut efectuă ancheta, domnilor? se interesă colonelul pe un ton insidios-dulceag. Presupun că da, de vreme ce vă găsesc în cancelaria sectorului 2, căruia îi aparţine blocul 6. Dorn e cumva complice la asasinat?
— Nu, domnule colonel, răspunse Katz.
Colonelul ridică o sprânceană. Nările îi palpitară ca ale unui ogar care a dat de urmă.
— În cazul acesta, nu mai înţeleg nimic. Aş putea afla ce caută aceşti domni în cancelaria sectorului 2? Fără grabă, scoase din buzunarul tunicii un ceas cu capace de aur şi verifică ora după pendula din perete. Domnii au trecut prin corpul central de gardă la ora 9 şi 37 de minute. Acum sunt orele 17 şi 14 minute. Deci, şapte ore şi treizeci şi şapte de minute de când domnii se află în incinta închisorii, iar eu abia acum am plăcerea să-i întâlnesc. Or, eu, şi nu sectorul 2, am cerut să veniţi. Am dorit ca ancheta să fie efectuată de persoane străine instituţiei. Să vă fi prezentat la comandamentul meu şi să fi uitat eu lucrul acesta? De necrezut!
Pentru a treia oară în acea zi, uşa se deschise fără ca cineva să fi ciocănit, în prealabil, în ea. Era maiorul Divalordy.
— Bonjour! făcu el jovial, dar înţepeni de parcă l-ar fi izbit trăsnetul. Ticuri nervoase îi schimonosiră faţa, gura i se deschise şi se închise de câteva ori şi, până la urmă, se hotărî să se prezinte reglementar, adăugând că „nimic de semnalat" şi îndrăznind chiar să se intereseze de sănătatea colonelului, aşa cum „se poartă la Viena", adăugă el cu un soi de chicoteală complice în glas.
Colonelul replică sarcastic:
— Nu prea staţi bine cu imaginaţia la Viena, maiorule. Dacă pentru dumneata nu s-a întâmplat nimic, ţin să te anunţ că s-au petrecut anumite fapte catastrofale, cu consecinţe... cu consecinţe neplăcute, încheie el, izbind uşurel cu cravaşa în biroul lui Dorn.
— Într-adevăr, într-adevăr neplăcute, domnule colonel, crezu maiorul că e cazul să întărească spusele superiorului.
— Nu şi pentru mine, preciză comandantul. Pentru dumneata.
Maiorul îşi înghiţi saliva. Brusc, simţi că nu mai poate de cald. Colonelul prinse în arcadă monoclul, luă din mâinile lui Katz, încremenit în poziţia de drepţi, raportul proaspăt întocmit şi-l citi într-o tăcere de mormânt.
— Tâmpenii! spuse el, aruncând foile dactilografiate pe masă. Aruncă o privire spre Katz, apoi una şi mai lungă spre Schröder. Dumneavoastră, domnilor, aţi nesocotit în totalitate ordinul meu de a vă prezenta la comandamentul închisorii, adică la mine. Dimpotrivă, aţi găsit că-i mult mai amuzant să bântuiţi prin cancelaria sectorului 2 şi să vă jucaţi de-a Curtea cu juri cu unul din subordonaţii mei.
O clipă făcu pauză. Cei doi gestapovişti încremeniseră, fixând portretul lui Adolf Hitler, obligatoriu în orice birou, sugând de la el forţă şi curaj.
— Tăcerea dumneavoastră o iau drept o mărturisire. În următoarele cinci minute vă prezentaţi la aghiotantul meu, care a lămurit tot ce era de lămurit, şi căruia îi veţi semna anumite acte. Diseară sunteţi aşteptaţi la Berlin. Mâine-dimineaţă veţi pleca pe frontul de est, în cadrul unui pluton de poliţie militară, dintr-un batalion de marş. Cu un gest sec al mâinii, îi mătură pe cei doi spadasini ai lui Himmler. Călătorie sprâncenată, domnilor.
Bocănind cu tălpile lor ţintuite, cei doi o şterseră. Suflară abia când ajunseră pe coridor. Katz îi mărturisi lui Schröder:
— S-o ştergem! Javra dracului, are pile peste tot! Doamne, ce boală am pe coloneii ăştia!
Zece minute mai târziu, zburau ca suflaţi de vânt prin poarta închisorii, blestemându-l amarnic pe Jern Gustav.
După plecarea lor, micuţul colonel se întoarse spre Dorn.
— Ai fost mult prea mult timp temnicer-şef. Ultimele evenimente mi-au demonstrat că serviciul acesta nu-ţi mai place, ba chiar te oboseşte. Însă dumneata, Dorn, eşti un ostaş curajos şi văd că arzi de dorinţa să te măsori şi să-i înfrunţi, corp-la-corp, pe inamicii Reichul-ui şi ai Führer-ului. Aşa-i?
— Da, domnule colonel, bâigui Dorn, trecând prin toate culorile curcubeului.
— Eram sigur de asta, susură colonelul. Documentele dumitale sunt gata întocmite la aghiotantul meu. Ba, cred chiar că-s deja la comandantul batalionului de marş. Te prezinţi într-o oră. La revedere şi drum bun.
Dorn dispăru din scenă. Pocni, la ieşire, de două ori din călcâie şi se mistui ca alungat de vârcolaci. Un univers întreg se năruise! Totul se terminase, totul se isprăvise! „Asta-i recunoştinţa pentru tot ce-am făcut? Aruncat la grămada de bălegar! Eu să mă bat pentru Führer şi Reich? Să-i ia dracul pe toţi! Să fiu alungat din închisoare, din închisoarea „mea”! Arză-l-ar focul să-l arză pe colonelul ăsta!"
N-apucă Dorn să tragă uşa după el, că piticul colonel se răsuci către maior.
— Ce mocirlă mai e şi închisoarea asta, maiorule! Cui i-a venit ideea năstruşnică să te trimită aici?
Maiorul tuşi, înghiţi în sec, dar se feri să răspundă.
— Te-ai lăsat dus de nas, continuă necruţător, colonelul, dumneata şi întregul sector, de un oarecare majur. Sunt lucruri pe care nu le tolerez: ori eşti ofiţer, ori eşti o cârpă! Dumneata ce eşti?
— Ofiţer, domnule colonel!
Maiorul încercase să-şi facă un glas de stentor, dar nu prea reuşi.
— Găseşti? Vom vedea. Întrucât însă chestiunea mă interesează direct, ţi-am găsit un alt post. Regimentul de pionieri are nevoie de un comandant de batalion, or, dumneata, cel puţin aşa o indică uniforma, eşti genist. Unitatea lor pleacă zilele astea pe front şi comandantul regimentului mi-a spus că ar fi fericit să te numească în această funcţie. Pornind de la ideea că te consideri ofiţer şi nu obiectul acela de care tocmai vorbisem, mi-am zis că vei fi fericit să lupţi pentru patrie şi, eventual, să-ţi sacrifici viaţa pe altarul ei.
Surâzând, ciungul colonel scoase din buzunarul vestonului o foaie de hârtie bătută la maşină şi o întinse maiorului, devenit alb ca varul.
— Ca să evit pierderea de timp, aghiotantul meu a întocmit o cerere de transfer la batalionul de marş al regimentului de pionieri. Nu rămâne decât s-o semnezi. Îţi urez şi dumitale acelaşi „drum bun".
Duse cravaşa, în chip de salut, la viziera caschetei, se răsuci pe călcâie şi dispăru. Fluturarea mânecii goale semăna cu un „adio" batjocoritor.
„Groaznic îşi spuse maiorul. Uite unde am ajuns. Şi dacă voi fi rănit? Ce-or să zică doamnele din lumea bună vieneză de un bărbat estropiat?"
Se prăbuşi, greoi, pe taburetul grosolan din mijlocul camerei. Groaznic. O clipă se gândi să se sinucidă, dar tot el îşi zise că sinuciderea nu rezolvă nimic. Poate va izbuti să obţină o slujbă mai acătării în spatele frontului şi, cine ştie, chiar şi o decoraţie? I-ar prinde bine când se va întoarce la Viena.
Îmbărbătat de această perspectivă, maiorul îşi făcu valizele şi nu omise să pună într-una din ele douăzeci şi opt de cămăşi albe.
Tranşeele au constituit pentru el o surpriză din cele mai neplăcute. A murit de dizenterie în lagărul de prizonieri de la Tobolsk, în 1948. L-au găsit, zăcând, în faţa barăcii cu numărul 9.

Toate sentinţele curţilor marţiale treceau, pentru semnătură, pe la şeful Controlului judiciar al armatei.
Şeful acestui serviciu, generalul de infanterie von Grabach, citea doar rareori ceea ce semna, că era vorba de un lot de cârnaţi sau de o condamnare la moarte, pentru el era aproape totuna.
Îi plăceau cizmele cu scârţ, la fel ca şi amicului său, generalul de intendenţă von Schroll. Puterea acestuia era, de asemenea, deosebit de mare. Deseori, un camion cu alimente făcea mai mult decât un tren cu muniţii şi câteva lădiţe cu coniac franţuzesc puteau deschide cele mai ferecate porţii ale unei închisori.
Oberleutnantul Brücker surâdea, în sinea sa, contemplându-l cu interes pe generalul de intendenţă.
— Relaţiile, enunţa acesta, făcând să-i zornăie pintenii, sunt un lucru foarte important.
Oberleutnantul se prefăcea că nu înţelege. Generalul se văzu nevoit să-şi demaşte cărţile. Tot în sinea sa, Brücker rânjea satisfăcut.
„Ai intrat la apă, cretinule!" îşi spuse el, înţepenit în poziţie de drepţi. Plecând, pocni de trei ori din călcâie.
Generalul se simţea întru totul liniştit. Brücker era un ofiţer leal, un autentic prusac crescut la şcoala virtuţilor tradiţionale.
Fireşte, nici nu-i trecea prin minte că-şi aşezase fundul pe un vulcan ce sta să erupă.

GENERALUL DE INFANTERIE VON GRABACH

Generalul de infanterie von Grabach, şeful Controlului judiciar a patru corpuri de armată, se plimba de colo până colo prin somptuosul său birou ale cărui ferestre ofereau o admirabilă privelişte asupra lui Landwehr Kanal. Era într-o excelentă dispoziţie, deoarece amanta sa îi promisese să iasă cu el seara şi generalul se bucura de pe acum de ceea ce avea să urmeze. O şi vedea pe doamna von Zirlitz într-un minuscul slip roz, generalul se dădea în vânt după culoarea roz, avea şi el lenjerie în această nuanţă. Zâmbi şi aruncă o privire nerăbdătoare asupra cadranului ceasului său de mână, un ceas de aur, cadou al Consiliului municipal din Bucureşti, oraş în care petrecuse patru luni de vis. Ce femei! Ce petreceri! Ce partuze!
Aici, la Berlin, lucrurile stăteau complet altfel. Trebuia să alergi după o femeie până-ţi ieşea limba din gură, dar şi mai rea, era hoarda aceea de turnători ai partidului, de SS-işti deghizaţi, veşnic la pândă. Jigodii ca ăştia n-aveau ce căuta într-o armată de gentlmeni! Generalul se schimonosi de dezgust. Se apropie de fereastră şi lăsă privirea să-i rătăcească peste apele leneşe ale canalului. Un remorcher astmatic târa după el câteva şlepuri pântecoase. Neapărat, să nu uite să-i strecoare un cuvinţel amicului său, generalul de divizie, în legătură cu soţul Ebbei. Ce tămbălău ar ieşi dacă acest căpitan von Zirlitz s-ar ivi aşa, pe nepusă masă! Nazist înfocat, i-ar stârni imediat pe toţi prietenii săi  de pe Printz Albrecht Strasse. Generalul se şi vedea degradat şi expediat într-un batalion disciplinar. Îngăduinţa şi înţelegerea erau virtuţi necunoscute în cel de-al III-lea Reich. Ca şi cum era o crimă să te culci cu o femeie măritată, al cărei soţ e pe front!
Aghiotantul său intră şi depuse pe biroul sculptat câteva hârtii. Erau dosare roz venite de la Curtea Marţială. Două dintre ele erau barate de câte o dungă lată de culoare roşie: cazuri de condamnare la moarte.
— Domnule general, spuse ofiţerul cu un glas ciudat, venit parcă din cap, sunt şi două cereri de graţiere sosite de la Torgau. Un locotenent artilerist — omucidere, un plutonier de infanterie — dezertare.
— Mulţumesc, Walther, lasă-le pe birou, o să le examinez când o să am timp. Veşnic ne bat la cap cu cererile astea de graţiere, ca şi cum am graţia vreodată. Mai cu seamă noi, cei din Armata a 4-a, reputaţi ca cei mai duri. Nici un fel de sentimentalisme muiereşti! Sentinţa cea mai aspră în instanţă şi orice recurs respins! Disciplina trebuie să fie de fier! Zâmbind după această tiradă, generalul întinse aghiotantului port-ţigaretul său placat cu aur. Serveşte-te, Walther, ţigări americane veritabile, sosite prin Crucea Roşie. Pufni în râs. Probabil că cei de la Washington ştiu că le fumăm noi, şi nu piloţii lor căzuţi prizonieri, şi crapă de ciudă!
— Mulţumesc, domnule general, susură aghiotantul.
Se instalară la fereastră, uitându-se la o companie de recruţi care mărşăluiau, cântând, pe alee.
— Frumoşi băieţi, murmură generalul, adevăratul tineret german. Cu asemenea material uman vom merge departe.
— Întocmai, domnule general. Am asistat ieri la câteva exerciţii de luptă. Cât entuziasm! Pot să vă încredinţez că sunt cu toţii gata să moară pentru Führer. Genială idee acest Hitlerjugend ca formaţie de pregătire paramilitară!
Generalul zâmbi, aprobă din cap şi făcu rotocoale de fum.
— Ai fost cumva, în ultima vreme, pe la localul acela cu ţigani, Walther?
— Nu mai departe decât aseară, domnule general.
Von Grabach chicoti:
— Ceva interesant? Dumneata, care eşti cunoscător, şi-i făcu cu ochiul.
— Diverse cucoane, unele foarte... receptive, şi schiţă un gest sugestiv.
Generalul chicoti din nou:
— Măritate?
— În marea lor majoritate, da, cu bărbaţii pe front sau în teritoriile ocupate. O frumuseţe de iepe, bine dresate! Şi aghiotantul pufni în râs de propria-i comparaţie.
— Se vede bine că provii din cavalerie, aprobă, încântat şi el, generalul. Şi încă dintr-o aleasă şcoală. Nu cunoşti cumva, din întâmplare, un pur-sânge numit Ebba von Zirlitz? se interesă el pe un ton ce se voia indiferent.
Tânărul aghiotant se prefăcu adâncit în gânduri. O anumită inflexiune din glasul şefului său făcuse să sune clopoţelul de alarmă.
— Ebba von Zirlitz? repetă el. N-am auzit niciodată numele ăsta. Vine şi ea pe la ţigani?
— Nu cred, făcu generalul, mai sec. Voiam să ştiu doar dacă o cunoşti. Râse confidenţial. Pricepi! Unul dintre prietenii mei se dă în vânt după ea.
Aghiotantul râse şi el, cu discreţia cuvenită, aruncând şi o privire piezişă superiorului său. Poftim întrebare! Acum nici două luni, el şi doamna respectivă participaseră la o petrecere în stil roman, şi numita Ebba trecuse prin braţele a cel puţin zece bărbaţi!
Cu un semn uşor al mâinii, generalul îşi concedie aghiotantul. Gândurile îi erau numai la noaptea ce avea să vină şi la cum o va dezbrăca pe frumoasa şi voluptuoasa Ebba. Luă primul dosar de pe masă, îl răsfoi fără să-l citească, apoi îl aruncă la loc şi, ridicând receptorul, formă un număr. Îi răspunse un glas cald de femeie.
— Ebba scumpă, sunt eu, Claudiu. Visez la seara noastră.
Un lung sărut porni pe firul telefonic.
Se auzi un râs sonor.
— Şi eu. Nu uita că mi-ai promis o blană.
— N-am uitat. Vei căpăta mantoul.
Trei zile la rând cele două cereri de graţiere rămaseră pe biroul generalului fără ca cineva să se atingă de ele. Erau mulţi — şi nu numai la Torgau — cei care aşteptau, cu inima sfâşiată, un răspuns la ultima lor speranţă. Câte demersuri, câţi bani, câte umilinţe costaseră aceste cereri de graţiere! Nădejdea se născuse din lacrimi, din mituiri, din plânsete. Sora locotenentului de artilerie devenise ibovnica unuia din membrii Curţii Marţiale doar ca să obţină o recomandare, un preţios covor persan şi bijuterii de familie trecură de la un proprietar la altul. Nevasta plutonierului artilerist făcea ore suplimentare la o fabrică de muniţii ca să aibă cu ce plăti drumul de la Hamburg la München, singurul loc de unde-şi putea procura certificatele necesare cererii de graţiere. Şi acum, în două celule de la Torgau şi în două cămine din Hamburg, nişte fiinţe omeneşti aşteptau cu inima strânsă. Ştiau că dosarele lor se aflau pe biroul unui personaj care putea ucide sau milui după bunul său plac. Orice pedeapsă cu moartea putea fi comutată, decizia aparţinea numai şi numai generalului.
Până una-alta însă, generalul n-avea timp. Pe uşa biroului său atârna o pancartă albă, scrisă cu roşu: „Ocupat cu probleme de serviciu. A nu fi deranjat".
Walther o vedea de câte ori trecea pe acolo.
— Serviciul, Walther, serviciul! spunea, râzând, generalul şi făcea ştrengăreşte cu ochiul.
Serviciul se chema Ebba von Zirlitz. Şeful intendenţei, generalul de divizie Schroll, îi procurase generalului von Grabach un mantou din zibelină, confiscat cu prilejul unei descinderi efectuate de SS. Blana ar fi trebuit livrată armatei pentru a fi transformată în căptuşeală, destinată combatanţilor de pe frontul de est. Dar, exemplarele cele mai frumoase erau imediat înhăţate de diverşii ştabi pentru nevestele sau amantele lor, cele de mai mică valoare reveneau grangurilor din trupele de ocupaţie, iar cei care ocupau tranşeele nu căpătau nimic.
Generalul de intendenţă ţinea cu tot dinadinsul să fie în termenii cei mai buni cu şeful Controlului judiciar. „E nevoie de relaţii" spunea el întotdeauna, chicotind ca o bătrână răzgâiată.
— Munca dumitale e pasionantă, scumpe coleg, tocmai îi zicea el generalului de infanterie.
— Da, e în permanenţă câte ceva interesant, îi răspunse acesta, mânuind cu eleganţă o scobitoare de argint.
Se găsea în biroul intendentului-şef, confortabil instalat în cel mai spaţios fotoliu din piele. Acest birou era unul din cele mai somptuoase birouri din tot Berlinul. Nimic făcut din economie. Paharele din care-şi sorbeau coniacul erau din cristal cizelat de Boemia, scrumierele din cel mai fin porţelan de Meissen.
— Fireşte, fireşte, gânguri intendentul, luând o înghiţitură zdravănă de coniac. Coniacul fusese rechiziţionat în Franţa şi era, în principiu, destinat spitalelor. La mine, ce-i în guşă e şi-n căpuşă. Ieri, de pildă, am deferit Curţii Marţiale un plutonier vinovat de sustragerea unor bunuri aparţinând statului. Îşi frecă, satisfăcut, bărbia ascuţită. Nici un fel de milă! Sper ca tribunalul să facă din acest caz un exemplu pentru toţi amatorii de ciupeli. Pedeapsa capitală ar fi binevenită.
— Îţi promit, dragă Schroll, că voi veghea personal ca individul acesta dezgustător, care şi-a însuşit din bunurile destinate eroilor noştri de pe front, să fie spânzurat. Acum câteva zile, unul din subordonaţii mei a revenit din permisie cu trei zile întârziere. Inadmisibil. Serviciul e serviciu, mai presus de orice. E însăşi viaţa mea. Voi face din acest caz un exemplu răsunător. L-am dat pe mâna jandarmeriei şi, conform articolului 1 133, paragraful 9, pot cere pedeapsa capitală pentru tentativă de dezertare. Unde-am ajunge dacă asemenea fapte s-ar permanentiza? Regimente întregi şi-ar pune coada pe spinare!
— Ai, de o mie de ori, dreptate, scumpe coleg. După părerea mea, Codul militar de justiţie e mult prea indulgent. De câte ori nu asistăm la comutarea unei pedepse cu moartea, perfect justificată, într-o viaţă de trândăvie, fie în închisoare, fie într-un batalion disciplinar?
— În serviciul meu, graţierile sunt rarisime, afirmă von Grabach. În momentul de faţă, de pildă, avem un caz de insubordonare şi refuz de executare a ordinelor. E vorba de un tânăr căpitan, dintr-o excelentă familie, de altfel cu multiple relaţii. Ei bine, deşi cazul va fi judecat abia peste trei săptămâni, am şi dat ordin ca pe fişetul lui să fie aplicate sigiliile roşii.
— Înainte de a se da sentinţa? se miră generalul de intendenţă.
— O facem adesea. Verdictele Curţii Marţiale sunt rostite în sensul sugerat de noi şi acest băieţandru va fi executat cu toate relaţiile lui sus-puse. Nimeni, dar absolut nimeni — şi asta ţin s-o reţii, generale Schroll — nu mă poate influenţa. Doar Führer-ul şi, poate, Heinrich Himmler, însă aceştia doi, te asigur, nu sunt pentru reducerea pedepselor. Mă mândresc cu această decoraţie — arătă Crucea de fier de la gât — pe care am primit-o pentru severitatea şi rigoarea serviciului pe care-l conduc. Reichsführer-ul a spus: „Războiul presupune duritate, iar duritatea trebuie răsplătită!" Orice idiot poate lupta pe front, dar arată-mi, te rog, unul care ar putea dirija cu mână forte un serviciu ca al meu? De la bun-început, e nevoie de multă cultură, simţ psihologic şi o vastă experienţă de viaţă.
— Cât se poate de adevărat. Munca noastră e o muncă grea. Pe mine, bunăoară, medicul vrea neapărat să mă trimită pentru şase săptămâni de odihnă obligatorie la Baden-Baden. Nu cunoşti, scumpe coleg, niscaiva adrese pe-acolo?
Von Grabach surâse cu subînţeles şi urmări cu privirea volutele fumului de ţigară.
— Ce trabucuri excelente ai, dragă Schroll. Nu mi-ar displace să am vreo două cutii dintr-astea...
— Vei avea cinci mâine, promise Schroll.
— Minunat! O să ţi-o trimit pe servanta mea rusoaică şi o listă de adrese utile.
Generalul Schroll se aplecă spre urechea oaspetelui său şi-i şopti confidenţial:
— Ai auzit de zvonurile alea îngrozitoare care circulă prin Berlin? Cică armata noastră din Caucaz e în plină derută. Dacă-i adevărat, victoria nu mai e chiar atât de sigură...
Generalul von Grabach sări ca ars.
— Refuz să cred! Te îndoieşti cumva de victorie?
— Pentru nimic în lume! strigă imediat celălalt. Nici în somn nu mi-ar trece prin cap asemenea gând! Dar s-a găsit în serviciul meu un Oberfeldwebel care şi-a permis tot soiul de aprecieri defetiste. Fireşte, am să‑i fac imediat vânt. Tipul neagă, evident, laş ca toţi cei de teapa sa. Eu, când aud zvonuri, văd roşu!
Generalul von Grabach suflă un nor gros de fum şi contemplă cu atenţie capătul incandescent al trabucului.
— Sper, scumpe coleg, că omul de care-mi vorbeşti a şi ajuns pe mâinile cui trebuia?
Obrazul lui Schroll căpătă culoarea pătlăgelei răscoapte. Bâigui ceva de neînţeles, apoi făcu primul lucru care-i trecu prin minte, adică înşfăcă telefonul.
— Ai să mă ierţi, scumpe coleg, dar mi-am amintit de o chestiune foarte importantă. Ceru centralei biroul de furnituri speciale şi angajă o scurtă conversaţie cu şeful depozitului: Dragă Obersintendent Schmidt, fii atât de amabil şi trimite-mi opt cutii cu trabuce lungi şi o navetă cu şase sticle de şampanie. Acelea cu etichete aurii pe care tocmai le-am primit. Mersi, mersi, dragă prietene şi să ştii că problema permisiei dumitale s-a aranjat.
Râse subţirel, puse receptorul în furcă şi-l bătu amical pe umăr pe colegul său de la Justiţie:
— Trabucele sunt pe drum. M-am gândit şi la nişte şampanie pe care am primit-o chiar acum din Franţa. E marca dumitale preferată.
Se despărţiră, strângându-şi cordial mâinile. Ajuns la uşă, von Grabach se opri.
— Înaintează-mi un raport referitor la porcul acela de zvonist. Îl vom instrumenta cât se poate de rapid. Tocmai am primit de la Cartierul General instrucţiuni foarte severe în legătură cu sancţionarea celor care propagă ştiri false şi defetiste.
Rămas singur, generalul de intendenţă se porni să măsoare biroul în lung şi-n lat, zornăind din pinteni. Simţea cum îl ia cu fierbinţeli.
„Ticălosule! mormăia el cu năduf. Ticălosule, vrei să mă-nfunzi!"
Luă un trabuc, îl frânse între degete, luă un altul. Umplu paharul cu coniac, îl dădu pe gât şi-şi mai turnă unul. Cum să scape din încurcătură? Pe cine ar putea sacrifica? Ia stai, parcă nu demult, în timpul unui chef... Schroll se învioră. Îi venise ideea salvatoare. Pe loc, îl chemă pe adjunctul său, un alt Stabsintendent, contabil de bancă înainte de război.
— Brandt, îl întâmpină generalul, îţi aminteşti de Oberfeldwebel-ul ăla care îi tot dădea cu retragerile strategice „pe poziţii dinainte stabilite"?
Adjunctul se gândi câteva clipe, apoi faţa sa spelbă de conţopist se învioră.
— Da, domnule general, mi-l amintesc.
— Trebuie arestat imediat, ordonă generalul.
— Arestat? Pentru ce?
— Manifestări defetiste! explodă generalul care începuse să se monteze. Zvonuri! Neâncredere în victorie! Asemenea indivizi nu trebuie lăsaţi în libertate!
Adjunctul emise un vag protest:
— Dar, domnule general, eram cu toţii de acord, retragerile astea „strategice" prea se ţineau lanţ!
— Se prea poate, domnule Brandt, ca dumneata să fi împărtăşit aceste păreri, în nici un caz eu! Asta sună a propagandă moscovită sau a măgarilor de la BBC care urmăreşte slăbirea încrederii trupelor în infailibilitatea Führer-ului şi credinţei în victoria finală!
Scârţa-scârţa pe hârtie, care era Brandt, se arici pe loc. Avea o excelentă memorie, îşi aducea perfect aminte de spusele generalului şi se decise să împrospăteze ţinerea de minte a şefului său.
— Domnule general, spuse el pe tonul unui contabil care semnalează o regretabilă eroare, v-aş aminti, cu permisiunea dumneavoastră, că aţi aprobat retragerile strategice, ba chiar ne-aţi povestit tot soiul de nostimade în legătură cu aceste operaţiuni.
Nervos, Schroll îşi miji ochii şi-şi frecă bărbia pe care o avea moale şi teşită.
— Ai o admirabilă memorie, domnule Brandt. Poate ai putea să-mi aminteşti şi alte spuse de-ale mele. Nu mai ţin minte nimic.
Nătângul adjunct nu intui primejdia şi continuă să turuie:
— Oh! Domnul general a făcut o remarcă din cele mai spirituale. Ne-am tăvălit cu toţii de râs. Domnul general a întrebat: „Ce-i acela un paradox?" Şi cum nimeni n-a ştiut să răspundă, tot domnul general ne-a lămurit: „Este de a te stabili, din plăcere şi nesilit de nimeni, în cel de-al III-lea Reich!"
— Ia te uită, mormăi generalul, frecându-şi şi mai insistent bărbia.
— Am mai şi cântat, continuă nevinovatul Brandt, am cântat şi un cântecel nu prea ortodox, ba chiar deloc:

