THE GENIUS AND THE GODDES
1955

Aldous Huxley
GENIUL
ŞI
ZEIŢA

Inconvenientul literaturii,
spuse John Rivers, constă în caracterul ei prea logic.
Realitatea nu-l are niciodată.
— Niciodată? am întrebat.
  — Eventual cînd e raportată la divinitate, recu-
noscu el.  Niciodată  din punctul nostru  de  vedere.
Literatura are unitate, are stil. Lucrurile întîmplate
aievea nu au aşa ceva. Luată ca atare, existenţa re-
prezintă   întotdeauna o înşiruire de lucruri   bleste-
mate,   fiecare dintre ele  avînd   simultan  ceva  din
Thurber1 şi Michelangelo, simultan ceva din Mickey
Spillane2 şi Thomas â Kempis3. Criteriul de evaluare
a realităţii este incongruenţa ei intrinsecă. Şi cînd
am întrebat: Cu ce? — legănă în aer o palmă pă-
trată de  culoare pămîntie  în direcţia rafturilor de
cărţi. — Cu ceea ce reprezintă Cel Mai Bun din tot
ce s-a gîndit sau Spus, declamă el pe un ton ce se
voia parodic de rău augur. Poate părea ciudat, dar
cele mai apropiate de realitate sînt întotdeauna ope-
rele  literare   considerate   a   fi   cel  mai   puţin  ade-
vărate.
1	James Thurber (1894—1961), umorist american.
    2	Mickey Spillane (n.  1918), scriitor american de romane
poliţiste.
    3	Thomas â  Kempis  (1380—1471),  călugăr  german,  autor
de lucrări religioase.
  
  Şi întinzîndu-se peste braţul fotoliului, atinse co-
perta unui exemplar ponosit din Fraţii Karamazov. —
Este atît de puţin logic, încît e aproape realitate.
Ceea ce cu greu se poate spune despre oricare lite-
ratură din categoria celor academice. Literatura din
domeniul fizicii şi al chimiei. Literatura istorică.
Literatura filozofică... — degetul său acuzator trecu
de la Dirac1 la Toynbee2, de la Sorokin3 la Car-
nap4 — şi chiar literatura biografică. Iată ultimul
specimen al genului.
  Luă de pe masa alăturată un volum cu o înveli-
toare albastră lucioasă şi-l ţinu ridicat ca să-l pot
examina.
  Viaţa lui Henry Maartens, am citit cu glas tare,
manifestînd tot atît interes cît se acordă unui nume
oarecare. Mi-am amintit apoi că pentru John Rivers
acel nume fusese mai mult decît un nume comun.
—	I-ai fost discipol, nu-i aşa?
"Rivers încuviinţă din cap fără să vorbească.
— Şi aceasta e biografia oficială?
  — Literatura  oficială,   reflectă   el.    Imaginea  de
neuitat a savantului de reclamă — cunoşti tipul —
copilul retardat  cu  intelect gigant;   geniul   bolnav
  1	Paul   Adien   Maurice   Dirac   (ti.   1902),   fizician   englez,
laureat al premiului Nobel (1933).
2	Joseph Arnold Toynbee (n. 1889), istoric englez.
    3	Pitirim   A.   Sorokin    (n.   1889),   filozof    idealist   ame-
rican de origine rusă. Pornind de la behaviorism, a dezvol-
tat apoi teoria „socio-culturală" integralistă.
    4	Rudolph Carnap (1891—1970), logician şi filozof german
stabilit din 1935 în SUA. Preocupat de fundamentele logice
ale matematicii, de structura sintactico-semantică a ştiinţei,
de analogia formală, de statutul metodologic ai entităţilor
teoretice etc., este considerat unul din întemeietorii  logicii
ştiinţei (v., ca şi pentru celelalte note asemănătoare. Mic
dicţionar jilozojic, 1973).
  
războindu-se neîmblînzit cu dezacorduri enorme;
sînditorul singuratic care era totuşi cel mai afectuos
familist; profesorul distrat, cu capul în nori, dar cu
inima de aur. Din păcate, însă, lucrurile nu s-au
petrecut atît de simplu.
	 - Cu alte cuvinte, cartea conţine erori?
  	 - Deloc, atît cît se spune este în întregime ade-
vărat. Dincolo de acestea, totul nu-i decît o adu-
nătură de fleacuri — sau, mai degrabă, este
inexistent. — Şi poate, adăugă el, poate trebuie să
fie inexistent. S-ar putea ca realitatea în totalitatea
ei să fie întotdeauna mult prea puţin demnă de a
fi înregistrată, prea lipsită de sens sau prea oribilă
pentru a rămîne neliteraturizată. Oricum, este exas-
perant pentru cineva care cunoaşte faptele, e aproa-
pe o insultă să fie dus de nas cu opere romanţate
de duzină.
  — Aşadar, intenţionezi să corijezi cele scrise, am
presupus eu.
— Pentru public? ferească sfîntul!
— Atunci pentru mine. In particular.
  — In particular, repetă el. La urma urmelor, de
ce nu? Dădu din umeri şi zîmbi.   Puţină   orgie de
amintiri pentru a celebra una din rarele tale vizite.
  — Oricine ar  crede că vorbeşti de un  drog pe-
riculos.
  — Dar într-adevăr e un drog periculos, răspunse
el   Evadezi  în aduceri-aminte tot aşa cum  evadezi
în gin sau amital sodic.
  — Uiţi că sînt scriitor, am spus,  şi Muzele sînt
fiicele Memoriei.
  — Şi  Dumnezeu,  adăugă  el  repede,   nu  le   este
frate. Dumnezeu nu este fiul Memoriei; el este fiul
Experienţei Imediate.   Nu poţi venera un spirit în
  — 
spirit, dacă n-o faci acum. A te delecta în trecut
poate fi literatură bună. Ca înţelepciune însă, nu
duce la nimic. Timpul Regăsit este Paradisul Pier-
dut, iar Timpul Pierdut este Paradisul Regăsit. Lasă
morţii să-şi îngroape morţii.1 Dacă vrei să trăieşti
fiecare moment aşa cum ţi se înfăţişează, trebuie
să mori în momentul următor. Iată cel mai impor-
tant lucru ce l-am învăţat de la Helen.
  Numele mi-a evocat un chip tînăr şi palid, în-
cadrat de destinderea pătrată a unui clopot de păr
negru, aproape egiptean, mi-a evocat de asemenea
uriaşele columne aurii din Baalbek, avînd ca fundal
cerul albastru şi zăpezile Libanului. In vremea
aceea, lucram ca arheolog sub conducerea tatălui lui
Helen. Acolo în Baalbek o cerusem în căsătorie şi
fusesem refuzat.
  — Dacă  s-ar  fi  căsătorit cu   mine,   aş  fi   aflat
oare? am spus.
  — Helen a practicat ceea ce se ferea întotdeauna
să propovăduiască, răspunse Rivers. Era greu să nu
înveţi de la ea.
  — Dar cum rămîne cu scrisul meu, ce se întîmplă
cu acele fiice ale Memoriei?
  — Ar fi existat totuşi o modalitate de a lua ce-i
mai bun din ambele lumi.
— Un compromis?
  — O sinteză, o a treia poziţie care să le includă
pe celelalte două. E clar că nu poţi alege ce-i mai
bun dintr-o lume, dacă nu ai învăţat între timp să
iei ce-i mai bun din cealaltă. Helen a reuşit chiar
să ia ce-i mai bun din viaţă în timp ce murea.
  1 Fragment  din  versetul  22   al   evangheliei   după   Matei,
cap. 8.
8

  Am revăzut atunci cu ochiul minţii incinta Uni-
versităţii Berkeley suprapusă peste imaginea Baal-
bekului. în locul clopotului de păr legănîndu-se
fără sunet apăru un ghem cărunt, iar în locul chi-
pului de fetişcană am văzut trăsăturile uşor defor-
mate ale unei femei ce îmbătrînea. Probabil că era
de pe atunci bolnavă, am reflectat în sinea mea.
Apoi am spus cu glas tare: — Eram la Atena cînd
a murit.
	 îmi amintesc.  Şi adăugă: — Aş fi vrut să fi
fost şi tu aici. Pentru ea — ţinea foarte mult la
tine. Şi, bineînţeles, pentru tine însuţi. A muri este
o artă şi la vîrsta noastră s-ar cuveni s-o învăţăm.
Te ajută mult să fi văzut pe cineva care a ştiut cu
adevărat cum să moară. Helen a ştiut să moară
fiindcă a ştiut să trăiască —- să trăiască acum şi
aici, pentru mai marea glorie a divinităţii. Şi aceasta
atrage în mod necesar după sine de asemenea a
muri acolo şi atunci şi mîine şi în nenorocitul nos-
tru eu mărunt. în decursul trăirii, aşa cum se cu-
vine, Helen murise în rate zilnice. Cînd a sosit
judecata finală, practic nu mai rămăsese nimic de
plătit.
  După o tăcere scurtă Rivers continuă: — Inci-
dental, m-am aflat şi eu în primăvară foarte aproape
de judecata finală. De fapt, nici nu aş mai fi aici
dacă n-ar fi existat penicilina. Pneumonia, prietena
bătrîneţii. Astăzi medicina te învie ca să poţi trăi
bucurîndu-te de arterioscleroză sau de cancerul
prostatei. Aşa că, precum vezi, totul este cu desăvîr-
şire postum. Cu excepţia mea, sînt morţi cu toţii
iar eu trăiesc din timp împrumutat. Dacă voi în-
drepta cele scrise, voi fi doar o fantomă vorbind
despre fantome. Şi, la urma urmelor, sîntem în aju-
  
nul Crăciunului; o poveste cu fantome e cum nu
se poate mai binevenită. In afară de asta, îmi eşti
vechi prieten şi chiar dacă pui totul într-un roman,
mai are oare vreo însemnătate?
  Faţa sa largă, brăzdată de cute, fu luminată de
ironie afectuoasă.
  —	Dacă are vreo însemnătate, n-o voi face, l-am
asigurat.
De astă dată a izbucnit în rîs.
  —	„Căci jurămintele pripite-s paie pe focul sîn-
gelui"1, cită el. Mai degrabă mi-aş încredinţa fiicele
lui Casanova2, decît secretele unui romancier. Febra
creaţiei e mai fierbinte chiar decît cea sexuală. Cît
despre jurămintele literare, ele sînt mai trecătoare
decît  variantele  lor matrimoniale  sau  monastice.
  Am încercat să protestez, dar n-a vrut să mă as-
culte. — Dacă aş mai dori să păstrez secretul, nu
ţi-aş spune nimic. Dar la publicare adu-ţi aminte,
te rog, de obişnuita notă. Ştii la ce mă refer — orice
asemănare ou vreo persoană în viaţă sau decedată
este absolut întîmplătoare. Dar absolut!
  Şi acum să ne întoarcem la familia Maartens. Am
undeva o fotografie. Se ridică din fotoliu, merse
la masa de scris şi deschise un sertar. Cu toţii îm-
preună — Henry şi Katy, copiii şi eu. Şi ca prin
minune, adăugă el după ce frunzări hîrtiile din ser-
tar, e chiar acolo unde s-ar cuveni să fie.
  îmi înmînă o reproducere mărită, cam ştearsă, un
instantaneu înfăţişînd trei adulţi stînd în faţa unei
  1	Willlam Shakespeare, Furtuna, IV, 1.   In româneşte de
Leon Leviţchi.
   2	Casanova   de   Seingalt,    Giovani   Giacomo    (1725—1798),
aventurier şi scriitor veneţian. A scris remarcabile memorii
care narează numeroasele-i cuceriri feminine.
10

case de vară — un bărbat scund şi subţirel cu păr
cărunt şi nas coroiat, un uriaş tînăr fără haină, iar
între ei, rîzînd, o splendidă valkirie1 cu păr blond,
umeri largi şi sini proeminenţi, nepotrivit îmbră-
cată într-o fustă asimetrică. La picioarele lor şedeau
doi copii, un băiat de vreo nouă sau zece ani şi o
soră mai mare, cu codiţe, aflată în pragul adoles-
cenţei.
  	 Cît de bătrîn arată!  au fost primele mele cu-
vinte. Destul de vîrstnic pentru a fi bunicul copiilor
săi.
	 Şi destul de copilăros, la cei cincizeci şi şase
de ani, pentru a fi pruncul lui Katy.
— Un incest cam complicat.
  — Cu toate astea mergea, insistă Rivers, mergea
atît de bine, încît ajunsese să fie o adevărată sim-
bioză. Trăia prin ea. Iar ea era acolo pentru a se
trăi prin ea — încarnarea maternităţii.
Am privit din nou fotografia.
  —	Ce amestec fascinant de stiluri! Maartens este
gotic pur. Soţia sa, o eroină wagneriană. Copiii des-
cind   direct   din   doamna   Moleworth.   Cît   despre
tine . .., am spus ridicîndu-mi privirea spre faţa pă-
trată şi pergamentoasă ce mă sfida din partea cea-
laltă  a căminului  şi  lăsînd-o  înapoi  pe  fotografie,
uitasem că ai fost o adevărată frumuseţe. O copie
romană după Praxitele.2
—	Nu m-ai putea face un original? pleda el.
Am clătinat din cap.
  1	In miturile germanice, fiicele sau însoţitoarele lui Odin,
căpetenia zeilor.
   2	Praxitele (390—335 î.e.n.), sculptor din Atena, reprezen-
tant al clasicismului Greciei antice.
11

  —	Priveşte nasul, am spus. Uită-te la modelarea
maxilarului. Nu e Athena, e Herculanum. Dar, din
fericire, pe fete nu le interesează istoria artei. Pen-
tru  toate  scopurile  amoroase  practice  erai  ceea  ce
se cerea cu adevărat ?— un autentic zeu grec.
Faţa lui Rivers se strîmbă.
  — Se prea poate să fi arătat potrivit pentru rol,
spuse el, dar de crezi cumva că-l puteam juca .. .
clătină din cap.   Nici vorbă  de  Lede,  Daphne  sau
Europe1  în  ceea  ce mă  privea.  Aminteşte-ţi  că  în
acea vreme eram încă în întregime   produsul   unei
educaţii deplorabile. Fiu de preot luteran, am rămas
după vîrsta de doisprezece ani singura consolare a
unei  mame  văduve.    Da,   singura  ei    consolare,   în
ciuda  faptului  că  se  socotea  o  creştină  evlavioasă.
Micul Johnny ocupa primul, al doilea şi al treilea
loc;  Dumnezeu rămînea undeva mult în urmă.  Şi,
bineînţeles,   singura   consolare   nu   avea   altceva   de
ales decît să devină fiul model, studentul eminent,
bursierul permanent, croindu-şi cu sudoare drumul
prin colegiu  şi  cursurile postuniversitare,  fără  a-şi
îngădui răgaz pentru plăceri mai rafinate în afara
fotbalului  şi a  programelor  corale din colegiu,  ori
pentru ceva mai înălţător  decît slujba săptămînală
a reverendului Wigman.
  — Dar te lăsau fetele să  le ignori?  Cu un chip
ca acela? şi am arătat cu degetul spre atletul cîr-
lionţat din fotografie.
  1 Lede (în mitologia greacă), mama lud Castor şi Polux, a
Elenei şi a Clitemnestrei. A fost sedusă de Zeus, prefăcută
în lebădă.
Diaphne (în mitologia greacă), nimfă de care s-a îndrăgostit
Apollo.
Europa (în mitologia greacă), fiica lui Agenor, regele Tirului.
Zeus, transformat în taur, a răpit-o şi a dus-o în Creta.
12

  Rivers rămase tăcut, apoi răspunse cu o altă în-
trebare.
	. Ti-a spus vreodată propria  ta   mamă   că   nu
există mai minunat cadou de nuntă pe care un băr-
bat îl poate aduce miresei sale decît virginitatea?
	 Din fericire, nu.
	 Ei bine, mie mi-a spus. Şi, mai mult decît atît,
a făcut-o în genunchi, în cursul unei rugăciuni im-
provizate, adăugă el în paranteză. îl întrecea în asta
chiar şi pe tata. Frazele curgeau mai neted, limba-
jul era mai autentic în iluzoriul său iz arhaic.
Reuşea să discute situaţia noastră financiară sau
mă putea dojeni pentru sila cu care mîncam bu-
dinca de tapioca, în înseşi frazele epistolei către
evrei.
  Ca piesă de virtuozitate lingvistică, cele spuse
erau formidabile. Din păcate, nu mă puteam gîndi
la ele astfel. Interpretul era propria mea mamă, iar
ocazia, solemnă. Tot ceea ce spunea cînd îi vorbea
lui Dumnezeu trebuia privit cu seriozitate religioasă,
îndeosebi cînd era în legătură cu marele subiect
trecut sub tăcere. Mă crezi sau nu, la douăzeci şi
opt de ani mai aveam darul de nuntă pentru ipote-
tica mea mireasă.
Se lăsă tăcerea.
—	Bietul meu John, am spus în cele din urmă.
Clătină din cap.
  —	In realitate, era biata mea mamă. A făcut ast-
fel încît totul să iasă perfect. Intîi asistent la vechea
mea universitate, apoi lector şi în   cele din   urmă
profesor. Nu mai era nevoie să plec de acasă nici-
odată. Iar cînd voi fi avut vreo   patruzeci de   ani,
urma să mă căsătorească alegîndu-mi o fată minu-
nată, de religie luterană,   care ar fi   iubit-o ca pe
13

propria ei mamă. Dacă nu s-ar fi îndurat Dumnezeu
John Rivers s-ar fi dus de rîpă. Dar îndurarea
Domnului avea să apară — ca răzbunare, aşa cum
s-a dovedit mai pe urmă. Intr-o minunată dimineaţă,
la cîteva săptămîni după ce-mi luasem doctoratul,
am primit o scrisoare de la Henry Maartens. Pe
vremea aceea făcea studii asupra atomilor, avea ne-
voie de încă un asistent cercetător, primise referinţe
bune despre mine de la profesorul meu; nu-mi pu-
tea oferi mai mult decît un salariu scandalos de
mic — mă interesa? Pentru un fizician în devenire
era o ocazie unică în viaţă. Pentru biata mea mamă
plecarea mea însemna un sfîrşit definitiv. Cu sîrg,
agonizant, ea se rugă pentru călăuzire. Spre eterna
ei cinstire, Dumnezeu i-a spus să-mi îngăduie ple-
carea.
  La zece zile după aceea un taxi mă lăsa la in-
trarea locuinţei familiei Maartens. îmi aduc aminte
cum stăm acolo trecîndu-mă sudori reci şi încercînd
să-mi fac curaj pentru a suna. Exact ca un şcolar
care a comis un delict şi urmează să-l întîlnească
pe director. Buna dispoziţie, creată de şansa ce mi
se oferea, se evaporase demult şi în ultimele zile
ale şederii mele acasă, ca şi în decursul intermi-
nabilelor ore de călătorie, nu mă gîndisem decît la
propria mea incapacitate. Cît timp îi va trebui lui
Henry Maartens să vadă cît valorează un om ca
mine? O săptămînă? O zi? Mai plauzibil o oră! Mă
va dispreţui; voi fi de rîsul laboratorului. Şi lucru-
rile urmau să stea tot atît de prost în afara labora-
torului. Ba, cu siguranţă, putea fi chiar mai rău.
Familia Maartens se oferise să mă găzduiască pînă
mă voi stabili undeva de unul singur. Ce amabili-
14

+-te extraordinară! Dar şi cîtă cruzime demonică!
Tn atmosfera de cultură sobră a căminului lor urma
să mă dau în vileag aşa cum eram — ruşinos, stupid,
iremediabil provincial. Dar între timp directorul
şcolii aştepta. Am scrîşnit din dinţi şi am apăsat
butonul soneriei. Uşa mi-a fost deschisă de una din
acele bătrîne servitoare negrese dintr-o piesă demo-
dată. Ştii, o negresă de felul aceleia care s-a născut
înainte de Abolire şi a rămas pe lîngă domnişoara
Belinda de atunci încolo. Interpretarea lăsa de dorit;
dar era un rol care îţi cerea să fii înţelegător, şi cu
toate că lui Beulah îi plăcea cabotina] ui, era nu
numai o comoară; era, aşa cum aveam să aflu curînd,
în multe privinţe o sfîntă. I-am explicat cine eram,
iar ea mă examina în timp ce vorbeam. Se vede că
i-am părut corespunzător, deoarece pe loc m-a adop-
tat ca pe un membru al familiei pierdut de multă
vreme, un fel de Fiu Risipitor întors din pribegie.
  — Merg să vă fac un sandwich şi o cană zdravănă
de cafea, insistă ea, adăugind: sînt înăuntru cu toţii.
Deschise o uşă şi mă împinse înăuntru. M-am în-
cordat pentru întîlnirea cu directorul şi barajul de
cultură. Dar mi-a fost dat să văd o scenă care, văzută
cincisprezece ani mai tîrziu, aş fi putut-o confunda
cu o parodie, la scară redusă, a fraţilor Marx1. Came-
ra de zi era spaţioasă şi extrem de dezordonată. Pe
sofa sta întins un bărbat cărunt cu gulerul cămăşii
descheiat, care, după toate probabilităţile, era pe
moarte întrucît avea faţa lividă şi respiraţia şuieră-
toare. In imediata apropiere, pe un balansoar, cu
mîna stingă pe fruntea lui şi cu un exemplar din
1 Renumiţi comici de film americani.
15