„Doamne, ia-ne graiul.
Căci e subversiv în al III-lea Reich
Ia-ne văzul, ia-ne auzul,
Subversive în al III-lea Reich!"

— Eram, desigur, beţi, dragă Brandt. Nici un ofiţer german sănătos la minte n-ar cânta asemenea orori!
— Chiar foarte beţi, confirmă fostul contabil. Oberfeldwebel-ul Kaiser era şi el machit rău de tot.
— Într-un cuvânt, toată lumea era beată criţă, conchise generalul. Dar spune-mi, dragă Brandt, de la cine au pornit toate aceste tâmpenii?
— Păi... de la dumneavoastră, domnule general, îngăimă adjunctul. Ba, aţi afirmat chiar că poporul german se împarte în două grupuri: unul care luptă şi altul care profită de pe urma celor care se bat.
— Îngrozitor ce poate spune omul la beţie, gemu generalul. Să n-o luăm însă în tragic, scumpe Brandt, oameni suntem, ce Dumnezeu!
Fostul contabil avu un chicotit complice, era întru totul de acord cu generalul.
— Şi acum, continuă generalul, hai să vorbim niţel despre acel Oberfeldwebel. Serveşte-te, cu un trabuc, dragă prietene. O persoană lipsită complet de simţul umorului se interesează de el. Aşa stând lucrurile, fă-i vânt de aici şi cât mai departe cu putinţă. Aranjează ceva şi cu actele lui, totul trebuie să dispară.
Adjunctul înţepeni:
— Imposibil, domnule general! în plus, e şi incorect. Toate documentele de serviciu sunt înregistrate. Nu-i cu putinţă ca ele să dispară! Documentele sunt un lucru foarte important, domnule general. Unde am ajunge dacă n‑am ţine la documente?
De data asta, generalul îşi ieşi completamente din ţâţâni:
— Să te ia dracu cu documentele şi corectitudinea dumitale! Fă ce ţi se ordonă sau te expediez într-un batalion de marş!
Pe Brandt îl apucă dârdâitul. Nu-l mai văzuse niciodată pe general în asemenea hal. Ce, ăsta era un ton pe care să-l foloseşti într-o discuţie de oameni aleşi? Doar răcanii pot vorbi aşa!
— Nenorocitul ăsta de Oberfeldwebel să dispară imediat ca măgarul în ceaţă! M-ai înţeles, Stabsintendent?
— Înţeles, să trăiţi, domnule general. Îl trimit la un regiment de infanterie în Grecia, am acolo pe cineva...
— Cretinule! urlă generalul. Îl trimiţi pe frontul de est, la o unitate din linia-ntâi, îl trimiţi în Finlanda, dincolo de Cercul polar! Nu înţelegi că individul trebuie să dispară? Nu pricepi că-i o ameninţare pentru noi? Cât priveşte hârtiile lui... Generalul coborî vocea şi se plecă spre urechea adjunctului său, alb ca varul la faţă. Hârtiile, în sobă cu ele, să nu rămână decât cenuşă şi fum!
Brandt îşi pierdu până şi glasul. Ceea ce se întâmpla nu încăpea în creierul său de contabil. Sfinte Dumnezeule! Păi asta însemna distrugere de documente oficiale! Fals în acte publice! Abuz în serviciu! Simţea cum se năruie un întreg univers, universul lui. În ce viespar nimerise?
Imediat ce acesta părăsi biroul, generalul ceru să vină la el aghiotantul, un tânăr locotenent de infanterie, foarte curajos, ce-şi pierduse pe front un picior.
— Fă-te comod, Brücker, îl invită el, arătându-i fotoliul. O ţigară?
Vorbind, generalul se învârtea prin cameră, plesnindu-se uşor peste palmă cu o riglă.
— Brücker, continuă el, e din cale-afară de greu să navighezi prin lumea asta ticăloasă evitând recifele şi bulboanele.
Locotenentul fumă în tăcere, reflectând: „Ce porcărie mai pui la cale, jigodie? De mine nu te poţi atinge, fratele meu e în anturajul lui Himmler şi te poate expedia pe front înainte de a putea să zici „uf!”. Hai, parşivenie, dă-i drumul!"
Nebănuind tandrele gânduri ale subalternului său, generalul se apropie de el zâmbind:
— Adjunctul meu e un trântor, deloc ceea ce ne-ar trebui aici.
— Un imbecil, făcu, sec, locotenentul.
— Da, cam aşa ceva, confirmă, cu oarecare rezervă, generalul. M-ai putea scăpa de el? Înţelegi însă, Brücker, n-aş vrea pentru nimic în lume să se ştie că eu i-am dorit mutarea. În nici un caz! Dimpotrivă, trebuie să pară că am făcut tot ce mi-a stat în putinţă ca să-l reţin.
Brücker dădu din cap în semn că a înţeles. Generalul chicoti, nervos.
— Se face cât aţi bate din palme, domnule general. O să ajungă precum un meteorit, direct în linia întâi. De preferinţă într-o unitate SS din Ucraina.
Generalul îşi frecă mâinile.
— Dacă izbuteşti, eşti căpitan în două luni.
„Fanfaronule! gândi Brücker. Pot deveni şi fără tine. Mă întreb însă ce ştie despre tine acest adjunct de vrei să scapi de el atât de urgent? Prea-i cretin însă ca să nu merite să ajungă în tranşee, laolaltă cu alţi eroi".
Patru ceasuri mai târziu, soarta adjunctului era pecetluită. Prin teleimprimator, Serviciul de cadre al armatei cerea afectarea fostului contabil la o unitate din zona operativă. Animat de cele mai frumoase sentimente, generalul se strădui să-l ajute pe nefericitul său adjunct, dar eforturile lui rămaseră vane. Peste tot, primea acelaşi răspuns: „Ordin venit de sus." Cu această ocazie, generalul constată, destul de înspăimântat, şi ce vaste şi influente relaţii avea aghiotantul său, ologul locotenent. Fostul adjunct primi tot felul de încurajări, un paphet cu diverse lucruri bune de mâncare şi, în aceeaşi seară, plecă spre Riga. De acolo, trecu în Finlanda. Pe ordinul său de misiune scria: „Frontul de nord. Suomisalmi. Regimentul 14 vânători de munte". Era regimentul din cel mai nordic sector al frontului, poreclit şi „Congelatorul". Se zvonea că oamenii mureau pe capete, degeraţi.
Peste puţin timp, von Grabach se informă ce-i cu Feldwebel-ul defetist. Schroll îi răspunse că, spre marele său regret, subofiţerul fusese mutat, dar că, dacă generalul doreşte, poate ordona ca omul să fie căutat. Aflând însă că aparţine de acum unei alte armate, staţionate în afara Germaniei, von Grabach nu insistă. Un asemenea demers ar fi putut crea complicaţii. Serviciul de cadre al armatei putând fi, uneori, supărător de curios. Nu-i rămânea decât să claseze cazul şi să-şi salute „colegul" care se dovedise surprinzător de isteţ.
În aceeaşi zi, primi două lădiţe cu coniac, iar generalul Schroll plecă să se odihnească la Baden-Baden.
— E de speriat cât de tare te poate istovi o muncă prestată cu conştiinciozitate, declară el pe peronul gării.
Coniacul Intendenţei se dovedi a fi o licoare divină, şi generalul von Grabach îl primi pe consilierul de stat Bemer plutind în plină euforie. Convorbirea lor dură destul de mult. Consilierul îl implora să dea dovadă de clemenţă în cazul fiului său, locotenentul artilerist Heinz Berner.
La început, generalul rămase inflexibil, dar dându-şi, pe parcurs, seama că vizitatorul său are relaţii multiple şi influente, deveni amical şi promise că va face tot ce-i va sta în putinţă.
— Înţelegeţi însă, domnule consilier de stat, e dificil, extrem de dificil. Nu sunt eu cel care decide, ordinele îmi vin de sus. Dacă ar fi după mine, i‑aş graţia pe toţi câţi sunt. Am oroare de violenţă şi brutalitate, dar disciplina, domnule consilier de stat, stă mai presus de orice, datoria unui militar e să se supună orbeşte.
— E un război Îngrozitor, murmură consilierul.
Generalul îl aprobă în tăcere.
— Crima fiului meu e o crimă pasională, nu era în toate minţile când a comis-o.
Nervos, Berner bătea darabana cu degetele în rezemătoarea fotoliului.
— Vă implor, obţineţi ca fiul meu să fie trimis într-o unitate disciplinară. Chiar şi printre deţinuţii de drept comun...
Berner vorbea cu înfocarea disperării. Generalul dădea din cap. Sigur, va face imposibilul ca să-l salveze pe băiat.
Luară împreună cafeaua, bine stropită. La al patrulea pahar de coniac, Berner îl invită pe general să petreacă o zi, două, trei la Hamburg, la reşedinţa sa din Blankensee. La rândul său, generalul făgădui solemn să înainteze şi să sprijine, uzând de întreaga-i autoritate, cererea de graţiere.
— Noi, oamenii de lume, trebuie să ne susţinem unul pe altul, conchise Berner.
Se întoarse acasă cu sufletul în sărbătoare şi nu se putu abţine de a nu povesti celor" din compartimentul de tren cazul care-l adusese în capitală.
— Cât de omenoşi sunt generalii noştri! exclamă el în final. Zău dacă cei împotriva cărora luptăm se pot lăuda cu acelaşi lucru!
Nevasta sa leşină de bucurie aflând vestea. Telefonul zbârnâia întruna. „Heinz a fost graţiat!" Nu „va fi", ci „a fost".
Consilierul începu pe dată demersuri în vederea afectării fiului său la un regiment disciplinar de artilerie. Generalul-maior Hartmann, care cunoştea pe cineva la statul-major al unităţilor disciplinare, promise că se va ocupa de Heinz şi-i va găsi un loc într-un regiment din cadrul Armatei a 14-a, în prezent pe front.
Consilierul expedie o lungă scrisoare fiului său: „... Ai fost graţiat şi sperăm să fii trimis într-un regiment disciplinar de artilerie..."
Scriind pe plic adresa, zâmbi înduioşat şi-şi spuse: „Data viitoare voi scrie numărul unei autentice unităţi militare, şi nu pe acela al închisorii ăsteia oribile."
La Berlin, generalul von Grabach îşi aprinse trabucul, turnă un păhărel de coniac şi se instală confortabil la vastul său birou. Petrecuse o noapte senzaţională cu amanta, sa şi fusese anunţat că va beneficia de o lungă permisie la Berchtesgaden. Ce minunată călătorie. Între două înghiţituri, luă primul dosar de graţiere.
„Locotenent artilerist Heinz Berner, Degradat. Condamnat la moarte. Deţinut la fortăreaţa Torgau, Saxonia, sectorul 2, celula 476".
Generalul frunzări, indiferent, dosarul, citind când ici, când colo. Îl lăsă pe masă şi-l luă pe celălalt, absolut identic. Diferea doar numele.
„Feldwebelml infanterist Paul-Nicolas Grün"
Cu aceeaşi indiferenţă lăsă privirea să-i lunece peste paginile acoperite de un scris mărunt şi des. Sorbi din coniac. Ar fi vrut să citească mai departe, dar era atât de plicticos... Îşi aminti că trebuie să-şi pregătească şi bagajele. Plecarea la Berchtesgaden era pentru a doua zi.
Luă stiloul. Cerneala curgea prost şi se văzu nevoit să apese peniţa. Fără o secundă de şovăire aşternu cu câteva linii drepte, regulate, cuvinte care puneau capăt la două vieţi. Din acel moment, nimic nu-i mai putea salva pe cei doi deţinuţi de la Torgau. Chiar dacă ruşii ar fi apărut la poarta închisorii, condamnaţii tot ar fi fost executaţi, fie şi-n celulele lor. Ordinu-i ordin.
Amintirea acestei clipe nu-l va chinui niciodată pe generalul von Grabach, nu va reînvia nici măcar în visele sale cele mai urâte. Disciplina aparţine războiului, aşa cum îi aparţin mormanele de cadavre. Vor exista de-a pururi oameni care să trimită alţi oameni la moarte.
Generalul aşeză meticulos cele două dosare unul peste altul, le potrivi colţurile şi dădu să se scoale, când un gând neplăcut îi trecu prin minte: promisiunea pe care o făcuse consilierului Berner. De ce venise imbecilul ăla să-l sâcâie? „Un război îngrozitor." Păi ăsta-i defetism sadea! Tipul ar trebui pus sub urmărire.
Iritat de această amintire, generalul porni să măsoare încăperea în lung şi-n lat. De ce-i lăsase omului o falsă speranţă? De vină era numai acel savuros coniac, de vreme ce el, personal, era împotriva graţierilor. Curtea Marţială judecase, se pronunţase şi cu asta basta! Disciplina era o necesitate absolută. Dacă se renunţă la ea, înseamnă să se renunţe la însăşi ideea de război. Or, aşa ceva era de neconceput! Generalul se învioră. Totul se isprăvise. Sună şi apăru un subaltern.
— Trimite hârtiile astea la Torgau, ordonă el tânărului ofiţer. Şi, când să iasă pe uşă, îi strigă: Ah, uitasem. Comunică-le părinţilor condamnaţilor că le este îngăduită o ultimă vizită.
— Am înţeles, domnule general!                                                       Pocni din călcâie. OfiţerulVon Grabach dădu din cap şi-şi spuse: „Poate sunt dur, dar, în orice caz, omenos. Cine ar mai fi dat o asemenea încuviinţare?"
Doamna Berner desfăcu plicul oficial.
„Dacă doriţi să faceţi o ultimă vizită deţinutului Heinz Berner înainte de execuţia acestuia care va avea loc pe data de 24 mai, la ora 5 dimineaţa, prezentaţi-vă la Kommandatura închisorii Torgau pe data de 23 mai, orele 18. Autorizaţia e valabilă pentru patru persoane şi numai la data şi ora stabilite. Durata vizitei: 10 (zece minute). Semnat: von Grabach, general de infanterie".
Doamna Berner scoase un ţipăt sfâşietor. Cazul doamnei Grün a fost mai tragic. Douăsprezece ore pe zi, ea muncea ca femeie de serviciu la hotelul „Graf Moltke". Primind scrisoarea, veni la lucru într-o stare de cvasisomnambulism. Îşi făcu treaba prost şi fu ameninţată că va fi reclamată la Inspectoratul muncii, ceea ce echivala cu trimiterea într-o fabrică de muniţii. Trei luni mai târziu, femeia se sinucidea aruncându-se sub roţile metroului în staţia Sankt-Pauli.
La Torgau, scrisoarea consilierului fusese citită de toată lumea şi eram convinşi că băiatul scăpase.
— Pe Sfânta Fecioară! exclamase Heide, uluit de-a binelea. E prima oară când văd aşa ceva! Heinz, eşti băftosul băftoşilor!
Topit de fericire, Heinz Berner râdea. Noi ne instalasem pe patul lui. Celula fremăta de bucurie.
— Consideră-te înviat din morţi, îi spuse Porta. În orice caz, acum eşti un camarad, un prieten, şi nu o scârbă mucoasă de ofiţer. Te luăm cu noi la „Godacul vesel"!
Doar Bătrânul părea sceptic.
— E prea frumos ca să fie adevărat, spuse el după ce părăsirăm celula. Nu pricep de unde a aflat taică-su toate astea, când noi nu ştim încă nimic. Ar fi trebuit să primim ordinul prin teleimprimator.
— Ba eu am întâlnit în Legiunea Străină un caz asemănător, interveni Kalb. Gagiul fusese de-acum legat de stâlp când a sosit în goană unul de la comandament cu graţierea.
— Bizar, bizar, mormăia Bătrânul. E aici ceva care mă depăşeşte... Sper că nu-i nimeni atât de mârşav încât să glumească într-o atare situaţie!
— Pariezi că se găsesc şi dintr-ăştia? întrebă Porta.
— Nu pariez pe asemenea lucruri! se stropşi Bătrânul. Termină cu tâmpeniile!
Barcelona a fost cel care, venind de la secretariat, ne-a adus vestea. Livid la faţă, abia reuşea să vorbească.
— Îl împuşcă pe Heinz... Mâine... la 5 dimineaţa...
— Imposibil!
— Am văzut cu ochii mei ordinul, se bâlbâia Barcelona: E semnat de nu-şi care general. Hauptfeldwebel-ul îl are pe maşina de scris...
Ne-am privit în tăcere.
— Bietul băiat, şopti Bătrânul. Va fi groaznic.
— Credea că mâine va fi eliberat.
— Cine o să-i spună?
— Eu, se oferi Micuţul. Şi când te gândeşti că, la început, nu-l puteam suferi pe ofiţeraşul ăsta! Acu' mi-e drag şi mă îndurerează. Rar lucru să mă îndurereze ceva...
— Mă întreb cine-l va executa? făcu Porta.
— Noi, răspunse cu voce joasă Barcelona.
Imediat, se stârni zarvă. Barcelona scutură din cap:
— Noi, grupa întâi. Aşa ne pică rândul. În afară de Heinz, mai sunt alţi trei, deci va fi aliniat întregul pluton. Vedeţi şi voi că n-avem nici o şansă să fim înlocuiţi.
Legionarul îşi muşcă unghiile.
— În cazul ăsta, trebuie să-l ajutăm. Scoase din buzunar două ţigări cu opium şi le întinse Micuţului. Dă-i-le! O să-l mai uşureze. Eu mă duc după sanitar ca să-i facă o injecţie în plus peste cea reglementară.
— După ce-o să-l măturăm pe Adolf şi-o să băgăm la zdup toată gaşca lui, o să-i anunţ pe toţi că-i graţiez şi-o să-i spânzur a doua zi!
— Până atunci, o să-ţi treacă, îl potoli Bătrânul, şi n-ai să spânzuri pe nimeni.
— Mă duc la Heinz, anunţă Micuţul. Şi vă jur că pe comisarul de poliţie Müllerwitz, de la circa de pe Davidstrasse o să-l gâtui cu mâinile mele îndată ce isprăvim cu războiul lui Adolf şi n-o să mă poată împiedica nici un rusnac ori yankeu de pe lumea asta!
— Bun, bun, dar acum du-te la Heinz şi vezi ce vorbeşti, îi făcu vânt Bătrânul.
Micuţul descuie uşa celulei. Heinz citea. Se rezemă de uşcior şi aruncă legătura cu chei pe masă. Berner tresări.
— Nu-mi spune c-ai venit să-mi dai drumul? Sunt atât de fericit că nici să mănânc nu-mi vine.
Micuţul îi întinse o ţigare. Un timp, fumară în tăcere.
— Crezi că mâine, la ora asta, voi fi transferat la un regiment disciplinar?
— Nu, articulă Micuţul, nu cred.
„Haide, îşi spunea el, uitându-se la ferestruica zăbrelită ca să evite privirea deţinutului, haide, trebuie să-i spui înaintea venirii popii". Cercetă câteva clipe policioara cu cărţi prinsă deasupra mesei din scândură grosolană, apoi îl fixă pe Berner drept în ochi. Plin de veselă aşteptare, tânărul îi întoarse căutătura.
— Mare ciudăţenie şi cu tine, Micuţule. Eşti banditul cel mai brutal din câţi am întâlnit, bagi spaima în oricare om cumsecade şi, totuşi, uite, nu ştiu cum Dumnezeu, dar lumea ajunge să te îndrăgească.
— Nu sunt deloc un băiat bun, mormăi Micuţul, şi nici nu ţin să fiu aşa ceva.
— Ce-i cu tine? întrebă mirat, Berner. S-a întâmplat ceva?
— Ţine-te tare, camarade. Ăştia nu vor să te lase.
— Ce-ai spus? Berner sări în picioare. N-am fost graţiat?
— A fost un banc prost.
— Te înşeli! gemu locotenentul, apucându-l pe Micuţul de mână. Se făcuse alb ca varul la faţă, parcă golit de sânge. Cu mişcări nesigure, căută pe pipăite scrisoarea tatălui său şi i-o întinse. Priveşte! Uite, scrie aici: „Am obţinut graţierea ta şi mutarea într-un regiment disciplinar." Nu-i cu putinţă! N-ar fi scris niciodată aşa ceva dacă nu era sigur! E o încurcătură. O confuzie de nume!
— La Torgau nu există decât un singur locotenent Heinz Berner şi acela eşti tu. Ţi-a venit rândul, prietene, vorbi, poticnindu-se, Micuţul.
Berner se prăbuşi ca secerat.
— Ce-i? Ce s-a-ntâmplat? mormăi Micuţul, aplecându-se îngrijorat deasupra condamnatului la moarte, care-şi revenea cu greu din şoc.
În acelaşi moment, intră şi preotul. Purta uniforma cenuşie de campanie, cu vulturul de postav ţinând în gheare zvastica cusut pe mânecă şi crucifixul spânzurând de gât. Era un tinerel, cu gradul de Oberleutnant. O clipă se uită la cei doi. Privirea i se încrucişă cu scăpărarea feroce din ochii Micuţului, adevărat hău de ură. Pricepu că n-are ce căuta aici şi se retrase fără un cuvânt.
— Când? întrebă Berner, strivind între degete mâna Micuţului.
— Mâine, la 5 dimineaţa.
— Cine o va face?
Colosul nu răspunse imediat. Muşcându-şi buzele, fixa becul care spânzura de tavan.
Berner se sculă de pe jos şi începu să se învârtă prin celulă, ascunzându-şi faţa în palme. Se opri şi-l apucă pe Micuţul de umeri.
— Cine o să împuşte?
— Noi.
— Camarade, ajută-mă! Nu rezist! E cumplit, acum, când m-am crezut salvat.
Micuţul se foi.
— Uite, propuse el, arde-mi una în cap cu patul pistolului meu şi după aia zboară-ţi singur creierii. Aşa, o să-ţi fie mai uşor. Da' fă-o la iuţeală, altminteri îs eu bun pentru douăşpe gloanţe în hoit şi asta nu-mi mai convine!
— Nu îndrăznesc, gemu Berner. Mi-e frică. Trage tu mai bine în mine, ca şi cum aş fi vrut să evadez...
— Atunci când de-abia picaseşi aici, aş fi făcut-o cu plăcere, acum însă nu. Nu pot trage într-un prieten. Şi nici n-o s-o fac. La fel şi Porta.
— Dar dacă şi alţii nu vor trage?
— Nu conta pe asta, băiatule! O să ochească şi o să ochească bine. Ce‑am hotărât, eu şi Porta, ne priveşte numai pe noi. În caz de refuz, întreaga grupă ajunge la Curtea Marţială şi, după aia, direct la zid! O ştii şi tu că doar eşti ofiţer: sabotarea ordinului, pedeapsă cu moartea. Uite, ţi-l trimit pe Julius, încearcă să-l pocneşti şi s-o ştergi, el va trage la sigur. Îl cuprinse cu braţul pe după umeri. Eu, eu nu pot înţelege. Sunt un porc, e adevărat, dar nu ca Julius. Ăsta-i un ticălos de prima mână. Odată, în Rusia, a denunţat jandarmeriei un prăpădit de ţăran şi a lăsat orfană o fetiţă de-o şchioapă. Acu, amice, trebuie să plec. Dacă-i ceva, sună. Bătrânul o să vină să stea de vorbă cu tine. Se pricepe mai bine ca mine. Brusc, faţa de brută a Micuţului se lumină: Ştii ceva, poate că toate poveştile astea cu Raiul nu-s chiar scorneli, poate că-s adevărate? Poate că, mâine-dimineaţă, la cinci şi cinci, ai să te simţi cu mult mai bine decât ai fi visat vreodată!
Berner plângea pe-nfundate, cu capul în palme.
— Cu siguranţă că e un strop de adevăr în tot ce se spune despre „lumea de apoi". Un popă mi-a zis că, odată mort, ţi-e mai bine. Moartea lentă e cea nasoală, dar tu ai să ai parte de una rapidă de tot. Heide şi saharianul sunt trăgători de elită şi nici n-ai să simţi cum ai ajuns la cer. Acum, camarade, trebuie să o roiesc. Aruncă pe masă un pachet de ţigări şi o cutie de roiesc. Aruncă pe masă un pachet de ţigări şi o cutie de chibrituri, faptă care-l putea costa şase luni de carceră cu fiare la picioare, pedeapsă oficial suprimată, dar mai departe în vigoare la regimentele disciplinare. Sunt acolo şi două ţigări cu opium, fumează-le în ultimul moment, ajută. Încearcă, mai ales, să nu te gândeşti la nimic. Timpul trece, trece repede. N‑apuci să zici „uf" şi s-a şi făcut dimineaţă. Cel mai bun lucru însă ar fi s-o faci singur, şi Domnul n-o să te mustre, chiar dacă scrie la Evanghelie că nu-i îngăduit. E vorba, totuşi, de un caz special. Dă-mi una-n cap şi ia-mi revolverul.
Berner continua să plângă.
Micuţul îl părăsi. Odată pe coridor, îşi vărsă furia pe o nevinovată găleată cu apă, care zbură cât colo, împroşcând în toate părţile conţinutul.
— Ce faci, idiotule? zbieră Heide, aflat la etajul inferior, văzând apa revărsându-se pe scară în jos.
— Gura! Cu ce plăcere aş apăsa pe trăgaci dacă te-aş avea pe tine în vârful cătării!
Şi colosul coborî scările metalice ca o locomotivă turbată. Prudent, Heide se făcu nevăzut, în asemenea momente, Micuţul era în stare să ucidă.
— Bătrâne, glăsui Micuţul făcându-şi apariţia în corpul de gardă, mergi la Heinz în celulă şi povesteşte-i ceva despre Iisus. La mine nu ţine, sunt mult prea ticălos, iar El mult prea bun.
— E cumva credincios puştiul? întrebă Barcelona.
— Nu cred, interveni Porta, dar i-ar face numai bine dacă Bătrânul l-ar convinge că Iisus, fiul Mariei, împreună cu Sfântul Petru îl aşteaptă la biroul de primire din ceruri.
— Vă spun cinstit, băieţi, că dacă aş avea ceva mai multă glavă în tărtăcuţă şi aş pricepe cât de cât din toate chestiile astea cu religia, zău dacă mi-ar păsa dacă mă omoară sau nu. Se pare însă că-s prea tolomac. Da' poate că-i mai bine aşa, dracu' ştie ce s-ar întâmpla dacă m-ar umfla râsul exact în momentul în care m-ar lega de stâlp?
— Mare pacoste pentru omenire mai eşti şi tu, Micuţule, făcu, râzând, Porta.
— Allah ştie ce face, predică Legionarul. Îl va adăposti la sânul său pe Heinz, aşa cum îi adăposteşte pe toţi cei care se pocăiesc şi vin spre el. Dacă Heinz doreşte acest lucru, porţile grădinii lui Allah îi vor fi deschise.
Micuţul se întoarse spre el:
— Mergi şi povesteşte-i lui Heinz despre grădinile astea ca să-i uşurezi inima şi să se bucure pentru ziua de mâine, iar pe noi să ne socoată drept nişte prieteni de nădejde.
Măruntul legionar căzu pe gânduri, îşi muşca buzele şi-şi trecea palma peste obrazul mutilat. Uriaşa cicatrice care-i brăzda faţa, de la tâmplă până la baza gâtului, devenise purpurie.
— E o chestiune atât de delicată... Nu-s tocmai o fire duioasă... Nu ştiu dacă aş putea consola pe careva sortit, mâine, morţii...
Bătrânul se ridică brusc:
— O să mă duc eu.
Îşi puse boneta şi-şi aranjă centironul de care atârna greul parabellum.
— Cred c-o să mă descurc mai bine decât preotul. Julius şi Porta, să nu văd picior de străin prin preajma celulei. Oricine ar fi!
— Gata, şefu'. O să fie „Trecerea oprită".
Bătrânul rămase aproape trei ceasuri în celulă. N-am aflat niciodată ce s-a petrecut acolo, dar, în final, Heinz părea uşurat şi împăcat cu soarta. Bătrânul spusese exact ce era de spus şi totul a mers bine până la vizita părinţilor.
Şedeau, faţă în faţă, ei şi fiul lor, despărţiţi de o măsuţă joasă. Niţel mai la dreapta, aidoma unei coloane de piatră, se proţăpise un jandarm care asculta cu ambele urechi, dar fără să pară c-o face. Mai curând, ai fi zis că tipul dormitează. Era exact ce trebuie să fie slujitorul unui stat dictatorial: stupid şi încremenit sufleteşte, impermeabil la tot ce nu-i literă şi paragraf de regulament, îndesate în căpăţâna lui după infailibila metodă prusacă. Acum, de pildă, era martorul unei vizite, cea din urmă, dar trăgea cu urechea, doar, doar o prinde vreun cuvânt interzis şi i-ar putea denunţa pe vizitatori ca elemente subversive. Şi tare i-ar fi plăcut să poată raporta aşa ceva.
Consilierul Berner trebuia să facă un efort ca să-şi privească fiul. Doamna Berner plângea cu suspine.
— Heinz, să fim curajoşi! Şi apucă mâna fiului său.
Căutătura jandarmului deveni feroce: încerca oare să-i strecoare ceva ilegal? Dar, spre marea-i decepţie, nu fusese decât gestul unei mame deznădăjduite. Ea murmură:
— Heinz, băieţelul meu iubit...
— Stop! răcni jandarmul. Trebuie să vorbiţi cu glas tare şi răspicat!
— Tată, întrebă Heinz , în ai cărui ochi stăruia un licăr de speranţă, e adevărat? Nu mă vor graţia?
Tatăl clătină din cap:
— Nu, băiatule, ai curaj. (Rostea cuvintele rar, părând că urmăreşte nişte imagini printr-un perete transparent). Într-o zi ne vom regăsi. Trebuie să crezi în acest lucru.
— Mi-e atât de frică..., îngăimă Heinz.
Consilierul tremura şi el, şi lui îi era frică.
— Bătrânul mi-a spus că nu trebuie să mă tem. Bătrânul a zis că Dumnezeu iartă totul. Bătrânul mi-a spus şi alte lucruri care mi-au făcut mult bine...
„Se referă, probabil la preot, îşi spuse consilierul. De ce însă îi zice 
„Bătrânul”?"
— Şi Micuţul mi-a spus că totu-i foarte rapid. Că nici nu bagi de seamă. Barcelona mi-a şoptit că cel mai greu e parcursul între celulă şi curticica interioară. Odată ajuns acolo, se termină aproape imediat. Legionarul şi Julius sunt trăgători de elită, au fost şi decoraţi pentru asta...
„Dumnezeule, se gândi consilierul, bietul de el şi-a pierdut minţile". Se uita, disperat, la chipul livid al fiului său, la cearcănele de sub ochii injectaţi.
— Heinz, băiatule, despre cine vorbeşti?
— Despre camarazii mei.
— Camarazii tăi? făcu, stupefiat, tatăl.
— Da, confirmă condamnatul la moarte cu un zâmbet stins. Bătrânul, adică Feldwebel-ul Beier, comandantul plutonului, Micuţul, care-i gardian pe coridorul meu, apoi Barcelona Blom, Heide, Porta, Sven şi mărunţelul legionar, toţi de la corpul de gardă al sectorului.
— Şi ei sunt camarazii tăi? întrebă, aproape înspăimântat, tatăl.
— Cei mai buni din câţi am avut vreodată. Mâine-dimineaţă urmează să mă execute.
Fără un zgomot, fără un suspin, doamna Berner lunecă de pe scaun şi se lungi pe jos. O culcară pe o laviţă. Consilierul se prăvăli alături, strângându-şi tâmplele între palme. În jurul lui, totul se învârtea, se amesteca, se destrăma. Cum poţi fi prieten cu cei care te vor ucide, cum poţi fi şi camarad şi călău? În mintea lui de funcţionar neamţ şi nazist, totul se învălmăşise şi pentru prima oară îl încercă ura pentru societatea în care trăia şi pe care o slujea cu atâta devotament.
— Într-o bună zi, se va scrie, poate, o carte despre noi, deţinuţii de la Torgau...
Consilierul de stat îşi şterse fruntea.
— Da, acum ştiu că această carte va fi scrisă.
Feldjandarmul se uită la ceas.
— Durata vizitei a expirat! răcni el ca la cazarmă.
— Tăticule! strigă Heinz, agăţându-se de mâna acestuia.
Groaza de cele ce se vor petrece îl copleşi ca o maree. A fost nevoie să fie despărţiţi cu forţa. Se auzeau până la noi ţipetele fostului locotenent de artilerie:
— Daţi-mi drumul! Nu vreau, nu vreau, nu vreau!
Doi temniceri îl târâră până la sectorul 2 şi-l lepădară pe coridor ca pe un sac cu tărâţe, după care plecară, râzând. L-am dus pe Heinz în corpul de gardă, lucru strict-interzis, şi Bătrânul i-a dat un pahar de rachiu, alt lucru interzis.
În noaptea aceea, Barcelona şi cu mine am rămas de gardă. Ceilalţi au întins-o la „Godacul vesel", în primul rând ca să nu mai audă plânsetele şi ţipetele lui Heinz Berner. S-au întors către miezul nopţii, beţi pleasnă. Micuţul mai tare ca toţi. A trebuit să-l pocnim zdravăn ca să nu mai urle că aruncă închisoarea în aer şi scoate maţele din primul SS-ist pe care-l întâlneşte. La un moment dat, a apărut şi locotenentul Ohlsen, băut şi el. Cu un deget tremurător îl arătă pe Micuţul şi ordonă:
— Tu, să taci din gură! după care se aplecă peste chiuvetă şi vomită.
În cazul Micuţului, a fost nevoie să-l altoim de patru ori cu patul puştii ca să-l domolim şi să-l putem lega de pat.
Nu departe de închisoare, într-un mic han denumit „Husarul roşu", familia Berner închiriase o cămăruţă.
Au stat în tăcere toată noaptea, ţinându-se de mână şi privind în gol, în vreme ce vechea pendulă din perete mărunţea, ticăind, timpul şi contragreutăţile împingeau încet limbile spre ceasul în care unicul lor copil, locotenentul de nici douăzeci de ani, urma să fie executat. Erau ca într-o stare de catalepsie, incapabili să scoată o vorbă.
În celula sa, Heinz Berner umbla, neostoit, de colo până colo. Din când în când, se mai oprea, îşi proptea fruntea de zid şi bătea cu pumnii în uşă, ţipând cu disperare. Un lung strigăt: „Ajuto-o-o-r!" ca acela al omului pierdut în mijlocul oceanului.
La patru dimineaţa s-a sunat deşteptarea. Legionarul, a plecat la magazie după muniţie. Câte trei gloanţe de căciulă, în total treizeci şi şase, gloanţe frumoase, lucind de vaselină.
Comandantul închisorii sosi la ora 4,30, urmat de adjunctul său. Veneau din cealaltă aripă, acolo unde fusese încarcerat condamnatul la moarte Grün. Cu glas sec, comandantul îi comunică lui Berner ceea ce acesta ştia de acum, şi anume că cererea de graţiere a fost respinsă şi că va fi executat. Din uşă, se mai întoarse o dată spre cel ce urma să moară şi adăugă tăios:
— Stăpâneşte-te! Nu uita, eşti ofiţer! Fiecare dintre noi trebuie să poată privi moartea în faţă. E un lucru pentru care avem datoria să fim permanent pregătiţi. Ia-te în mână şi nu te purta ca un laş!
Uşa se închise cu zgomot şi pintenii comandantului răsunară pe coridor. Misiunea lui se încheiase.
Dimineaţa era răcoroasă şi soarele poleia, în culorile diafane ale aurorei, zidurile sinistrei închisori. Locotenentul Ohlsen se ivi şi el, avea obrazul tras şi pecetea unei nesfârşite tristeţi pe el. Purta, ca şi noi, casca de oţel, greul pistol P-38 atârna de centiron, încărcat cu opt gloanţe destinate loviturii de graţie.
Bătrânul prezentă raportul:
— Să trăiţi, domnule locotenent, grupa întâi, pluton de execuţie. Câte trei gloanţe de persoană. Regulamentul e cunoscut. Grupa se compune din doisprezece oameni, comandaţi de Feldwebel-ul Beier.
Locotenentul duse trei degete la cască şi spuse, abia auzit:
— Mulţumesc, Feldwebel.
Ne trecu, cu privirea, în revistă, apoi comandă, deloc reglementar:
— Pas de voie, după mine.
Ajunserăm la celula lui Heinz. Locotenentul Ohlsen puse mâna pe umărul condamnatului.
— Curaj, băiatule, nu durează. Sunt însă obligat să te leg la mâini.
Avea pregătită o frânghiuţă, albă şi nouă, cu un nod care permitea o legare rapidă şi sigură. Nodul acesta era, se pare, rezultatul unor lungi şi laborioase căutări.
Brusc, Berner se prăbuşi. Se prăbuşi atât de neaşteptat, încât nimeni nu apucă să-l reţină. O clipă, am sperat cu toţii că a făcut un stop cardiac, dar nici el, nici noi n-am avut această baftă.
Bătrânul şi locotenentul îl ridicară. Îi tremurau buzele, apoi ţâşni strigătul. Era urlet de fiară, repercutat de ziduri, răscolind celulele altor condamnaţi la moarte ce-şi aşteptau rândul.
— Nu vreau! Lăsaţi-mă să trăiesc! Nu trebuie! Nu trebuie!
Am fost nevoiţi să-l înşfăcăm şi să-l târâm de-a lungul coridorului. Heide scăpă puşca, lui Porta îi sări casca de pe cap şi se rostogoli până la plasa de siguranţă de la parter pe care săltă ca o minge. Un spasm îmi întoarse stomacul şi am vomitat, dureros, numai bilă. De când aflasem ce avea să urmeze, am fost incapabil să pun ceva în gură. Găsind pretextul ca să-şi descarce nervii, Porta zbieră la mine:
— Porcule! Mi-ai murdărit cizmele!
— Potoliţi-vă! ordonă Ohlsen, care-şi stăpânea şi el cu greu nervii.
Din celule, ţâşneau acum strigătele deţinuţilor, strigăte de furie şi de deznădejde:
— Ucigaşilor!
— Fiţi blestemaţi!
— Fascişti ticăloşi! ne invectivă un subofiţer de aviaţie, probabil comunist.
Expresia fu preluată şi acum deţinuţii o scandau, tropăind din picioare:
— Fas-cişti ti-că-loşi! Fas-cişti ti-că-loşi!
Nervii stăteau să plesnească şi cel mai mic incident putea declanşa un dezastru.
Apăru grupa a treia, escortându-l pe Feldwebel-ul Grün. Alb ca varul la faţă, păşea calm încadrat între doi ostaşi, solemn ca la o procesiune. Heinz Berner deveni de-a dreptul nebun, acum făcea spume la gură, ochii îi ieşiseră din orbite, privirea era dementă.
— Camarazi! Camarazi, daţi-mi drumul! Ajutor!
Se zbătea disperat şi nodul care-i lega mâinile se desfăcu. Pesemne, locotenentul nu-l strânsese ca lumea. Dar şi pe acesta îl lăsaseră nervii. Cu un soi de scâncet, se prăvăli pe patul unei celule goale. Dacă istoria asta ar fi ajuns la urechile comandantului, probabil ar fi ieşit cu scandal şi ne-ar fi pândit cine ştie ce pacoste, deşi puţin ne păsa, paza unei închisori militare nu era cu nimic mai bună decât linia întâi.
— Nu vreau să mor, ţipa băieţandrul, agăţându-se de mâneca Bătrânului. Bătrâne, nu mă lăsa să mor, ajută-mă Bătrâne, ajută-mă!
Ce poţi să-i spui unui puşti înnebunit de groaza morţii?
Deodată se auzi un glas calm şi uşor răguşit, acela al Feldwebel-ului Grün, celălalt condamnat la moarte:
— Nu-ţi fie teamă, nu-i chiar atât de cumplit.
Cu ochi rătăciţi, Heinz Berner se uită la tovarăşul său de nenorocire. Acesta zâmbea.
— Suntem împreună şi aşa vom rămâne până la capăt, continuă infanteristul. Camarade, nu mai eşti singur...
Heinz Berner îşi îndreptă umerii:
— Mulţumesc, camarade.
Porni pe coridor, drept ca o lumânare. Alături de Bătrânul, coborâră scara şi ieşiră afară.
În uniforma sa gri de campanie, cu crucifixul de gât, preotul urma procesiunea. Se ruga cu glas scăzut, şi-l auzirăm cum spune: „Şi ne iartă, Doamne, greşelile noastre..."
Pe boltă, soarele se ridicase, trecând de creasta zidului. Se înnegurase, oare, vreodată, neluminând toate cele câte luminase? În orice caz, acum strălucea, ţesând beteală de aur şi argint, ca şi când însăşi natura ar fi dorit să sugereze condamnaţilor că îi aşteaptă „veşnicia".
O mierlă făcea triluri, câteva prigorii săgetau văzduhul pe deasupra curţii, totul era splendid şi încântător până în momentul în care douăsprezece gloanţe vor ciurui pieptul fostului locotenent Berner.
Heide şi Micuţul îl legară de stâlp, un stâlp grosolan, aşchiat, cu pete de sânge uscat pe el.
— Vrei să-ţi pun bandoul pe ochi? întrebă Bătrânul.
— Nu vreau să mor, bâlbâi Heinz. Ajutor!
Bătrânul îl legă la ochi. Când i se propuse acelaşi lucru, infanteristul ataşat de celălalt stâlp răspunse tare şi limpede: „Nu, vreau să văd." Ce voia să vadă? Moartea sau lumina care se revărsa, generoasă, peste sinistrul, mohorâtul zid al închisorii?
Ultimul lucru pe care-l văzu Heinz Berner a fost mâna scrijelită de explozia unei grenade a Bătrânului, în nări îi pătrunse mirosul reavăn, îmbătător, al pământului încălzit de soare.
Cele două plutoane de execuţie se aliniară: grupele unu şi trei. În locul locotenentului Ohlsen apăruse un alt locotenent, necunoscut nouă. Uitase de tradiţionala ţigară sau, pur şi simplu, dorea ca totul să se isprăvească mai repede? Fumatul ultimei ţigări lungea, execuţia cu circa cinci minute. O veşnicie în asemenea cazuri. Dumnezeule, să se termine odată! Pesemne, locotenentul visa să se îmbete. Ca şi noi, de altminteri! După o execuţie, aveam liber până a doua zi. Aşa prevedea multumanul regulament prusac!
Locotenentul îşi potrivi casca şi strânse jugulara. Aparţinea infanteriei motorizate. Îşi pierduse un braţ la Stalingrad. Pieptul îi era acoperit de decoraţii. Să fi avut maximum douăzeci şi cinci de ani. Fără să ştim nimic despre el, l-am urât din primul moment.
Luând poziţie de drepţi, comandă:
— Grupa I, alinie-e-e-rea!
Bătrânul ieşi din rând pentru verificare.
— Porta, puţin mai în faţă! Heide, jumătate de pas înapoi. La picior, arm'!
— Privirea drept înainte, comandă, iarăşi, locotenentul, încărcaţi, arm'!
Închizătoarele ţăcăniră. Primul glonţ lunecă în camera de explozie.
— La ochi, arm'!
Zidurile răsfrânseră ordinul. Cătanele fixară pieptul lui Heinz. Într-o odaie a „Husarului roşu", două fiinţe nu-şi puteau desprinde ochii de la acele pendulei. Era ora cinci fără un minut.
Necunoscutul locotenent aruncă o privire spre orologiul din turnul închisorii şi nu văzu cum ţeava puştii Micuţului şi a lui Porta se ridică imperceptibil. Sigur, putea fi invocat şi tremurul involuntar al mâinilor. Doi nu vor trage într-un camarad, dar rămâneau alţi zece care să suprime un condamnat de nici douăzeci de ani.
Cu dangăt prelung, orologiul sună.
— Foc!
Douăsprezece detunături, confundate într-una singură. Un strigăt, stins în ţâşnituri roşii de sânge. Heinz Berner se muie în legăturile sale. Mierla amuţise.
Doi infirmieri veneau în fugă cu brancarda. Locotenentul cel ciung se apropie cu paşi repezi şi, fără să clipească, îşi descărcă pistolul în trupul care mai tresărea. Când s-o bage la loc în tocul ei, arma păru că se împotriveşte.
Se răsuci pe călcâie şi reveni spre noi.
— Grupa I! La stâ-â-â-nga! înainte-e-e, marş!