Universul pluralist al lui William James1 în dreapta
—  cea  mai  frumoasă  femeie  pe  care  o  văzusem
vreodată citea liniştită. Pe duşumea erau doi copii	-
un băieţel mărunţel cu păr roşu jucîndu-se cu un
trenuleţ automat, şi o fetişcană de patrusprezece ani,
cu picioare lungi negricioase, culcată cu faţa în jos şi
scriind poezii cu un creion roşu (puteam vedea forma
strofelor).
  Toţi erau atît de absorbiţi de ceea ce făceau — joc
sau compunere, lectură sau moarte — incit cel puţin
o jumătate de minut prezenţa mea în cameră a tre-
cut complet neobservată. Am tuşit, n-am pro-
dus nici o reacţie, am tuşit din nou. Băieţelul şi-a
ridicat privirea, mi-a zîmbit politicos dar fără vreun
interes deosebit, şi şi-a văzut mai departe de tren.
Am mai aşteptat zece secunde, apoi, cuprins de dis-
perare, am înaintat în cameră. Poeta întinsă pe jos
îmi bara calea. Am păşit peste ea. „Pardon", am
murmurat. Nu mi-a acordat nici o atenţie; dar citi-
toarea lui William James a auzit şi şi-a ridicat pri-
virea spre mine. Deasupra Universului pluralist ochii
ei erau de un albastru strălucitor.
  — Dumneata eşti omul care vine pentru soba de
gaz? întrebă ea. Faţa-i era atît de radioasă şi plă-
cută, încît nu am putut scoate o vorbă. Am clătinat
doar din cap.
  — Ce prostie! exclamă băieţelul. Omul de la gaz
are mustaţă.
  — Sînt Rivers, am reuşit eu să bolborosesc în cele
din urmă.
  1 William James (1842—1910), eminent filozof şi psiholog
american. Este unul din întemeietorii pragmatismului şi pre-
cursor nemijlocit al behaviorismului.
16

	Rivers? repetă ea fără ca numele  să-i spună
ceva. Rivers? Oh, Rivers. Recunoaşterea îi lumină
faţa. Sînt bucuroasă că ... dar înainte de a putea ter-
mina fraza, bărbatul cu şuierat de muribund deschise
îngrozit ochii, şi cu un zgomot asemănător unui stri-
găt de luptă înăbuşit sări în picioare şi se năpusti
spre fereastra deschisă.
	 Fii atent! zbieră băieţelul. Fii atent! Se auzi un
trosnet. „Dumnezeul ei"! adăugă el pe un ton de
disperare stăpînită. O întreagă mare gară centrală
zăcea în ruine, redusă la părţile ei componente.
,Dumnezeul ei"! repetă copilul. Iar cînd poeta îi
spuse că nu-i voie să spună „Dumnezeul ei", o
ameninţă : „o să zic ceva cu adevărat rău"! O să
zic...   Mişcarea  buzelor   trăda   o   injurie  neauzită.
  De la geam răzbătea între timp horcăitul îngrozi-
tor al unui om spînzurat cu încetul.
  — Vă rog să mă scuzaţi, îmi spuse frumoasa fe-
meie. Se ridică, puse la o parte cartea şi se grăbi
sâ-i sară  într-ajutor.  Se  auzi  un  zăngănit metalic.
Cu tivul fustei dărîmase un semnal.
  — Proasto! zbieră băieţelul înfuriat la culme. Eşti
un ... un elefant.
  — Elefanţii,  spuse poeta  pe un  ton didactic,  se
uită întotdeauna unde calcă. Apoi întoarse capul spre
mine şi, pentru întîia oară, luă act de prezenţa mea.
  — Au uitat cu totul de dumneata, îmi spuse pe
un  ton plictisit,  de  o  sfidătoare  superioritate.  Aşa
stau lucrurile pe aici.
  La geam, spînzurarea lentă avansa. Frînt de mij-
loc ca şi cum ar fi primit o lovitură sub centură,
bărbatul cărunt se zbătea să ia aer, arătînd de parcă
ar fi luptat într-o bătălie fără sorţi de izbîndă. Zeiţa
sta    alături bătîndu-l uşor pe spate şi murmurînd
17
2 — Geniul şi zeiţa

cuvinte încurajatoare. Am rămas îngrozit. Era cel
mai cumplit lucru pe care îl văzusem. O mînă mă
trase de manşeta pantalonilor. M-am întors şi am
văzut-o pe poetă privindu-mă de jos în sus. Avea
o faţă mică vioaie şi ochi cenuşii depărtaţi, o idee
prea mari.
  —	Tăcere, spuse ea.  Am nevoie de trei cuvinte
care să rimeze cu tăcere. Am încăpere — care se
potriveşte de minune. Şi am de asemenea vrere, care
e excelent. Dar ce zici de mistere? . .. Dădu nemul-
ţumită din cap; apoi, încruntîndu-se la foaia de hîrtie,
citi cu glas tare: „Ceva ca o tăcere, Ale inimii tul-
buri şi adinei mistere." Nu-mi place, dar dumitale?
A trebuit să recunosc că nu-mi plăcea. — Şi totuşi
este exact ceea ce vreau să spun, continuă ea.
Am avut o inspiraţie de moment.
—	Ce-ai zice de durere?
  Faţa i se lumină de plăcere şi emoţie! Dar bine-
înţeles că da, bineînţeles! Cît de proastă fusese! Cre-
ionul roşu începu să mîzgălească furios „Ceva ca o
tăcere, a inimii nestinsă durere" declamă ea triumfă-
toare. I s-a părut, cred, că eram în dubiu, căci se
grăbi să mă întrebe dacă „irevocabilă durere" se po-
trivea mai bine. înainte de a putea răspunde, se auzi
un alt zgomot de strangulare. Mi-am aruncat privi-
rea spre geam şi apoi la poetă.
  — Nu putem face nimic? i-am  şoptit. Fata clă-
tină din cap.
  — M-am   uitat   în  Encyclopaedia   Britanica.   Se
spune acolo că niciodată astma n-a scurtat viaţa cui-
va. După care văzînd că încă mai eram tulburat, dădu
din umerii ei slăbuţi şi spuse: te obişnuieşti şi cu
asta.
18

I
  
Rivers rîse de unul singur în timp ce-şi savura
amintirile.
  — Te obişnuieşti şi cu asta, repetă el. Cincizeci
la sută din consolările filozofiei în cinci cuvinte.
Iar cealaltă jumătate poate fi exprimată în şase:
cînd eşti mort, eşti mort, frate. Sau, dacă preferi, o
poţi exprima în opt: nici cînd eşti mort, frate, nu
eşti mort.
Se sculă şi începu să pună lemne pe foc.
  Ei bine, acesta a fost primul meu contact cu fami-
lia Maartens, spuse el în timp ce aşeza un alt buş-
tean de stejar pe grămada scînteietoare de jar. Des-
tul de curînd am ajuns să mă obişnuiesc cu toate.
Chiar şi cu astma. E uimitor cît de uşor te obişnu-
ieşti cu astma altora. După două sau trei experienţe
priveam atacurile lui Henry cu tot atît calm ca şi
ceilalţi. Într-un moment se sufoca, iar în momentul
imediat următor n-avea nimic şi vorbea impertur-
babil despre mecanica cuantică. Şi a dus-o astfel
pînă la... optzeci şi şapte, adăugă el dînd ultimul
bobîrnac buşteanului. Vezi tu, eu am fost atlet. Un
băiat dintre aceia tari ca un taur. Nici o zi de boală
— pînă cînd, bang, şi iată o tromboză coronară,
hîrşt, se duc rinichii. Pe cînd trestiile frînte, ca bă-
trînul Henry, sărmanul, merg înainte, plîngîndu-se
de sănătatea lor şubredă, pînă cînd ating suta; şi nu
numai plîngîndu-se, ci suferind cu adevărat. Astmă
dermatite, tot felul de dureri stomacale, senzaţii de
oboseală greu de imaginat şi stări depresive inde-
scriptibile. Avea un dulăpior în biroul său şi un altul
în laborator doldora de sticluţe, de leacuri homeo-
patice şi nu ieşea din casă fără să ia cu sine Rhus
Tox, Carbo Veg, Bryonia sau Kali Phos. Colegii săi
sceptici obişnuiau să-l ia în rîs din cauză că se în-
19

1

dopa cu medicamente atît de prodigios diluate, încît
fiecare pilulă, practic, nu mai putea conţine nici
măcar o moleculă din substanţa curativă. Dar Henry
era gata să le dea replica. Ca să justifice homeopatia,
dezvoltase o întreagă teorie a cîmpurilor non-ma-
teriale — cîmpuri de energie pură, cîmpuri de orga-
nizare neîncorporată. Pe atunci, părea absurd. Dar
nu uita că Henry era un geniu. Acele noţiuni absurde
ale lui încep astăzi să aibă sens. încă vreo cîţiva
ani, şi-şi vor dovedi importanţa.
  —	Ceea ce mă interesează sînt durerile de stomac,
am intervenit eu, au avut pilulele vreun efect sau
nu?
Rivers dădu din umeri.
  —• Henry a trăit optzeci şi şapte de ani, răspunse
el reluîndu-şi locul.
  — N-ar fi  trăit oare  optzeci  şi  şapte  de  ani  şi
fără pilule?
  — Âsta-i un exemplu tipic de întrebare fără sens.
Nu-l  putem  învia  pe  Henry  Maartens  pentru  a-l
face să-şi retrăiască viaţa fără homeopatie. Din acest
motiv nu putem şti în ce fel era corelată automedica-
mentaţia cu longevitatea sa. Şi acolo unde nu există
un răspuns operaţional posibil, întrebarea nu are sens
imaginabil. Din această cauză, adăugă el, nu poate
nicicînd exista o ştiinţă a istoriei — deoarece nu poţi
testa niciodată adevărul vreuneia din ipotezele tale.
De unde şi caracterul neesenţial al tuturor acestor
cărţi. Şi totuşi, trebuie să citeşti blestematele astea
de lucruri. Altminteri cum îţi poţi imagina ieşirea
din haosul  faptului  imediat?  Bineînţeles,  e  o  cale
greşită; asta se înţelege de la sine. Dar e mai bine
să găseşti fie chiar şi calea greşită, decît să fii cu
desăvîrşire pierdut.
20

  	 Nu-i o concluzie prea reconfortantă, m-am în-
cumetat să spun.
  — Dar e cea mai bună la care putem ajunge, în
orice caz, avînd în vedere condiţia noastră actuală.
Rivers tăcu o  clipă.  — Aşadar,  cum  îţi  spuneam,
reluă el pe un alt ton, m-am obişnuit cu astma lui
Henry, m-am  obişnuit cu toţi  şi  cu toate.  Aşa au
evoluat  lucrurile,   încît,  după  ce  vînasem  locuinţă
timp de o lună şi am dat în sfîrşit de un aparta-
ment ieftin, şi nu din cale afară de prost, nu m-au
lăsat să mai plec.
  — Eşti aici, rămîi  aici,  îmi  spuse  Katy.  Bătrîna
Beulah  îi  dădea  dreptate.  La fel  şi  Timmy  şi,  cu
toate că  era  la vîrsta  şi  dispoziţia  spirituală  cînd
dezaproba tot ce alţii aprobau, cîine — cîineşte, făcu
şi Ruth la fel. Chiar şi marele savant se ivi pentru
o  clipă  din  universul  său  singuratic  ca  să  voteze
pentru rămînerea mea. Asta m-a hotărît. Am rămas
locului  şi  am  devenit un  Maartens  onorific.  Eram
atît de fericit, continuă Rivers după o pauză, încît
nu-mi puteam stăpîni o undă de nelinişte că urma
să se întîmple cu siguranţă ceva rău. Şi în curînd
am văzut ce era. Fericirea de a fi împreună cu fa-
milia Maartens atrase după sine lipsa de loialitate
faţă de propriul meu cămin. Era clar că tot timpul
cînd am locuit cu mama n-am încercat altceva decît
o  stare  de  constrîngere  şi  un  sentiment  cronic  al
vinovăţiei.  Iar acum, ca membru al acestei familii
de străini păgîni, nu mă simţeam doar fericit, ci şi
bun;  de asemenea,  într-un mod cu totul fără pre-
cedent, religios. înţelegeam acum pentru întîia oară
ce însemnau acele cuvinte din scrisorile apostolilor.
Harul divin, de pildă, — eram plin de el. Noutatea
spiritului era acolo tot timpul; pe cînd cea mai mare
21

parte din ceea ce ştiusem de la mama era doar ve-
chimea copleşitoare a scrisorii. Dar primii corintieni
(partea a treisprezecea)? Dar credinţa, nădejdea şi
caritatea? Ei bine, nu vreau să mă laud, dar le aveam.
In primul rînd credinţă, o încredere eliberatoare în
univers şi în semenii mei. Cît despre cealaltă cre-
dinţă . . . acea varietate simplă luterană de care
biata mea mamă era atît de mîndră că o păstrase
intactă, asemenea virginităţii, la toate tentaţiile edu-
caţiei mele ştiinţifice . .. Dădu din umeri. Nimic nu
poate fi mai simplu decît zero; şi brusc am desco-
perit că asta era credinţa simplă după care trăisem
în ultimii zece ani. La St. Louis am avut parte de
autenticitate — credinţă adevărată într-un bine
adevărat şi, în acelaşi timp, o nădejde care s-a ri-
dicat la reala convingere că totul va fi de-a pururi
minunat. Iar alături de credinţă şi nădejde, o revăr-
sare de caritate. Cum puteai nutri afecţiune pentru
un om ca Henry — cineva atît de distant încît de-
abia ştia cine eşti şi atît de egocentric încît nici
măcar nu voia să ştie? Nu-l puteai îndrăgi — şi
totuşi l-am îndrăgit, da, l-am îndrăgit. îmi plăcea
nu doar din motive evidente — că era un mare
om sau că, lucrînd alături de el, era ca şi cum pro-
pria ta inteligenţă şi intuiţie şi-ar fi sporit vigoarea,
îmi plăcea chiar în afara laboratorului, pentru în-
seşi calităţile care îl făceau cu neputinţă de a fi
considerat altceva decît un monstru de mare clasă.
Dispuneam de atîta caritate în vremea aceea, încît
aş fi putut iubi chiar şi un crocodil, chiar şi o cara-
catiţă. Citim toată literatura asta sociologică, toată
tîmpenia asta savantă scrisă de experţii în politică.
Cu un gest de sfidătoare exasperare, Rivers plesni
cu palma coperţile unui şir de cărţi voluminoase de
22

pe raftul al şaptelea. — Cu adevărat există însă o
singură soluţie, exprimabilă într-un singur cuvînt,
atît de şocant, încît insuşi Marchizul de Sade1 era
grijuliu în a-l folosi. îl silabisi. IU-BI-RE.. . Ori,
dacă preferi, obscuritatea decentă a limbilor cărtu-
răreşti, Agape, Caritas, Mahakaruna. Atunci ştiam
ce însemnau. Pentru prima dată — da, pentru pri-
ma dată.  Era  singurul  aspect  neliniştitor al  acelei
	 dealtfel — binecuvîntate   situaţii.   Căci dacă era
pentru prima dată că ştiam ce înseamnă a iubi, cum
rămînea cu celelalte daţi cînd crezusem că ştiu, cum
rămînea cu cei şaisprezece ani cînd fusesem singura
consolare a mamei?
  în pauza care a urmat, mi-am chemat aducerile
aminte legate de doamna Rivers, care, aproape cu
cincizeci de ani în urmă, venea uneori împreună cu
micul ei Johnny să petreacă împreună cu noi o după-
amiază de duminică la fermă. Amintirea-mi era le-
gată de o alpaca neagră şi un profil palid, ca broşa
de camee a mătuşii Esther, pe care zăreai un zîmbet
mieros deliberat care nu prea se potrivea cu ochii
ce te măsurau cu răceală. Tabloul era asociat cu un
fior de teamă.
  — „Dă-i un pupic doamnei Rivers". Mă supuneam,
dar cu cită înfricoşată rezistenţă. îmi veniră în minte
cîteva cuvinte ale mătuşii Esther, răsărite ca nişte
bule de aer din adîncurile trecutului. „Bietul copilaş,
pur şi simplu îşi divinizează mama" spunea ea. în-
tr-adevăr, o divinizase. Dar oare o iubise?
  — Există un astfel de cuvînt ca „desfrumuseţare"?
întreabă deodată Rivers.
  1 Domatien Alphonse Frangois, marchiz de Sade (1740—
1814), autor francez întemniţat la Bastilia pentru purtarea-i
scandaloasă. A scris romane notorii prin obscenitatea lor.
23

Am clătinat din cap.
  —? Ei bine, s-ar cuveni să existe, insistă el. Pentru
că la asta am recurs în scrisorile ce le trimiteam
acasă. Înregistram faptele; dar sistematic le desfru-
museţam. O revelaţie o preschimbam în ceva mono-
ton, obişnuit şi moralist. De ce stăteam la familia
Maartens? Dintr-un simţ al datoriei. Fiindcă domnul
Maartens nu şofa şi îl puteam ajuta oferindu-i ser-
viciile mele. Fiindcă cei doi copii avuseră ghinionul
să dea peste nişte dascăli nepricepuţi şi trebuia, pe
cît îmi sta în puteri, să-i meditez. Fiindcă doamna
Maartens fusese atît de amabilă, încît pur şi simplu
simţeam că trebuia să rămîn eliberînd-o astfel de o
parte din poveri. Desigur, aş fi preferat să fiu
de unul singur; dar ar fi fost oare drept să-mi pun
înclinaţiile personale mai presus de nevoile lor? Şi,
din moment ce întrebarea era adresată mamei mele,
nu puteam primi, de bună seamă, decît un singur
răspuns. Cîtă ipocrizie, ce baliverne! Dar adevărul
ar fi fost mult prea dureros; pentru ea să-l audă,
iar pentru mine să-l redau în cuvinte. Căci trista
realitate era că nu fusesem niciodată fericit, nu iu-
bisem niciodată, nu mă simţisem niciodată capabil
de altruism spontan pînă în ziua cînd am plecat de
acasă şi am venit să trăiesc cu aceşti amaleciţi.1
  Rivers oftă şi dădu gînditor din cap. — Biata ma-
mă, spuse el, aş fi putut fi mai îndatoritor faţă de
ea. Dar oricît de bună ar fi fost, lucrurile ar fi rămas
în esenţă la fel — anume că mă iubea posesiv, şi
eu nu doream să fiu stăpînit; că era singură şi pier-
duse totul, iar eu îi aveam pe noii mei prieteni;
că era o stoică mîndră trăind cu iluzia că era creş-
1 Vechii locuitori ai Canaanului.
24

tină, iar eu mă prăbuşisem într-un păgînism total
si ori de cîte ori o puteam uita — ceea ce se întîm-
pla zilnic, cu excepţia duminicilor cînd îi scriam
epistola săptămînală — eram în culmea fericirii. Da,
în culmea fericirii! Viaţa era pentru mine în acele
zile o eglogă pătrunsă de lirism. Totul era poezie.
Era poezie pură în a-l duce pe Henry la laborator
cu Maxwell-ul meu de mîna a doua, în a tunde ga-
zonul, în a căra acasă prin ploaie cumpărăturile fă-
cute de Katy la băcănie. Tot poezie era cînd îl
duceam pe Timmy la gară să vadă locomotivele, sau
cînd o luam pe Ttuth la plimbare, primăvara, în cău-
tare de omizi. Manifesta un interes profesional pen-
tru omizi, explică el cînd mi-am exprimat uimirea.
Parte din sindromul „tăcere-durere". Omizile repre-
zentau în viaţa adevărată apropierea maximă de
Edgar Allan Poe.
— De Edgar Allan Poe?
  — „Căci jocul este tragedia «Om», iar eroul  ei,
viermele biruitor''1, începu el să declame. In mai şi
iunie natura mişuna de Viermi Biruitori.
  — Astăzi, am reflectat, n-ar mai fi Poe. Cu sigu-
ranţă l-ar citi pe Spillane sau unul din comics-urile
încărcate de sadism.
încuviinţă din cap.
  —	Orice,  cît de  prost,  cu condiţia să conţină şi
moarte.  Moartea,  repetă  el,  de preferinţă  violentă,
de preferinţă  sub  forma îndrăznelii  şi  corupţiei,  e
una din poftele copilăriei.
  Aproape tot atît de mare ca şi pofta de păpuşi
sau bomboane sau jocul cu organele genitale. Copiii
   1 Edgar   Allan   Poe, Viermele   biruitor.  în   româneşte   de
Dan Botta.
25