Până la urmă tot n-am scăpat de batalionul de marş. Vina a fost a lui Porta, a Micuţului şi a unui soldat condamnat la moarte care a reuşit să evadeze.
În timpul anchetei s-a stabilit că fugarul se folosise de obiecte venite din afară: o pilă, o foarfecă de grădinărit, un cuţit. Izbutise să descuie uşa, să se furişeze pe coridor, iar de acolo, folosind piroanele bătute din loc în loc în perete, să ajungă pe acoperiş. Burlanul de scurgere îi slujise drept scară, apoi, cu ajutorul unei funii confecţionate dintr-o pătură tăiată fâşii şi având la capăt un soi de ancoră, se căţărase pe zidul centurii interioare, după care, o frânghie, de data asta adevărată, îi facilitase escaladarea zidului exterior, înalt de şase metri. Toate acestea se petrecuseră cu trei zile înainte de execuţie.
Micuţul şi Porta, ambii de gardă, au fost imediat arestaţi şi luaţi la întrebări. După paisprezece zile li s-a dat drumul, considerându-se că explicaţiile lor stau în picioare şi că, oricum, evadatul nu mai putea fi prins atât de uşor.
Colonelul Vogel i-a făcut vânt Gestapo-ului, venit să-şi bage nasul, dar a expediat şi compania noastră într-un batalion de marş. Până la plecare, ne-a frecat rău de tot ridichea şi ne-a înjurat cum i-a venit la gură, ceea ce, în cazul colonelului Vogel, nu era chiar o partidă de plăcere.
Când să plecăm, colonelul a venit să ne ureze drum-bun. I-a debitat locotenentului Ohlsen ceea ce se spune, de regulă, în asemenea împrejurări şi nu a strâns decât mâna unui singur om: Micuţul.
— Încearcă să rămâi teafăr, triplu idiot!
La care, Micuţul zâmbi cu gura până la urechi:
— Să trăiţi, dom' colonel! Voi executa întocmai ordinul lui dom' colonel.
Colonelul îşi duse mâna înmănuşată la gură şi se îndepărtă grăbit. Mai târziu, Porta avea să afirme că o făcuse ca să nu se vadă cum râde.

BORDELUL DE LA MAREA NEAGRĂ

Orăşelul din apropierea frontierei cu România, acum pe jumătate abandonat, fusese odată o aşezare mică, dar cochetă, cu vile albe şi terase pe care sezoniştii stăteau întinşi în şezlonguri şi se rumeneau la soare, admirând Marea Neagră.
Orăşelul se numea Ţiestanova, Reprezenta cândva un important nod de cale ferată şi rutieră, la nord de Velkovo, dar succesivele bombardamente îi anulaseră această calitate. Cea mai mare parte a populaţiei fugise în munţi sau se refugiase, dincolo de frontieră, în România.
Intrând odată într-o casă părăsită, ne-am putut da seama cât de precipitată fusese fuga oamenilor. Pe podea mai zăcea un pantof de damă, cu toc înalt, ce-şi cerea perechea, şi un urs din pluş galben a cărui vedere îl tulbură pe Bătrânul. Culese de pe jos ursul şi, ţinându-l în palmă, murmură:
— Oribil război... Suferă până şi copiii...
Micuţul se trezi atunci să mârâie că plozii nu ne interesează şi că, oricum, au prea multe oase. Ce tip ciudat şi Micuţul ăsta! Uneori, atât de blând, atât de delicat, alteori, atât de bestial, de cinic. Bătrânul, mai-mai să pună mâna pe revolver.
— Te previn că m-am săturat! urlă el, de obicei nefiresc de calm. Dacă te prind vreodată că te atingi de un copil, ai de-a face cu mine!
Şi ieşi, trântind uşa. Huiduma se uită, nedumerită, la noi.
— Ce l-a apucat?
— Suferinţa copiilor îl înnebuneşte, zise Porta, arătând ursuleţul.
— Da' ce, e vina noastră? replică Micuţul. N-am salvat şi noi copii? Creşa aia? Şi convoiul de copii cu destinaţia Maidanek? Nu eu am fost ăla care a tras în SS-işti ca să poată fugi ţâncii? Nu eu i-am scos inima SS-istului ăluia şi-am dat-o la câini?
— Tu, dar atunci ai cam sărit peste cal, spuse Porta. Chiar şi din punctul nostru de vedere.
Revăzusem cu toţii scena aceea atroce, acea noapte de groază când, în Polonia, în tovărăşia a nouă partizani polonezi, picaserăm peste convoiul de copii. Se pare că unul din partizani fusese colonel. Cutremurat de ceea ce Micuţul se pregătea să-i facă ofiţerului SS pe care-l capturase, scosese, în sprijinul protestelor sale, un teanc de acte şi o fotografie care-l înfăţişa în uniformă militară cu caraghioasa aia de caschetă în patru colţuri ce amintea de vechile şepci ale ulanilor de altădată. Micuţul şi Porta îi răspunseră că şi ei sunt generali, deghizaţi aşa, de hohă, în răcani, ceea ce-l înfurie teribil pe polac, care dispăru în pădure, urmat de şase dintre oamenii săi şi de cârdul de copii. Ceilalţi doi care rămăseseră l-au ajutat pe Micuţul la macabra lui treabă, după care spânzuraseră cadavrul de-o cracă, cu capul în jos. Bătrânul nu i-a vorbit o săptămână Micuţului, până când acesta n-a cerut iertare şi n-a restituit ghiulul de aur furat de la SS-ist. Bătrânul l-a aruncat într-un râu pe lângă care înaintam, fapt considerat de Micuţul drept o mare tâmpenie.
În orăşel, ocupam o vilă, o magnifică vilă aşezată ceva mai sus decât restul localităţii şi oferind o vedere splendidă asupra mării. Vila era părăsită. La primul şi la al doilea etaj, camerele se înşirau una după alta, tapetate toate în roz şi bleu, cu câte un enorm pat înăuntru şi oglinzi prin diverse locuri. Stăruia, pregnant, mirosul de femeie.
— Ăsta nu-i pat, ci un adevărat futodrom! exclamă Micuţul lăţindu-se pe unul din ele.
— Trăiască Partidul şi clasa conducătoare! exclamă Porta, tolănit într-un fotoliu adânc. Dacă mai apar şi câteva pipiţe în furouri negre şi chiloţi cu dantelă, războiul ăsta poate să dureze şi treizeci de ani! Bună şi vecinătatea cu România! Ce ţară de aur! Vă amintiţi când i-am furat umflatului de Hermann un compartiment întreg de bunătăţi?
Amintirea acelei isprăvi ne făcu pe toţi să râdem. Porta deschise larg ferestrele şi adoptă tonul unui ghid turistic:
— Marea pe care o vedeţi este Marea Neagră, dar, chiar şi nişte aiuriţi ca voi, pot să-şi dea seama că n-are nimic negru în ea, departe, departe, dincolo de această mare albastră, căreia i se spune neagră, e războiul, dar până una alta, acest capitol nu ne priveşte.
— Grozavă oglinda asta montată în tavan, interveni Micuţul, lungit în continuare pe pat. Cui i-o fi venit ideea? Tare mai miroase a portjartiere din dantelă şi chiloţei cât un timbru poştal...
Necheză de plăcere şi se lăsă furat de dulcea evocare a unor combinezoane străvezii, plutind prin aer şi a unui regiment de femei pe trei sferturi goale.
Legionarul râse încetişor şi-i aruncă o privire plină de subînţelesuri Bătrânului, care fuma rezemându-şi coatele de pervazul ferestrei. Mesele le luam pe terasă, ceea ce a fost cât pe-aci să-l coste pe Micuţul viaţa, dobitocul voise să arunce cu o grenadă într-un câine care urla în curtea vecină, se dezechilibrase şi, dacă n-ar fi fost intervenţia promptă a lui Barcelona, s-ar fi rostogolit în jos, strivindu-se de pavaj.
În aceeaşi zi, Micuţul dădu peste o gigantică muiere care se pregătea să golească un dulap în perete aflat la etajul întâi. După o clipă de năuceală, îşi reveni, se repezi la femeie şi încercă s-o trântească la podea.
— Ce-i cu scroafa asta aici?
Sosirăm în galop, la timp, ca s-o scăpăm pe neaşteptata vizitatoare, moartă de frică, din labele Micuţului. Ea se grăbi să-i explice Bătrânului că vila îi aparţine, dar că locuieşte într-o altă casă, ceva mai încolo.
— Familia mea s-a îmbolnăvit de tifos, mai adăugă ea.
Imediat, ne-am tras îndărăt. Cuvântul „tifos" ridica între noi şi ea o barieră de netrecut. Intrusa luă câteva boarfe din dulap şi dispăru. Legionarul îşi miji ochii, fixând îndelung uşa prin care dispăruse.
— Mi se pare cam suspectă buda asta de osânză.
— Crezi că-i o curvă? se interesă Micuţul.
— Nu tocmai, dar cunosc îndeajuns bordelurile ca să pot repera de la zece kilometri un peşte sau o codoaşă. Or, balena seamănă al dracului cu o „tanti" de profesie. Aşteptaţi-mă aici.
Îşi îndesă pe cap boneta neagră de tanchist, îşi puse centironul de care atârna greul parabellum, vârî un cuţit în mâneca vestonului şi un altul în carâmbul cizmei. Mărunţelul caporal era un specialist al cuţitului şi ne învăţase şi pe noi cum să ne servim de această teribilă armă, cum să ucidem fără ca victima să scoată un sunet. Cel a cărui pradă apuca să ţipe era obligat, la prima ocazie, să dea de băut.
— Mă duc s-o scutur niţel de purici pe grăsană. Dacă nu-i asta patroană de bordel, înseamnă că nici eu n-am călcat vreodată pe la Legiunea Străină!
Micuţul descoperise în localul fostei Kommandaturi o cantitate uriaşă de provizii şi odaia pe care o ocupa se transformase într-un adevărat depozit, de tavan spânzurau trabuce, pe sofa şi la picioarele ei se înşirau pântecoase sticle de coniac franţuzesc, conservele alcătuiau veritabile piramide, iar pe un perete trona un imens tablou înfăţişând două femei goale în atitudini voluptos-lascive.
— Ca să mă gonească de aici, declarase el, va fi nevoie de un nou Stalingrad!
— Dar asta ce mai e? întrebă Barcelona, arătând spre o vază de porţelan agăţată la căpătâiul patului.
— Ţucalul meu personal. Operă de artă, băi ţărane, cu floricele roz şi bleu şi amoraşi care zburdă. În viaţa mea n-am văzut ceva mai frumos, plus că poate fi golit pe fereastră.
Legionarul reveni cu o desagă întreagă de noutăţi. Se aşeză turceşte lângă Micuţul şi se întinse după coniac şi ţigări de foi.
Exceptându-l pe el şi pe Bătrânul, nimeni dintre noi nu putea suferi trabucele, dar ne făceam cu toţii un punct de onoare în a le fuma. Heide borâse de-acum de vreo două ori, dar o lua mereu de la capăt, jurându-se că nu-i nimic mai bun.
— Ştiţi în ce casă ne-am instalat? întrebă Legionarul, chicotind pe‑nfundate.
— O casă de ştabi bolşevici.
— S-o credeţi voi. Casa asta, fraţilor, avea pe vremuri felinar roşu la poartă.
Micuţul rămase cu gura căscată.
— Vrei să zici că ne-am încartiruit într-un azil pentru coarde?
— Exact. Cu personal de înaltă calificare, mă rog frumos.
— Şi unde-i, unde-i personalul? zbieră, excitat, Porta.
Într-o fracţiune de secundă, Micuţul era în picioare, echipamentul zbură pe un dulap, veston, pantaloni, cămaşă, izmene.
— Iată-mă-s gata! răcni el.
Bătrânul, care se tăvălea de râs, arătă cu degetul spre cizme.
— Da' cizmele?
— Cizmele nu le scot. În cizme şi cu centiron nu-ţi mai pasă de nimeni!
Porta lepădase şi el tot ce avea, înfăţişându-se în costumul lui Adam, păstrase doar cizmele, centironul cu pistolul în toc, iar pe cap trona, falnic, jobenul cel galben. Micuţul se grăbi să se împodobească, la rându-i, cu melonul gri.
— Gata de atac! strigă Porta. Să vină gagicile! Sahara, cheam-o pe Madama!
— De văzut, aţi văzut-o: o scroafă, ce mai tura-vura. Toarnă pe ea câte o jumătate de litru de parfum în fiece dimineaţă ca să nu-i simţi duhoarea, n-are treabă cu conştiinţa şi cântăreşte pe puţin o sută douăzeci de kilograme. Am întrebat-o chiar câte tone de osânză are ca deplasament şi a vrut să mă trombonească, zicând că doar nouăzeci de kile. Stă într-un apartament, tot pe strada asta, ceva mai departe, dar ce apartament! Pe lângă el, vila noastră e o magherniţă! Fumează tot timpul dintr-o pipă curbă şi toarnă la trăscău în ea mai abitir ca un hamal din port.
— Bun, da' unde-i restul garnizoanei? se strofocă Porta. Nu văd nimic!
— Aici e buba, lămuri Legionarul. Toată trupa a întins-o dincolo, la români, de frica băieţilor lui nen-tu Iosif Vissarionovici, şi-a rămas numai bordelul, dar fără fufe. Aia-i: când fu Tică, nu fu Tache...
Micuţul scoase un suspin sfâşietor şi se prăbuşi pe canapea, urmat imediat de Porta.
— Ce viaţă haină, se tângui el.
— Eu, clamă Barcelona, eu nu mai pot, sunt în stare să violez şi o sobă încinsă!
Porta îşi reveni primul din şoc.
— Dar dacă ne-am mulţumi numai cu codoaşa? întrebă el, practic. Ia zi, Sahara, cum se prezintă dama?
— Ca o betonieră! Dacă te rătăceşti prin ea, nu mai găseşti ieşirea.
— Fleacuri! Principalul e să ştim dacă vrea să-şi lepede chiloţii. Restul ne priveşte.
— Nu cred să facă mofturi, spuse Legionarul. O cheamă Olga.
Pronunţă numele cu o vagă strâmbătură de dezgust.
— Ai dreptate, comentă Micuţul, Olga nu sună bine pentru o damă de bordel care se respectă, dar e război şi peste tot dai numai de surogate. Asta‑i situaţia.
Porta tresări deodată:
— Ascultă, eşti sigur că putoarea nu ne, trage-n piept?
— Cum, adică?
— Să nu fi dosit cumva menajeria ei, socotind că nu suntem prea de soi, noi, ăştilalţi?
Legionarul îşi aprinse ţigarea şi căzu pe gânduri.
— De exclus, n-ar fi exclus, însă unde naiba le-ar fi putut camufla?
— Facem anchetă! sări Micuţul. Aflu în zece minute dacă pipiţele au fost dosite şi-o gâtui pe codoaşă dacă descopăr c-a vrut să ne trombonească!
— Încetaţi cu tâmpeniile, interveni Bătrânul. Una ca asta are întotdeauna relaţii pe la poliţie, chiar şi la Gestapo. E o caracatiţă cu tentacule peste tot şi, dacă vă reclamă, o luaţi pe coajă, mamă, mamă!
— Nu-mi pasă! strigă Porta. Întâi jucăm o polcă-pe-saltea şi pe urmă, fie ce-o fi!
Cu urlete de veselie, întreaga gaşcă se îndreptă spre casa Olgăi. Micuţul uitase cu desăvârşire că-i gol-puşcă şi fundul său, şi aşa imens, părea şi mai enorm din pricina centironului şi a cizmelor cu carâmbii scurţi.
— Aici, indică Legionarul, arătând spre o vilă albă care părea să se înalţe direct dintr-un uriaş buchet de flori. Deschise uşa, neluând în seamă cartonaşul pe care scria: „Sunaţi de trei ori".
Am traversat un hol spaţios şi ne-am trezit într-un salon, cu nenumărate divane şi sofale tapiţate, cu mătase, înşiruindu-se de-a lungul pereţilor. Acolo am dat şi de Olga, aşezată la o masă de scris sculptată, cu sânii revărsându-se peste tăblia ei, era ca o figură de provă spintecând luciul mării. Transpirase toată şi fardul i se dusese, încremenind pe fălci şi pe sub pungile de la ochi precum o lavă răcită.
— Sfinte Sisoe, ce de cărnuri! gemu Porta.
— Cărui fapt datorez onoarea vizitei dumneavoastră? întrebă ea cu glas gâjâit. Domnii doresc să-mi vorbească?
— Depinde de depande, mârâi Micuţul. Noi am venit să te întrebăm unde-s plesnetele, panimaeşi?
— Vai, ce expresii foloseşte domnul, mieună ea.
— Isprăveşte cu bâlciul, budană cu seu! N-avem timp de aşteptat! Frăţiorii din faţă ne cam înghesuie şi-ai să vezi atunci cum o să-ţi mângâie bucile cu aruncătorul de flăcări! Eu te-am întrebat politicos ce mă interesa, dar asta nu înseamnă că mă poţi lua la mişto. Aşadar, sună adunarea!
— Uşurel, uşurel, băiete, replică ea, dar făcu un pas prudent îndărăt când Micuţul porni spre dânsa.
— Da, Micuţule, uşurel, interveni Legionarul. Se va aranja totul. Madam' Olga şi cu mine ne vom înţelege.
— Mersi, se sclifosi grăsana, adresând Legionarului un zâmbet recunoscător.
— Madam', i se adresă Legionarul, trecându-şi mâna peste cicatrice, aşa cum v-a anunţat şi camaradul meu, îi aşteptăm pe colegii noştri din răsărit. Trupele noastre s-au retras, lăsând totul de izbelişte, prin urmare avem mână liberă. Râse sarcastic. Odată moartă, la ce mai pot servi relaţiile? Ca atare, dovediţi că sunteţi o femeie deşteaptă şi asta la iuţeală. Un zâmbet pieziş, dar elocvent îi schimonosi gura: panimaieşi?
— Obergefreiter..., începu Olga.
Nu apucă însă să spună mai mult. Din hol răbufni o hărmălaie îngrozitoare, uşa fu dată de perete şi în salon năvăli o droaie de soldaţi români. Soldaţii o înşfăcară pe Olga şi se apucară s-o salte în tavan, la fiecare aruncătură, balena scotea chirăituri de groază, iar fusta i se umfla precum o paraşută.
— Scroafo, iată-ne din nou! zbieră, vesel, un caporal român. De pe poziţie, direct la tine!
Porta îşi scoase trişca, Heide muzicuţa de gură şi note săltăreţe se adăugară tămbălăului general.
— Ce dracu v-a adus? întrebă Micuţul.
— Acelaşi care te-a adus şi pe tine, îi replică un sergent tanchist. Ivan soseşte în galop, a simţit miros de curve şi este datoria noastră să apărăm acest distins stabiliment! Scoase din toc pistolul şi-l agită prin aer. Dar mai întâi trebuie să ne distrăm puţin ca să vedem dacă grajdul ăsta merită să fie apărat!
Olga se ridică, gemând, de pe jos, frecându-şi fundul îndurerat de ultima căzătură. Micuţul descoperi o blană de urs, se înfăşură în ea şi se apropie în patru labe de Olga. Cu botul larg căscat al fiarei prinse glezna codoaşei, care scoase un ţipăt de spaimă şi căzu la loc. Cinci oameni săriră pe ea, prefăcându-se că se luptă cu ursul. Madama zbiera ca din gură de şarpe, soldaţii o înşfăcară de picioare şi porniră să se joace de-a troika, târând-o încolo şi încoace. Micuţul o făcea pe surugiul, instalat chiar pe monumentalele ţâţe ale damesei.
Când i-au dat drumul, în primul moment am zis că-i moartă. Dar nu. Smiorcăindu-se şi blestemând, ajunse teafără sub pian. Toată casa nu era decât cioburi şi mobile răsturnate.
Micuţul descoperi un butoi de vreo cincizeci de litri de bere pe care, cu ajutorul unui infanterist român, îl rostogoli până în salon. Cu un dos de palmă, tot ce era pe o măsuţă zbură, polobocul fu urcat pe ea şi proptit cu nişte bibelouri, pare-se de preţ.
În mai puţin de un minut, totul puţea a bere. În butoiaş fură vărsate cinci sau şase sticle de vin roşu şi vreo şapte de votcă. Sergentul român adăugă şi trei flacoane de coniac.
— Altă viaţă! exclamă el sughiţând.
Caporalul îi expedie grăsunei un şut:
— Adă corvetele! Unde-s?
Beat cui, porni să le caute, în patru labe şi, negăsindu-le, îşi înfipse baioneta într-o pernă, umplând toată camera de fulgi. Heide răsturnă o oală cu bere peste Olga, sergentul o tăvăli prin pene. Zbătându-se, balena urla:
— Fie-vă milă! Fetele au plecat! Sunt în drum spre Sulina!
— Zău? rânji Porta. La Sulina, zici?
— Da, ţipă disperată Olga, de frica voastră!
— Păi, cam aveau dreptate! Se aplecă şi o apucă de urechi. Acum, însă, drăguţă, ai să povesteşti frumuşel lu' nenea Porta unde ai dosit gagicile. M‑am cam săturat de minciunile tale.
— Sunt în drum spre Constanţa.
— Întâi Sulina şi acum Constanţa?
— Am avut ordin, gemu umflata.
— Evident. Nimeni nu mişcă fără ordin. Sunt încredinţat că până şi Adolf e protejat de nişte ordine!
Interveni o lungă tăcere. Privirile tuturora erau aţintite spre Olga. Apoi, Porta explodă:
— Ajunge cu tâmpeniile! Adu şeptelul!
Turbat de-a binelea, Micuţul învârti prin aer blana ursului şi o plesni peste mutră pe codoaşă.
— Trombonisto! Inspectoare de găoaze! Toate coardele în linia întâi!
Gata să-şi dea duhul, Olga ridică trei degete în aer:
— Jur că au plecat cu maşinile.
— Sigur, sigur? scrâşni Heide, smulgând baioneta din teacă şi băgând-o sub nasul madamei. Ţine-o tu tot aşa şi-am să te caut la maţe cu lama asta de n-o să poată douăzeci de chirurgi să le mai descurce!
În clipa aceea s-a produs minunea: de afară se auzi duduitul astmatic al unui motor. Porta aruncă o privire pe fereastră şi scoase Un strigăt înăbuşit:
— Am căpiat sau am vedenii? Micuţule, vino să-mi spui ce vezi!
— Corvetele! răcni mastodontul. Două camioane pline!
Şi ţin-te ţopăială! Spectacolul era, într-adevăr, nemaipomenit: două camioane antediluviene, gen Ford 1928, parcau în străduţă. În cabine şi pe platforma din spate se înghesuia o liotă de fetişcane îmbrăcate cum a dat Dumnezeu: unele aproape goale, altele cu un mantou de blană pus direct peste combinezon, altele în rochii de seară.
Scrâşnind din frâne, camioanele opriră în dreptul vilei.
— Sfântă Precistă din Kazan, sughiţa Micuţul, gagicile au aflat că sunt prezent la datorie!
Caporalul român îi administră un şut Olgăi:
— Comandant peste putori, înainte-e-e marş!
Amândoi se rostogoliră în stradă. Bătrânul, care-şi umplea pipa aşezat alături de Legionar, pufni în râs:
— Se-ncinge tărâţa. Nu-i mai opreşte nici un T-34. Mă întreb chiar dacă şi vila o să reziste mai mult de cinci minute.
Din stradă ne parveni un urlet de bucurie, urmat de chirăiturile ascuţite ale unor femei, împletindu-se imediat cu zbierete sălbatice şi un potop de înjurături pe româneşte.
Rămăsesem încremeniţi, cu ochii ţintă la uşa prin care urma să pătrundă hoarda. Sosi precum un ciclon, mai întâi, vreo duzină de fete, mai mult sau mai puţin îmbrăcate, apoi Micuţul, doar cu cizmele şi melonul gri, după care un nou lot de frumoase urmate de Porta, şi el doar în cizme şi cu jobenul galben pe cap.
— Vino-ncoa, gagico! trâmbiţă el, prinzând o roşcovană care n-avea decât un furou negru pe ea. De ce te fereşti, nu-ţi cer nimic anormal!
Într-o clipită, Barcelona rămase la fel de gol ca şi ceilalţi doi. Heide scoase un urlet prelung şi nădragii săi zburară pe fereastră, rămânând agăţaţi de catargul pe care flutura drapelul cu zvastică, unanim detestat de toţi locuitorii aşezării, dar încă temut. Pesemne că pantalonului i se făcu silă şi ruşine de asemenea vecinătate pentru că se desprinse de la sine şi căzu pe spinarea unui porc ce dormea paşnic la piciorul catargului. Dobitocul sări în sus, guiţând de mama-focului, când îşi dădu însă seama că nu-i decât o bucată de cârpă, inofensivă, se apucă voios s-o sfâşie. Unul dintre români se grăbi să-l prevină pe Heide:
— Vezi că porcul îţi haleşte budigăii.
— Ducă-se-n... Tot n-am nevoie de ei!
Barcelona şi un român se tăvăleau cu una din dive pe canapea. Steiner căzuse în cada de baie şi n-a lipsit mult să moară înecat. Când l-am scos de acolo sufla ca o focă şi i-a trebuit un pahar mare de rachiu ca să-şi revină. Dar, odată revenit, înşfăcă o brunetă, grecoaică parese, şi, din prea mult elan, sări cu ea pe fereastră. Din fericire, aterizară pe prelata întinsă ca să ţină umbră, trezind din somn un biet măgăruş care, speriat, se porni să ragă din răsputeri.
Legionarul izbucni în râs şi se plecă spre Olga care, ca şi cum n-ar fi păţit nimic, îşi făcea vânt cu un evantai din pene de struţ, cadou probabil de la vreun marinar.
— Scumpă doamnă, ce drăguţ din partea dumneavoastră că aţi permis această mică petrecere în delicioasa dumneavoastră locuinţă.
— Domnule soldat, replică ea, făcând-o pe distinsa, sunteţi un cavaler. Francez probabil?
— Da, doamnă, sunt caporal în Legiunea Străină.
Olga dădu din cap, prefăcându-se că înţelege franceza. Micuţul, care se uita la ei cu gura căscată, îi dădu un ghiont lui Porta:
— Ce maniere elegante în bordelul ăsta! Se ciripeşte numa' în străineză!
Trase un pârţ tunător, îşi ajustă centironul şi, înşfăcând o blondă precum grâul, îi făcu vânt spre un soldat român care tocmai intra cu o tavă încărcată cu pahare. Sticlăria zbură în toate părţile, românul căzu în fund, iar fata, şi ea pe jos, în chiloţi roz cu dantele verzi şi ciorapi albi cu jartiere roşii râdea în hohote, plesnind podeaua cu palmele într-un acces de veselie delirantă.
— O s-o apuce bâţul pe Olga! sughiţa ea între două cascade de râs.
Annie — aflasem că-i nemţoaică din Hanovra — se molipsi şi ea:
— N-am avut niciodată asemenea vizite! De unde naiba aţi apărut? Mare noroc pe noi că n-am izbutit să ajungem la destinaţie!
Porta dădea din mâini ca o moară de vânt.
— Nimeni n-o să te creadă, Sven, dacă-ntr-o zi o să te apuci să descrii războiul ăsta al lui Adolf! Pricepi, Sussi, zise el, mângâind sânii uneia din fete, va fi cronica acestui război de rahat. Doamne, câte am mai văzut! Am băut din Volga, ne-am bălăcit în Mediterana printre vapoare care se scufundau în flăcări, ne-am răcorit târtiţele pe gheţurile Ladogăi, ne-a mâncat de vii ţânţărimea din mlaştinile Pripetului, am făcut dragoste în iglu-uri de eschimoşi lângă Cercul polar, am scuipat din vârful Elbrusului în văile Caucazului, am cărat tunuri în piese detaşate peste creasta munţilor şi am ars lemn de palisandru ca să ne frigem slănina de-a lungul drumurilor georgiene...
Bătrânul fornăi pe nas şi trase din vechea sa pipă cu capac:
— Tot ce spui tu, Porta, e perfect adevărat, le-am făcut pe astea şi încă multe altele. Dar la ce bun să povesteşti? Pe cine interesează?
Porta însă se dezlănţuise:
— Ne-am salvat din tancuri cuprinse de flăcări, am trecut pe plute Marea de Azov, ne-am îmbătat până ce n-am ştiut de noi, ne-am îmbăiat în şampanie şi ne-am spălat boaşele cu vinuri de Crimeea, ne-am deghizat în soldaţi de-ai lui Ivan şi-am făcut-o pe turiştii în T-34. Am fost de toate: pietrari, terasieri, paraşutişti, spioni, mecanici de locomotivă, artificieri, temniceri, călăi, hoţi, falsificatori de documente, vinovaţi de înaltă trădare de zece ori pe zi, ne-am şters la fund cu Mein Kampf şi textele lui Alfred Rosenberg!
Dădu capul pe ceafă şi scuipă în direcţia pianului la care cânta un fost locotenent maghiar. Cânta cu patimă ceva de la el de-acasă, de pe vremea când, nefiind încă degradat, făcea parte din ofiţerimea elegantă şi frecventa saloanele budapestane flirtând cu frumoasele de acolo. Visa. Uitase unde se află. Uitase că în jurul său sunt acum numai soldaţi murdari, îngălaţi, cu iluziile pierdute, oameni care nu mai visau decât la beţii şi la violuri. Sunetele se revărsau în valuri armonioase, nechezau cai cu coamele-n vânt, pusta răsuna de tropotul copitelor, un escadron de husari cu dolmane de culoarea cerului galopa spre luciul unui lac...
— Nemernicul de Micuţul s-a pişat chiar şi pe drapel. Cu un ceas înainte de a fi decorat de comandantul corpului nostru de armată. Bătrânul n-a mai ştiut cum să ţină afurisitul ăla de steag ca să nu se vadă udătura. Doamne, ce-am mai putut să ne distrăm! Dar nu atât ca azi! Sărută pe una din fete şi-i mângâie părul: Vino, copilă neprihănită, vino, Joseph Porta e gata!
— A dracului căldură! strigă Barcelona, răsturnându-şi în cap conţinutul unei glastre cu flori.
Locotenentul degradat începu alt cântec. Era un cântec de dragoste, un cântec trist. Micuţul deşertă glastra lui Barcelona, între timp umplută cu vodcă, în pian.
— După toate câte-i faci, i-o fi sete şi flaşnetei ăsteia! şi-l bătu pe umăr pe fostul locotenent, căznindu-se să imprime gurii sale de brută un surâs amical. Acum, cretinule nu mai eşti ofiţer, eşti un prieten printre prieteni. Ce să-nţelegem noi din cântecele tale ungureşti? Iar Ivan vine peste noi cu o grămadă de T-34 şi vom sfârşi sub o cruce de lemn, cu o cască găurită şi ruginită în vârf. Cântă, mai bine, cântece pe care să le pricepem, d-alea frumoase, despre ţâţe şi buci!
Legionarul se apropia, clătinându-se ca o corabie pe furtună, beat cui.
— Locotenente, hai să cântăm imnul morţii, al dulcei morţi!
Se aplecă peste claviatură, placă două-trei acorduri şi fredonă:

„Tunurile intonează ultimul psalm,
Vino, dulce moarte, vino,
Ia-mă de mână..."

Dădu capul pe spate, izbucni într-un râs răguşit, amuţi şi fixă marea peste care se lăsa, ca o baie de sânge, lumina asfinţitului.
— Îi auziţi?
Ciulirăm cu toţii urechea. Canonada ne parvenea ca o surdă rumoare.
— Ciocăne la uşă, ricană Legionarul. Curând, curând îi vom avea alături pe devotaţii noştri colegi! Ei şi! În zori, vom fi cu toţii morţi!
Micuţul îşi cufundă capul într-un lighean plin cu vodcă, coniac şi bere şi bău ca un cal din adăpătoare. Îşi umplu gura cu fiorosul amestec şi-o împroşcă pe Olga. Balena se porni pe zbierete, atunci, Micuţul se repezi spre peretele pe care, într-o ramă de lemn poleit, atârna un portret al lui Hitler, îl smulse de-acolo şi-l îmbrăcă pe capul codoaşei:
— Portretele unor asemenea jigodii n-au ce căuta într-o casă cinstită, răcni el, făcând rama să se învârtă în jurul gâtului, numai cute de grăsime, al Olgăi. Arză-te-ar focul de scroafă borţoasă! Nu ştii că expunerea pozelor porno e interzisă prin lege?
Porta înhăţă o sticlă de coniac, o decapsulă de marginea pianului şi o turnă în capul Olgăi, aşezată cu fundul pe duşumea şi cu Hitler în jurul gâtului.
— Hidoşenie grasă! O să fierbi în cazanele Iadului cu Führer-ul tău cu tot! Şi să-ţi ţii fleanca atunci când vorbeşte Joseph Porta! Eu sunt coloana vertebrală a înfrângerii! Trăiască înfrângerea!
— Hai, fii drăguţ, se miorţăia Olga, să petrecem şi noi un moment plăcut...
— De plăcut, va fi plăcut, poţi fi sigură! Uitaţi-vă şi voi la căpiţa asta de slană care-şi închipuie că am bătut atâta drum ca să nu ne distrăm pe cinste!
Deşurubă unul din becurile lustrei şi-l azvârli în curte unde acesta se sparse cu pocnet de pistol.
— Ajutor! guiţă Micuţul. Ne-au năpădit satirii şi trag în noi!
Se smulse dintre cele două gagici goale între care se tolănise, smulse parabellum-ul din toc şi goli încărcătorul în podea. Aşchii de lemn şi cioburi de sticlă zburară în toate părţile. Corvetele ţipau, Olga înjura de mama-focului, cu portretul Führer-ului de gât. Micuţul se tăvălea de râs, degradatul locotenent cânta:

„Husarii roşii trec în galop.
Vino, drăguţo, cu mine pe şa."

În acest moment, Olga descoperi că blana ursului dispăruse. Blana asta, pe care i-o dăduse un vaporean, era obiectul ei de fală: colţii fiarei fuseseră auriţi, ochii înlocuiţi cu două rubine sintetice.
— Cine l-a furat pe Martin? Porcule, tu l-ai zulit! şi-l înşfăcă pe Micuţul de braţ.
— Nici pomeneală! se jură Micuţul. Da' bietul de el s-a săturat să-ţi tot vadă moaca aia pocită şi-a şters-o acasă, în pădure! Şi punctă afirmaţia cu o palmă zdravănă peste fesele matroanei.
Julius Heide se apropie de ei, împleticindu-se, beat pleasnă. Întinse un deget acuzator spre Olga, dar îşi pierdu echilibrul şi degetul i se propti direct în gura femeii.
— E aici o chestie care nu-i în regulă, rosti el căznindu-se, cu încăpăţânarea oricărui beţiv, să articuleze cât mai corect. Porta, bunule şi bătrânule Porta, tu care porţi numele unui sfânt, nu-i aşa că eşti de aceeaşi părere? Ceva nu merge. Paţachina asta grasă umblă cu fofârlica. Păzea, Olga, vezi să nu facem din tine „biftec-tartar". Te frăgezim cu centiroanele, Olguţo, cu centiroanele, auzi tu?
Râse şi ciufuli laţele jagardelei. Pe ea o trecuseră toate năduşelile, groaza ei cea mare era ca nu cumva, în beţia generală, fetele să se apuce să ciripească. În acest caz, s-a terminat cu ea! Laşul de comandant al garnizoanei o ştersese, căcănarii ăia de poliţişti, la fel, şi cea mai apropiată autoritate germană era la zeci şi zeci de kilometri, deci nici o nădejde de ajutor. Cum ar fi mai bine să procedeze cu banda asta de golani? Nu-i trebuise mult timp ca să descopere ecusonul negru pe care-l purtau la mânecă, un ecuson cu două capete de mort argintii şi inscripţia „Sonderabteilung" adică „Detaşament special". Ştia despre ce-i vorba: tot soiul de bandiţi, de criminali, de asociali care schimbaseră zeghea vărgată a puşcăriaşului pe uniforma feldgrau sau neagră a combatanţilor. Dar asta nu-i făcuse mai buni! Ofiţerii care treceau pe la ea îi vorbiseră nu o dată despre aceste regimente disciplinare, în care durata medie de viaţă nu depăşea o lună, dar care erau cele mai formidabile unităţi din linia întâi, tocmai pentru că ştiau că n-au nimic de pierdut. Îşi jucau la pocher decoraţiile, n-aveau nici un Dumnezeu şi dacă mureau şi apucau să fie îngropaţi, pe crucea lor scria, sub nume şi dată: „Mort reabilitat". Singura recompensă postumă. Inamicul se temea de ei ca de dracu şi când îi prindea vii nu-i cruţa. La rândul lor, ştiau lucrul acesta şi de aceea nu se predau niciodată şi nici nu dezertau. Şi chiar dacă le-ar fi venit cheful s-o facă, familiile lor erau imediat întemniţate, în chip de represalii. 
Ticăloşi, dar nu voiau să-şi expună familia.
Olga aruncă o privire furişă către Micuţul. Goriloiul ăsta o fi având familie? Până acum, o ameninţase de patru ori c-o sugrumă şi, dacă i-ar afla taina, cu siguranţă că n-ar ezita s-o facă. Ce labe avea! Cu labele astea putea sugruma şi un elefant! Şi ce bocciu putea fi! Cel mai înţelept lucru era să se dea bine pe lângă el, poate în felul ăsta mai îmblânzea fiara...
Heide întrerupse, cursul gândurilor ei.
— Olga, batoză, plină cu rahat, mi-a venit o idee. Dezbracă-te, vrem să te vedem goală!
O bruneţică, pe care Micuţul o cocoţase pe un şifonier, ţipă în gura mare:
— Puneţi-i şi blana de urs, aşa o să arate mai bine!
Olga îi aruncă o căutătură rapidă: „Nelly riscă să-şi arate colţii. N-ar fi trebuit niciodată s-o primesc pe belgianca asta parşivă", îşi spuse ea, dar de vorbit, vorbi cu glasul cel mai suav:
— Nelly dragă, ce idei în căpşorul ăsta fermecător.
Fata râdea gâlgâit şi-l gâdila pe Micuţul după ureche cu degetul gros al piciorului ei gol.
— E o japiţă şi-o ticăloasă! S-o luaţi cu voi când plecaţi şi s-o înecaţi în prima mlaştină ieşită în cale!
Micuţul întinse spre Olga un deget gros cât un parizer:
— Unde-i ursul? Vreau ursul! O să-l iau cu mine pe front ca să nu mai îngheţ ca iarna trecută.
Nelly sări de pe şifonier şi, înălţându-se pe vârful picioarelor, şopti ceva la urechea colosului. Acesta izbucni într-un hohot de râs:
— Nelly, eşti o comoară! Dacă toate belgiencele sunt ca tine, mă mut în Belgia. Olga, vacă premiată, dă jos ţoalele, vreau să-ţi văd bucile! De-o viaţă visez să văd un cur ca al tău!
Porta se prăpădea şi el de râs.
— La pielea goală! La pielea goală! Ursul trebuie purtat direct pe şoric!
Olga se zbătea şi protesta:
— Aţi înnebunit cu toţii! Porcilor!
— Atenţie! strigă Nelly. O s-o şteargă!
— Nimeni n-o şterge nicăieri fără permisiunea mea, clamă Micuţul şi cu o piedică magistral pusă o expedie pe Olga drept peste burta lui Heide, întins, nu se ştie de ce, pe podea. Imediat, tot el o înhăţă de picioare şi porni s-o învârtă aşa cum învârt atleţii ciocanul înainte de a-l arunca. O sută şi ceva de kile de carne flască vâjâiau prin aer, în timp ce noi zbieram un cântec porcos, acompaniaţi la pian de fostul locotenent.
— Dă-mi drumul! Dă-mi drumul! urla Olga.
— Pentru un gentleman ca mine, rugămintea unei doamne e ordin, declară solemn Micuţul şi, după o nouă învârtitură, îşi descleştă pumnii.
Olga porni ca o rachetă, mătură ca pe nişte popice vreo două măsuţe, două sau trei scaune şi pe netotul de „Profesor" care atunci se găsise să intre în cameră şi ateriză pe pian, scoţând din el un adevărat vuiet. Imperturbabil, locotenentul trecu la altă melodie.
Olga se ridică abia mişcându-se, stâlcită rău, dar turbând de furie:
— O să mi-o plătiţi, porcilor!
Un scurt moment de acalmie. Micuţul şi cu Annie se aşezaseră pe jos şi jucau zaruri cu sergentul român şi încă un soldat. Annie desenase pe sânii goi cu dermatograful conturul unui sutien, declarând că întotdeauna a ţinut să apară în public decent îmbrăcată. „Profesorul" revenit din şoc, se apropie de ea, ţeapăn ca o coadă de mătură. În dosul lentilelor, cu nenumărate dioptrii ale ochelarilor, ochii săi clipeau nervos. Înghiţi de vreo două ori în sec, roşi, tuşi dregându-şi glasul şi, în sfârşit, izbuti să articuleze:
— Iertaţi-mă, domnişoară, nu v-am fost prezentat, dar aţi accepta să fiţi a mea?
Auzind aşa ceva, Micuţul uită să mai dea cu zarurile şi rămase cu gura căscată, cu o expresie de totală uluială pe mutra lui boţită. Annie se uită la „Profesor" de jos în sus, trase o duşcă de vodcă direct din sticlă şi pufni:
— Te-ai văzut în oglindă, idiotule? Pe mine ori mă f..., ori te duci dracului!
Jignit de moarte, „Profesorul" se îndepărtă împleticindu-se şi ieşi în curte unde se refugie lângă măgăruş.
Bruneţica Nelly se mută de unde şedea şi se instală între Bătrânul şi Legionarul. Vorbea repede şi ceea ce spunea părea să-l intereseze în cel mai înalt grad pe omul deşerturilor. Din când în când, îşi freca viguros cicatricea. Din ungherul unde se refugiase, Olga îi urmărea cu priviri bănuitoare. Ochii Legionarului se îngustaseră ca la feline şi, pe măsură ce Nelly povestea, privirea lor devenea tot mai tăioasă. Bătrânul dăduse pe ceafă boneta sa neagră de tanchist şi pufăia de zor din pipă, învăluindu-se în nori de fum.
Tiptil, tiptil, Olga începu să se deplaseze spre uşă. De mult ar fi trebuit s-o facă. Cine ştie ce porcării mai povestea putoarea aia de Nelly?... Iar individul ăla cu cicatrice, Dumnezeule, ce tip sinistru! Mai periculos, cu siguranţă, decât un şarpe cu clopoţei. Uite, nu-l interesau nici măcar femeile, şi har Domnului, gagicile erau tot una şi una... De-ar putea alerta Feldgendarmeria! Mai avea doar niţel până la uşă când strigatul lui Porta o blocă:
— Olga! Superbo! Doar n-ai de gând s-o roieşti? Doar nu vrei să abandonezi o atât de plăcută companie!
Înşfăcând-o viguros de mână, o trase în mijlocul camerei. Micuţul lepădă zarurile şi se apropie de ea, legănându-se ca un urs, urmat de Heide, beat cui.
— Vreau să-ţi văd târtiţa! zbieră Micuţul. Onoratul public e rugat să ia loc. Scroafa cea mai grasă de pe lume ne va prezenta un număr de strip-tease! Noi doi o vom face pe cameristele.
Întreaga clădire se zgudui de hohotul nostru de râs. Imediat, ne instalarăm pe jos, în semicerc.
— Combinezonul! comandă Micuţul.
O bucată de mătase neagră zbură pe fereastră.
— Ţâţarul!
Sutienul luă acelaşi drum.
— Burtiera!
Cu o mişcare brutală, Heide îi smulse centura. Olga scoase un ţipăt şi dădu să se împotrivească.
— Onorat public, trâmbiţă Micuţul, ceea ce urmează nu-i o pânză de corabie umflată de vânt, ci un parcur, cel mai mare din lume, comandă specială executată la şantierele navale din Odessa pentru acest cargobot de osânză!
— Arde-o! ţipă, isteric, Nelly. Arde-o pe scroafa asta!
Legionarul avu un zâmbet răutăcios în colţul gurii:
— Calm. Calm. O să primească ce i se cuvine, nu-ţi fie teamă.
Olga încremenise, goală puşcă. Micuţul se trase doi paşi îndărăt şi îşi împreună palmele, ca un copil în faţa pomului de Crăciun.
— Sfinte Moise, amiral al Mării Roşii, ce de-a hălci!
— Unde-i ursul? zbieră Porta. Să i-l punem pe Moş Martin!
Fetele se tăvăleau pe jos de râs. Porta se lăsă în patru labe şi porni să scotocească pe sub mobile.
— Unde-i ursul? Unde-i ursul?
Ce urmă e de nedescris, fură smulse picioarele măsuţelor, răscolite dulapurile, deşertată pe covor pubela, cratiţele din bucătărie zburară pe fereastră, o mătură fu tunsă cu pumnalul, pernele spintecate, vesela făcută cioburi.
— Unde-i ursul?
— Unde-i ursul? necheza Barcelona dând jos cu focuri de revolver tablourile de pe pereţi.
Fetele se ţineau de burtă. Olga plângea şi ne blestema cât o ţinea gura. Răcneam dintr-o odaie într-alta:
— Ai găsit ursul?
— Nu! Da' tu?
Bibelourile din porţelan se pulverizau, perdelele fuseseră făcute tăiţei, careva smulsese chiar giurgiuveaua ferestrei şi o azvârlise afară, în curte.
Brusc, dintr-una din camere răsunară câteva rafale scurte. Ne repezirăm cu toţii să vedem despre ce-i vorba. Pe un garderob burduhănos trona blana ursului, capul animalului depăşind marginea de sus a mobilei, Porta şi Micuţul, adăpostiţi, după toate regulile războiului, în dosul unei canapele, cu trei gagici goale în chip de servanţi, deschiseseră focul asupra bietului Moş Martin.
— Încă o rafală şi l-am răpus! zbieră Porta.
— Ba am să-l înfrunt corp-la-corp! mugi Micuţul. Atâta i-a fost, nenorocitul!
Se năpusti ca la asalt, înfipse baioneta în ceafa ursului şi smuci din răsputeri. Blană şi dulap căzură peste el, răsturnându-l. Dintr-o singură lovitură de pumnal, Porta desprinse uriaşa căpăţână.
— Uf, l-am avut! gemu Micuţul, ieşind de sub şifonier.
— A fost greu, greu de tot, gâfâi Porta.
Olga, turbând de furie, le smulse blana din mâini. Porta izbucni în râs şi-i arătă o pată roşie de pe fesa dreaptă a lui Annie:
— Uite, madam, ce i-a făcut ursul. Dacă te muşca şi pe tine, da' din faţă? Zi mersi c-ai scăpat de fiară!
Atunci, apăru Legionarul. Cu chiştocul în colţul gurii, cu boneta neagră adusă pe sprâncene, mic şi nespus de periculos.
— Şi-acum, între noi doi, Olga. Sunt câteva mici amănunte pe care ţin să le lămurim.
Zâmbetul lui îţi dădea fiori. Din urmă veniră Bătrânul şi Nelly. Olga uită şi de urs, şi de toate. Cu ce i-a putut împuia capul curva aia de Nelly? Şi alelalte putori? Arză-le-ar focul! Ar fi trebuit să accepte propunerea Hauptsturmführer-ului care se oferise să le lichideze pe toate. Mare tâmpit! Dacă ar fi întins-o cu el, punea la repezeală pe roate un alt bordel. Prin lagărele de muncă forţată erau, slavă Domnului, destule deportate şi tinere şi frumoase, de toate naţionalităţile şi toate culorile. Scârba asta de franţuz o îngrozea. De ce dracu îl primiseră nemţii printre ei? N-or fi nici ei nişte mieluşei, dar cobra asta e mai rea decât toţi!
— Olga, îţi plac băieţii de la Gestapo?
Legionarul zâmbea, dacă se putea numi zâmbet grimasa aceea sinistră. În glasul lui era ceva care o înfiora. Miji ochii, şi aşa înecaţi în grăsime, şi se uită la el cu un amestec de ură şi de teroare.
— Ce vrei să insinuezi? Lucrez de douăzeci şi cinci de ani, am fost întotdeauna corectă cu fetele şi n-am săvârşit nimic dezonorant.
Legionarul continua să zâmbească.
— Dezonorant? Rostindu-l, accentuă cuvântul. Odată, pe când eram în Legiunea Străină şi luptam în Siria, am întâlnit un tip. Făcea parte din grupa mea. Venea de la Paris şi, după spusele lui, nu făcuse nimic dezonorant. Numai că, într-o bună zi, Danezul, adică sergentul Hansen, a dat peste un ziar mai vechi. Şi ce să vezi? În ziar figura poza individului. Era căutat de poliţie. Ucisese un copil. Copilul lui, pe care-l ţinea tot într-o bătaie pentru că ţâncul plângea cam des. Într-o noapte, copilul a plâns mai mult decât de obicei şi atunci gagiul l-a strâns de gât până ce plodul a amuţit de tot. L-a aruncat într-o pubelă, a fugit la Marsilia, s-a înrolat şi a venit la noi. Allah însă, care le ştie şi le vede pe toate, a făcut în aşa fel încât ziarul cu pricina să cadă în mâinile Danezului şi nemernicul a luat drumul Iadului cu un cuţit între omoplaţi. Uite, chiar cu ăsta — şi Legionarul trase din carâmbul cizmei lama sclipitoare şi lungă, tăioasă ca briciul, a pumnalului său maur.
— Ce vrei să spui cu toate aiurelile astea? ţipă Olga, cu priviri de nebună în ochi.
Acum nu mai ţinea seama că e complet goală.
Legionarul îşi trecu palma peste faţă, ca şi când ar fi vrut să şteargă zâmbetul de până atunci. Toată fiinţa lui degaja o răceală de cavou. În salon se făcu linişte, şi ea ca de mormânt. Din camera alăturată răzbăteau slab notele pianului.
— Vreau să spun, Olga, că a venit ceasul socotelilor. Ai auzit vreodată de Regimentul 2? Mândria Legiunii Străine? Ştii cum procedam acolo cu denunţătorii, cu ucigaşii, cu laşii? După ce suna stingerea şi era coborât drapelul, îi spânzuram de catarg. Aici, pe ţărmul Mării Negre, cum procedaţi?
— Ar trebui să facem la fel! strigă Nelly. E cea mai ticăloasă dintre ticăloase! Ne-a cumpărat pe toate ca pe nişte vite. Aveam de ales: lagărul de muncă sau bordelul.
— Aşa-i! interveni o altă fată. E un monstru. Are bordele la Bucureşti, Zagreb, Salonic... Cu evreicele, treaba era simplă: bordelul sau camerele de gazare. Numai în cursul lunii trecute a expediat cinci fete în lagărul morţii de la Ravensbrück. Pe Desa a gâtuit-o cu propriile mâini. Cu Gestapo-ul era bot în bot şi împărţea toate beneficiile cu Hauptsturmführer-ul Nehri.
Furios, Porta o apucă pe Olga de gât, iar Micuţul o împunse zdravăn cu baioneta într-una din buci. Grasa scoase un urlet de durere.
Locotenentul degradat lovea, dezlănţuit, clapele pianului. Boneta îi căzuse, sudoarea şiroia pe fruntea ca de var. O clipă, muzica se opri, apoi izbucni într-un crescendo sălbatic, o adevărată explozie de note... Muzica aceasta turbată ne scotea din minţi, ne biciuia nervii. Porta expedie un pahar de cristal în perete, Micuţul sparse cu lama baionetei gâtul unei sticle de vodcă şi-şi turnă conţinutul direct pe gât. Se clătina pe picioare, ochii i se injectaseră. Se holbă, crunt, la Olga şi cu toată puterea îi azvârli sticla în cap. Cu o fantastică promptitudine, madama reuşi să se ferească de ucigaşul proiectil.
— Eşti iute, putoareo! Dacă te nimeream, te făceam îngeraş!
Şi Micuţul izbucni într-un râs care nu prevestea nimic bun. Răsuflarea îi puţea a alcool, privirea îi era încărcată de ură, vorba-i era mai mult scrâşnet. Pentru ea, devenise clar că de la aceşti oameni nu poate aştepta cruţare. O cuprinse o frică cumplită, o frică viscerală, cum nu mai cunoscuse în viaţa ei. Disperată, îl căută din ochi pe Bătrânul, eventual singura ei speranţă. Şedea pe un scaun şi fuma. Se repezi spre el.
— Domnule! Vă implor! Potoliţi-i! Sunt nebuni, nebuni de legat! Ajutaţi-mă. Am bani! Vă dau cât doriţi! Închid toate casele pe care le am! N-am vrut aşa ceva, m-au forţat să le înfiinţez!
Bătrânul o privi îndelung, o privire grea ca o lespede de mormânt, se ridică şi părăsi încăperea. Fără să rostească un cuvânt, o condamnase. Olga se simţi pierdută: ar fi fost singurul care o mai putea salva.
Am făcut cerc în jurul ei. Spectacolul era oarecum grotesc, mai toată lumea fiind în pielea goală. Fetele, cu ochi scăpărând de ură, se adunaseră în spatele nostru.
— Din pricina ei, Margaret Rose din Bremen a fost împuşcată! strigă una din ele.
— Pe Ilse şi pe Yvonne le-a expediat într-un lagăr de concentrare. Amândouă au murit în dosul sârmei ghimpate. Ne-a spus-o chiar ea, ameninţându-ne cu aceeaşi soartă dacă nu suntem supuse. Pe Silva a biciuit-o până a schilodit-o din pricină că povestise unui client, un ofiţer de infanterie, cum am ajuns cu toatele aici.
— Ne jefuia de toţi banii, de toate cadourile, ne căuta până şi-n... ca nu care cumva să dosim ceva! Dacă sunteţi bărbaţi, dacă sunteţi oameni, răzbunaţi-ne!
Legionarul îşi aprinse o ţigară. Calm, tacticos.
— Perfect. Vom constitui un tribunal. Un procuror şi juriul. Aşa se proceda şi la Regimentul 2 Legiunea Străină. Era găselniţa unui căpitan, un om drept pe care-l iubeam şi-l respectam cu toţii. Iar hotărârea juriului era sfântă, fără drept de apel.
Luă un scaun şi-l aşeză în mijlocul salonului.
— Vă prezint primul membru al juriului: Yvonne, moartă în detenţie. Un alt scaun: aceasta este Ilse. Încă un scaun: Desa. Pe acesta va sta Margaret Rose, iar alături de ea, Silva. Pentru cine ar fi următorul?
— Pentru Lone! strigă una din fete. Lone pe care au spânzurat-o în lagărul de la Ovideopol.
— Bine, aprobă Legionarul. Aici va sta şi judeca Lone cea spânzurată. Mai e cineva?
— Gerda! Gerda pe care un gestapovist beat a împuşcat-o la îndemnul Olgăi pentru că n-a acceptat perversiunile lui sadice.
— N-o uitaţi pe Monica din Viena! Au aruncat-o într-o veche carieră de piatră, împreună cu Sonia din Kiev!
Se aliniară alte scaune goale.
— Nouă scaune, nouă fete moarte. E mult, dar parcă nu-i destul. Mai avem nevoie de trei. Există încă trei moarte?
O belgiancă sări în picioare. Ochii îi aruncau văpăi. Îngrozită, imensă şi diformă în goliciunea ei, Olga se lipise de perete. Semăna cu o pictură de Rubens, executată de un mâzgălici.
— O mai ţii minte pe Alice din Frankfurt? Dar pe Gola din Atena? Pe Cecilia italianca? Şi mai sunt şi altele!
— Merci, medemoiselle, am întrunit numărul cerut, spuse Legionarul. Tu, Nelly, vei fi judecător. Eu sunt acuzatorul. De apărare n-avem nevoie, oricum nimeni n-ar fi dispus să şi-o asume.
Micuţul sări de pe locul său:
— Sahara, dă-mi voie să fiu şi eu judecător. Înţelegi, mi-am dorit întotdeauna rolul ăsta, că prea am fost eu cel veşnic judecat!
Legionarul acceptă, o mai alese pe iugoslava Sorka, cea care trecuse prin alte nouă bordele sub patronaj nazist. Fata luă loc pe scaunul ce-i fusese desemnat. Galant, Micuţul îi oferi parabetlum-ul:
— Ia obuzierul ăsta, fato. Foloseşte-l ca ciocănel, ai văzut prin filme cum fac judecătorii când vreunul se apucă să zbiere prea tare. O judecată trebuie să se desfăşoare în linişte şi pace, ca şi pedeapsa să fie dată cu înţelepciune şi cumpănire. Aşa că nu te sfii să-l foloseşti.
Sorka izbi de trei ori cu patul pistolului în masă.
— Şedinţa e deschisă, aduceţi acuzata.
— Auzi, mişcă-ţi curul! şi Porta îi dădu un ghiont Olgăi. Onorata curte vrea să te audă.
— Nu! se tângui Olga. N-aveţi nici un drept să mă judecaţi. Sunt nevinovată. Nu-s eu cea care a făcut legile! Sunt legile celui de-al III-lea Reich. Eu, m-am supus doar lor!
— Perfect, spuse Legionarul. Juraţii vor cântări atent toate capetele de acuzare. Dacă te găsesc vinovată, te spânzurăm. Dacă nu, eşti liberă s-o întinzi unde vrei.
— Ce atâta farafastâcuri! sări Micuţul. Scroafa e vinovată sută-n sută! O spânzurăm şi terminăm bâlciul!
— Acuzarea are cuvântul! interveni, procedural, Sorka.
Legionarul se ridică şi făcu o plecăciune:
— Doamnelor şi domnilor, în numele omeniei şi al dreptului la libertate o acuz pe Olga Geis de omucidere, tortură, sclavagism şi denunţ în scopul unor profituri personale.
— Auzit-ai? se repezi Micuţul, remarcând că grăsana se aşezase pe un scaun. Băi, caltaboş, saltă-ţi bucile şi ia poziţia de drepţi când un judecător îţi face cinstea să-ţi vorbească! Aud? Eşti sau nu eşti vinovată? Răspunde scurt, milităreşte!
— Nu-s vinovată, abia şopti Olga.
— Continuăm interogatoriul, rosti solemn Sorka. Inculpata poate să se aşeze.
Legionarul se întoarse spre şirul gol al scaunelor juriului şi-şi făcu palma căuş la ureche de parcă ar fi ascultat nişte răspunsuri inaudibile.
— Ce părere are distinsul juriu? Vinovată sau nu? Din nefericire, onoratul juriu nu se poate exprima cu glas tare şi, de aceea, mă roagă să retransmit eu spusele lui. Juriul o declară pe Olga Geis vinovată de toate acuzaţiile ce i-au fost aduse şi lasă în seama nobilei Curţi să ia decizia ce se impune.
— Nimic mai simplu! zbieră, imediat, Micuţul.. Propun spânzurarea cu o lumânare aprinsă sub fund!
Olga se trânti pe podea şi se porni pe răcnit:
— Ajutor! Ajutor!
În acelaşi moment, un glas răstit şi autoritar răsună din capătul celălalt al salonului:
— Ce se întâmplă aici? Mâinile sus!
Să nu ne credem ochilor: în uşa de la intrare se proţăpiseră trei jandarmi, cu armele în mână. Cel care strigase era, fireşte, un Oberfeldwebel. Mai idiot ca ceilalţi, unul dintre ei trase. Hanna, olandeza, scoase un ţipăt, sângele-i ţâşni pe gură şi se prăbuşi peste Barcelona Blom. Olga sări de pe locul unde zăcea cu un strigăt de triumf:
— Au vrut să mă omoare. Scăpaţi-mă de bestiile astea!
— Fără scandal! comandă Oberfeldwebel-ul. Aici noi suntem stăpâni!
N-apucă să termine fraza, şi cel de lângă el se răsturnă pe spate cu un gâlgâit ciudat. În beregată mai vibra încă pumnalul maur al Legionarului.
Feldwebel-ul căscă gura — aşa ceva nu i se mai întâmplase niciodată — dar Heide, om al tranşeelor şi al luptelor corp-la-corp, era de-acum cu un pistol-mitralieră în mână, adăpostit după cadavrul încă proaspăt al Hannei.
— Nimeni nu mişcă! Labele sus!
Cei doi se executară. Barcelona îi dezarmă. Prudent, Porta îi perchiziţionă. Locotenentul continua să mângâie clapele:

„Departe, departe, e ţara mea..."

Legionarul îşi recuperă pumnalul, şterse sângele de pe lamă de vestonul mortului, îl băgă la loc în teaca de sub mânecă, după care salută scaunele goale ale juriului şi onoratul tribunal:
— Scuzaţi întreruperea, am uitat să încuiem uşile tribunalului.
Cei trei judecători schimbară câteva vorbe şoptite între ei. Micuţul pufni în râs:
— Moarte prin spânzurătoare. Acuzată, ridică-te!
Zâmbetul triumfător al Olgăi dispăruse demult, niciodată, nici măcar în visele ei cele mai aberante, nu-şi putuse imagina că cineva ar putea cuteza să ridice mâna asupra unui feldgendarm. Militarii ăştia veneau direct din iad. Ar fi trebuit şterşi de pe faţa pământului. Ah, dacă Führer-ul ar afla!... Cu o mişcare reflexă îi căută portretul, dar ceea ce mai rămăsese din el arăta de-a dreptul jalnic. Un geamăt prelung îi scăpă printre buzele cât nişte crenvuşti.
— În numele dreptăţii..., începu Sorka, articulând cuvintele tare şi răspicat.
Olga se holbă, înnebunită. O oroare, un adevărat coşmar: Sorka, doar în sutien, chiloţi roşii şi ciorapi negri, cu jartieră, iar alături de ea, matahala aia sinistră, individul acela groaznic, gol-puşcă, numai cu centironul şi cizmele pe el. Ce bandit! Ce bestie!
— Olga Geis, continuă fata, ai fost condamnată în unanimitate la pedeapsa capitală. Unul din judecători a cerut ca, în prealabil, să fii tăvălită prin catran şi pene, iar cadavrul tău să fie aruncat la câini.
— Eu am fost acela! trâmbiţă Micuţul. Doar cu spânzurătoarea scapi prea uşor!
— În regulă, spuse Legionarul. Acuzarea nu mai are nimic de adăugat.
— Uite şi funia! sări Heide, smulgând unul din cordoanele draperiei.
Cu dexteritate, făcu un nod şi-l petrecu pe după grumazul Olgăi, paralizată de groază, în timp ce Micuţul îi lega mâinile la spate cu un sutien găsit pe jos.
— Şi acum, drăguţo, urmează marele salt!
Olga se porni pe urlat. Situaţia îi apărea în toată oroarea ei. Se smuci, încercă să muşte, să lovească, în dreapta şi-n stânga, cu picioarele: pentru o clipă izbuti chiar să se elibereze, dar fetele săriră ciotcă pe ea şi o târâră spre fereastra deschisă, obligând-o, cu împunsături de baionetă, să urce pe pervaz. Capătul liber al cordonului fu legat zdravăn de vârful catargului. Pe o bucată de carton adusă din bucătărie, Barcelona scrisese cu litere de-o şchioapă: TURNĂTOARE ŞI BESTIE. Cartonul îi fu atârnat de gât.
— Sări, putoare! comandă Micuţul.
Olga continua să urle. Atunci Nelly, înhăţând o puşcă rezemată de perete, o pocni din toate puterile peste încheietura genunchilor. Olga basculă în gol. Catargul port-drapel se îndoi, mai, mai să se rupă, dar rezistă până la urmă. Imensul leş se legăna, rotindu-se încetişor.
Pe toţi ne trecu un fior de scârbă şi groază. Fereastra fu închisă la iuţeală şi fiecare dintre noi încerca să nu se uite într-acolo. Impasibil, fostul locotenent continua să-şi plimbe degetele pe clape, acum interpreta poemul simfonic „Mazepa" de Liszt. La vremea lui, Mazepa fusese şi el un trădător.
Legionarul se apropie de jandarmi. Ambii abia respirau.
— Care dintre voi a tras în fată? întrebă el, arătând spre cadavrul care zăcea într-o băltoacă de sânge.
Oberfeldwebel-ul dârdâia ca scuturat de friguri. În colţul buzelor îi apăruse un pic de spumă. Clipi din ochi şi rosti cu glas sugrumat:
— Eu. Mi-a scăpat degetul pe trăgaci. N-am făcut dinadins. Mă jur că nu dinadins...
— Te credem, dar asta n-o s-o învie. E cazul s-o însoţeşti acolo unde ai trimis-o. Barcelona, Heide, scoateţi-l în curte, după grămada de gunoi. Câinii turbaţi trebuie suprimaţi.
— Cu plăcere, ricană Heide. Hai, eroule!
Ieşiră. În salon se făcu linişte. Locotenentul placă un ultim acord şi lăsă mâinile să-i atârne de-a lungul corpului. Minutele treceau. Nu se auzea decât răsuflarea noastră. Tăceau până şi Porta şi Micuţul. Apoi, răpăi o rafală de pistol-mitralieră, urmată aproape imediat de detunătura seacă a unui P-38.
— Amin, rosti Porta şi duse la gură sticla cu coniac.
Îi urmarăm imediat exemplul.
S-a lăsat cu o beţie, dar ce beţie...

Sovieticii străpunseseră pe toată lungimea sectorului sudic al frontului. Noi ne găseam pe undeva, prin flancul Armatei a 3-a române. Primisem chiar şi ordine: să reluăm lupta şi să păstrăm poziţia pe care ne aflam. „Dacă şi un bordel poate fi numit poziţie...", comentă, sarcastic, Porta.
Auzind asemenea tâmpenie, am fost cât pe aici să ne înecăm de râs. Un întreg front se prăbuşise, opt divizii o luaseră la goană şi dumnealor voiau ca un prăpădit de pluton, compus dintr-o adunătură ca vai de lume, să îndiguiască puhoiul inamic!
— O să vă bateţi? întrebă una din fete.
— Da, dar cu tine şi pe orizontală, îi răspunse Porta, trăgând-o spre un divan.
Bătrânul îi înjura pe idioţii de la statul-major, Micuţul se războia cu sticlele, locotenentul ungur cânta mazurci, Barcelona şi Heide trăgeau cu puşca-mitralieră într-o pisică, eu şi cu Legionarul ascultam poveştile lipsite de haz ale uneia dintre pipiţe despre clienţi şi diversele bombe prin care trecuse.
— Ajunge, am auzit destul, o întrerupse Legionarul şi desfăcu micul covoraş pe care-l purta întotdeauna cu el, îngenunche, pregătindu-se de rugăciune.
Necunoscându-i obiceiul, fata chicoti amuzată, dar în secunda imediat următoare un dos de palmă o expedie cu zgaibele în sus.
— Să nu râzi niciodată de cele sfinte, putoare!
Întors cu faţa spre Mecca, omul nisipurilor se închină adânc atotputernicului Allah.