au nevoie de moarte pentru a obţine un fel nou de
fior, dezgustător de delicios. Ba nu, nu-i aşa. Ei au
nevoie de ea, aşa cum au nevoie de celelalte lucruri,
pentru a da o formă specifică fiorilor pe care îi au
deja. Iţi aduci aminte cît de acute îţi erau senzaţiile,
cît de intens simţeai totul, cînd erai copil. Extazul
pentru zmeură şi frişca, oroarea de peşte, iadul pro-
vocat de uleiul de ricin. Dar tortura de a te ridica
în picioare şi a recita în faţa întregii clase! Bucuria
indescriptibilă în a şedea lîngă vizitiu, avînd în nări
miros de cal şi de ham asudat, pe drumul alburiu
ce se întinde spre infinit, pe cînd culturile de cereale
şi legume se întorc odată cu mersul şaretei, des-
chizîndu-se şi închizîndu-se asemenea unor evantaie
enorme. Cînd eşti copil, mintea-ţi este un fel de
soluţie saturată de sentiment, o emulsie a tuturor
fiorilor — dar în stare latentă, într-o stare de nede-
terminare. Uneori circumstanţele exterioare sînt
acelea care acţionează ca agent cristalizator, alteori
e propria ta imaginaţie. Vrei un anumit fel de fior,
şi în mod deliberat acţionezi asupra ta însuţi pînă ce
îl obţii — un cristal roz luminos de plăcere, de
pildă, un bulgăre verde sau vînăt de teamă; căci
teama este, cu siguranţă, un fior ca oricare altul, ea
fiind o formă hidoasă de haz. La doisprezece ani
îmi plăcea să mă speriu cu fantezii despre moarte
sau despre iadul din predicile ţinute de bietul tata
în Săptămîna Patimilor. Şi cu cît mai mult decît mine
reuşea Ruth să se sperie! Mai speriată la o extremă
şi mai încîntător de fericită la cealaltă. Şi aş spune
că acest lucru e valabil la cele mai multe fete. So-
luţia lor de fiori e mult mai concentrată decît a
noastră; ele pot născoci mai multe feluri de cristale,
mai mari şi mai bune, în mai scurtă vreme. N-are
26

rost să spun că nu ştiam nimic despre fete în acea
vreme. Dar Ruth avea o educaţie liberală — poate
ceva chiar prea liberală, precum se dovedi mai tîr-
ziu; dar vom ajunge şi acolo la timpul potrivit,
între timp, începuse să mă înveţe tot ceea ce se
cuvine să ştie un tînăr despre fete. A fost o pregă-
tire bună pentru cariera mea de tată a trei fiice.
Rivers sorbi puţin whisky cu apă şi, pentru un
scurt răstimp, îşi fuma în tăcere pipa. — Un week-
end s-a dovedit a fi deosebit de educativ, spuse el
în cele din urmă, zîmbind la amintirea celor petre-
cute. Era întîia primăvară ce o petreceam cu familia
Maartens. Stăteam în mica lor oasă de ţară, la zece
mile vest de St. Louis. Sîmbătă noaptea, după cină,
Ruth şi cu mine am ieşit să privim stelele. In dosul
casei se afla o colină. Am urcat-o şi iată de jur
împrejur, de la un orizont la altul, întinzîndu-se
cerul. O sută optzeci de grade de mister înspăimîn-
tător şi inexplicabil. Era un loc potrivit să stai jos
fără a scoate o vorbă. Dar pe atunci mă simţeam
încă dator să-i luminez pe oameni. Aşa că, în loc
s-o las în pace să contemple planeta Jupiter şi
Calea Lactee, am scos la iveală fapte şi cifre vechi
şi serbede — distanţa în kilometri pînă la cea mai
apropiată stea, diametrul galaxiei, ultimele desco-
periri de la Mount Wilson privitoare la nebuloasele
spiralate. Ruth asculta, dar nu se lumina, în schimb
intră într-o panică metafizică. Asemenea spaţii,
asemenea durate, atîtea lumi improbabile! Şi iată-ne
faţă în faţă cu infinitul şi eternitatea, bătîndu-ne
capul cu ştiinţa, gospodăritul şi punctualitatea, cu
culoarea panglicuţelor şi notele săptămînale la alge-
bră şi latină! Apoi în păduricea de dincolo de colină
ţipă o cucuvea şi dintr-o dată panica metafizică se
27

preschimbă în ceva fizic — fizic, dar ocult în acelaşi
timp; căci golul acesta în stomac se datora super-
stiţiei după care cucuvăile ar fi păsări vrăjitoare,
aducătoare de ghinion, prevestitoare de moarte. Bine-
înţeles, ştia că totul era nonsens; dar cît de fascinant
era să te gîndeşti şi să acţionezi ca şi cînd ar fi fost
adevărat! Am încercat s-o iau în rîs; dar Ruth dorea
să simtă spaima şi era gata să raţioneze pentru a-şi
justifica temerile.
  — Bunica unei colege de clasă a murit anul trecut,
îmi spuse ea. Şi în noaptea aceea le venise o cucuvea
în grădină. In plin centrul oraşului St. Louis, unde
n-au existat niciodată cucuvăi. Şi ca o confirmare a
celor spuse, din depărtări se auzi un ţipăt. Copila fu
cuprinsă de un tremur şi mă luă de mînă. Am început
să coborîm colina în direcţia pădurii. — Aş muri
dacă aş fi singură, spuse ea. Şi adăugă după un mo-
ment: ai citit vreodată Prăbuşirea casei Usher? Era
evident că voia să-mi spună povestirea, deci am răs-
puns că nu, nu o citisem. începu. — E vorba de un
frate şi o soră pe nume Usher, care trăiesc într-un
castel avînd în faţă un eleşteu negru şi pustiu, iar
zidurile pline de mucegai, şi pe frate îl cheamă
Roderick şi are o imaginaţie atît de febrilă, încît
poate compune poezii fără a sta pe gînduri, şi e
brunet şi chipeş şi are ochi mari, întunecoşi, şi un
nas fin ebraic, exact ca şi sora lui, pe nume doamna
Madeline, şi amîndoi suferă de o boală nervoasă mis-
terioasă, iar în ce-o priveşte, ea e victima unor crize
cataleptice ... Şi astfel naraţiunea înainta — o frîntu-
ră din povestea lui Poe şi apoi o gargară în limbaj
gimnazial din anii '20 — în timp ce coboram sub
lumina stelelor panta acoperită de iarbă. Am ajuns
pe  drum  şi  ne  îndreptam  spre  zidul  întunecat  al
28

pădurii. Intre timp biata doamnă Madeline murise
si tînărul domn Usher rătăcea încoace şi încolo prin-
tre tapiserii şi mucegai într-o stare de nebunie inci-
pientă. Şi nu-i de mirare! „Nu ţi-am spus oare că
simţurile mele sînt foarte ascuţite?" — declamă Ruth
înfiorată. „— îţi spun acum c-am auzit cele dintîi
mişcări; slabele ei mişcări în golul sicriului. Le-am
auzit — sînt multe, multe zile de atunci" . . -l
  în jurul nostru întunericul se îndesise şi deodată
copacii s-au aplecat asupra noastră mistuindu-ne
îix noaptea de două ori mai întunecoasă a pădurii.
Deasupra capului, prin acoperişul de frunze, mai răz-
bătea din cînd în cînd licărul crenelat al unei în-
tunecimi mai pale, mai albastre, iar din ambii pereţi
ai tunelului se deschideau ici şi colo goluri misteri-
oase de crepon sumbru în culoarea cenuşii şi a ar-
gintului înnegrit. Şi ce miasmă de putregai! Ce
răceală umedă ni se lăsă pe obraji! Parcă întreaga
fantezie a lui Poe s-ar fi preschimbat într-o realita-
te sepulcrală.
  Părea că păşisem în cavoul familiei Usher. — Şi
apoi deodată, spuse Ruth, deodată se auzi un zăngă-
nit metalic, la fel ca atunci cînd scapi o tingire pe o
pardoseală de piatră, dar oarecum înăbuşit, ca şi
cum ar fi venit de la o mare adîncime, căci vezi
dumneata, sub casă exista o pivniţă uriaşă unde era
îngropată întreaga familie. Şi după o clipă iată acolo,
la uşă — figura impunătoare, înfăşurată în linţoliu
a doamnei Madeline de Usher. Straiele-i albe erau
mînjite cu sînge, căci se luptase o săptămînă întrea-
gă să iasă din sicriu, fiindcă bineînţeles fusese înmor-
mîntată de vie. Cu multă lume se întîmplă la fel,
  ! Edgar Allen Poe, Prăbuşirea casei Usher. în româneşte
de Ion Vinea.
29

ţinu Ruth să explice. De aceea e recomandabil să
treci în testament — „nu mă îngropaţi pînă ce nu
mi-aţi atins tălpile picioarelor cu un fier înroşit.
Dacă nu mă trezesc, OK, daţi-i drumul cu înmor-
mîntarea". Cu doamna Madeline n-au făcut aşa; ea
nu era decît într-o stare cataleptică şi apoi s-a tre-
zit în sicriu. Cît despre Roderick, el o auzise în
toate zilele acelea, dar, dintr-un motiv sau altul, n-a
pomenit nimic despre asta. Şi cum era acolo, înfă-
şurată toată în alb, pătată cu sînge, legănîndu-se
încoace şi încolo pe prag, şi apoi, scoţînd cel mai
înfricoşător ţipăt, căzu peste el; la rîndu-i, ţipă şi el
şi.. .
  Insă chiar în acel moment izbucni zarvă în sub-
arboretul invizibil. O enormă arătare neagră se des-
prinse din întuneric îndreptîndu-se spre drum chiar
în faţa noastră. Ţipătul lui Ruth a fost cît cel al
doamnei Madeline şi al lui Roderick luate împreună.
Mă înhaţă de mînă şi-şi ascunse faţa după braţul
meu. Arătarea sforăi. Ruth ţipă iar. Urmă alt sforăit
şi apoi tropăitul unor copite ce se îndepărtau.
 — Nu-i decît un cal rătăcit, i-am spus. Dar picioarele
n-o mai ţineau şi dacă n-aş fi prins-o lăsînd-o înce-
tişor pe iarbă, ar fi căzut. Se aşternu o tăcere ne-
sfîrşită.
  — Cînd te-ai săturat de şezut în ţărînă, i-am spus
ironic, ne-am putea vedea de drum.
  — Ce-ai fi făcut dacă ar fi fost o stafie? mă în-
trebă ea într-un tîrziu.
  — Aş fi luat-o la goană şi m-aş fi întors cînd to-
tul ar fi fost terminat.
  — Ce vrei să spui cu „totul ar fi fost terminat",
mă întrebă ea.
30

  — Păi ştii ce se întîmplă cu oamenii care dau de
stafii, i-am răspuns. Fie că mor pe loc de frică, fie că
li se albeşte părul şi înnebunesc. Dar în loc să rîdă,
cum intenţionasem s-o fac, Ruth îmi spuse că eram
o bestie, şi izbucni în plîns. Cheagul întunecat pe
care calul, Poe şi propria sa fantezie îl cristalizaseră
din soluţia ei de sentimente era mult prea preţios
pentru a se putea despărţi uşor de el. Ştii acadelele
acelea enorme pe care copii le ling cit ziua e de mare?
Ei bine, la fel era şi cu teama ei — ceva din care
să sugă toată ziua; şi voia să profite cît mai mult
de ea, sugînd totul pînă la capătul delicios de amar
îmi trebui aproape o jumătate de oră s-o pun iar pe
picioare şi s-o fac să-şi revină. Am ajuns acasă după
ora la care se culca de obicei, şi Ruth se duse direct
în camera ei. Mi-era teamă că va avea coşmaruri
Nici vorbă. A dormit buştean, iar dimineaţa a co-
borît să ia micul dejun, veselă ca o ciocîrlie. însă o
ciocîrlie care-l citise pe Poe, o ciocîrlie pe care o in-
teresau viermii.
  După dejun am ieşit la vînătoare de omizi şi am
făcut o descoperire formidabilă — o larvă uriaşă de
molie avînd desene verzi şi albe şi un corn la ca-
pătul posterior. Ruth o înţepă cu un pai şi biata
de ea se îndoi într-o parte şi alta, într-un paroxism
de furie şi teamă neputincioasă.
  — Se zvîrcoleşte, se zvîrcoleşte, începu ea să cîn-
te în culmea bucuriei; „Se zbate, se zbate-n frigul
morţii, cad mintii rină pe rînd, şi îngerii plîng vă-
zîndu-i colţii de sînge sîngerînd."1
  1 Edgar Allan Poe,  Viermele  biruitor. In româneşte  de
Dan Botta.
31

  Dar de astă dată cristalul de teamă nu întrecea
în mărime diametrul unui inel de logodnă în va-
loare de douăzeci de dolari. Gîndul morţii şi corup-
ţiei pe care îl savurase în noaptea precedentă, de
dragul amărăciunii sale intrinsece, nu mai era acum
decît un condiment, o mirodenie menită să mă-
rească gustul de viaţă şi  să-l facă mai îmbătător.
  — Colţi sîngerînd, repetă ea, dînd viermelui ver-
de un alt bobîrnac. Colţi sîngerînd... şi apoi, în-
tr-o revărsare de bună dispoziţie, începu să cînte
cît o ţinea gura, „Dacă tu ai fi singura fată din
lume".
  In treacăt fie spus, adăugă Rivers, cît de grăi-
tor e faptul că acel cîntec penibil răsare pe ne-
gîndite ca produs auxiliar al fiecărui masacru în
masă! A fost inventat în timpul primului război
mondial, reînviat în al doilea, şi încă mai era fre-
donat sporadic în timpul măcelului din Coreea. Ul-
timul cuvînt în sentimentalism însoţeşte ultimele
cuvinte în machiavellica politică a forţei şi violen-
ţei fără discriminare. Trebuie să fii recunoscător
că aşa ceva se întîmplă? Sau e ceva menit să-ţi a-
dîncească disperarea legată de rasa umană? Zău,
nu ştiu -— dar tu?
  Am clătinat din cap. — Şi cum îţi spuneam, re-
luă el, a început să cînte „Dacă tu ai fi singura
fată din lume", schimbă al doilea vers în „şi eu
aş fi colţi sîngerînd", apoi lăsă totul baltă şi se
aruncă asupra lui Grampus, prepelicarul ei, dar
acesta îi scăpă şi o luă la goană cît îl ţineau picioa-
rele, prin păşune, cu Ruth pe urmele sale. I-am
urmat la pas şi, cînd în sfîrşit am ajuns-o din ur-
mă, era aşezată pe un dîmb, în timp ce Grampus
gîfîia la picioarele ei. Stătea cu faţa în bătaia vîn-
32

tului ca o Victorie din Samotrace1 în miniatură, cu
părul descoperindu-i faţa mică îmbujorată, cu fus-
ta-i scurtă adunată la spate şi fluturînd ca un steag,
cu bluza de bumbac lipită de curentul de aer pe
trupul ei subţire, aproape tot atît de plat şi de
băieţesc ca al lui Timmy. Ţinea ochii închişi, iar
buzele i se mişcau într-o rapsodie sau invocare nea-
uzită. Clinele îşi întoarse capul în timp ce mă apro-
piam şi bîţîi din coada lui ciuntită; dar Ruth era
prea epuizată pentru a mă auzi. Ar fi fost un sacri-
legiu s-o conturb, aşa că m-am oprit la cîţiva yarzi
depărtare şi m-am aşezat în linişte pe iarbă. Pe cînd
o priveam, un zîmbet de beatitudine îi întredes-
chise buzele şi toată faţa îi strălucea parcă de o
lumină interioară. Deodată expresia i se schimbă;
scoase un ţipăt uşor, deschise ochii şi se uită în
jur înmărmurită de frică.
  —	John! mi se adresă ea mulţumită că mă vede,
apoi alergă şi se lăsă în genunchi lîngă mine. Sînt
aşa de bucuroasă că eşti aici. Şi e şi bătrînul Gram-
pus ... Era gata să cred . . . Tăcu şi-şi pipăi cu ară-
tătorul drept vîrful nasului, buzele şi bărbia. Arăt
la fel? mă întrebă ea.
—	La fel,  am  asigurat-o  eu,  chiar  prea  la  fel.
Se porni  pe rîs,  nu  atît din  amuzament cît din
uşurare.
— Eram aproape dusă, mărturisi ea.
— Dusă, unde? am întrebat-o.
  —	Nu ştiu, spus ea clătinînd din cap. E din pri-
cina vîntului care sufla, luîndu-mi totul din minte —
pe dumneata, pe Grampus şi pe toţi ceilalţi de a-
  1 Celebră statuie (astăzi la Louvre) a zeiţei Nike (Victoria,
in mitologia romană), zeiţa victoriei, ridicată în insula gre-
cească Samotrace din Marea Egee.
33
o — Geniul şi zeiţa

casă, de la şcoală, toate cîte le ştiu sau de care
mi-a păsat vreodată. Totul era dus de vînt şi nu
mai rămăsese nimic în afară de vînt şi de sen-
timentul că trăiesc, două bucurii care se contopeau
şi se duceau şi ele. Dacă m-aş fi lăsat, nu m-aş mai
fi oprit. Aş fi trecut munţii şi, străbătînd oceanul,
aş fi pătruns poate într-una din văgăunile acelea
negre dintre stelele ce le priveam noaptea trecută.
Se înfiora. Crezi că aş fi murit? mă întrebă ea. Sau
poate aş fi trecut într-o stare cataleptică făcîndu-i
pe toţi să creadă că sînt moartă şi apoi m-aş fi
trezit în sicriu.
  Revenise iarăşi la Edgar Allen Poe. In ziua ur-
mătoare îmi arătă o probă lamentabilă de poezie
neizbutită, în care teroarea nopţii şi extazul dimi-
neţii fuseseră reduse la familiarele tăceri şi dureri
din rimele ei. Ce prăpastie există între impresie şi
expresie. Asta-i ironia sorţii — să ai trăiri shakes-
peareane şi (exceptînd şansa de una la un bilion
cînd întîmplarea te face Shakespeare) să vorbeşti
despre ele ca vînzătorii de automobile, adolescenţii
sau profesorii de colegiu. Practicăm alchimia pe dos
•— atingem aurul şi-l prefacem în plumb; atingem
liricul pur al experienţei şi-l prefacem în echiva-
lente verbale de măruntaie şi lături.
  — Nu eşti cumva excesiv de optimist în evalu-
area  experienţei?   l-am  întrebat.   Poţi  spune   că-i
întotdeauna atît de aurie şi poetică?
  — De aur în mod intrinsec, insistă Rivers. Poe-
tică prin însăşi natura ei  esenţială.  Dar,  bineînţe-
les, dacă eşti destul de mult scufundat în mărun-
taiele şi lăturile ce-ţi sînt servite de putregaiurile
opiniei publice, automat vei tinde să-ţi poluezi im-
presiile pînă la sursă; vei re-crea lumea   în imagi-
34

nea propriilor tale noţiuni — şi desigur că propriile
tale noţiuni sînt noţiunile tuturor celorlalţi. Ast-
fel lumea în care trăieşti va consta din cei mai
mici numitori comuni ai culturii locale. Dar poezia
adevărată există întotdeauna — întotdeauna, insis-
tă el.
— Chiar şi pentru vîrstnici?
  — Da. Chiar şi pentru ei. Bineînţeles, cu condi-
ţia să-şi  redobîndească  inocenţa  pierdută.
— Şi pot să te întreb dacă reuşeşti vreodată?
  — Crede-mă  sau  nu,   uneori   reuşesc,   răspunse
Rivers. Sau poate ar fi mai drept să spun că mi se
întîmplă uneori. Mi s-a întîmplat ieri bunăoară, în
timp ce mă jucam cu nepotul meu. De la o clipă
la alta — plumbul s-a transformat în aur, solem-
nele lături profesorale — în poezie, acea poezie care
a fost tot timpul, clipă de clipă, viaţa mea la fami-
lia Maartens.
— Incluzînd clipele din laborator?
  — Acelea  se  numărau  printre  cele  mai  izbutite
clipe, răspunse el.  Clipe de lucrări teoretice,  clipe
petrecute în jonglerii  cu tot  felul  de  experimente
ingenioase,   clipe  de   discuţii   şi   dispute.   Totul   nu
era decît pură poezie idilică, luată parcă din Teo-
crit1  şi Virgiliu.  Patru  tineri cu  doctorat  în rolul
ajutoarelor   ciobanului,   avîndu-l   pe   Henry   drept
patriarh, învăţîndu-i pe tineri trucurile meşteşugu-
lui său, împrăştiind perle de înţelepciune, spunînd
poveşti interminabile despre noul panteon al fizicii
teoretice. Atingea corzile lirei şi vorbea, trecînd de
la una la alta, despre metamorfozarea   Masei legate
  1 Teocrit (sec. III î.e.n.), poet grec, originar din Sicilia. A
făcut parte din pleiada poeţilor alexandrini.
35

de pâmînt în Energie cerească. Cînta iubirile dez-
nădăjduite ale Electronului pentru Nucleu. Vorbea
piţigăiat despre cuante făcînd vagi aluzii la misterele
Nedeterminării. Era idilic. Adu-ţi aminte că era
pe vremea cînd, fizician fiind, nu aveai sentimentul
culpabilităţii; pe vremea cînd încă era posibil să
lucrezi pentru o glorie supremă. Acum nu-ţi mai
e lăsată nici mîngîierea autodecepţiei. Eşti plătit de
Marină şi urmărit de F.B.I. Nu-ţi îngăduie nici mă-
car o clipă să uiţi la ce serveşti. Ad major era Dei
gloriam? Nu fi idiot! Ad major era hoviinis degrada-
tionem1 — pentru asta lucrezi. Dar în 1921 maşi-
nile infernale erau încă de domeniul viitorului. In
1921 eram doar o mînă de inocenţi teocritieni, bu-
curîndu-ne de cea mai plăcută formă a unei dis-
tracţii ştiinţifice pure. Şi cînd se termina distrac-
ţia în laborator, îl duceam pe Henry acasă cu Max-
well-ul şi urmau alt fel de distracţii. Uneori erau
dificultăţile lui Timmy cu regula de trei simple.
Alteori era Ruth care pur şi simplu nu vedea de
ce pătratul ipotenuzei trebuie să fie întotdeauna
egal cu suma pătratelor catetelor. In cazul acesta,
da; era gata să recunoască. Dar de ce de fiecare
dată? Erau chestiuni care-l priveau pe tatăl lor.
Dar Henry trăise atît de mult în lumea matematici-
lor superioare, că uitase să facă o adunare; şi dacă
îl interesa Euclid, era numai pentru că exemplul
clasic de raţionament bazat pe un cerc vicios era
legat de acesta. După cîteva minute de discuţie din
cale afară de confuză, marele om se plictisea şi se
făcea încetişor nevăzut, lăsîndu-mă pe mine să re-

  4 Spre mai  marea glorie  a lui  Dumnezeu? .
marea degradare a omului (lat.).

36

zolv problema lui Timmy prin vreo metodă ceva
mai simplă decît analiza vectorială, să-i potolesc
lui Ruth îndoielile prin argumente ceva mai puţin
subversive în credinţa deplină decît cele ale lui
Hilbert şi Poincare1. Iar apoi, la cină, urma distrac-
ţia zgomotoasă a copiilor istorisind mamei lor cele
petrecute la şcoală în ziua aceea; distracţia izbuc-
nirilor bruşte ale lui Katy în monologuri despre te-
oria relativităţii generale ajungînd la întrebarea a-
cuzatoare în legătură cu pantalonii de flanel pe care
Henry ar fi trebuit să-i dea la curăţătorie; amu-
zamentul cu iz de Plantaţie Veche, provocat de
comentariile făcute de Beulah pe marginea discu-
ţiei, sau distracţia epică a relatărilor ei, care de
care mai tare, despre felul în care erau tăiaţi pe
vremuri porcii la fermă. Iar mai tîrziu, după ce
copiii erau culcaţi şi Henry se închidea în biroul
său, urma distracţia distracţiilor ?— serile mele îm-
preună cu Katy.
Rivers se lăsă pe spate în fotoliu şi închise ochii.
  ?— Memoria vizuală nu este punctul meu tare,
spuse el după o scurtă tăcere. Dar sînt absolut si-
gur că tapetul de perete era de un roz prăfuit. Şi
abajurul era cu certitudine roşu. Trebuie să fi fost
roşu deoarece Katy avea întotdeauna faţa îmbu-
jorată foc, aşa cum sta acolo cîrpindu-ne ciorapii
sau cosind nasturii copiilor. O roşeaţă pe faţă, ni-
ciodată pe mîini, căci acestea se mişcau în lumina
nestăvilită de abajur. Ce mîini puternice! adăugă el
zîmbind pentru sine. Ce mîini spornice!  Nu adao-
    David Hilbert (1862—1943), matematician german, fonda-
torul şcolii de matematică de la Gottingen.
Jules Henri Poincare (1854—1912),   matematician   şi   fizician
francez.
37

suri spirituale de Binecuvîntată Cuconiţă! Martor
mi-e Dumnezeu că erau mîini bune la mînuit şu-
rubelniţa; mîini bune la masaj sau, dacă era nece-
sar, să administreze copiilor a bătaie la fund; mîini
care puteau repara lucrurile stricate-; mîini pricepute
la prăjituri şi care nu se codeau să arunce lături.
Iar tot restul se potrivea cu mîinile. Avea corp
de matroană tînără şi puternică. O matroană cu faţa
sănătoasă a unei tinere fete de ţară. Demeter,1 pro-
babil. Nu, Demeter era prea tristă. Şi nu era nici
Afrodită2; feminitatea ei n-avea nimic obsedant sau
fatal, nimic conştient provocator. Dacă era vorba
de vreo zeiţă, trebuie să fi fost Hera0. Hera în roî
de lăptăreasă — dar o lăptăreasă înţeleaptă, o lăp-
tăreasă care trecuse prin colegiu. Rivers deschise
ochii şi-şi reaşeză pipa între dinţi. Zîmbea încă. —•
Îmi amintesc cîte ceva din ce-mi spunea despre căr-
ţile pe care obişnuia să le citească cu glas tare sea-
ra. In legătură cu H. G. Wells, de exemplu. îmi a-
mintea de orezăriile din California natală. Acri după
acri de apă strălucitoare, dar niciodată mai adîncă
de cîţiva centimetri. Iar despre domnii şi doamnele
din romanele lui Henry James — se întreba dacă
pot ajunge pînă acolo încît să facă baie? Dar D. H.
Lawrence! Cît îi mai plăceau primele sale cărţi!
Toţi savanţii ar trebui obligaţi să urmeze un curs
postuniversitar — D. H. Lawrence, îi spuse ea rec-
  1	Demeter (în mitologia greacă),   zeiţa forţelor vegetative
ale naturii. Fiica ei, Persefone, a devenit   soţia lui   Hades
(zeul infernului), fapt ce explică tristeţea de care pomeneşte
autorul.
2	Afrodita (la greci), zeiţa frumuseţii şi a iubirii.
   3	Hera, sora mai mare şi soţia lui Zeus, zeiţa protectoare
a  căsniciei, a soţiilor şi  mamelor, personificarea  fidelităţii
conjugale.	•    '
38

torului colegiului cîhd acesta veni odată la cină.
Era un chimist cit se poate de distins; dacă a fost
post hoc sau propter hoc1, nu ştiu; dar soţia lui
arăta de parcă ar fi înghiţit numai oţet. Remarce
lui Katy n-a fost deloc binevenită.  Rivers chicoti
.	 Uneori, continuă el. nu citeam, stăteam doar dfc
vorbă. Katy îmi povestea despre copilăria ei din
San Francisco. Despre balurile şi seratele la care
participase mai tîrziu. Despre cei trei tineri îndră-
gostiţi de ea — unul mai bogat, şi pe cît posibil,
mai prost decît celălalt. La nouăsprezece ani se lo-
godise cu cel mai bogat şi mai nătîng. Trusoul era
cumpărat, darurile de nuntă începuseră să soseas-
că. Şi atunci apăru la Berkeley, invitat pentru pre-
legeri, Henry Maartens. li auzi vorbind despre fi-
lozofia ştiinţei, iar după prelegere merse la serata
organizată în cinstea lui. Făcură cunoştinţă. Avea
un nas de vultur, ochi palizi de pisică siameză,
arăta ca portrelele lui Pascal2, iar cînd rîdea, zgo-
motul semăna cu cel al unei tone de cocs prăvă-
lindu-se pe tobogan. Cît despre cele văzute de el,
trebuie că întreceau orice descriere. Am cunoscut-o
pe Katy la treizeci şi sase de ani, cînd era Hera.
La nouăsprezece ani trebuie să fi fost Hebe3 şi cele
trei graţii împreună cu toate nimfele Dianei4,
contopite într-o singură femeie. Iar Henry, ţine min-
te, tocmai divorţase de prima soţie. Biata femeie!
Nu era pur şi simplu în stare să joace rolurile ce-i
  1 Post hoc ergo propter hoc = ca urmare a acesteia, deci
din cauza aceasta.
    2 BOaise Pascal (1623—1662), om de ştiinţă şi filozof fran-
cez.
^ Hebe (în mitologia greacă), zeiţa tinereţii.
   Diana (în mitologia romană), zeiţa lunii, a pădurilor, a
animalelor şi a femeilor însărcinate.
39

fură atribuite — metresa unui amant neobosit, ad-
ministratoarea unui aiurit, secretara unui om de
geniu, şi pîntece, placentă, şi sistem circulator pen-
tru echivalentul fizic al unui foetus. După două
avorturi şi o criză nervoasă îşi făcuse bagajele şi
plecase acasă la mama.
  Henry era pus pe liber în toate privinţele —
foetus, geniu, aiurit sau amant înfometat — şi că-
uta o femeie capabilă să satisfacă cerinţele unei
relaţii simbiotice, în care ea trebuia să dea totul,
iar el să ia nesăţios şi infantil totul. Căutarea dura
de aproape un an. Henry era cuprins de disperare.
Şi acum, dintr-o dată, providenţa i-o scotea în cale
pe Katy. A fost dragoste la prima vedere. O duse
într-un colţ şi, ignorîndu-i pe toţi cei prezenţi, în-
cepu să-i vorbească. Evident, nici prin gînd nu i-a
trecut că fata putea avea interese sau probleme de
ordin personal, că ar fi fost eventual bine să discute
afară. Se avîntă spre ea, cu ceea ce pentru moment
întîmplarea făcea să-i treacă prin minte. De astă
dată erau recentele descoperiri în logică. Bineînţe-
les, Katy nu înţelegea o iotă; dar era atît de evident
că e un geniu, totul era atît de negrăit de minunat,
încît, acolo şi atunci, înainte de sfîrşitul serii, şi-a
convins mama să-l invite la cină. Veni, şi cînd
isprăvi cu ceea ce avea de spus, în timp ce doamna
Hanbury şi ceilalţi invitaţi jucau bridge, se lansă
în semiotică. Trei zile după aceea Societatea Audu-
bon1 organiză un picnic şi reuşiră amîndoi să se
separe de rest într-o vîlcea. Şi în fine, seara, cînd
au mers să asculte Traviata, Ram-tam-tam-Tam-ti-
  1 Societate pentru păstrarea şi studierea faunei şi florei
americane. Numele ei e legat de John James Audubon
(1785—1851), ornitolog american.
40

tam, Rivers fredona tema preludiului la actul al trei-
lea, întotdeauna a fost irezistibil. Pe cînd mergeau
acasă în trăsură, o sărută. Un sărut dat cu pasiune
înfocată şi în acelaşi timp cu un tact şi o pricepere
în faţa cărora semiotica şi zăpăceala o lăsară cu
totul nepregătită. După aceea, era cît se poate de
limpede că logodna ei cu bietul Randolph fusese
o greşeală. Dar ce mai zarvă şi tărăboi cînd îşi a-
nunţă intenţia de a deveni Doamna Henry Maar-
tens. Un profesor pe jumătate smintit, neavînd ni-
mic altceva în afara salariului, divorţat de prima
soţie şi destul de bătrîn, la o adică, pentru a-i fi
tată. Dar singurul lucru care conta era faptul că
Henry aparţinea unei alte specii; şi aceea, nu a lui
Randolph — Homo sapiens iar nu Homo moronicus1
— era specia pe care o interesa acum. La trei săp-
tămîni după cutremur se căsătoriră.
  li regretase vreodată pe milionar? Să-l regrete pe
Randolph? Răspunsul la această întrebare neînchi-
puit de ridicolă fu un hohot de rîs. Dar caii lui,
adăugă ea în timp ce-şi ştergea lacrimile, cu ei era
altă poveste. Avea cai arăbeşti, vitele din crescă-
toria sa erau de rasă pură Hereford, iar în spatele
casei de la crescătorie se întindea un eleşteu cu
cele mai frumoase raţe şi gîşte pe care ţi le puteai
imagina. Cel mai rău lucru în a fi soţia unui pro-
fesor sărac dintr-un oraş mare era imposibilitatea
de a te retrage din compania oamenilor. Existau,
desigur, mulţi oameni buni şi inteligenţi. Dar su-
fletul nu poate trăi numai prin oameni; el are ne-
voie de cai, de porci şi orătănii de apă. Randolph
i-ar fi putut procura toate animalele pe care i le-ar
Om înţelept iar nu Om cretin (lat.).
41

,**??

fi dorit inima — dar preţul era: el. A sacrificat ani-
malele şi a ales geniul — geniul cu toate cusuru-
rile sale. Şi pe drept cuvînt (recunoştea asta rî-
zînd, vorbind cu detaşare plină de umor), pe drept
cuvînt existau cusururi. In felul său, deşi din cu
totul alte motive, Henry putea fi tot atît de hăbăuc
ca şi Randolph. Era idiot în privinţa relaţiilor din-
tre oameni şi un măgar în toate chestiunile practice
ale vieţii.
  Dar ce măgar neplictisitor, ce idiot plin de stră-
lucire! Henry putea fi cu totul insuportabil; dar
merita întotdeauna să fie astfel. întotdeauna! Şi
poate, ţinu ea să-mi facă un compliment, poate a-
tunci cînd mă voi căsători, soţia mea va gîndi la
fel despre mine. Insuportabil, dar merită.
  — Ai  spus,  cred,  că  nu  era  o  cochetă,  am  re-
marcat eu.
  — într-adevăr,   îmi   spuse.   Crezi  că-şi   ascundea
cîrligul în momeala flatării. Deloc. Spunea doar lu-
crurilor pe nume. Ce era al meu, era al meu; dar
eram şi  insuportabil. Douăzeci  de ani  de  educaţie
formală şi toată viaţa alături de mama produseseră
un adevărat monstru. Şi începu să enumere pe de-
getele întinse ale mîinii stingi componentele mon-
strului. — Eram un bădăran şcolat; eram un atlet
care nu zicea nici pîs unei fete; eram un fariseu cu
simţul inferiorităţii, un formalist invidiind în taină
pe cei pe care altminteri îi dezaproba. Şi totuşi, în
ciuda tuturor lucrurilor  ăstora,  merita  să  ai  de  a
face cu mine. Eram din cale  afară de bine inten-
ţionat.
  — Şi în cazul acesta, îmi închipui că ai depăşit
limita bunelor intenţii. Te-ai îndrăgostit de ea? l-am
întrebat.
42

Urmă o pauză scurtă după care Rivers încuviinţă
din cap.
— Neînchipuit de mult, spuse el.
— Dar nu puteai spune nici pis unei fete.
	. Ea nu era o fată, răspunse  el. Era soţia lui
Henry. Nici vorbă de pîsuri. Dealtfel, eram un Ma-
artens onorific, deci ea mi-era mamă onorifică. Nu
era o problemă de moralitate. Niciodată n-am dorit
să-i zic „pîs". O iubeam metafizic, aproape religios
.	. la fel cum o iubea Dante pe Beatrice, sau cum
o iubea Petrarca pe Laura. Exista totuşi o uşoară
deosebire. In cazul meu întîmplarea făcea să fiu
sincer. îmi trăiam cu adevărat idealismul. Nici vor-
bă de micile odrasle nelegitime ale lui Petrarca, de
doamne Alighieri, sau de tîrfele la care Dante găsea
necesar să recurgă. Aveam pasiune, dar şi castitate;
şi ambele în stare incandescentă. Pasiune şi cas-
titate, repetă el şi clatină din cap. La şaizeci de
ani uiţi înţelesul acestor cuvinte. Astăzi ştiu doar
înţelesul cuvîntului care le-a înlocuit — indife-
renţa. „Io son Beatrice" declamă el. „Şi-S zgură toa-
te cîte nu-s Elena".1. Ei şi? Bătrîneţea are alte lu-
cruri la care să cugete. Rivers tăcu; şi dintr-o dată,
ca pentru a ilustra cele spuse, rămaseră doar tic-
tac-urile ceasornicului de pe policioara căminului
şi şoaptele flăcărilor printre buşteni. — Cum poate
cineva crede cu seriozitate în propria-i identitate?
continuă el. în logică A este egal cu A. Dar în rea-
litate, nu. Eu — de acum sînt o mîncare de peşte;
eu — de atunci, alta. Mă uit la John Rivers care
nutrea astfel  de  sentimente  pentru Katy.  E  ca  o
  1 Cristopher Marlowe, Tragica istorie a doctorului Faust,
V  l. în româneşte de Leon Leviţchi.
43

piesă de păpuşi, ca Romeo şi Julieta privită cu bi-
noclul întors. Şi nici măcar atît; e ca şi cum te-ai
uita cu binoclul întors la fantomele lui Romeo şi
Julieta. Iar Romeo se numea odată John Rivers, era
îndrăgostit, şi avea cel puţin de zece ori mai multă
viaţă şi energie decît în mod obişnuit. Cît despre
lumea în care trăia — cît do transfigurată era! îmi
amintesc cum privea peisajele; culorile erau incom-
parabil mai vii, iar modelările lucrurilor în spaţiu,
incredibil de frumoase. îmi amintesc cum se uita în
juru-i pe stradă, iar St. Louis, crede-mă sau nu, era
cel mai fermecător oraş construit vreodată. Oamenii,
casele, copacii, Fordurile model T, cîinii de lîngă
felinare — toate aveau mai multă semnificaţie. Ai
putea întreba pentru ce erau semnificative. Răs-
punsul este: pentru ele însele. Acestea erau reali-
tăţi, nu simboluri. Goethe n-avea deloc dreptate
Alles Vergăngliche NU este Gleichnis1. In fiecare
clipă o trecere este pe vecie acea trecere. Semnifi-
cativ este faptul că există, şi existînd (cum atît de
clar se poate vedea cînd eşti îndrăgostit) este sino-
nim cu a Fi scris cu cel mai mare F posibil. De ce
iubeşti femeia de care eşti îndrăgostit? Deoarece
ea este. Şi aceasta-i la urma urmelor, propria defi-
niţie a lui Dumnezeu despre sine: sînt cel ce sînt.
Fata este cea care este. Ceva din acest „este" se
revarsă şi impregnează întregul univers. Obiectele
şi evenimentele încetează de a mai fi simple repre-
zentante ale unor categorii şi-şi dobîndesc unici-
tatea; încetează de a mai fi ilustraţii ale abstracţi-
unilor verbale şi devin pe deplin concrete. Apoi în-
  1 Alles Vergăngliche ist nur ein Gleichnis — „Tot ce-i
vremelnic e numai simbol." Johann Wolfgang Goethe, Faust,
partea   Ii-a,   V.   In   româneşte   de Lucian Blaga.
44

cetezi să mai fii îndrăgostit şi universul recade, cu
un aproape perceptibil scîrţîit de zeflemisire, în o-
bisnuita-i nesemnificaţie. Ar putea rămîne vreodată
transfigurat? Poate că da. Poate e o chestiune lega-
tă de iubirea pentru divinitate.  Dar aceea, adăugă-
Rivers, nu este nici aici, nici acolo. Sau mai degrabă >
este unicul lucru care e fie aici, fie acolo, oriunde;
dar dacă  am spune  asta toţi  prietenii  respectabili
s-ar rupe cte noi, ba poate am sfîrşi într-un ospi-
ciu. Aşa că hai să ne întoarcem cît    mai repede la
ceva mai puţin  primejdios.  înapoi la Katy,  înapoi
la regretata . . .
Nu-şi termină vorba.
—	Ai auzit ceva?
  De astă dată am auzit clar. Era zgomotul înăbuşit
de distanţă şi de o eroică reţinere, produs de plîn-
sul unui   copil.
  Rivers se ridică din fotoliu şi vîrîndu-şi pipa în
buzunar merse la uşă şi o   deschise.
  —	Bimbo?   chemă  el  întrebător,   şi   apoi   pentru
sine: cum dracu' s-a dat jos din pat?
  Drept răspuns se auzi un hohot de plîns mai
răsunător. Ieşi în. hol şi după o clipă se auziră
paşi grei pe scări. — Bimbo, l-am auzit spunînd,
dragul de Bimbo! Haide şi vezi dacă-l poţi prinde
pe Moş Crăciun — bine?
  Plînsul se înteţi într-un crescendo tragic. M-am
ridicat şi am urcat scările după gazdă. Rivers şedea
pe treapta cea mai de sus, cu braţele-i gigantice,
în haina de tweed, în jurul unui prichindel în pija-
ma. — E bunicul, repeta el întruna. Bunicul —
moşneagul caraghios. Nu se atinge nimeni de Bim-
bo atunci cînd e cu bunicul. Plînsul scăzu treptat.
45