MICUŢUL, CURTEA MARŢIALĂ ŞI CUM SE NAŞTE O EROINĂ

Chiolhanul nostru nu se mai isprăvea. Uitasem aproape cu desăvârşire ce se întâmplă la nord-est de paşnica staţiune în care ne aflam. Ni se rupea în paişpe că un front întreg fusese pulverizat, că drumurile erau înţesate de coloanele celor care se retrăgeau, că într-o învălmăşeală îngrozitoare, valuri-valuri de soldaţi abandonau poziţii, căutând scăpare.
Între Bug şi Nistru, regimente întregi cădeau în încercuire, panica se întinsese ca o molimă, artileriştii părăseau poziţiile, lăsând intacte gurile de foc, infanterişti, genişti, furieri, sanitari, cei de la intendenţă, chiar şi tanchişti deveniţi pedestraşi se îmbulzeau, bezmetici, dezorientaţi.
Cum se stârnise panica? Foarte simplu, aşa cum se întâmplase nu o dată şi în tabăra noastră, şi într-a lor. De data asta, câteva T-34, cu vreo companie, două de infanterişti după ele, străpunseseră liniile noastre, în ultima vreme extrem de subţiri, şi careva mai slab de înger se pusese pe zbierat: „Ne-au încercuit ruşii! Scapă cine poate! Ivan năvăleşte cu tancurile!"
De aici a pornit totul. Fie ce-o fi, dar să scapi de încercuire, să nu fii capturat!
Statele-majore fură inundate de ştiri, una mai catastrofală decât alta: cele câteva T-34 se prefăcură în batalioane, regimente, divizii. Un căpitan se jura pe toţi sfinţii că întreaga Armată a V-a sovietică pornise ofensiva generală, ceea ce era o idioţenie fiindcă sus-pomenita armată se afla încă în sectorul Kerci din Crimeia, unde-şi lingea rănile şi aştepta întăriri. Respectivul căpitan a ordonat să fie arsă toată arhiva şi aruncate în aer toate vehiculele, cu excepţia unuia singur, acela în care urma s-o şteargă.
Mai târziu, acelaşi brav căpitan a compus un adevărat tratat despre retragerea strategică de la Tatar-Bunar, lucrare care circulă şi la ora actuală în şcolile militare de ofiţeri, fiind considerată drept un model al concepţiei moderne în materie de retragere. Pentru succesul manevrei întreprinse, căpitanul a fost avansat, ultrarapid, maior, apoi colonel, a căpătat Crucea de cavaler şi a fost numit la Marele stat-major. După război şi după ce tribunalul l-a declarat denazificat, l-au aşteptat şi alte onoruri.
Tancurile care provocaseră toată această debandadă înaintau, unul după altul, pe un drumeag îngust, împingând spre apus o hoardă de soldaţi căpiaţi. Puţinii care-şi păstraseră capul pe umeri şi sângele rece şi încercaseră să organizeze o rezistenţă — perfect posibilă de altfel — au fost măturaţi de avalanşa umană. Un general-maior fu îmbrâncit într-un smârc. Ieşi de acolo cu mare greutate şi se pomeni în mijlocul unui soi de tragice ariergarde formate din răniţi, estropiaţi, schilozi, căraţi sau sprijiniţi de alţii, mai puţin grav atinşi. Ofiţerului îi dădură lacrimile, dar cu lacrimi nu poţi stopa blindatele roşii care soseau din urmă trăgând cu tot armamentul de bord. O clipă, generalul contemplă acest infern, îşi smulse Crucea de fier de la gât, culese de pe jos câteva grenade de mână, le legă cu centironul mănunchi şi se năpusti spre primul T-34. Se împiedică însă, căzu, grenadele îi scăpară din mână şi se rostogoliră sub burta tancului, fără să explodeze însă. Generalul dădu să se ferească din calea monstrului de oţel, apucă ţeava de eşapament din care ţâşneau flăcări lungi de un metru, carnea de pe palmă sfârii ca o bucată de slănină aruncată pe o tigaie încinsă, poala mantalei fu prinsă de şenilă, o forţă irezistibilă îl trase sub patinele de oţel. Urletul lui răzbătu până şi prin blindaj, acoperi duduitul motorului şi, privind prin vizor, locotenentul Pimen, din Regimentul 19 care de luptă, văzu un braţ ridicându-se ca pentru salut.
— Uite un hitlerist care ne dă bineţe! spuse el, râzând, ochitorului de alături.
Generalul-maior, baron von Bielow fu prefăcut într-un terci de carne şi oase. Peste magma sângerândă trecură şi alte şenile. Puţinul care a mai rămas îl devorară furnicile şi alte gângănii...
Trei luni mai târziu, în Germania, baroneasa, soţia lui, află că generalul căzuse în fruntea trupelor sale în timpul unui atac împotriva poziţiilor fortificate sovietice. Evident, nimeni nu moare niciodată în debandada unei retrageri!
— Şi-a căutat-o cu lumânarea, fu oraţia funebră a unui grenadier, care, împreună cu alţi patru camarazi, se camuflase în păpurişul bălţii învecinate, lăsând să treacă pe lângă ei atacul, tactică prea binecunoscută de toţi cei pentru care linia întâi nu mai era demult o noutate.
Ignorând cu desăvârşire ce se întâmplă la numai câţiva kilometri depărtare, la Kita, în sediul primăriei, trona o Curte Marţială. Dezertori aveau cu duiumul şi condamnările la moarte plouau. În momentul în care primul tanc sovietic, însoţit de un grup de pistolari, îşi făcea apariţia în capul satului — un sat înşirat de-a lungul unei unice uliţe —, tocmai venise rândul unui infanterist, prins că-şi lepădase puşca şi masca de gaze ca să poată fugi mai lesne.
Colonelul care prezida completul de judecată adora articolele, paragrafele, literele, suprema sa voluptate era lectura Codului de procedură militară pe timp de război şi-n taina inimii spera că, după ce va pronunţa şi cea de-a doua suta condamnare la moarte, va fi avansat general şi mutat la Tribunalul militar suprem de la Berlin.
Din păcate, nu izbutise să totalizeze decât o sută treizeci şi şapte, cu asta de acum, o sută treizeci şi opt. Nu asistase la nici o execuţie, nici prin împuşcare, nici prin spânzurare, era un om delicat şi avea oroare de tot ce înseamnă violenţă. Condamnaţii constituiau pentru el simple abstracţii, speţe juridice în giganticul angrenaj pe care-l presupunea războiul şi obţinerea victoriei finale.
Aruncă, aşadar, o privire perfect indiferentă amărâtului de pifan care urma să moară peste câteva minute ca să slujească exemplu altora care ar face ca el. O matahală de jandarm îşi aşeză laba pe umărul zdrenţărosului osândit, şi-i spuse, aproape prieteneşte:
— Hei, băiatule, cu tine s-a terminat.
Condamnatul ieşi brusc din starea de prostraţie în care se aflase.
— Nu! strigă el. Nu! şi începu să se zbată.
Jandarmul cunoştea şi figura asta. Blândeţea dispăru ca suflată de vânt.
— Porcule! scrâşni el, pocnindu-l cu patul armei peste spinare, după o tehnică bine studiată. Javră! Îndrăzneşti să dai în mine?
O priză de jiu-jitsu îl trânti la pământ şi nefericitul fu târât afară ca un sac cu cartofi.
Tocmai atunci, trei lovituri de tun bubuiră la marginea satului, urmate de rafale lungi de arme automate. Fărâme de tencuială se desprinseră din tavan şi căzură peste dosarele îngrijit rânduite pe masă.
— Asta ce-o mai fi? se răsti, furios, colonelul Schmidt, scuturând praful albicios de pe impecabila sa uniformă.
Unul dintre judecători, căpitanul Laub din Regimentul 7 infanterie motorizată, se ridică şi se apropie de fereastră. Livid, se întoarse spre colonel.
— Ruşii!
— Ce tot îndrugi, căpitane? Cum să fie ruşii? Răspândeşti zvonuri alarmiste?
Acuzatorul, maiorul Blank, care se repezise la o altă fereastră, îşi schimonosi gura într-un soi de rânjet:
— Din păcate, căpitanul Laub are dreptate. Sunt chiar ruşii.
— Ai înnebunit, maiorule? ţipă, aproape isteric, colonelul, holbându-se la subalternul său care continua să rânjească.
Jandarmul uitase de condamnat. Frica îi înnoda maţele.
— Ivan! Dumnezeule, ce ne facem?
Condamnatul întrevăzu o şansă de scăpare, sări în picioare şi se repezi pe coridorul acum pustiu. Pe uliţă, postate în triunghiuri, tancurile trăgeau „din scurtă". De după case şi din grădini, -asemeni unor demoni kaki, pistolarii sovietici alergau în zig-zag, împroşcând tot ce mişca din „balalaicele" lor. Un zdrahon în scurtă de piele şi o căciulă cu clape pe ceafă se apropia, în salturi rapide, de combatant deprins cu luptele de stradă. Sări peste cele două sau trei cadavre care zăceau pe treptele primăriei, îl îmbrân-ci pe infanteristul care rămăsese cu gura căscată şi strigă într-o germană aproape fără accent:
— Ce dracu se-ntâmplă aici?
Infanteristul vru să răspundă ceva, făcu un pas înainte, dar cel cu haina de piele, înşelându-se, probabil, asupra intenţiilor proaspătului condamnat la moarte, îi slobozi două gloanţe în ţeastă. Un glonţ german, un glonţ rusesc, care-i, în fond, diferenţa? Omul se rostogoli pe scări în jos, iar doctorul Goebbels, ministrul propagandei, ar fi putut oricând proclama: „După cum vedeţi, chiar şi condamnaţii la moarte luptă pentru cel de-al III-lea Reich" şi milioane de naivi l-ar fi crezut. Dar nici doctorul Goebbels, nici altcineva, n-a aflat vreodată ce s-a întâmplat cu infanteristul Adalbert Wulff. Unii au zis că a căzut prizonier, alţii că a murit în luptă, în spital, de tifos, de dizenterie, înecat, îngropat de un obuz şi câte şi mai câte... Realitatea a fost mai simplă: unul din T-34 a trecut peste cadavrul lui, făcându-l chisăliţă, un câine a înşfăcat o halcă şi a fugit cu ea, iar porcul din curtea vecină, scăpat din cocină, a halit restul.
Pistolarii care însoţeau ca trupă de protecţie tancurile dădură buzna în primărie. Colonelul înmărmuri la biroul său, printre dosare. Căpitanul Laub dădu să scoată pistolul, dar o rafală îl expedie la pământ. Căzu, cu o expresie de totală stupoare pe obrazul său cu trăsături aristocratice, nepricepând cum poate trage cineva într-un membru al Curţii Marţiale.
Colonelul, încorsetat până la stupiditate în concepţiile sale despre importanţa, rolul şi funcţia unui magistrat militar, se ridică demn de pe scaun:
— Domnilor, domnilor, se adresă el năvălitorilor, fixându-şi monoclul în orbită, mai mult calm. Ne predăm, conform prevederilor Convenţiei de la Geneva şi ne remitem soarta în mâinile dumneavoastră.
— Iob tvoiu mati! fu lapidarul răspuns al unui sergent vânjos, care ca să fie şi mai explicit în privinţa modului în care privea el Convenţia de la Geneva, îi expedie jandarmului încremenit lângă perete o vajnică lovitură de cizmă în burtă. Gemând, acesta se refugie instinctiv lângă colonel care, în ciuda situaţiei deloc potrivită ifoselor, strâmbă ostentativ din nas —  jandarmul mâncase usturoi şi, prizonier sau nu, colonelul nu suporta mirosurile mitocăneşti.
— Davai, davai! răcniră ruşii, îmbrâncind prizonierii afară din cameră.
Profitând de îmbulzeala creată la uşă, cel care o făcuse pe grefierul, un plutonier gras cu mutră de buldog, încercă s-o şteargă, vrând chiar să arunce o grenadă, chit că explozia ei i-ar fi sfârtecat, deopotrivă, şi pe ruşi, şi pe ai lui. Cu o uluitoare promptitudine, cel cu scurta de piele trase cu naganul de pe şold, cum poţi vedea numai în western-uri şi nimeri, cum tot numai în filme se întâmplă. Plutonierul căzu cu faţa la pământ, zvâcni o dată din picioare şi încremeni. Lăsa în urma lui nenumărate nereguli în gestiune şi o nevastă care avea doi amanţi: un magazioner-şef în portul Murvik şi un măcelar din Neumünster, fabricant de cârnaţi şi furnizor al armatei aerului, Luftwaffe. Cârnaţii lui, de altminteri excelenţi, îl scutiseră până acum de mobilizare şi trimitere pe front, o lădiţă cu deliciosul produs expediată lunar la Centrul militar, şi amânarea era asigurată. În atare condiţii, războiul putea să mai dureze şi treizeci de ani de acum încolo! Miracolul cârnaţilor nu se oprea, însă, numai la atât. Graţie lor, ingeniosul măcelar obţinuse ca pe carnetul lui de partid să figureze un număr anterior anului 1933, ceea ce-l situa automat în rândurile vechilor militanţi nazişti, de unde şi o puzderie de avantaje, plus trimiterea pe frontul de est a unui creditor cam prea sâcâitor, cu menţiunea: „Unitate combatantă din linia întâi, sector expus, de dorit o moarte de erou".
Cel cu haină de piele, pesemne un comisar, dădu câteva ordine scurte, cu glas răstit, obişnuit să comande. Cei trei prizonieri — colonelul, căpitanul şi jandarmul, care continua să se ţină de burtă — fură urcaţi în spatele turelei unui T-34 care se întorcea la bază ca să se reaprovizioneze cu muniţii, iar ei urmând a fi predaţi celor în drept.
Ascunşi printre răchite şi mestecăniş, camuflaţi cum numai ei ştiau s-o facă, Micuţul şi Barcelona Blom auziră încă de departe duduitul motorului şi plesnetul şenilelor pe solul mocirlos. Motorul bătea neregulat, tuşea — probabil în carburatoare se adunase mizerie — şi conductorul îl ambala nervos, temându-se să oprească maşina în pustietăţile astea mlăştinoase, acum când nu mai avea nici un proiectil de tun în rastel şi nici o bandă de mitralieră. Iar nemţii, dracu' să-i pieptene! Puteau fi oriunde. Cel cu haină de piele, comisarul batalionului, îl înjura copios de câte ori motorul dădea câte un rateu, iar conductorul spera la, rândul său, din tot sufletul, ca prima oară când bestia moscovită îşi va scoate capul din turelă să se găsească prin preajmă vreun Fritz lunetist care să-l expedieze cu un glonţ bine plasat în colhozul lui Satan.
— Ia-n te uită, mârâi Micuţul, săltându-se într-un cot, al dracului să fiu dacă nu-i o cotigă blindată de-a lor care s-a rătăcit şi mai suferă şi de ticnafes. O auzi cum gâfâie? Cretinii ăia habar n-au că cel mai bun soldat al invincibilei armate germane, Obergefreiter-ul Kreutzfeld, coloana vertebrală a Wehrmacht-ului, e la datorie şi că are pregătită o mină, tocmai bună de lipit de burta unui T-34!
— Nu mai fă pe tâmpitu'! îl apostrofă Barcelona. Lasă-l să se ducă în aia mă-sii, treaba noastră e să-i împiedicăm pe infanterişti să ajungă până la cazemată.
— Cazemată? E prima oară când aud că un bordel poate fi numit cazemată!
— Pentru că eşti cretin! Când vom fi citaţi prin ordin de zi pe divizie, cum vrei să scrie ăia de la statul-major? „Credincioşi jurământului dat Führer-ului mult iubit, un grup de ostaşi germani, adevăraţi eroi wagnerieni, au înfruntat hoardele bolşevice apărând cu preţul sângelui... un ce, măi, boule, un bordel?
Copleşit de argument, Micuţul îşi împinse pe ceafă melonul cenuşiu care înlocuia, în toate momentele cruciale, casca reglementară şi se cufundă într-o muţenie bosumflată, până în clipa în care blindatul îşi făcu apariţia de după un cot al îngustului şleau.
— Oho-oho! exclamă el, gândeşti că au şi pasageri! Nişte eroi de-ai noştri!
— Or fi dintr-ăia care şi-au zis că drumul până la Moscova e mai scurt decât cel până la Berlin.
Tancul mai înaintă câţiva metri, slobozi o serie de rateuri asurzitoare şi stopă definitiv. Starterul guiţă prelung, apoi amuţi, pesemne, bateriile se duseseră şi ele. Din turela, al cărei oblon rămăsese deschis, ţâşni comisarul în haină de piele, conductorul se strecură prin oblonul din faţă, şi amândoi se repeziră să vadă ce-i cu motorul. Atunci plesniră sec două detunături. Fix două, dar atât de apropiate una de alta încât s-ar fi putut crede că n-a fost decât una singură. Comisarul se răsuci ca un titirez şi căzu, cu mâinile larg desfăcute, ca un crucificat. Conductorul, care-i dorise atât de mult moartea, îi împărtăşi soarta şi acum zăcea, mogâldeaţă cenuşie, pe verdele crud al ierbii de primăvară.
În spatele turelei, cei trei prizonieri se băgaseră, înfricoşaţi, unul într-altul. În jur, o linişte deplină în care orăcăitul broaştelor şi uşorul foşnet al frunzelor se încorporau organic.
Trecură astfel câteva lungi minute. Închişi în cutia lor blindată, cu vizibilitatea redusă din pricina unghiurilor moarte, ochitorul şi radistul-mitralior nu ştiau ce să, facă. Până la urmă, înşelaţi de lipsa oricărui zgomot ce-ar fi putut însemna pericol, deciseră să iasă şi să vadă despre ce-i vorba. Oricum, nu puteau porni, hardughia de oţel înţepenită printre smârcuri.
Micuţul rânji:
— Mai fain chiar decât pe poligon! Şi ţeava brunată a pistolului său mitralieră descrise un imperceptibil semicerc.
— Când cineva e atât de tâmpit încât să iasă dintr-o cotigă blindată, fie ea şi oprită, îşi merită soarta! Şi o scurtă rafală adăugă încă două cadavre celor deasupra cărora insectele mlaştinii se şi porniseră să roiască.
— Vezi tu, Suge-Portocale, continuă Micuţul, înlocuind încărcătorul pistolului-mitralieră şi încreţindu-şi fruntea într-un vizibil efort de gândire, în împuţitul ăsta de război sunt tot felul de surprize. Esenţial e ca cele neplăcute să se întâmple, întotdeauna, altora.
Broaştele amuţiseră. Parcă se domolise şi vântul, frunzele nu mai foşneau, tăcerea era adâncă, deplină. Atunci, de după turela cenuşie a tancului, se iţi mutra schimonosită de groază a jandarmului.
— Kamaraden! Kamaraden! urlă el, ridicând cât putea mai sus mâinile.
— Ia te uită! exclamă Barcelona, săltându-se într-un genunchi. Un jandarm, un jandarm adevărat, cu semilună la gât, care s-a predat lui Ivan şi acum ne consideră camarazi! Zău, Micuţule, dacă nu merita mai curând ăsta să aibă ţeasta sfârtecată decât prăpădiţii ăia de colo! Poftiţi, poftiţi încoace stimabililor! Atenţie cum săriţi de pe tanc, să nu vă scrântiţi, ferească Dumnezeu, vreun oscior!
Grupul format din bătrânul colonel, maiorul care o făcuse pe procurorul şi un jandarm se apropie, cu paşi mărunţi şi temători, de cei doi soldaţi în uniforme de camuflaj, cu grenade înfipte în centiroane, cu pistoalele-mitralieră lipite de şold, gata să deschidă în orice moment focul. Unul dintre ei barem era de-a dreptul sinistru: uriaş, cu nasul stâlcit şi, grozăvia-grozăvii-lor, pe cap cu un soi de pălărie caraghioasă, cenuşie, dintr-acelea care se purtau în urmă cu vreo cincizeci de ani. Mârâia, îngrozitor de fals, un cântecel din care urechea delicată a colonelului desprinse clar oribilele cuvinte „cur" şi „bulane".
— Pe aici, domnilor, pe aici, îi pofti Barcelona pe cei trei, indicându-le o vagă potecă făcută din crengi care străbătea mlaştina. Avea aerul că se amuză copios. Vorbiţi însă în şoaptă, iubiţi camarazi, altminteri riscaţi să vă treziţi cu găoaza găurită de un glonţ de-al lui Ivan. Ar fi păcat, pentru că bunul Dumnezeu v-a înzestrat deja cu una.
Ca un făcut, în acelaşi moment, o rafală lungă de mitralieră răsună în apropiere şi gloanţele ţiuiră printre copaci.
— De ce trag aşa, aiurea? întrebă jandarmul.
— Pentru că nu ţi-au văzut încă moaca de şobolan şi nici gaşca de căcănari pe care o cărăm după noi! îi explică, placid, Micuţul şi expedie un scuipat drept pe bombeul cizmei maiorului.
Acesta se făcu roşu ca sfecla, dar nu îndrăzni să scoată un cuvânt.
Ajunşi lângă un mărăciniş des şi înalt, Barcelona se opri.
— Ce zici, Micuţule? Ne încercăm norocul sau rămânem aici până la noapte? Mi-e teamă ca Ivan să nu bănuiască ce tolomaci ducem cu noi şi să nu-l apuce mâncărimea la deştiul care stă pe trăgaci. Şi, spunând acestea, îi zâmbi drăgălaş colonelului.
— Vedem mai încolo, zise Micuţul şi se trânti pe pământul jilav.
Barcelona se instală alături şi extrase din buzunarul de la piept o cutiuţă de tablă plină cu chiştoace. Atent să nu risipească un firicel de tutun, le desfăcu, rupse dintr-o foaie de ziar o bucată şi răsuci o ţigară barosană pe care i-o oferi huidumei, pentru sine, confecţionă una mai mică, căci de, camaraderia îşi are legile ei.
— Frumoasă zi, oftă cu vădită plăcere Micuţul, lungindu-se pe muşchiul proaspăt şi moale şi încercând să gonească roiul de ţânţari care bâzâiau prin preajmă. Dacă n-ar fi prăpădiţii ăştia...
— Au măcar vreun gust ţigările astea? întrebă, batjocoritor, maiorul-procuror, privind totodată cu scârbă pe cei doi soldaţi, incredibil de jegoşi, echipaţi alandala, lungiţi la picioarele sale.
— Nici cât o băşină, dom' şef, răspunse alene Micuţul. Cine ştie, poate şi pentru că stai proţăpit ca un arac de vie aici, în faţa mea.
Maiorul simţi că se sufocă. Aşa ceva nu i se întâmplase niciodată şi nici cu gândul nu gândise că s-ar fi putut întâmpla! El, ditamai juristul, insultat de acest buhai cu mutră de asasin! Dar lasă că vor ajunge în liniile germane, acolo unde ordinea şi disciplina sunt încă atotputernice şi va vedea el, împuţitul ăsta de soldăţoi, cum e pedepsită lipsa de respect pentru un ofiţer, reprezentant al magistraturii militare!
O nouă rafală de mitralieră răpăi, tocând frunzele copacilor. În mlaştină explodară câteva proiectile de aruncător.
— Dumnezeule! gemu colonelul.
— Nu faceţi în pantaloni, dom' colonel, îl linişti, rânjind Barcelona. Ivan vrea doar să ne semnaleze că-i pe undeva pe aproape şi că, încă, n-am câştigat războiul.
— De ce, dracu, n-o luăm din loc? întrebă, iritat, maiorul uitându-se când la Barcelona, care şedea turceşte, când la Micuţul, lungit în iarbă, cu cutia măştii de gaze puse, în chip de pernă, sub ceafă. Nici măcar nu clipiseră când rafala de mitralieră şuierase printre copaci.
Neînvrednicit cu nici un răspuns, maiorul repetă întrebarea, pe un ton şi mai acerb. Barcelona îl privi îndelung, ca un entomolog care studiază o insectă rară, iar răspunsul pe care-l dădu îi lăsă pe membrii fostei Curţi Marţiale cu gurile căscate şi ochii holbaţi.
— Maiorule, dacă vrei să le dai bineţe fârtaţilor cu steluţă roşie la bonetă, ia-o în direcţia aia, da' nu mai mult de cincizeci de metri. Ai să dai peste câteva grămezi de cadavre aparţinând unor cretini ca tine care au vrut, în plină zi, să simtă cam cum miros obielele lui Ivan. Cândva, aveam acolo câteva tancuri în ambuscadă, acum, din tancuri n-a mai rămas mare lucru şi Ivan s-a instalat ca la el acasă. Ceea ce, maiorule, nici nu mi se pare din cale-afară de nedrept.... Noi, urmează să-l ocolim, pâş-pâş, ca să ajungem, în sfârşit, la bordelul nostru.
— La ce? bâigui maiorul.
— La bordel. Adică, la poziţia defensivă pe care am organizat-o şi unde ne aşteaptă ceilalţi camarazi, împreună cu trupa de târfuline, ca să respingem asaltul hoardelor bolşevice.
Membrii fostului Tribunal militar, cândva atât de darnic în condamnări la moarte, schimbară între ei priviri buimace.
— De ce vă zoriţi? murmură Micuţul, suflând într-o păpădie. Aici suntem în siguranţă. Dincolo de mlaştină ne aşteaptă moartea. O moarte de erou cum scrieţi voi prin ziare.
Suflă încă o dată în ultimele umbreluţe rămase, imitând zgomotul unui avion în picaj.
— Suntem împresuraţi, încercuiţi, prinşi în cleşte, panimaieşi? conchise el, cu aerul că le dă cea mai îmbucurătoare veste.
— Împresuraţi... Încercuiţi... Îngăimă bătrânul colonel, frecându-şi nervos palmele.
— Întocmai, confirmă Barcelona. Cu un morcov în fund cât un stâlp de telegraf. Aşa că aveţi grijă cum daţi din buci!
După care, considerând încheiată prezentarea situaţiei tactice, Micuţul şi cu Barcelona se angajară într-o aprigă dispută asupra preferinţelor lor culinare pe bază de slănină, cârnaţi şi fasole-boabe. Micuţul dădea energic din cap:
— Nu şi nu! Fără ceapă, nu merge. Da' nişte cepe mari, nu căcăreze d-alea de arbagic cum fac francezii! Şi ferească Sfântul să arunci apa primei fierturi! E drept că, dacă eşti în fruntea coloanei şi ai vântul în faţă, vai de cozonacul şi nasul celor care sunt după tine!