Ce l-a trezit pe Bimbo? întrebă Rivers. Ce l-a fă-
cut să coboare din pătuţ?
  — Cîinele, spuse copilul, şi la amintirea visului
începu iar să plîngă. Cîinele mare.
  — Cîinii sînt nişte caraghioşi,  îl asigură Rivers.
Cîinii sînt atît de proşti, că nu ştiu nimic altceva
decît ham-ham. Dar cîte lucruri ştie să spună Bimbo:
Mami, pipi, taţi, pis-pis. Cîinii nu sînt isteţi. Ei nu
pot spune aşa ceva. Doar ham-ham-ham. Şi începu să
imite un cîine poliţist. Sau ham-ham-ham. De astă
dată latră ca un pomeranian pitic. Sau — vau-vau-
vau.  Urla grotesc şi lugubru. Şovăitor, printre su-
ghiţuri de plîns, copilul începu să rîdă. — Asta-i,
spuse Rivers. Bimbo rîde de cîinii ăia proşti. De cîte
ori vede vreunul sau aude lătratul ăla prostesc, el
rîde şi rîde. De astă dată micuţul rîse din tot sufle-
tul. Şi acum, spuse Rivers, bunicul şi cu Bimbo merg
la plimbare. Se ridică cu copilul în braţe şi o luă
pe coridor. Aici e camera bunicului, spuse el deschi-
zînd prima uşă. Mi-e teamă că nu găsim nimic inte-
resant în ea. Uşa următoare era deschisă; merse înă-
untru. Şi aici e camera mămichii şi a tăticului. Aici
e debaraua cu toate hainele mămichii. Nu-i aşa că
au miros plăcut? Adulmecă zgomotos. Copilul îl imi-
tă. „Le Shocking de Schiaparelli"   continuă Rivers.
Sau este cumva „Femme"? oricum, scopul e acelaşi;
căci sexul, sexul e cel ce pune lumea în mişcare ?—
aşa cum, îmi pare rău, dar vei afla şi tu peste cîţiva
ani, micuţule Bimbo. îşi apropie cu tandreţe faţa de
părul blond al copilului şi parcurse distanţa pînă la
oglinda de la intrarea în baie. Uite-ne!  Uite-ne pe
noi!
  Am venit şi m-am oprit în spatele lui. Şi iată-ne
acolo, în oglindă, o pereche de bătrîni, gîrbovi şi de-
46

I

primaţi, iar în braţele unuia din ei, un copilaş minu-
nat, ca un Crist.
	 Şi dacă te gîndeşti, spuse Rivers, dacă stai să
te gîndeşti că şi noi am fost odată aşa. La început
eşti un boţ de protoplasma, o maşină de mîncat şi
de excreţie. Apoi creşti şi ajungi aşa. Ceva aproape
supranatural de pur şi de frumos. îşi lipi încă o dată
obrajii de capul copilului. Apoi urmează perioada
urîtă, coşurile şi pubertatea. După care un an sau
doi, cînd treci de douăzeci, eşti Praxitele. Dar, curînd
Praxitele se îngraşă şi începe să-i cadă părul şi pen-
tru restul de patruzeci de ani degenerezi într-una
sau alta din cele două varietăţi de gorile umane. Go-
rila deşirată — asta eşti tu. Sau varietatea cu faţa
pergamentoasă — asta-s eu. Sau mai există gorile de
tip businessman prosper — o ştii, varietatea care
arată ca un şezut de copil cu dinţi falşi. Cît despre
gorilele feminine, sărmanele de ele, cu obrajii vopsiţi
şi cu orhidee la sîni. . . Nu, hai să nu discutăm des-
pre ele, nici să nu ne mai gîndim.
  Copilul din braţele sale căscă la reflecţiile noastre,
apoi se întoarse, îi puse capul pe umăr ca pe o per-
nă, şi închise ochii.
  — Cred că-l putem duce înapoi în pătuţ, şopti Ri-
vers şi porni spre uşă.
  — îţi pare, spuse el încet, pe cînd stăm şi ne uitam
în jos la faţa aceea micuţă pe care somnul o trans-
figurase în imaginea unei seninătăţi nepămîntene, îţi
pare groaznic de rău pentru ei. N-au idee ce-i aş-
teaptă. Şaptezeci de ani de ambuscade şi trădări, de
capcane camuflate şi decepţii.
  — Şi  de  haz,  am  intervenit  eu,  cîteodată  chiar
de extaz.
— Desigur, consimţi Rivers în timp ce se întorcea
47

'de la pat. Asta-i momeala pusă în capcană. Stinse
lumina. închise încetişor uşa şi coborî scările în ur-
ma mea. Distracţii —• tot felul de distracţii. Distracţii
sexuale, distracţii gastronomice, distracţiile puterii,
ale confortului, posesiunii sau cruzimii. Dar fie că
există un cîrlig în momeală, fie că atunci cînd o în-
haţi se declanşează un mecanism, şi hop îţi vin cără-
mizi în cap sau te împotmoleşti în clei, sau orice
altceva ce ţi-a hărăzit marele hîtru cosmic. Ne-am
reluat locurile în bibliotecă de o parte şi de alta a
focului. Ce fel de capcane îl mai aşteaptă pe micuţul
drăgălaş culcat acolo sus în pătuţ? Nu te lasă inima
să te gîndeşti. Singura alinare e că nu ştii nimic îna-
inte de întîmplare, iar apoi uiţi, sau îţi devine totul
indiferent. Fiecare scenă a balconului se preschimbă
într-o afacere de pigmei dintr-un alt univers! Şi de-
sigur, la capăt te aşteaptă întotdeauna moartea.
Umplu paharele şi-şi reaprinse pipa. — Unde am ră-
mas?
  — în ceruri, am răspuns eu, împreună cu doamna
Maartens.
  — în ceruri, repetă Rivers. Şi adăugă apoi după
o scurtă pauză, totul a durat cam cincisprezece luni.
Din decembrie pînă în cea de a doua primăvară, cu
o întrerupere de zece săptămîni în cursul verii, cînd
s-au dus cu toţii la odihnă în Mâine. Zece săptămîni
de presupusă vacanţă ce urma s-o petrec acasă. Dar
în ciuda casei familiare, în ciuda strădaniilor mamei
mele, totul n-a fost decît un dezolant exil. Şi nu-mi
era dor numai de Katy. Tînjeam după toţi — după
Beulah din bucătărie,   după   Timmy   jucîndu-se   cu
trenulete pe duşumea, după Ruth şi poemele ei ab-
surde, după Henry cel cu astm şi Henry cel din la-
borator cu extraordinarele sale   monologuri   despre
48

toate. Doamne, cît am fost de fericit în septembrie
cînd mi-am recîştigat paradisul! Un Eden de toamnă,
cU frunze ce-şi schimbau culorile, cu cerul încă al-
bastru, cu lumina prefăcîndu-şi auriul în argintiu.
Apoi alt Eden, de iarnă, cu lămpi aprinse şi ploi la
geam. copaci dezgoliţi semănînd în lumina asfinţitu-
lui cu nişte hieroglife. După aceea, la începutul celei
de a doua primăveri, sosi o telegramă din Chicago.
Mama lui Katy era bolnavă. Avea nefrită — şi pe
vremea aceea nu existau încă sulfamide sau penici-
lină. Katy îşi făcu bagajele şi ajunse în gară la timp
pentru a prinde primul tren spre Chicago. Cei doi
copii, de fapt trei, dacă-l socoteam şi pe Henry, ră-
maseră în grija mea şi a lui Beulah. Timmy nu ne-a
făcut zile fripte, dar ceilalţi, te asigur, compensau pe
deplin cuminţenia lui. Poeta se încăpăţîna să nu
mănînce prunele uscate servite la dejun, nu cata-
dicsea să se pieptene şi-şi neglija temele pentru acasă.
Laureatul premiului Nobel nu se putea scula dimi-
neaţa, nu se prezenta la cursuri şi întîrzia pretutin-
deni. Şi existau alte delicte, mai grave. Ruth îşi
sparse puşculiţa şi îşi făcu praf economiile pe un
an cumpărînd o trusă de machiat şi o sticluţă de
parfum ieftin. La o zi după plecarea lui Katy, arăta
şi mirosea ca Tîrfa din Babilon.
— Ca să-i placă mai mult Viermelui Cuceritor?
  — Nu se mai gîndea la viermi, răspunse el. Poe
ajunsese tot atît de demodat ca şi Acolo sau Alexan-
der's Ragtime Bană1. II citea pe Swinburne şi tocmai
descoperise poeziile lui Oscar Wilde. Universul era
total diferit acum şi ea însăşi era alta — altă poetă,
avînd un vocabular nou-nouţ. . . Păcat dulce; dorinţă;
  1 Şlagăre din perioada ce a urmat primului război mon-
dial.
49
4 — Geniul şi zeiţa

gheare de jasp, durerea bătăilor purpurii ale inimii-
extazul şi rozele viciului; şi buze, desigur, buze con-
topite şi muşcate pînă la sînge — întregul prost gust
adolescentin al nonconformismului din epoca victori-
ană tîrzie. Iar în cazul lui Ruth, noile cuvinte erau
însoţite şi de o nouă comportare. Nu mai era băie-
ţaşul cu codiţe îmbrăcat în fustă; înmugurea în ea
o femeie cu doi sînişori pe care-i afişa delicat şi cu
mare grijă, ca şi cum ar fi fost o pereche foarte pre-
ţioasă de specimene zoologice, cam primejdioase şi
stînjenitoare. Se putea vedea că erau motiv de mîn-
drie amestecată cu dragoste, de plăcere intensă şi,
tocmai din această cauză, de un obsedant sentiment
al vinovăţiei. Cît de intolerabil de rudimentară ne
este limba! Dacă nu menţionezi corelativele filozofice
ale emoţiei, prezinţi denaturat faptele. Dar dacă le
menţionezi, rişti să apari cinic şi vulgar. Că e pasiu-
nea sau atracţia moliei pentru stea, că e tandreţe,
adoraţie sau năzuinţă romantică — iubirea este înso-
ţită de fenomene la nivelul terminaţiilor nervoase,
al pielii, al membranelor mucoase sau ţesuturilor
glandulare şi erectile. Cei ce nu spun asta sînt min-
cinoşi. Cei ce o spun sînt catalogaţi obsceni. Bineîn-
ţeles, vina o poartă filozofia noastră de viaţă; şi filo-
zofia noastră de viaţă este în mod inevitabil un pro-
dus adiacent al limbii care separă în idee ceea ce
în fapt ese întotdeauna inseparabil. Separă şi eva-
luează în acelaşi timp. Una dintre abstracţii este „bi-
ne"; cealaltă „rău". Nu judecaţi ca să nu fiţi jude-
caţi.1 Dar limba are o astfel de natură, încît nu poţi
să nu judeci. Ceea ce ne trebuie cu adevărat este un
alt set de cuvinte, cuvinte care să poată  exprima
1 Primul verset din evanghelia după Matei, cap.  7.
50

unitatea naturală a lucrurilor. Muco-spiritual, de pil-
dă sau dermatocaritate. Sau de ce nu mastoetic? De
ce'nu viscerosofie? Dar de bună seamă să fie tra-
duse din obscuritatea indecentă a limbilor cărtură-
reşti în ceea ce poate fi folosit în viaţa de toate zilele
sau în poezia lirică. Cît de greu este, fără acele cu-
vinte încă inexistente, să discuţi fie chiar şi un caz
atît de simplu şi de evident cum era cazul lui Ruth!
Tot ce-ţi rămîne de făcut este să te bălăceşti în me-
tafore. O soluţie suprasaturată de sentimente ce poa-
te fi cristalizată fie din interior, fie din exterior. Cu-
vinte şi evenimente ce cad în supa psiho-fizică şi
o îngroaşă cu cheagurile producătoare de acţiune ale
emoţiei şi sentimentului. Urmează apoi schimbările
glandulare şi apariţia acelor drăgălaşe specimene zoo-
logice pe care copila le poartă atît de mîndră şi de
stingheră. Soluţia de fiori este îmbogăţită cu un nou
fel de sensibilitate ce iradiază din sfârcuri, treeînd
prin piele şi terminaţii nervoase, în suflet, subcon-
ştient, şi spirit. Şi aceste noi elemente psiho-erectile
ale personalităţii conferă un fel de agitare soluţiei
de fiori, determinînd-o să curgă într-o direcţie anu-
mită — şi anume spre regiunea încă netrecută pe
hartă, încă nediferenţiată a iubirii. In acest şuvoi al
sentimentului orientat spre dragoste întîmplarea
aruncă fel de fel de agenţi cristalizatori — cuvinte,
evenimente, exemplul altor oameni, fantezii şi amin-
tiri personale, toate nenumăratele procedee întrebu-
inţate de Ursite pentru modelarea unui destin uman
individual. Ruth a avut neşansa de a trece de la Poe
la Algernon şi la Oscar,1 de la Viermele biruitor la
  1 Charles Algernon Swinbmme (1837—1909), poet neoro-
mantic englez. Oscar Wilde (1856—1900), scriitor englez de
origine irlandeză, adept al estetismului şi amoralismului.
51     ?;??:;    ??

Dolores1 şi Salome2. Combinată cu noile fapte ale
propriei sale psihologii, noua literatură făcu abso-
lută necesitatea ca sărmana copilă să-şi mînjească
buzele cu ruj şi să-şi îmbibe lenjeria de corp cu
parfum de violete sintetice. Şi lucrurile nu s-au oprit
aici.
— Ambră sintetică?
  — Mult mai rău, ?—? Iubire sintetică. Se autocon-
vinsese  că  era   pătimaş   îndrăgostită,    în   maniera
Swinburne — tocmai de minei
  — N-ar fi putut alege pe cineva mai pe măsura
ei? am întrebat eu.
— A încercat, răspunse Rivers, dar nu i-a mers.
  I se confesase lui Beulah şi de la ea am aflat întrea-
ga istorie. Tragica poveste a unei fete de cincispre-
zece ani căzută în adoraţia unui tînăr în vîrstă de
şaptesprezece ani, excepţional fotbalist şi elev bur-
sier.
  Alesese pe cineva mai pe măsura ei; dar, din ne-
fericire, în acea perioadă a vieţii doi ani sînt o pră-
pastie de netrecut. Pe tînărul erou îl interesau doar
fetele de o seamă cu el — de şaptesprezece, optspre-
zece ani; şi, la o adică, cele de şaisprezece dar bine
dezvoltate. O micuţă plăpîndă de cincisprezece ani
era în afara oricărei discuţii; se trezi în postura unei
slujnice de joasă obîrşie din epoca victoriană care
adoră deznădăjduită un duce. Multă vreme tînărul
erou nici n-o luase în seamă; şi cînd, în cele din
urmă, ea se impuse cu forţa atenţiei lui, începuse
prin a fi amuzat şi termină prin a fi dur. Atunci s-a
autoconvins că mă iubea.
  1>2 Tdthjiii de opere literare aparţinînd  lui  Swinburne şi
respectiv lui Wilde.
52

  _— Dar dacă şaptesprezece ani era o vîrstă prea
mare de ce a mai încercat cu un bărbat de douăzeci
... opt? De ce n-a găsit un băiat de şaisprezece ani?
' _- Au existat mai multe motive. Refuzul fusese
public, şi, dacă ar fi ales un tînăr plin de coşuri în
locul fotbalistului, celelalte fete ar fi compătimit-o
în faţă, iar m sPate ar fi rîs de ea. Aşa că nu se
punea alternativa de a iubi un alt elev. Dar în afara
elevilor şi a mea, nu cunoştea alţi bărbaţi. N-avea de
ales. Dacă urma să iubească pe cineva — şi noile
transformări fiziologice o îndemnau să iubească, noul
vocabular impunîndu-i dragostea ca un imperativ
categoric — atunci eu eram acela. De fapt, totul în-
cepuse cu vreo cîteva săptămîni înainte de pleca-
rea lui Katy la Chicago. Observasem o serie de
simptome prevestitoare — îmbujorări, tăceri, ieşiri
inexplicabile din cameră în toiul discuţiei, îm-
bufnări iscate din gelozie dacă preferam vreodată
tovărăşia mamei. Şi-apoi, existau desigur acele
poeme de dragoste pe care ţinea morţiş să mi
le citească, deşi amîndoi eram stînjeniţi la cul-
me, încîntări şi sărutări; buze mici şi bici, do-
ritor şi arzător. Fermecat, binecuvîntat, apăsat,
piept lat. Se uita pătrunzător la mine în timp ce
citeam şi avea în ochi mai mult decît privirea ne-
răbdătoare a unui novice aşteptînd judecata criti-
cului; avea privirea umedă şi cuprinzătoare a unui
prepelicar ce-şi adoră stăpînul, sau a Magdalenei din
perioada Contrareformei acceptând moartea la picioa-
rele predestinatului ei Barbă Albastră. Nu mă sim-
ţeam deloc în apele mele şi am ajuns să mă întreb
dacă n-ar fi fost mai bine, pentru toată lumea, să-i
spun totul lui Katy. Dar mă răzgîndeam spunîndu-mi
cu dacă bănuielile mele erau nefondate, riscam să
53

apar într-o lumină proastă; iar dacă aveam dreptate
era rău pentru sărmana Ruth. Mai bine să nu zic
nimic şi să aştept ca toată prostia să-şi dea în petic.
Mai bine să pretind pe mai departe că poeziile erau
simple exerciţii literare fără nici o legătură cu viaţa
reală sau cu sentimentele autoarei. In felul acesta
totul a continuat ilegal, ca o Mişcare de Rezistenţă
ca o Coloană a Cincea, pînă în ziua cînd i-a plecat
mama. In timp ce conduceam maşina spre casă, mă
întrebam năpădit de presimţiri, ce se va întîmpla
acum că nu mai era prezenţa lui Katy care s-o tem-
pereze. Răspunsul l-am aflat în dimineaţa următoare.
Obrajii fardaţi, gura ca o căpşună răscoaptă şi par-
îuimul acela, mirosul acela de bordel ce-l răspîndea
în jur.
  — Şi probabil un comportament pe măsura par-
fumului?
  — Bineînţeles, de aşa ceva îmi era teamă şi mie.
Dar   destul   de   ciudat,   acesta   nu   s-a   materializat
imediat. Ruth nu părea dispusă să-şi joace noul rol;
?era destul să-l afişeze. Se mulţumea cu semnele şi
•emblemele marii pasiuni. Parfumîndu-şi lenjeria de
bumbac,    contemplîndu-şi  în  oglindă  faţa  ei   mică,
iardată  aiurit într-o nuanţă  galben-maronie,  putea
arăta şi mirosi ca o a doua Lola Montez1, fără a mai
face altceva ca să-şi arate aspiraţia la titlu. Şi nu
numai oglinda îi spunea ce devenise — dar şi lumea
— colegele uluite, invidioase şi batjocoritoare, pro-
fesorii   scandalizaţi.   Privirile  şi  comentariile  lor  îi
confirmau fanteziile personale. Nu mai era singura
care s-o ştie; chiar şi alţii recunoşteau că devenise
  1 Lola Montez  (1818—1861), artistă irlandeză  cu  o  viaţă
deosebit de aventuroasă.
54

o grande amoureuse, o jemvne fatale1. Totul era atît
de nou, de emoţionant şi de captivant încît, slavă
domnului, am fost aproape uitat o bucată de vreme,
în afară de asta, comisesem un ultragiu de neiertat
neluînd prea în serios recenta ei personificare. To-
tul s-a petrecut în prima zi a noii noastre convieţuiri.
Coborînd la parter am dat peste Beulah şi Ruth an-
gajate într-o aprigă dispută în hol.
  —	O fetiţă drăguţă ca tine . . . Ţi-ar putea fi ru-
şine, spunea bătrîna.
Fetiţa drăguţă căută să mă cîştige aliat.
  —	Nu-i aşa că mama nu va avea nimic împotriva
să mă fardez?
Pînă să răspund eu, interveni Beulah.
  —	îţi spun  eu ce-o să facă mama  ta,  spuse  ea
apăsat, cu un realism neîndurător, se va uita o dată
la tine, apoi se va aşeza pe canapea,  te va culca
peste genunchi şi, dîndu-ţi jos chiloţii, îţi va arde o-
mamă de bătaie cum n-ai mai pomenit.
  Ruth îi aruncă o privire de dispreţ semeţ şi rece,.
replicîndu-i: — nu vorbeam cu tine. Şi apoi către
mine: — dumneata ce părere ai, John? Buzele de
culoarea zmeurei i se schimbaseră într-un zîmbet ce
se voia voluptos, iar privirea-i plină de adoraţie de-
veni şi mai îndrăzneaţă. Dumneata ce părere ai?
  Nefăcînd altceva decît să mă apăr, i-am spus ade-
vărul.
  —	Mă  tem   că  Beulah  are  dreptate  în  privinţa,
bătăii.
  Zîmbetul îi pieri, ochii i se îngustară; privirea î
se întunecă şi faţa i se aprinse de furie sub stratul
gros de fard.
1 Preoteasa iubirii... femeie faţadă (fr.)
55

— Eşti cit se poate de dezgustător, spuse ea.
  — Dezgustător! se auzi ca un ecou vocea lui Beu-
lah. Cine-i mă rog, dezgustător?
  Ruth o străfulgera cu o privire ameninţătoare, îsi
muşcă buzele, dar reuşi să n-o ia în seamă.
  — Cîţi ani avea Julieta? întrebă ea cu o notă de
triumf anticipat în voce.
  — Cu un an mai puţin decît tine. Zîmbetul i se
preschimbă într-un zîmbet batjocoritor. — Dar, am
adăugat eu, Julieta nu mergea la şcoală. Nici vorbă
de lecţii sau de teme. Nu se gîndea decît la Romeo
şi la fard, dacă eventual folosea aşa ceva, lucru de
care mă îndoiesc.  Pe  cînd tu  ai  algebra,  latina  şi
verbele   neregulate   la   franceză. Ţi s-a   oferit   ne-
preţuita ocazie de a deveni într-o bună zi o tînără
civilizată.
Urmă o tăcere prelungită. Apoi îmi spuse:
—	Te urăsc.
  Era strigătul unei Salomee înfuriate, a unei Dolo-
res pe drept cuvînt indignată că fusese luată drept
şcolăriţă. O podidiră lacrimile care începură să şiro-
iască încărcate de rimei, croindu-şi drum prin cîm-
piile aluviale de fard şi pudră.
—	Du-te naibii, hohoti ea, du-te naibii!
  îşi şterse ochii; apoi, zărind urmele groaznice de
pe batistă, scoase un strigăt de spaimă şi fugi sus.
După cinci minute, senină şi cu fardul complet re-
făcut, mergea la şcoală. Şi ăsta era, conchise Rivers,
UD ui dintre motivele pentru care această grcmde
amoureuse acorda atît de puţină atenţie obiectului
pasiunii ei înfocate, iar la femme fatale a preferat,
în primele două săptămîni ale existenţei sale, să se
concentreze mai degrabă asupra ei însuşi decît asu-
pra persoanei căreia autorul scenariului îi atribuise
56

rolul de victimă. Mă probase şi mă găsise lamentabil
de nedemn pentru rol. Deocamdată i se părea mai
avantajos să joace totul sub forma unui monolog.
In acest răstimp am avut cel puţin parte de un răgaz.
In schimb, începură necazurile cu laureatul premiu-
lui Nobel.
  în a patra zi de emancipare, Henry se furişă la
un cocktail organizat de o muzicologă cu gusturi
boeme. Debilii fizici nu pot suporta niciodată bău-
tura ca gentlemenii. Henry se dispunea teribil la
ceaiuri şi conversaţii, dar Martini-urile îl pre-
schimbau într-un maniac care cădea brusc într-o
stare depresivă şi invariabil încheia prin a vomita.
O ştia prea bine, dar copilul din el trebuia să-şi
afirme independenţa. Katy îl limitase la cîte un
sherry ocazional. Ei bine, îi va arăta, îi va dovedi
că putea înfrunta Prohibiţia bărbăteşte, ca oricare
altul. Cînd Pisica nu-i acasă, şoarecii joacă pe masă.
Şi joacă (aşa-i perversitatea bizară a inimii omeneşti)
jocuri simultan primejdioase şi plictisitoare — jocuri
la care, dacă pierzi şi te retragi, te simţi umilit, iar
dacă persişti şi cîştigi, i-ai mulţumi lui Dumnezeu
să nu se fi întîmplat astfel. Henry acceptase invitaţia
muzicologei şi inevitabilul se produse. La al doilea
pahar se dădea deja în spectacol, iar la al treilea o
ţinea pe amfitrioană de mînă mărturisindu-i că era cel
mai nefericit om din lume. După ce luă o înghiţitură
din al patrulea pahar, fu nevoit să se repeadă la baie.
Dar lucrurile nu se sfîrşiră aici; în drum spre casă
— insistase să meargă pe jos — făcu ce făcu şi-şi
pierdu servieta, în care avea primele trei capitole
din noua sa carte. De la Boole la Wittgenstein, rămasă
pînă astăzi, după o generaţie, cea mai bună introducere
57

cere în logica modernă. O capodoperă de proporţii
restrînse! Şi poate ar fi şi mai izbutită dacă n-ar fi
pierdut, beat fiind, versiunea originală a primelor trei
capitole. Am regretat pierderea, dar am constatat
cu mulţumire că întîmplarea a avut efectul unui
duş rece asupra bietului Henry. In zilele ce au ur-
mat a fost bun ca pîinea caldă şi aproape tot atît de
cuminte ca micuţul Timmy. Credeam că isprăvisem
cu necazurile, cu atît mai mult cu cît veştile primite
din Chicago lăsau să se înţeleagă oarecum că în curînd
Katy urma să revină acasă. După toate aparenţele,
mama ei n-avea sorţi de scăpare. Se stingea văzînd cu
ochii; aşa că într-o dimineaţă, în drumul nostru spre
laborator. Henry mă opri la o galanterie ca să-şi
cumpere o cravată neagră de satin pentru înmor-
mântare. Apoi sosi vestea electrizantă a unui mira-
col. In ultima clipă, refuzînd să se dea bătută, Katy
apelase la un alt doctor — un proaspăt absolvent al
Universităţii Johns Hopkins, medic eminent, neobo-
sit, familiarizat cu cele mai noi trucuri. începuse un
nou tratament, înfruntase moartea o noapte întreagă,
o zi şi încă o noapte. Acum bătălia era cîştigată;
pacienta fusese cu un picior în groapă, dar o readu-
se la viaţă. Din scrisoarea lui Katy răzbătea o imen-
să bucurie, iar eu, bineînţeles, i-o împărtăşeam.
  Bătrîna Beulah îşi vedea de treburi proslăvind cu
glas tare pe Dumnezeu, şi chiar copiii lăsară la o parte
temele şi problemele, fanteziile legate de sex sau de
trenuleţele electrice pentru a sărbători evenimentul.
Toţi, în afară de Henry, erau fericiţi. Ce-i drept,
persista şi el în a spune că era fericit; dar faţa sa
fără zîmbet (nu putea ascunde niciodată ceea ce sim-
ţea) îi dezminţea cuvintele. Contase pe moartea
doamnei Hanbury ca s-o aducă iar acasă pe Katy,
58

seeretara-dădacă şi mama-metresă. Şi iată că pe
neaşteptate, în chip cu totul necuviincios (nu găseai
alt calificativ), parvenitul ăsta tînăr cu afurisitul lui
de miracol n-avea altceva mai bun de făcut decît să
se amestece şi el. Cineva care s-ar fi cuvenit să-şi
dea duhul în tihnă, era acum (contrar tuturor regu-
lilor) în afara oricărui pericol. In afară de pericol;
dar, desigur, prea bolnavă încă pentru a fi lăsată
de una singură. Katy urma să stea la Chicago pînă
cînd pacienta se putea descurca fără ajutor. Dum-
nezeu ştia doar cînd urma să vină acasă fiinţa de
care Henry depindea în toate cele — sănătate fizi-
că şi psihică, viaţa însăşi. Pierderea temporară a
speranţei aduse după sine cîteva atacuri de astm.
Dar chiar atunci, în chip providenţial, îi fu anun-
ţată alegerea sa ca Membru corespondent al Insti-
tutului Francez de Cercetări Atomice. Nici vorbă
— foarte măgulitor! se vindecă pe loc, dar vai, nu
de.tot. Trecu o săptămînă, şi pe zi ce trecea senti-
mentul de privaţiune se transforma la Henry într-o
adevărată agonie de toxicoman lipsit de droguri.
Chinurile sale îşi găsiră expresia într-un resenti-
ment iraţional şi sălbatic. Baborniţa dracului! (De
fapt, mama lui Katy era cu două luni mai tînără
decît el.) Bestia de simulantă! Căci să nu crezi
cumva că era cu adevărat bolnavă — nimeni nu
putea fi bolnav atîta vreme fără să moară. Se pre-
făcea, motivul fiind un amestec de egoism şi ran-
chiună. Voia să-şi ţină fiica pentru sine (căţeaua
aia bătrînă nu-l înghiţise niciodată) nelăsînd-o acolo
unde se cuvenea să fie — lîngă soţul ei. I-am vor-
bit despre nefrită şi l-am îndemnat să recitească
scrisorile lui Katy. Efectul a ţinut o zi sau două,
după care primirăm veşti mai încurajatoare. Pacienta
59

făcea progrese vizibile şi probabil în cîteva zile
putea fi lăsată în grija unei infirmiere şi a îngriji-
toarei suedeze. De bucurie, Henry deveni, pentru
prima dată de cînd îl cunoşteam, un tată aproape
normal. In loc să se retragă după cină în biroul său,
rămase să se joace cu copiii. In loc să vorbească des-
pre subiecte care îl interesau doar pe el, încerca să-i
amuze spunîndu-le calambururi nu prea reuşite, sau
ghicitori. De ce muntele e de gen feminin? Evident,
pentru că are poale. Timmy era în extaz şi pînă
şi Ruth binevoi să zîmbească. Trecură alte trei zile
şi veni duminica. Seara jucarăm bezique1 şi apoi
„Nu te supăra, frate"! Ceasul bătu ora nouă. încă
un joc, după care copiii urcară în camerele lor.
Peste zece minute erau deja în pat şi ne chemau
să le urăm noapte bună. Am intrat întîi la Timmy.
  — O ştii pe asta? îl întrebă Henry. Ce răsare dacă
semeni fum într-o arie? Răspunsul era Fumăria; dar
cum Timmy nu auzise niciodată de ea, nu se entu-
ziasma prea tare.
  Am stins lumina şi ne-am îndreptat spre cealaltă
cameră. Ruth era în pat împreună cu ursuleţul, care
era în acelaşi timp copil şi Făt—Frumos. Purta o
pijama bleu-pal şi era copios fardată. Profesorii
obiectaseră împotriva folosirii parfumului şi rujului
la şcoală, şi, cînd nu mai mersese cu convingerea,
directorul i le interzise categoric. Poetei nu-i mai
rămăsese altceva de făcut decît să se parfumeze
înainte de culcare.
  Toată camera mirosea a parfum de violete, iar pe
pernă în ambele părţi ale feţei sale mici, se vedeau
1 Joc franţuzesc de cărţi.
60

dîre de ruj şi de rimei. Henry nu era însă omul care
sâ observe astfel de detalii.
	. Ce  floare  ar  răsări,  întrebă  el  apropiindu-se
de pat, dacă ai îngropa un pachet cu scrisori vechi
de dragoste?
	 Scrisori  de  dragoste? repetă  copila.  Mă  privi
ţintă, se îmbujora şi apoi îşi întoarse privirea. Cu
un rîs forţat răspunse, pe un ton de plictisită supe-
rioritate, că nu putea ghici.
  —	Myosotis,   fu  răspunsul   triumfător  al  tatălui;
şi cum ea   nu   înţelegea,   silabisi:   My-o-so-tis.   Nu
înţelegi tîlcul? Sînt scrisori de dragoste, scrisori vechi
de dragoste, iar tu ţi-ai găsit un nou admirator. Aşa
că, ce faci? Le îngropi, dar n-ai vrea să-ţi uiţi nici
vechiul amor.
?— Dar de ce Myosotis?
  —	Nu-mă-uita, răspunse Henry şi, etalîndu-şi cu-
noştinţele lingvistice, spuse pe un ton iritat — Ver-
gissmeinnicht — nu-mă-uita.
  Departe, în dormitorul maestrului, începu să sune
telefonul; faţa i se lumină. — Ceva îmi spune că
sîntem chemaţi de Chicago, spuse el în timp ce se
apleca s-o sărute pe Ruth urîndu-i noapte bună. Şi
ceva îmi mai spune, adăugă el, grăbindu-se spre
uşă, că mama va veni mîine. Mîine, repetă el şi se
făcu nevăzut.
  ?— Nu-i aşa că dacă vine, e minunat? am spus
eu entuziasmat.
  Ruth dădu din cap spunînd un ,,da" pe un ton
ce-l făcea mai degrabă să semene a „nu". O ex-
presie de îngrijorare acută apăru brusc pe faţa-i în-
gustă, acoperită de fard. Şi fără îndoială se gîndea
la cele ce, după spusele lui Beulah, aveau să se
întîmplare la reîntoarecerea lui Katy; se vedea, se
61

simţea chiar o Dolores-Salomee culcată pe un ro-
bust genunchi matern şi bătută zdravăn peste şezut
cu toate că era cu un an mai în vîrstă decît Julieta.
  —	Ei, cred că e mai bine să plec, am spus în cele
din urmă.
Ruth mă prinse de mină şi nu mă lăsă.
  —	Nu încă, se rugă ea şi expresia feţei i se schim-
bă pe măsură ce vorbea. In locul privirii îngrijorate
apăru un zîmbet tremurător de adoraţie, buzele i se
întredeschiseră, iar ochii i se măriră plini de stră-
lucire. Era ca şi cum şi-ar fi amintit deodată cine
eram — sclavul şi predestinatul ei Barbă Albastră,
singurul motiv pentru rolul ei dublu de seducătoare
fatală şi de victimă sacrificată. Dacă mama ei avea
să vină a doua zi, era prea tîrziu; piesa se sfîrşea, iar
teatrul urma să fie închis din ordinul poliţiei. Acum
ori niciodată.
îmi strînse mîna.
  —	Iţi  plac,   John?  şopti   ea  aproape   impercep-
tibil.
  I-am răspuns cu tonul vesel şi sonor al unuia pus
pe glume.
— Desigur că îmi placi!
  — Tot atît de mult cît îţi place mama? a insistat
ea.
Am parat lovitura arborînd o nerăbdare glumeaţă.
  — Ce   întrebare   prostească!   i-am   răspuns.   îmi
place mama ta în felul în care îţi plac oamenii mari.
Iar de tine îmi place aşa cum îţi place de ...
  — copii,  conchise ea cu  amărăciune.  Ca şi cum
vîrsta ar schimba lucrurile!
— Păi, nu-i aşa?
— Da, dar pe acesta, nu!        • :   .  ;. M
62

1

Si cînd am întrebat-o pe care, mă strînse de mînă
spunînd:
  	Ca doi oameni să se placă, şi mi-aruncă o pri-
vire plină de înţeles.
Urmă o pauză stînjenitoare.
.	Cred c-ar fi mai bine să plec, am spus în cele din
urmă, şi amintindu-mi versurile care-l amuzau atît
de grozav   pe Timmy,   am   adăugat   eliberîndu-mi
mîna:
  —	Noapte  bună,  somn  uşor,  şapte  purici  pe-un
picior.
  Gluma căzu ca o tonă de fier brut, punînd capăt
tăcerii. Fără să zîmbească, se uita ţintă la mine cu
o privire în care se concentrase o dorinţă arzătoare
pe care aş fi găsit-o comică dacă nu m-ar fi speriat
din cale afară.
  ?— Nu vrei să-mi spui noapte bună cum se cade?
întreabă ea.
  — M-am  aplecat  să-i  administrez  ritualul  sărut
uşor pe frunte, şi dintr-o dată îmi încolăci gîtul cu
braţele şi n-o mai sărutam eu, ci ea pe mine — întîi
pe pometul obrazului drept, apoi, ţintind mai bine,
aproape de colţul gurii.
  — Ruth!  am protestat eu,  dar înainte de a mai
apuca să spun  ceva,  mă sărută iar,  cu  o violenţă
stîngace, de-a dreptul pe gură.
M-am smuls din îmbrăţişare.
  ?— De ce-ai făcut asta? am întrebat-o cuprins de
panică şi de mînie.
  Cu faţa îmbujorată, cu ochii dilataţi şi strălucitori,
se  uită  la  mine  şoptindu-mi   „Te  iubesc"   apoi  se
întoarse şi-şi îngropa faţa în pernă alături de ursu-
leţ.
63

  
—	Prea bine, am spus eu cu asprime. E ultima
dată cînd vin să-ţi urez noapte bună, şi m-am în-
tors să plec.
  Patul scîrţîi, se auzi un lipăit de picioare des-
culţe pe duşumea şi cînd să pun mîna pe clanţa uşii
era lîngă mine, trăgîndu-mă înapoi   de braţ.
  — John,  îmi  pare  rău,  te  rog  să mă  ierţi.  Voi
face tot ce-mi ceri. Tot... Privirea îi era în între-
gime de cîine supus, neavînd nici o urmă seducă-
toare. I-am poruncit să meargă înapoi în pat spu-
nîndu-i că dacă se cuminţea puteam fi mai îngădui-
tor.  Altminteri...   şi  lăsînd  ameninţarea  nerostită
am plecat. Am mers mai întîi în camera mea să-mi
spăl rujul de pe faţă, apoi m-am reîntors pe cori-
dor  spre  scări  îndreptîndu-mă  spre  bibliotecă.  Pe
palier, la capătul de sus al treptelor, aproape m-am
ciocnit de Henry, care ieşea din pasajul ce ducea în
aripa casei locuită de el.
  — Aţi aflat ceva nou? am început eu. Dar apoi
i-am văzut faţa şi m-am îngrozit. Cu cinci minute
înainte,  spunea  vesel  ghicitori.   Acum  era  un  om
bătrîn, palid ca un cadavru, fără a avea însă liniş-
tea întipărită pe cadavre;  căci în ochi şi  în jurul
gurii  avea o  expresie  de  suferinţă     insuportabilă.
—  S-a  întîmplat  ceva?  l-am  întrebat  nerăbdător.
Clătină din cap. — Sînteţi sigur? am insistat.
  — Am vorbit cu Katy la telefon,  spuse într-un
tîrziu cu o voce impersonală. Nu vine acasă.
  L-am întrebat dacă bătrîna doamnă se simţea
iarăşi rău.
  —	Asta-i motivarea, spuse el cu amărăciune, după
care se întoarse şi merse înapoi în direcţia din care
venise.
64

_— L-am urmat îngrijorat. îmi aduc aminte că era
pasaj la capătul căruia exista o baie, iar pe
tînga mai era o uşă ce dădea în dormitorul
maestrului. Nu mai fusesem în acea cameră, şi am
avut un şoc de surprindere şi uimire cînd m-am
aflat faţă în faţă cu extraordinarul pat al soţilor
Maartens. Era un pat de epocă americană timpurie,
dar de asemenea proporţii gigantice, încît m-am
pomenit gîndindu-mă la asasinate de preşedinţi şi
funeralii de stat. Bineînţeles că în mintea lui Henry
asocierea de idei trebuie să fi fost întrucîtva dife-
rită. Ceea ce eu luam drept catafalc era patul său
matrimonial. Telefonul care tocmai îl condamnase
la o altă perioadă de singurătate stătea alături de
simbolul şi scena fericirii sale conjugale. Nu, cuvîn-
tul e greşit, adăugă Rivers în treacăt, „conjugal" im-
plică reciprocitate între două persoane adulte. Dar
pentru Henry, Katy nu era o persoană; îi era hrana,
îi era organul vital al propriului corp. Fără ea se
simţea ca un animal lipsit de hrană, ca un bolnav
de icter, zbătîndu-se să trăiască fără ficat. Viaţa era
o agonie.
  — Ar fi mai bine să vă culcaţi puţin, am spus
cu tonul linguşitor ce-l adopţi automat cînd vorbeşti
unui bolnav. Am făcut un gest în direcţia patului.
De astă dată reacţia lui a semănat cu ceea ce se
întîmplă cînd strănuţi în timp ce traversezi un ver-
sant acoperit cu zăpadă proaspăt căzută — şi ce
avalanşă! Nu albă şi pură, ci o prăvălire fierbinte şi
fremătîndă de bălegar. Răspîndea duhoare, te su-
foca, te copleşea. Din paradisul de prostie al ino-
cenţei mele prelungite şi cu totul de neiertat, ascul-
tam, uluit şi îngrozit, ce-mi spunea.
65
5 ~ Geniul şi zeiţa