— Ce porci, murmură dezgustat colonelul, îndepărtându-se cu câţiva paşi.
În acelaşi moment, dinspre sud-est, porni un lung vuiet, un urlet care-ţi sfredelea timpanele, un vâjâit care ţi se împlânta în creier ca zeci de cuie înroşite în foc. Parcă se năruiau munţi, se prăvăleau stânci, deraiau trenuri, gigantice baroase pisau sticlă, vaerele tuturor morţilor lumii se înălţau spre cer. Bateriile de katiuşe, acele infernale aruncătoare de rachete, deschiseseră focul. Comete mortale cu lungi cozi de flăcări, proiectilele reactive treceau pe deasupra pădurii, trasând pe albastrul cerului apocalipticele lor parabole. Undeva, departe, frontul încremenise, infanteriştii se lipiră de fundul tranşeelor sau al lăcaşurilor individuale, blindatele — câte apucară — dispărură sub acoperământul pâlcurilor de copaci, prin lăstăriş, pe după diverse construcţii, soldaţii căscau gurile, aidoma unor peşti morţi, ca să-şi protejeze timpanele, vâlvătăile de foc se ridicau de pretutindeni, aerul fierbea, apele fierbeau, pământul fierbea. O baterie de obuziere, fiecare cântărind câteva tone, fu spulberată ca o biată căpiţă de paie, dintr-un întreg batalion n-a mai rămas, în câteva minute, decât un singur supravieţuitor, un locotenent tinerel al cărui ochi spânzura pe obraz menţinut doar de nervul optic. Tancuri surprinse în câmp deschis ardeau ca nişte gigantice torţe, împroşcând vălătuci de fum negru şi înecăcios. Dar toate astea n-aveau cum să le ştie cei cinci de pe malul mlaştinii, înfundaţi în muşchi şi noroi, ei auzeau doar trecând pe deasupra lor prăpădul. Colonelul, uitând cu desăvârşire de olfactul său delicat, se înghesuia în Micuţul (şi martor e Cel de Sus că huiduma puţea cât zece latrine laolaltă!), jandarmul scurma pământul, doar, doar s-ar putea înfunda în el, maiorul zăcea, livid la faţă, cu zvâcnituri spasmodice ale mâinilor şi picioarelor. Câteva rachete, cu traiectoria prost-calculată, nimeriră şi în smârcul nostru împroşcându-ne, de sus până jos, cu o mocirlă puturoasă, plină de lintiţă şi mormoloci.
— Şi când te gândeşti că dom' Goebbels pretinde că Ivan e la capătul puterilor, şi că, mâine, poimâine o să tragă în noi cu praştia! Băga-l-aş de unde a ieşit pe şchiopul ăsta nenorocit!
— Ale dracului katiuşe! exclamă, aproape admirativ, Micuţul, după care se porni să-l înjure pe Stalin, pe Hitler, pe Churchill şi întregul Univers.
Râzând, Barcelona aruncă un bulgăre de noroi în direcţia membrilor fostei Curţi Marţiale, rămaşi mai departe cu faţa în ţărână.
— Aşa, domnii mei! Trageţi bine pe nas mirosul pământului rusesc. Că doar nu vă închipuiţi că sunteţi abonaţi la viaţa veşnică. Ce scrie la Biblie? „Din pământ v-aţi născut, în pământ vă veţi întoarce!"
O clipă, Micuţul rămase năucit de atâta cultură. Îşi reveni însă la iuţeală:
— Las' c-am auzit şi eu ceva, că dacă-ţi scapă vreunul o carabă peste obrazul drept să-l întinzi şi pe ăl stâng. Aşa că, eroi de mucava, băgaţi bine la cap ce scrie la Scriptură! Şi acum sus, în picioare, războiul nu s-a terminat!
Buimaci, cei trei se ridicară. Jandarmului îi curgeau lacrimi pe obrazul mânjit.
— Ce te-a apucat dulău de pază? Tot aşa pişai ochii şi când îi executai pe amărâţii ăia de condamnaţi? Hai, acu' s-a isprăvit bâlciul. Fireşte, până la repriza următoare. Da-ţi spun eu, toate katiuşele lui Ivan sunt un fleac în comparaţie cu ce-o s-o încasaţi de la Chiorul! Aşteptaţi să daţi ochii cu el! Dacă scăpaţi din mâinile lui beliţi numa' pe jumătate, să-l pomeniţi cu acatiste la biserică!
Se aşeză, se scărpină viguros în claia de păr, zburlită şi murdară, după care îndesă pe cap melonul său cenuşiu. Era ca o gorilă în arena unui circ, dar nimeni nu cuteză să râdă.
— Vedeţi- voi, eroi din plastilină, eu sunt Micuţul din Sankt-Pauli, cel mai ticălos cartier din Hamburg, locuit doar de curve, cuţitari, dilii la cap, mardeiaşi de profesie şi, fireşte, beţivani. Sunt pe front din prima zi a împuţitului ăstuia de război pe care l-aţi vrut atât de tare, am uitat de mult socoteala gagiilor pe care i-am trimis pe lumea ailaltă — dacă o fi vreuna! —, nu există mod în care un om să poată fi căsăpit şi pe care să nu-l cunosc sau să nu-l fi aplicat. Regimentul, batalionul, compania noastră au fost reformate de nu ştiu câte ori din pricina pierderilor, da' eu am rămas! Am băut apă din Bug, din Nipru, din Don, am halit icre negre cu polonicul pe ţărmul Mării Caspice, am trecut cu tancul peste ogoare, Case, livezi şi port la gât un săculeţ plin cu dinţi de aur smulşi din gura cadavrelor. În materia asta nu-s mofturos: pot fi ai ruşilor, pot fi şi de-ai noştri. După ce-o să daţi ortu' popii, vi-i smulg şi pe ai voştri. La închisoarea de la Fagen m-au bătut de-am crezut c-o să mă dezoseze. La Torgau, aşişderi. N-a fost misiune de luptă mai parşivă, mai fără sorţi de scăpare, la care să nu fiu trimis. Fireşte, împreună cu alţii, cu camarazi de-ai mei, băieţi tot unul şi unul. Mi-e frică doar de Doamne-Doamne. În rest, de nimeni şi nimic. Aşa-i băi Suge-Portocale?
— Aşa-i, confirmă Barcelona, îndesând glonţ după glonţ într-un încărcător de pistol-mitralieră.
Glasul Micuţului coborî, deveni aproape o şoaptă, privirea căpătă o stranie fixitate, uriaşii pumni se încleştară, parcă pentru a se apăra de o cumplită primejdie.
— Ei bine, aşa cum mă vedeţi, am tremurat ca un iepuraş în faţa unui şarpe boa, „Mergi-ori-Crapă" s-a făcut verde la faţă, iar ceilalţi băieţi de-abia s-au ţinut să nu-şi ude nădragii. Unul n-a îndrăznit să zică nici „pâs". Ştiţi cine a băgat în ei o asemenea groază, în ei care s-au bătut la baionetă, au sărit din tancuri incendiate, au pus mine direct sub curul lui Ivan. Taica Mercedes. Chiorul!
Maiorul, pe care această dizertaţie îl umpluse de scârbă şi de revoltă în acelaşi timp, avu, totuşi, curiozitatea să afle cine-i faimosul Chior. Pesemne, vreun majur, vechi cazarmagiu, care reuşise să impună respect până şi adunăturii ăsteia de derbedei.
— Feldwebel? Cretinule! urlă Micuţul. Las' c-o să-l cunoşti tu în curând! După cinci minute de discuţie cu Chiorul o să te ţină cufureala o săptămână întreagă! Suge-Portocale, spune-i tu cine-i Chiorul!
Barcelona vârî încărcătorul în lăcaşul său, îşi şterse mâinile de turul pantalonilor, săltă centironul împovărat de grenade.
— Chiorul, începu el cu adevărată veneraţie în glas, este comandantul regimentului nostru, al 27-lea Panzer. Regiment disciplinar. Cântăreşte 118 kilograme şi aici o cască nu-i destul de încăpătoare pentru căpăţâna lui. D‑aia şi umblă ba cu o căciulă rusească, ba cu o bonetă tot de-a lor, ba cu capul descoperit.
— E comandantul vostru! izbucni maiorul uitând cu desăvârşire unde se află şi cu cine are de-a face. Cum îndrăzniţi, răcani nenorociţi, să-i spuneţi aşa şi încă în prezenţa unui ofiţer superior? O să raportez imediat ce...
— Bine, bine, i-o reteză Micuţul. Prezintă-te mai întâi Chiorului cu raportul tău şi după aia o să-i mulţumeşti lu' Dumnezeu pân' la sfârşitul războiului dacă scapi numa' cu săpatul tranşeelor şi al gropilor comune!
Congestionat, cu ochii mai, mai să-i sară din orbite, maiorul deschise gura, dar Barcelona i-o luă înainte:
— Comandantul nostru, colonelul Karl Ulrich Mercedes, cântăreşte, după cum ai aflat, 118 kilograme, numai oase şi muşchi, fără pic de grăsime, ca voi, şi are un singur ochi. Celălalt l-a pierdut în luptă şi-l acoperă cu un bandou negru. E întotdeauna în mijlocul nostru când se încinge tărâţa, în tanc, cu turela deschisă, şi cât durează caftul nu admite să i se spună altfel decât „tu" şi „Chiorule". Cei care nu s-au conformat şi şi-au închipuit că, bătând dinc ălcâie şi zicând „dumneavoastră" în sus, „dumneavoastră" în jos, o să se învârtă de-un locşor ceva mai ferit nu mai sunt demult printre noi. Dar şi când se termină bumbăceala şi trecem la refacere şi repaus, gata cu bătutul pe burtă! Disciplină ca la cazarmă. Şi iarăşi, cei care au uitat acest amănunt, nu mai sunt nici ei printre noi. În timpul luptei, pentru Chior nu contează nici gradul, nici decoraţiile, nici din ce fireturi sunt împletiţi epoleţii — şi zicând acestea, Barcelona aruncă o privire ironică la epoleţii din fir auriu ai interlocutorilor săi: Contează doar curajul şi priceperea. Atât.
— Dacă ar fi să dăm crezare spuselor acestor doi indivizi, se adresă colonelul maiorului, o atare situaţie depăşeşte orice formă de organizare a Armatei germane şi se impune o anchetă dintre cele mai riguroase. E o adevărată stare de anarhie, de bolşevism chiar.
— Vai de mine! se miorlăi Micuţul, făcând-o pe speriatul. E oare atât de grav? Bietul Chior, cum o să se descurce, el care în afară de tancuri nu se pricepe la nimic?
Colonelul explodă:
— Îţi interzic să vorbeşti pe tonul ăsta cu mine! Drepţi, râtane! Mâinile pe vipuşcă!
— Hai, plimbă ursu', fu răspunsul Micuţului, urmat de un pârţ, mai bubuitor decât katiuşele de adineauri.
Tot sângele pieri din obrazul colonelului, omuşorul i se mişcă spasmodic, din gâtlej îi ieşiră nişte sunete bizare. Micuţul se hlizea, scărpinându-se indecent între picioare şi aşteptând ce va urma. Urmă ceva de-a dreptul caraghios: maiorul-procuror făcu un pas energic înainte şi duse mâna la centiron, acolo unde s-ar fi cuvenit să se găsească pistolul în tocul lui de piele. Mâna însă se opri la jumătatea drumului, maiorul amintindu-şi că nu mai avea demult pistol, că-l predase chiar el ruşilor şi că, oricum, un biet Walther-6,35 mm (că doar el, magistrat, nu era să se deşele cărând la şold enormul parabellum!), n-ar fi constituit niciodată un argument în faţa gorilelor astea înarmate până-n dinţi. Deci, mâna recăzu, perfect inutilă.
— O să vă defer Curţii Marţiale! spuse el, mai mult ca să-şi salveze onoarea.
— Da, da! Aşa să faci. La zid sau la spânzurătoare? îl aprobă Micuţul, slobozind un nou vânt, nu mai puţin răsunător. Băi, Portocală, mai ai ceva chiştoace?
Două ţigări de dimensiunile unui coş de pachebot fură răsucite, aprinse, fumate pe-ndelete. Apoi, micul grup se puse în mişcare. 
Poteca, dacă se putea numi potecă împletitura aia de crengi, se clătina ca o amărâtă de copaie pe o mare tălăzuită. Micuţul mergea în frunte, cu pistolul-mitralieră în poziţie oblică, gata să împroşte orice copac care i s-ar fi părut suspect, în urmă, venea Barcelona, supraveghind cealaltă latură a drumului, şi el cu degetul pe trăgaci. Tulpini, crengi, lăstăriş, nimic nu scăpa privirii lor scrutătoare. Moartea pândea de pretutindeni.
Prea puţin obişnuit cu asemenea experienţe, colonelul abia se mişca. Din toată morga lui nu mai rămăsese nimic, superba lui uniformă gris-claire era acum o ţoală infectă, înnoroiată, unul din revere spânzura jalnic, descusut, pantalonii de călărie plesniseră în diverse locuri. Chipiul şi-l pierduse demult, părul alb, cândva curat, era plin de lintiţă.
Suferea, îi era greu, îl gâtuia frica... Plonjase într-o lume atroce, inimaginabilă, o lume de coşmar... El, un colonel-magistrat, educat în cele mai bune şcoli şi frecventând cele mai alese societăţi, să se trezească aşa, netam-nesam, dependent de doi borfaşi, de doi soldaţi împuţiţi, de doi criminali potenţiali sau, poate, reali, era insuportabil! Ah, un pat curat cu aşternuturi proaspete, mirosind a săpun de bună calitate, a levănţică...
Brusc, piciorul îi scăpă, se împletici pe infernala potecuţă, îşi pierdu echilibrul, lunecă. Infectul smârc îl prinse din toate părţile. Scoase un ţipăt, apoi altul. Zbătându-se, cu buzele tremurânde, se agăţă de o creangă. Creanga se frânse cu un pârâit sec. Se cufunda, aspirat de o forţă pe care n-o putea stăpâni. O pasăre de baltă îşi luă zborul cu un gâgâit sinistru. Se apucă de o altă cracă, da şi aceasta se rupse, la fel ca şi prima. 
Barcelona şi Micuţul se opriră.
— Te-a apucat scăldatu? întrebă Micuţul cu o abjectă jovialitate.
Nici unul din ei nu făcu însă un gest ca să-l ajute pe bătrânul ofiţer care suporta atât de greu mirosurile urâte ale unor corpuri prost sau deloc spălate.
Maiorul îngenunche, vrând să apuce mâna colonelului, dar fără succes. Jandarmul îşi scoase, la repezeală, vestonul şi-l aruncă înnămolitului. Acesta îl prinse şi cei doi foşti colegi la condamnările la moarte încercară să-l tragă afară. Mlaştina însă prinde uşor, dar lasă foarte greu să-i scape prada.
— Măi frate, spuse calm Micuţul, dându-şi melonul pe ceafă, cel mai bine ar fi să stai potolit. De supt, te va suge, dar o să ai câteva minute în plus de trăit. Să ştii, contează.
Trase din chiştoc şi, împreună cu Barcelona, rămaseră tăcuţi, asistând la lenta scufundare a celui care, în numele nepieritorului Reich milenar, trimisese atâţia oameni la zid pentru cele mai felurite motive: că abandonaseră poziţii ce nu mai puteau fi, oricum, apărate, pentru o criză de dizenterie sangvinolentă, care se produsese exact în momentul atacului, pentru că, rămânând fără un braţ, nu l-au folosit pe al doilea ca să arunce o grenadă care tot n-ar fi ucis nici un inamic, pentru o pâine furată, pentru că trăseseră motorină din rezervorul camionului ca să-şi încălzească gamela cu gulaş îngheţat bocnă, pentru că, acum, acest om se scufunda, lent şi inexorabil, în necruţătoarea mlaştină sovietică.
— Mare lucru dacă mai rezistă cinci minute, spuse, indiferent, Micuţul, căznindu-se să-şi reaprindă chiştocul.
— Daţi-i o mână de ajutor! răcni maiorul. E un ordin!
— Dă-i mă-tii ordine, deşteptule! ripostă calm Micuţul.
Poate scos din minţi, poate idiot de-a binelea, maiorul înhăţă o bucată de lemn aflată la îndemână şi se repezi spre Micuţul.
În aceeaşi clipă, plesni un foc de armă. Sec. Unul singur. Maiorul scăpă lemnul din mână, încercă să ducă mâinile la cap, dar nu-şi termină gestul şi se prăvăli pe potecă.
Într-o fracţiune de secundă, Barcelona şi Micuţul se făcură nevăzuţi printre ierburi, muşchi şi lăstăriş.
— Pe primul l-am şi ginit, abia şopti Micuţul, proptind zdravăn în umăr patul rabatabil al pistolului-mitralieră. Cu siguranţă însă că mai e unul.
— Cred că tot prin molizii de colo. Lasă-l să se demaşte.
Ajutorul veni din partea jandarmului, tâmpitul sări în picioare şi vru s-o ia la sănătoasa. Lunetiştii sovietici — erau, într-adevăr, doi — traseră aproape simultan şi cândva temutul zbir deveni un simplu şi banal cadavru.
Atunci răpăiră Schmeisser-urile, foc, lung, de secerare, aici nu mai putea fi vorba de punct ochit, punct lovit. Dintr-unul din molizi se rostogoliră o cască şi o puşcă cu lunetă, din celălalt, un corp în uniformă kaki.
— I-am ras şi pe ăştia! exclamă Micuţul. Să ştii, Barcelona că, după ce Adolf va pierde războiul şi o să ne lase dracului în pace, dacă o să-ţi culegi portocalele tot atât de repede şi sigur cum tragi, devii milionar. O să te vizitez, mai ales c-am auzit că spanioloaicele sunt date naibii în pat!
Mulţumiţi, se furişară afară din răchitiş, Micuţul răsturnă pe spate cadavrul maiorului, îi căscă gura cu ţeava pistolului şi, scoţând din buzunar faimosul lui cleşte de dentist, procedă la o rapidă extracţie. Trei dinţi cu coroane de aur dispărură în săculeţul de la gât.
— Băşinosul ăla de colonel m-a furat de două coroane! zise el cu năduf şi expedie un scuipat în direcţia în care se scufundase odinioară atât de înfumuratul magistrat.
— Şedinţa Curţii Marţiale a fost amânată pe vecie! Pupa-i-ar Satana în bot de scârbe! La asta se rezumă oraţia funebră a lui Barcelona.
Se instalară într-un loc mai uscat şi Micuţul făcu inventarul punguţei: nouăzeci de coroane. Scotocind, descoperi un molar. mai mare şi încercă să-l potrivească acolo unde-i lipsea lui unul.
— Ce zici, n-ar fi cazul să-l opresc pentru mine? îl chestionă pe Barcelona.
— Nu te-aş sfătui. Ştii că şi Porta colecţionează şi, dacă Doamne fereşte... Eu unul, m-aş feri de aşa ceva, cel puţin atâta timp cât durează căcănăria asta de război.
— Crezi că Porta s-ar lăcomi şi la dintele meu?
— Ba bine că nu! În fond, odată mort, ce-ţi mai pasă?
— Totuşi, să iei dintele unui camarad cu care ai băut împreună de atâtea ori şi te-ai tăvălit cu aceleaşi gagici... Un pic de respect, ce dracu!
— Uite cine vorbeşte de respect. Las-o baltă, Micuţule.
Clătinând consternat din uriaşa-i căpăţână, Micuţul îşi strânse averea.
— Ăla de colo nu cred să aibă ceva, l-aş fi văzut când zbiera la noi, dar o verificare nu strică şi, desfăcând fălcile jandarmului ucis, Micuţul îi inspectă conştiincios gura.
— Ce porcărie, comentă el. Nici o coroană, îi lipsesc trei măsele şi toţi ceilalţi dinţi sunt cariaţi şi negri. O adevărată ruşine: să fii Feldwebel, şi încă de jandarmerie, şi să nu-ţi îngrijeşti dantura!
Pe seară, ajunseră în micuţa staţiune maritimă. Stropită abundent cu vodcă şi coniac, povestea păţaniilor lor fu ascultată cu mare atenţie, punctată cu hohote de râs şi înjurăturile de rigoare. Singur Bătrânul tăcea, trăgând gânditor din vechea sa pipă cu capac.
— E clar, zise el în final, am fost tăiaţi de-ai noştri. Julius şi Sven au făcut o recunoaştere spre est şi au dat peste o companie de infanterie şi câteva TAB-uri. Porta, tu şi cu românul aţi fost pe plajă. Ce-aţi descoperit acolo?
— Că sezonul scăldatului în mare nu-i deschis pentru noi. Încă nu-s mulţi, doar patrule, dar va sosi şi grosul, nu vă fie teamă.
— Vin rusnacii? exclamă o fată într-un combinezon verde. N-am nimic împotriva lor, sunt băieţi veseli, de viaţă, da-s veşnic lefteri. Tătuca nu se prea omoară să le plătească solda, în cel mai fericit caz te poţi alege cu o conservă de carne americană...
Nu-i răspunse nimeni. Situaţia era, într-adevăr, serioasă. Bătrânul despături o hartă de stat-major şi se apucă s-o examineze cu maximă atenţie.
— Doar pe aici cred c-ar mai fi o şansă să răzbatem, spuse Legionarul, lunecându-şi degetul peste o dungă verde, cu cruciuliţe negre pe ea.
— Asta reprezintă circa şaizeci de kilometri de mlaştină, răchitiş şi păduri dese, făcu Bătrânul, dar cred că ai dreptate, e singura cale de scăpare.
Micuţul, care trăgea direct dintr-o sticlă de vodcă, întrebă deodată:
— Da' unde-i ăl de clămpănea la pian? La trăscăneală, merge şi un pic de muzică.
— Şi-a zburat creierii azi-dimineaţă, îl lămuri Heide.
Huiduma sări imediat de pe scaun.
— Ză-ă-ău? Şi unde-i acum gagiul?
— Potoleşte-te şi nu te mai strofoca atâta! îi dădu Porta cu tifla, extrăgând totodată din buzunarul de la piept un dinte de aur.
Bătrânul se ridică şi începu să-şi încheie nasturii bluzei de camuflaj.
— Echiparea! ordonă el. Luaţi cu voi strictul necesar: armament, muniţie, haleală. Să nu prind pe vreunul cărând cu el un covor, o oglindă, un samovar sau alte marafeturi dintr-astea că-i găuresc ţeasta cu mâna mea. Executarea!
Reflexul cazon e rapid şi sigur: în câteva minute eram gata de marş.
— O întindem imediat. Fără nici o lălăială pe drum! comandă Bătrânul. Ivan poate sosi aici dintr-o clipă într-alta. Heide, împarte câte un pistol fiecăreia dintre gagici.
— Dar nu ştim să tragem, obiectă una din ele.
— Nu-i complicat. Apăsaţi pe trăgaci şi aveţi grijă să nu îndreptaţi ţeava spre voi. Dacă nu vă descurcaţi, îi pocniţi cu patul între ochi.
Lungind pasul, o luară în direcţia mlaştinilor. Micuţul şi Porta erau în fruntea micii noastre coloane, n-aveau egal în materie de orientare şi găsirea celui mai bun drum. Ajunşi într-o pădure, destul de deasă, ne-am îngăduit o scurtă haltă. Atunci am auzit, venind din urma noastră, o răpăială de toată frumuseţea.
— Ivan ia cu asalt staţiunea, rânji Porta. O să aibă băieţii niscaiva surprize!
Pestriţa noastră coloană îşi reluă marşul. Cei cinci infanterişti ruşi care păzeau podul au fost atât de uluiţi încât au uitat să mai tragă: din lăstăriş, apăru mai întâi un lungan în bluză de camuflaj şi cu un joben galben pe cap, urmat de o namilă, tot în ţinută de camuflaj, dar cu un melon cenuşiu pe scăfârlie, apoi două gagici, în sutien şi chiloţi, dar cu Schmeisser-urile de gât, apoi patru militari români, cu baioneta la armă, încă nişte nemţi, înarmaţi până-n dinţi, şi, în sfârşit, un alt grup de muieri, îmbrăcate complet aiurea, dar fiecare cu câte un revolver în mână. Până să se dezmeticească, cei cinci erau de-acum morţi, ucişi cu armă albă. Cele mai dezbrăcate dintre fete se repeziră să le ia uniformele.
— Dacă Ivan pune mâna pe ele, înţolite cum sunt, le aşteaptă ştreangul, şopti, printre dinţi, Legionarul.
— Iar pe noi un glonţ de nagan în ceafă, ripostă, placid, Porta.
În micuţa staţiune de pe malul mării, infanteria sovietică pătrunse prudent, desfăşurată în trăgători, gata să facă faţă oricărei ambuscade. Nu se întâmplă însă nimic până în momentul în care fu descoperită vila cea albă şi trupul uriaş al Olgăi, atârnând de catargul drapelului. Atunci intrară în horă „balalaicile" şi grenadele de mână zburară prin ferestre. Tot circul dură vreo zece minute până când atacatorii îşi dădură seama că vila e părăsită.
Identitatea spânzuratei stârni discuţii aprinse, mai ales că inscripţia „TURNĂTOARE ŞI BESTIE" nu era foarte clară: pe cine şi cui turnase? Până la urmă, comisarul batalionului decise că nu poate fi vorba decât de o vajnică femeie sovietică, o partizană, o eroină, executată mişeleşte de bandele hitleriste.
— Moarte călăilor fascişti! răcni el, descărcându-şi naganul în aer.
Spânzurata a fost desprinsă din ştreang, o groapă fu săpată în mijlocul grădinii, şi trei salve au fost trase, conform onorurilor militare, atunci când, înfăşurată într-o foaie de cort, şase zdrahoni au coborât-o, icnind şi gâfâind, în mormânt. Pe o scândură smulsă din gard comisarul a scris cu mâna lui: „Aici zace Olga, căzută eroic în lupta pentru libertatea popoarelor. Moarte cotropitorilor fascişti! Trăiască marele Stalin!"
A existat şi un operator corespondent de război, care a filmat, pentru posteritate, scena. După care au fost sparte uşile pivniţelor şi a urmat o beţie generală, aşa cum numai ruşii ştiu s-o facă: cu pupături, cu lacrimi şi cu nelipsitul cazacioc.
În timpul acesta, aşezaţi pe vine, pentru nişte fireşti nevoi omeneşti, Porta şi Micuţul trăncăneau paşnic, unul cu o „Pravda" în mână, celălalt cu „Volkischer Beobachter". „Pravda" reproducea pe prima pagină o uriaşă fotografie a lui Stalin, în uniformă de mareşal, ziarul german pe aceea a lui Hitler cu chipiu şi zvastica pe mâneca vestonului. Porta se şterse la fund cu Stalin, Micuţul cu Hitler.
— E o hârtie minunată, bună şi pentru aşa ceva, şi pentru ţigări, făcu Porta împăturind cu grijă ce mai rămăsese.
— Oare nu-i crimă de înaltă trădare să te ştergi la cur cu Hitler? întrebă Micuţul, luând-o agale pe cărare.
— Tot ce facem noi e crimă de înaltă trădare, răspunse, placid, Porta. Aşa stând lucrurile, la ce te mai frămânţi? Pentru alde noi va exista oricând un batalion de marş.
---------------