  —	E clar, e cum nu se poate mai clar, repeta el
într-una. Absenţa lui Katy se explica clar prin fap-
tul că nu voia să vină acasă. Era clar că găsise alt
bărbat.   Şi  mai   era  clar  că   acest  bărbat  era  noul
doctor. Doctorii sînt buni amanţi notorii. Se pricep
la   fiziologie,   ştiu    totul    despre    sistemul    nervos
autonom.
  In locul groazei în mintea mea apăru indignarea.
Ce îndrăznea el să spună despre Katy a mea, despre
fiinţa asta care era mai mult decît o femeie, care
nu putea fi decît tot atît de pură şi de perfectă ca
pasiunea mea aproape religioasă?
  —	Insinuările   sînt   serioase,   am   început. . .   Dar
Henry nu insinua, ci afirma categoric.  Katy îl în-
şela  cu parvenitul  ăla  tînăr  de  la Johns  Hopkins.
  I-am spus că ceea ce afirma era o nebunie, dar
mi-a replicat că nu cunoşteam viaţa sexuală. Era
trist, dar adevărat. Am încercat să schimb subiectul.
Nu era vorba de relaţii sexuale, ci de nefrită, de o
mamă care avea nevoie de îngrijirea fiicei sale. Dar
Henry nici nu voia să audă. Tot ceea ce voia era să
se autotortureze. Şi dacă mă întrebi de ce voia să
se autotortureze, tot ce-ţi pot răspunde este că era
deja în agonie. El era jumătatea mai slabă, mai de-
pendentă din simbiotica asociaţie care (după cum
credea el) pierise brusc. Era o operaţie chirurgicală
fără anestezice. Întoarcerea lui Katy ar fi oprit du-
rerea şi ar fi vindecat de îndată rana. Dar Katy nu
se întorcea. De aceea (admiră te rog logica) Henry
considera necesar să-şi sporească suferinţa cît
putea mai mult. Şi cel mai eficient mod în
care putea face acest lucru era să-şi exprime
tot necazul în cuvinte tăioase. Să vorbească
într-una — bineînţeles, neadresîndu-mi-se mie, nici
66

măcar mie, ci doar lui însuşi (şi asta era esenţial
dacă vroia să sufere) în prezenţa mea. Rolul ce
jni-era atribuit nu era acela de actor-personaj menit
să încurajeze, nici măcar cel de personaj secundar
servind drept confident sau comisionar. Nu, eu eram
pur şi simplu un om din afară, fără nume şi fără
chip, a cărui îndatorire era să-i furnizeze eroului
scuza esenţială de a fi gîndit cu glas tare, şi care
acum, fiind de faţă, conferea monologului auzit o
monstruozitate, o obscenitate fără margini, ce n-ar
fi existat dacă vorbitorul ar fi fost singur. Autoac-
tivîndu-se, avalanşa de bălegar cîştiga în intensita-
te. De la trădarea lui Katy trecu la alegerea făcută
(şi aici era lovitura cea mai dură) — aceea a unui
tînăr. Mai tînăr şi tocmai de aceea, mai viril şi mai
insaţiabil (ca să nu mai pomenim că, doctor fiind,
se pricepea la fiziologie şi la sistemul nervos auto-
nom). Persoana, profesionistul, devotatul tămădui-
tor — toate dispăruseră; şi tot aşa implicit, dispăru
Katy. Nu mai rămăsese nimic decît o pereche de
funcţii sexuale exploatîndu-se reciproc cu frenezie
în vid. Că se putea gîndi în termenii aceia la Katy
şi la ipoteticul ei amant era o dovadă, aşa cum în-
cepeam vag să înţeleg, că se gîndea în acelaşi fel
şi la sine. După cum ţi-am spus, Henry era debil
fizic şi debilii fizici, aşa cum ai putut observa în
atîtea rînduri, pot fi cuprinşi de ardoare pînă la
frenezie. Nu, nu-i cuvîntul exact. Frenezia e oarbă;
în timp ce amanţii de felul lui Henry nu-şi pierd
capul niciodată. îl au oricît de departe ar ajunge;
îl au pentru a putea fi pe deplin conştienţi, bucu-
rmdu-se pe ascuns de propria lor alienare ca şi de
cea a partenerului. Acesta era de fapt singurul lucru,
in afara laboratorului şi a bibliotecii, de care Henry

catadicsea să fie conştient. Cei mai mulţi oameni
locuiesc într-un univers asemănător cu ceea ce fran-
cezii denumesc cafe au lait1 — jumătate lapte smîn-
tînit şi jumătate cicoare stătută, jumătate realitate
psiho-fizică şi jumătate vorbire convenţională. Uni-
versul lui Henry era modelat ca un whisky cu sifon.
Un amestec în care păhărelul de experienţă imedia-
tă, în cea mai mare parte sexuală, se pierdea com-
plet într-un sfert de litru din cele mai spumoase idei
filozofice şi ştiinţifice. Debilii fizici sînt arareori
buni la amestecuri. Sînt mult prea preocupaţi de
ideile lor, de senzualitatea lor, de crizele lor psiho-
somatice ca să mai poată acorda vreun interes altor
oameni — chiar dacă e vorba de soţii sau copii. Ei
trăiesc într-o stare de cea mai profundă ignoranţă
voluntară, neştiind nimic despre nimeni, dar abun-
dînd în idei preconcepute despre orice. Să luăm, de
exemplu, educaţia copiilor. Henry putea vorbi des-
pre ea ca un specialist în materie. îl citise pe
Piaget2, îl citise pe Dewey3, o citise pe Montessori4,
citise totul despre psihanaliză. Toate erau acolo în
dasorul său cerebral, clasificate şi categorisite, ori-
cînd la îndemînă. Dar cînd era pus în situaţia de
a face ceva pentru Ruth şi Timmy, fie că era in-
competent pînă la neputinţă, fie, cel mai adesea,
dispărea din scenă. Căci, de bună seamă, îl plic-
tiseau. Toţi copiii îl plictiseau. Aceeaşi stare i-o in-
1	Cafea cu lapte (fr.).
2	Jean Piaget (n. 1896), psiholog si educator francez.
    3	John  Dewey   (1859—1952),   filozof  american,   creator  al
aşa-zisei doctrine instrumentaliste, nouă variantă a pragma-
tismului clasic.
    4	Măria Montessari  (1870—1952),   educator şi   medic   ita-
lian.
68

I

spira  covîrşitoarea  majoritate  a  adulţilor.   Şi   cum
putea fi altfel?
  Ideile lor — copilării, lectura lor — ca şi inexis-
tentă. Ce aveau ei de oferit? Doar sentimentele şi
viata lor morală, doar înţelepciunea lor ocazională
si mai frecvent, patetica lor lipsă de înţelepciune,
într-un cuvînt, doar omenia lor. Iar bietul Henry
era congenital incapabil de a manifesta vreun in-
teres faţă de omenie. Intre lumea teoriei cuantice
si epistemologie la un capăt al spectrului, şi cea a
sexului şi durerii la celălalt, exista un fel de purga-
toriu populat doar de fantome. Şi aproximativ şap-
tezeci şi cinci la sută din propria lui fiinţă se găsea
între fantome. Căci era tot atît de puţin conştient
de propria sa omenie ca şi de a altora. Cît despre
ideile şi senzaţiile sale — da, despre acelea ştia tot.
Dar cine era omul care avea şi idei, şi senzaţii?
Care sra raportul dintre acest om şi lucrurile şi
oamenii din jur? Şi, mai presus de orice, cum se
cuvenea să fie el raportat la oameni şi lucruri? Mă
îndoiesc că lui Henry i-ar fi trecut vreodată prin
minte să-şi pună astfel de întrebări. în orice caz,
nu şi le-a pus cu această ocazie. Monologul său nu
era lupta agonică a unui soţ zbătîndu-se între dra-
goste şi suspiciune. Acesta ar fi fost un răspuns
pe deplin uman la provocarea unei situaţii cu totul
umane — şi, ca atare, nu putea niciodată apărea în
prezenţa unui ascultător atît de necopt şi de neştiu-
tor, atît de incapabil să acorde ajutorul înţelegerii,
cum era tînărul Rivers de acum treizeci de ani. Nu,
reacţia lui era în esenţă o reacţie mai puţin decît
umană; şi unul dintre elementele caracterului ei
sub-uman era faptul, injurios la culme şi complet
lipsit de sens, că reacţia avea loc în prezenţa unuia
69

care nu era nici prieten intim, nici consilier profe-
sionist, ci doar un tînăr necioplit, de provenienţă
prea pioasă, şi a unei perechi de urechi receptive
dar îngrozite. Sărmanele urechi! Murdăria ştiinţifică
exprimată lucid şi bogat documentată se scurgea în
ele cu prisosinţă. Burton1 şi Havelock Ellis2, Krafft-
Ebing3 şi neasemuiţii Ploss şi Bartles — la fel ca
Piaget şi John Dewey, erau cu toţii acolo în cla-
sorul din mintea lui Henry, accesibili pînă în cele
mai mici detalii. Şi în acest caz, era evident, Henry
nu se mulţumise să rămînă expert în teorie. Prac-
ticase ceea ce propovăduia, acţionase sistematic ba-
zat pe cunoştinţele sale teoretice. Cît de dificil este
în zilele noastre, cînd discutăm despre orga-
nisme în timp ce servim supa şi de flagelări cînd
ajungem la îngheţată, cît de extraordinar de dificil
îţi este să-ţi reaminteşti puterea acelor lucruri so-
cotite pe atunci tabu, profunzimea tăcerii care le
înconjura. în ceea ce mă privea, tot ce spunea
Henry — tehnicile de a face dragoste, antropologia
căsătoriei, statisticile de satisfacere sexuală -—• erau
revelaţii de abis. Era genul de lucruri pe care lumea
bună nu le menţiona şi, îmi imaginam eu, nici nu
le ştia; genul de lucruri ce puteau fi discutate şi
înţelese doar în bordeluri, la orgiile oamenilor bo-
gaţi, în Montmartre, Chinatown şi Cartierul fran-
cez. Şi totuşi, aceste orori îmi erau turnate în urechi
de omul pe care îl respectam mai mult decît pe
oricare altul, omul care, în intelect şi intuiţie ştiin-
  1	Sir Richard Fnancas Burton (1821—1890), exnloorator, scri-
itor şi lingvist englez.
2	Havelock Ellis  (1859—1939),  psiholog  şi medic englez.
    3	Richard von Krafft-Ebing (1840—1902), renumit neurolog
german.
70

t'fică îi întrecea pe toţi cîţi îi cunoscusem vreodată.
Tar el îşi rostea ororile tocmai in legătură cu femeia
ne care o iubeam aşa cum Dante o iubise pe Beatrice,
asa cum Petrarca o venerase pe Laura. Afirma, ca
si cum acesta ar fi fost cel mai evident lucru din
lume, că Beatrice avea apetituri greu de potolit, că
Laura şi-a călcat jurămîntul de căsătorie de dragul
acelui fel de senzaţii fizice pe care orice animal vigu-
ros, cu o bună cunoaştere a sistemului nervos auto-
nom, poate să le evoce cu atîta uşurinţă. Şi chiar
dacă n-ar fi acuzat-o pe Katy de infidelitate, tot aş
fi rămas consternat de ceea ce spunea. Deoarece
spusele sale însemnau implicit că ororile erau atît
o parte a căsătoriei, cît şi a adulterului. Cu greu
pot spera să înţelegi aşa ceva, adăugă Rivers rîzînd,
dar acesta-i adevărul. Pînă în acel moment n-avu-
sesem idee de ceea ce se petrece între soţi şi soţii.
Sau poate că aveam o idee, dar întîmplarea făcea să
nu fie corectă. Îmi închipuiam că în afara lumii
interlope, oamenii decenţi nu făceau dragoste decît
pentru a avea copii — o dată în viaţă în cazul
părinţilor mei, de două ori în cazul soţilor Maartens.
Şi acum, iată-l pe Henry şezînd pe marginea cata-
falcului şi monologînd. Monologînd cu luciditatea
geniului, cu elaborarea neinhibată a infantilităţii,
despre toate acel stranii şi, pentru mine, îngrozitor
de imorale lucruri care se petrecuseră sub balda-
chinul său funerar. Iar Katy, Katy a mea, îi fusese
complice — nu victimă, cum încercam să cred la
început, ci complice de bunăvoie, complice entuziast.
Fără îndoială că acest entuziasm îl făcea s-o suspec-
teze. Căci dacă senzualitatea însemna atît de mult
pentru ea aici, pe catafalcul domestic, trebuia în mod
necesar să însemne şi mai mult acolo, în Chicago,
71

unde se afla cu doctorul cel tînăr. Şi deodată, spre
stinghereala mea imposibil de redat în cuvinte
Henry îşi acoperi faţa şi începu să plîngă în hohote.
Se lăsă tăcerea.
— Ce-ai făcut, l-am întrebat?
  •— Ce puteam eu face? Dădu din umeri. Nimic în
afară de a scoate cîteva sunete nearticulate de ali-
nare şi de al sfătui să se culce. Mîine îşi va da
seama că totul fusese o greşeală enormă. Apoi, pre-
textînd că îi aduc lapte cald, m-am îndreptat în
grabă spre bucătărie. Beulah şedea în balansoarul
ei citind o cărticică despre A Doua Venire a lui
Mesia. I-am spus că domnul profesor Maartens nu
se simţea prea bine. Mă ascultă, încuviinţă din cap
cu subînţeles, ca şi cum s-ar fi aşteptat la aşa ceva,
apoi închise ochii şi în tăcere, mişcîndu-şi doar bu-
zele, se rugă timp îndelungat. După aceea, oftă şi
spuse: „golit, măturat şi împodobit"1. Acelea erau
cuvintele ce-i fuseseră hărăzite şi, cu toate că era
bizar să spui aşa ceva despre un om care avea mai
mult în cap decît şase intelectuali de rînd, cuvintele
se dovediră a fi, judecate mai pe îndelete, o des-
criere exactă a sărmanului Henry. Gol — fără Dum-
nezeu, cu bărbăţia măturată complet, şi împodobit,
ca un pom de Crăciun, cu noţiuni sclipitoare. Şi alţi
şapte demoni, mai răi chiar decît prostia şi senti-
mentalismul, puseseră stăpînire pe el. Dar între timp
laptele aburea. L-am turnat într-un termos şi am
mers sus. Cînd am intrat, am crezut pentru un mo-
ment că Henry dispăruse. Apoi am auzit o mişcare
în  dosul  catafalcului.   în  spaţiul  liber  dintre  dra-
  1 Fragment  din  versetul   44  al  evangheliei   după  Matei,
cap. 12.	,.
72

  ria (jg creton a baldachinului şi fereastră, Henry
sta în fata US" deschise a unui mic seif aflat în
perete şi în mod obişnuit ascuns privirii de un por-
tret care-l acoperea, înfăţişînd-o pe Katy în rochie
de mireasă.
  — Iată laptele, am început pe un ton de veselie
ipocrită. Dar apoi ana observat că obiectul pe care-l
scosese din despărţiturile seifului era un revolver.
Inima a încetat să-mi bată. Mi-am amintit deodată
că la miezul  nopţii     pleca un  tren spre  Chicago.
Viziuni de titluri ce  aveau să apară a treia zi în
ziare  mi  se  îngrămădiră  în minte.   UN RENUMIT
SAVANT ÎŞI ÎMPUŞCA SOŢIA ŞI SE SINUCIDE.
Sau UN LAUREAT AL PREMIULUI  NOBEL RE-
ŢINUT  PENTRU  DUBLU   OMOR.   Sau  MAMÃ  A
DOI COPII MOARE ÎN CUIBUL ÎNFLÃCÃRAT AL
DRAGOSTEI. Am pus jos termosul şi, adunîndu-mi
tot curajul pentru a-l face la nevoie knocked out
cu o stingă la bărbie sau un jab scurt şi rapid la
plex, m-am îndreptat spre el.
  — Dacă nu vă e cu supărare, domnule dr. Maar-
tens, am spus respectuos. N-a fost nici o luptă, nici
pe departe ceva care să fie luat drept efort con-
ştient din partea lui în a păstra revolverul.  După
cinci secunde, obiectul era la loc sigur în buzunarul
meu.
  — Mă uitam doar la el, spuse el cu o voce scăzută
şi  inexpresivă.  Apoi  adăugă  după  o  scurtă  pauză
— e comic să te gîndeşti la ea.
Şi cînd am întrebat „la ce", mi-a răspuns:
—	La moarte.
  Şi aceasta a fost în deplinătatea ei contribuţia
marelui om la totalul înţelepciunii umane.
73

  Moartea era un lucru comic cînd te gîndeai la ea
De aceea nu se gîndea la ea niciodată — exceptînd
ocaziile cum era cea de faţă, cînd suferinţa îl făcuse
să simtă nevoia sporirii suferinţei. Omor? Sinuci-
dere? Aşa ceva nici măcar nu-i trecuse prin minte.
Tot ceea ce pretindea de la instrumentul dătător de
moarte era senzaţia unei senzualităţi negative — un
memento dureros, în mijlocul celorlalte dureri ce
le avea, că într-o bună zi, peste mult timp, va trebui
să moară şi el.
  — Putem   să-l   închidem   iar?   —   l-am   întrebat,
încuviinţă din cap. Pe o măsuţă mică, lîngă pat ză-
ceau obiectele pe care le scosese din seif în timp
ce căuta revolverul. Le-am pus la loc — cutia cu
bijuteriile lui Katy, o jumătate de duzină de cutii
conţinînd medalii de aur conferite marelui om  de
diverse societăţi de ştiinţe, cîteva plicuri de manila
umflate cu hîrtii. Şi la urmă erau cărţile acelea —
toate  cele  şase  volume  din Psihologia sexului, un
exemplar din Felicia a lui Andreea de Nercia şi o
carte anonimă cu ilustraţii, publicată  la Bruxelles,
intitulată Pensionul Domnişoarei Floggy.
  — Cam asta-i, am spus cu tonul cel mai vesel şi
mai  liniştitor  închizînd  uşa  seifului  şi  înapoindu-i
cheia. Am ridicat portretul şi l-am agăţat din nou
în cârligul ce-i  era destinat.  în  dosul satinului  alb
şi a florii de portocal, în dosul crinilor de madonă
şi a unui chip pe care nici nepriceperea unui pictor
de mina a cincea nu îl putuse banaliza, cine ar fi
putut întrezări prezenţa acelei comori straniu asor-
tate  —   Felicia   şi   acţiunile   de   bancă,   domnişoara
Floggy şi simbolurile de aur cu care o societate nu
prea recunoscătoare îşi răsplăteşte geniile?
74

  După o jumătate de oră l-am lăsat şi am mers
"n camera mea — cu ce binecuvîntată senzaţie de
evadare; mă eliberasem în fine de un coşmar ce
mă apăsa. Dar nici acolo nu eram în deplină sigu-
ranţă. Primul lucru pe care l-am zărit, cînd am
răsucit comutatorul, a fost un plic prins pe pernă
cu un ac. L-am deschis şi am despăturit două coli
de culoare mov. Era un poem de dragoste scris de
Ruth. De astă dată „dor" rima cu „dispreţuitor";
Iubirea mărturisită îl determinase pe iubit să de-
teste acel ceva al ei sau sînu-i de iubită. Era prea
mult pentru o singură seară. Geniul ţinea cărţi
pornografice în seif; Beatrice frecventase şcoala
domnişoarei Floggy; inocenţa de copil se farda,
adresa patetice cuvinte fără noimă bărbaţilor tineri
şi, dacă nu mi-aş fi încuiat uşa, în curînd urma
prin „dor" şi „arzător" să-şi croiască drum din lite-
ratura de prost gust într-o realitate şi mai rea.
  A doua zi m-am sculat mai tîrziu, şi cînd am co-
borît la micul dejun copiii îşi mîncaseră deja jumă-
tate din fulgii de cereale.
  —	Pînă la urmă,  mama  voastră  nu vine  acasă,
i-am anunţat eu. Lui Timmy îi părea într-adevăr rău;
dar cu toate că rosti cuvenitele cuvinte de regret,
lumina bruscă din ochii lui Ruth o trăda; era încîn-
tată.
  Mîndria m-a făcut crud. Am scos poemul din bu-
zunar şi i l-am pus pe faţa de masă lîngă grape-
fruit.
  —	E mizerabil, i-am spus cu brutalitate. — Apoi,
fără să mă uit la ea,  am  părăsit încăperea  şi  am
urcat din nou  scările pentru a vedea ce se întîm-
plase cu Henry. Avea un curs la ora nouă şi jumă-
tate şi, dacă nu-l sculam, întîrzia. Dar cînd am bă-
75

tut la uşă o voce slăbită mă anunţă că era bolnav
Am intrat. Pe catafalc zăcea un om care semăna cu
un om mort. I-am luat temperatura. Avea treizeci
şi opt cu trei. Ce era de făcut? Am alergat jos în
bucătărie să mă consult cu Beulah. Bătrîna oftă si
clătină din cap.
—	O să vedeţi c-o face să vină acasă, spuse ea.
Şi-mi  istorisi  cele  întîmplate  cu doi  ani  înainte
cînd Katy plecase în Franţa să vadă mormîntul fra-
telui ei într-un cimitir de război. Nu era plecată
nici de o lună cînd Henry se îmbolnăvi atît de grav,
încît fuseseră nevoiţi să-i telegrafieze chemînd-o aca-
să. După nouă zile, cînd Katy s-a întors în St. Louis,
era aproape mort. A intrat în camera bolnavului şi
i-a pus mîna pe frunte.
  — Vă rog să mă credeţi, spuse Beulah pe un ton
dramatic, a fost la fel ca învierea lui Lazăr. In stră-
funduri pînă pe pragul morţii şi apoi, su-u-u-s! Tot
drumul înapoi ca şi cînd ar fi fost într-un lift. După
trei zile mînca pui fript şi vorbea cît îl ţinea gura.
Şi tot aşa va face şi de data asta. O va face să vină
acasă, chiar dacă pentru a obţine ce vrea, va trebui
să ajungă pe pragul morţii.
  — Şi exact acolo s-a dus, adăugă Rivers, pe pra-
gul morţii.
  — Vrei să spui că era într-adevăr bolnav? Nu se
prefăcea?
  — Ca şi cum prima alternativă ar exclude-o pe
a doua! Bineînţeles că se prefăcea; dar o făcea atît
de bine încît era gata să moară de pneumonie. Ori-
cum, atunci nu mi-am dat pe deplin seama de acest
lucru. în privinţa asta Beulah avea o modalitate mai
ştiinţifică de a judeca lucrurile. Eu aveam în exclu-
sivitate superstiţia germenilor;  ea credea în medi-
76

. psihosomatică. Ei bine, am telefonat doctorului
i rn-am reîntors în sufragerie. Copiii îşi terminaseră
deiunul şi plecaseră. Două săptămîni după aceea nu
?-am mai văzut aproape deloc; căci întorcîndu-mă
seara de la laborator, am aflat că Beulah îi expe-
diase, la sfatul medicului, să locuiască la o cunoş-
tinţă învecinată. Gata cu poemele şi cu nevoia de
a_rni închide uşa. Era o mare uşurare, l-am telefo-
nat lui Katy luni noaptea, anunţînd-o că a trebuit
să angajăm o infirmerieră şi din nou marţi, spu-
nînd că aveam nevoie de un cort de oxigen. în ziua
următoare, Henry se simţea mai rău; dar tot aşa se
simţea şi biata doamnă Hanbury cînd am telefonat
la Chicago.
  —	N-o pot părăsi, îmi repeta Katy într-una cu-
prinsă de teamă. Nu pot.
  Pentru Henry, care contase pe venirea ei, vestea
a fost aproape mortală. în decurs de două ore tem-
peratura i se ridicase cu un grad şi delira.
  —	Ori scapă dumnealui cu viaţă, ori doamna Han-
bury, spuse Beulah, şi merse în camera ei pentru a
se ruga Domnului să ne călăuzească. Şi după două-
zeci şi cinci de minute avurăm parte de călăuzire.
Doamna Hanbury urma oricum să moară; dar Henry
se însănătoşea dacă venea acasă Katy. Aşa că trebuia
să vină acasă. Cel care o convinse, în cele din urmă,
a fost doctorul. — Nu vreau să vă alarmez, a spus
el la telefon, în seara aceea, dar . ..
Hotărîrea era luată.
—	Voi sosi acasă mîine seară, spuse ea.
  Henry urma să aibă ceea ce voise, dar chiar nu-
mai în ultima clipă.
  Doctorul plecă. Pentru infirmieră începea o noapte
de veghe. M-ara retras în camera mea. Katy se va
77

înapoia mîine, îmi spuneam. Dar care Katy — a mea
sau a lui Henry, Beatrice sau eleva favorită a dom-
nişoarei Floggy? Urma să se schimbe totul? Voi pu-
tea oare, după ce văzusem murdăria, să mai am pen-
tru ea aceleaşi sentimente ca înainte? Toată noaptea
şi ziua următoare m-au frămîntat aceste întrebări si
încă mi le mai puneam cînd, într-un sfîrşit am auzit
taxiul intrînd pe aleea din faţa casei. Katy a mea
sau a lui? O prevestire oribilă mă îmbolnăvea şi mă
paraliza. Mi-a trebuit mult pînă să-mi adun toate
puterile pentru a merge s-o întîlnesc. Cînd în cele
din urmă am deschis uşa de la intrare, bagajele erau
deja aşezate pe trepte şi Katy plătea şoferului. Şi-a
întors privirea spre mine. Cît de palidă arăta în lu-
mina ce venea din verandă, cît de trasă la faţă, cît
de buimăcită! Şi cu toate astea cît de frumoasă! Mai
frumoasă ca oricînd -— frumoasă într-un chip nou,
care-ţi sfîşia inima, astfel că m-am trezit iubind-o
cu o patimă în care ultimele urme de impuritate fu-
seseră dizolvate de milă şi înlocuite cu înflăcărarea
altruismului, cu dorinţa arzătoare de a-i fi ajutor
şi sprijin, de a-i fi sclav. Dar cum rămînea cu mo-
nologul lui Henry despre Katy? Cum rămînea cu
domnişoara Floggy şi Felicia, cu studiile de psiho-
logia sexului? Ei bine, după cum îmi spunea inima
ce începuse să-mi zvîcnească puternic, ele nu exis-
taseră nicicînd, sau oricum, nu aveau nici o însem-
nătate.
  Cînd am intrat în hol, Beulah ieşi în fugă din bu-
cătărie. Katy se prăbuşi în braţele bătrînei şi, timp
de o jumătate de minut ce nu se mai termina, au
rămas aşa, într-o îmbrăţişare mută, apoi dîndu-se pu-
ţin înapoi, Beulah o privi scrutător pe Katy în faţă.
78

c- pe măsură ce o privea, expresia ei de extaz în-
lăcrimat făcu loc unei îngrijorări tot mai adînci.
	Dar nu sînteţi dumneavoastră strigă ea. E doar
fantoma dumneavoastră. Sînteţi dusă aproape tot atît
c)_e departe ca Dl. Maartens.
  Katy încercă să ia în rîs cele spuse. Era puţintel
obosită, asta era tot. Bătrîna însă clătina cu îndîrjire
din cap. — Virtutea, spuse ea. V-a părăsit virtutea.
Asa cum l-a părăsit pe Domnul nostru cînd toţi bol-
navii aceia se agăţau disperaţi de el.
.	 Nici vorbă, spuse Katy.
  Dar era cît se poate de adevărat. Virtutea o pără-
sise. Trei săptămîni petrecute lîngă patul mamei
storseseră viaţa din ea. Era ca o arătare; doar voinţa
o mai ţinea pe picioare. Şi voinţa nu e niciodată de
ajuns. Voinţa nu-ţi poate digera hrana, nu-ţi poate
scădea temperatura — şi cu atît mai puţin cînd e
vorba de temperatura altcuiva.
  — Aşteptaţi pînă mîine, o imploră Beulah pe Katy,
cînd aceasta îşi manifestă intenţia de a merge în ca-
mera bolnavului. Mai întîi dormiţi puţin. Aşa cum
sînteţi acum nu-l puteţi ajuta.
— Rîndul trecut l-am ajutat, ripostă Katy.
  — Da, dar rîndul trecut a fost altfel, stărui bă-
trîna. Rîndul trecut aveaţi virtute; nu eraţi o stafie.
  — Lasă-mă   cu   stafiile   tale!   spuse   Katy   cu   o
urmă de enervare în glas şi, întorcîndu-se, o porni
în sus pe trepte.
  Am urmat-o. Sub cortul de oxigen Henry dormea
sau zăcea amorţit. O barbă căruntă nerasă de cîteva
zile îi acoperea bărbia şi obrazul, iar pe faţa-i ema-
ciată nasul devenise enorm, la fel ca într-o carica-
tură. Apoi, pe cînd ne uitam la el, pleoapele i se
deschiseră.  Katy  se  aplecă  spre  fereastra transpa-
79

rentă a cortului şi-l strigă pe nume. Nu primi nici
Un răspuns şi nu se zărea nici un semn în ochii săi
bleu-pal care să arate că ştia cine era, sau că o
văzuse măcar.
  —	Henry, repetă ea, Henry! Sînt eu. M-am reîn-
tors.
  In ochi îi pîlpîi o vagă urmă de lumină — doar
cîteva secunde; apoi pieri. Privirea i se rătăci din
nou şi începu să-şi mişte buzele; recăzuse în lumea
delirului său. Miracolul nu se înfăptuise. Lazăr zăcea
în continuare. Urmă o tăcere lungă, după care Katy
spuse cu greutate şi deznădăjduire — cred că e mai
bine să mă culc.
  —	Şi miracolul? am întrebat eu. L-a înfăptuit în
dimineaţa  următoare?  —   Cum  ar  fi  putut?  Fără
virtute, fără viaţă, cu nimic altceva în afara voinţei
şi a unei dorinţi arzătoare de a face ceva. Mă întreb
ce e mai rău — să fii tu însuţi bolnav fără scăpare
sau să priveşti cum omul pe care-l iubeşti e foarte
grav  bolnav?     Trebuie  să  începem  prin   definirea
cuvîntului „tu". Eu spun că tu eşti foarte grav bol-
nav. Dar mă refer la „tine"? Nu la personalitatea
nouă şi limitată creată de febră şi toxine? O perso-
nalitate fără interese intelectuale, fără obligaţii so-
ciale, fără preocupări  materiale.  în  timp  ce  infir-
miera iubitoare rămîne ea însăşi, cu toate amintirile
legate de fericirea trecută, cu toate temerile pentru
viitor,   cu  toată   conştiinţa   neliniştită   a  existenţei
altei  lumi  dincolo  de  cei  patru  pereţi  ai  camerei
bolnavului.
  Apare apoi chestiunea morţii. Cum reacţionezi
la perspectiva morţii? Dacă eşti destul de bolnav,
ajungi la un punct unde, cu oricîtă patimă ai lupta
pentru viaţă, o parte din tine n-ar regreta deloc să
80

moară. Ai prefera orice altceva acestei mizerii, aces-
tui interminabil coşmar degradant de a te afla redus
la o bucată de materie suferindă.
  Daţi-mi libertatea, sau ucide-ţi-mă!1 Dar în cazul
de faţă cele două sînt identice. Libertatea este egală
cu moartea, este egală cu urmărirea fericirii — dar,
de bună seamă, doar pentru pacient, niciodată pen-
tru infirmiera care-l iubeşte. Ea nu-şi poate permite
luxul morţii, al eliberării, prin abandonare, din
închisoarea reprezentată de camera bolnavului. Ros-
tul ei este să lupte în continuare chiar şi atunci
cînd este cît se poate de clar că bătălia e pierdută;
să spere în continuare chiar şi atunci cînd nu există
motive pentru altceva în afara disperării; să se roa-
ge în continuare chiar şi atunci cînd este evidentă
împotrivirea lui Dumnezeu, chiar şi atunci cînd ştie
că nu există o divinitate. Poate fi bolnavă de mîh-
nire şi de presimţiri rele, dar trebuie să afişeze
veselie şi încredere senină. Poate i-a pierit curajul;
totuşi, trebuie să-l inspire. Intre timp lucrează şi
veghează dincolo de limitele suportabilităţii fizice.
Şi nu există răgaz; trebuie să fie mereu acolo, me-
reu disponibilă, mereu gata de a da — a da mereu
chiar cînd este ruinată. Da, ruinată, repetă el. Aşa
era Katy; total ruinată, dar silită de împrejurări şi
de propria-i voinţă să cheltuiască în continuare. Şi
ca necazul să fie deplin, cheltuirea era fără folos.
Henry nu se însănătoşea; se reţinea doar să nu
moară. în răstimpul acesta ea se omora din cauza
îndelungatului efort la care se supunea. Zilele tre-
    Cuvinte apairţinînd marelui orator şi patriot nord-ameri-
can Patrick Henry (1736—1799).
81
6 — Geniul şi zeiţa

ceau — trei zile, patru zile, nu-mi mai aduc aminte
cîte. Şi apoi veni ziua ce n-am s-o uit niciodată
23 aprilie, 1922.
  —	Ziua de naştere a lui Shakespeare.	'
1 — Şi a mea.
' i' — A ta?
  —	Nu ziua naşterii fizice, explică Rivers.  Aceea
e în octombrie. E vorba de ziua naşterii mele spiri-
tuale.   Ziua   în   care   m-am   desprins   dintr-o   stare
vecină cu imbecilitatea, luînd o formă ce se  asea-
mănă  mai  îndeaproape  cu  cea  omenească.     Cred,
adăugă el, că mai merităm puţin Scotch.
Reumplu paharele.
—	23 aprilie, repetă el. Ce zi de suferinţe!
Henry avusese parte de o noapte rea şi, hotărît
lucru, se simţea mai rău. La ora prînzului, sora lui
Katy telefona din Chicago anunţînd-o că sfîrşitul
mamei lor era apropiat. în seara aceea trebuia să
citesc un referat la una din societăţile ştiinţifice din
localitate. Cînd m-am întors acasă, era ora unspre-
zece şi n-am găsit-o decît pe infirmieră. Katy era,
după spusele ei, în cameră încercînd să aţipească
puţin. Nu puteam face nimic, aşa că m-am dus la
culcare.
  — După vreo două ore am tresărit din somn la
atingerea unei mîini care bîjbîia prin întuneric.  în
cameră era o întunecime de smoală, dar am recu-
noscut de îndată în nări adierea feminităţii şi parfu-
mul de irişi ce învăluiau prezenţa nevăzută. M-am
ridicat în capul oaselor.
  — Doamna Maartens?  (îi  spuneam  încă  doamna
Maartens.)  O  undă  tragică  înfiora tăcerea care se
82   .

aşternuse. Se simte mai rău dl. profesor Maartens?
am întrebat îngrijorat. Pentru un moment nu se
auzi nici un răspuns, doar o mişcare în întuneric,
doar scîrţîitul somierei cînd se aşeză pe marginea
patului. Franjurii şalului spaniol ce şi-l aruncase
pe umeri îmi şterseră faţa; mireasma răspîndită în
jur mă învălui. Dintr-o dată, îngrozit, mi-am amin-
tit de monologul lui Henry. Beatrice avea pofte,
Laura absolvise şcoala domnişoarei Floggy. Ce blas-
femie, ce profanare hidoasă! Mă năpădi o ruşine
care se adînci pînă deveni o greaţă amestecată cu
remuşcări faţă de mine însumi cînd, rupînd tăcerea,
Katy îmi spuse cu voce plată şi lipsită de expresie
că i se telefonase iar din Chicago. Ii murise mama.
Am îngînat un fel de condoleanţe. Apoi vocea plata
vorbi iar.
  — Am încercat să dorm, spunea ea. Dar nu pot;
sînt prea  obosită  pentru  a  dormi.  Urmă  un  oftat
de  epuizare  deznădăjduită,   după  care  se   lăsă  iar
tăcerea.
  — Ai văzut vreodată pe cineva murind? spuse iar
yocea într-un tîrziu.
  Dar serviciul militar nu mă obligase să merg în
Franţa, iar cînd a murit tatăl meu, locuiam la bu-
nica. La douăzeci şi opt de ani ştiam tot atît de puţin
dtgspre moarte cît ştiam despre cealaltă încălcare a
verbalului de către organic, a convenţiilor şi noţiu-
nilor noastre de către experienţă — actul iubirii.
  —	Mai ales separarea e îngrozitoare, am auzit-o
spunînd. Stai neputincios privind cum se desfac le-
găturile, una după alta. Legătura cu oamenii, legă-
tura cu limbajul, legătura cu universul fizic. Muri-
' 83

bunzii nu văd lumina, nu simt căldura, nu respiră
Şi în cele din urmă legătura cu propriul corp ce-
dează. La sfîrşit sînt lăsaţi să atîrne  de un singur
fir — care se destramă, se destramă minut de minut
Vocea se stinse şi Katy îşi acoperi faţa cu mîinile
după cum am dedus din sunetele înăbuşite ale ulti-
melor cuvinte — singuri, singuri, spuse ea în şoaptă.
Cei ce mor şi cei ce trăiesc — fiecare este întotdea-
una singur.
  Din întuneric se auzi un scîncet, apoi un tremu-
rat, o mişcare convulsivă, un plîns aproape ne-
omenesc. Plîngea în hohote. O iubeam, iar ea se
chinuia. Şi cu toate astea, singurul lucru la îndemî-
nă a fost să-i spun: „Nu plîngeţi". Rivers dădu din
umeri. — Dacă nu crezi în Dumnezeu sau în viaţa de
apoi — lucruri în care, ca fiu de preot, nu puteam,
desigur, crede, decît într-un sens strict pickwickian
— ce altceva ai putea spune în prezenţa morţii?
In afară de asta, în cazul aparte al momentului, mai
intervenea şi faptul grotesc de stînjenitor de a nu
mă putea decide cum s-o numesc. Mîhnirea ei şi
compasiunea mea îmi făcuseră imposibilă adresarea
cu „Doamnă Maartens", dar pe de altă parte „Katy"
risca să apară necuviincios. Ba putea fi interpretat
ca o încercare din parte-mi de a exploata tragedia
ei pentru scopurile josnice ale unui şarlatan care nu
putea uita de domnişoara Floggy şi de bălegarul
monologului neomenos al lui Henry.
  — Nu plîngeţi, am continuat eu să-i şoptesc şi în
locul mîngîierilor interzise, al prenumelui pe care
nu cutezam să-l rostesc, mi-am aşezat o mînă timi-
dă pe umărul ei mîngîind-o cu stîngăcie. „îmi pare
84

ău" spuse ea. Şi continuă zdrobită: „promit să mă
omport cuviincios mîine". După un alt paroxism
de plîns, adăugă: „n-am mai plîns aşa de pe vremea
cînd eram nemăritată".
  De abia mai tîrziu am început să înţeleg semnifi-
caţia acestor cuvinte. O soţie care îşi permitea să
plîngă n-ar fi fost niciodată corespunzătoare pentru
sărmanul Henry. Slăbiciunea lui cronică o obligase
să arboreze o necurmată putere. Dar pînă şi cea
mai stoică tărie îşi are limitele ei. In noaptea aceea,
Katy ajunsese la capătul resurselor. Suferise o în-
frîngere totală — dar o înfrîngere pentru care,
într-un fel, era recunoscătoare. Se adunaseră prea
multe. în schimb, i se garantase drept compensaţie
o pauză în ceea ce priveşte responsabilitatea, i se
îngăduise, fie chiar şi pentru cîteva clipe, să se
complacă într-un lux fără precedent pentru ea, acela
al lacrimilor.
  — Nu plîngeţi, repetam eu într-una. Dar de fapt
ea vroia să plîngă, simţea nevoia să plîngă. Ca să
nu mai vorbim de faptul că avusese cele mai plau-
zibile motive de plîns. Moartea era pretutindeni în
jurul ei — nu putea fi oprită, cel puţin aşa se părea,
să vină chiar atunci pentru soţul ei; în cîţiva ani va
fi acolo pentru ea însăşi, şi în alţi cîţiva ani, pentru
copii. Toţi se îndreptau spre aceeaşi săvîrşire —
spre tăierea progresivă a liniilor de comunicare,
spre uzura înceată dar sigură a firelor susţinătoare;
singuri spre căderea finală în neant.
  De undeva din depărtări, dincolo de acoperişurile
caselor, un orologiu bătu trei sferturi de oră. Bă-
tăile erau o  insultă  creată  de  mîna omului ce  se
85

adăuga gratuit unei răni cosmice — un simbol al
scurgerii neîncetate a timpului, un memento al sfîr-
şitului inevitabil.
  — Nu plîngeţi, am implorat-o, şi uitînd totul în
afara compasiunii, am început s-o mîngîi pe umeri
şi am tras-o mai aproape. Hohotind şi tremurînd se
lipi de mine. Orologiul bătuse, timpul sîngera şi chiar
cei vii erau cu desăvîrşire singuri.
  Unicul nostru avantaj faţă de femeia moartă din
Chicago, şi faţă de muribundul din celălalt capăt al
casei, consta în faptul că noi puteam fi singuri în
companie, ne puteam suprapune singurătăţile pretin-
zînd astfel că le-am unit într-o comunitate. Dar, de-
sigur, nu acestea erau gîndurile ce-mi treceau prin
minte atunci. Pe atunci nu mă puteam gîndi la alt-
ceva decît la dragoste şi milă şi la o intensă preocu-
pare practică privind binele acestei zeiţe care se
preschimbase brusc într-un copil plîngînd, pentru
această adorabilă Beatrice care tremura acum în cer-
cul braţului meu proteguitor, exact aşa cum tremură
un căţel. I-am atins mîinile reci cu care îşi ţinea aco-
perită faţa; erau reci ca gheaţa, la fel şi picioarele
desculţe.
  — Dar aţi îngheţat! am spus eu aproape indignat.
Iar apoi, mulţumit că în sfîrşit puteam să-mi trans-
form mila într-o afecţiune folositoare, i-am poruncit:
trebuie să intraţi imediat sub cuvertură! De îndată!
  Mă închipuiam învelind-o cu tandreţe şi apoi tră-
gînd un scaun şi şezînd, supraveghind-o liniştit ca o
mamă, în timp ce dormea. Dar cînd am dat să cobor
din pat s-a agăţat de mine şi nu mi-a dat drumul. Am
încercat să mă desprind*, să protestez.
86

   .Doamnă Maartens"! Dar era ca şi cum ai fi pro-
testat împotriva strînsorii unui copil care se îneacă.
  Actul era simultan inuman şi inutil. Iar în acest
timp aproape îngheţase şi tremura fără a se mai
putea controla. Am făcut singurul lucru ce-mi ră-
mînea de făcut.
	 Vrei să spui că te-ai vîrît sub cuvertură?
.	 Sub cuvertură, repetă el, cu două braţe goale
şi reci în jurul gîtului, şi un trup tremurînd, zguduit
de plîns, strîns lipit de al meu.
  Rivers luă o înghiţitură de whisky, apoi, lăsîndu-se
pe spate în fotoliu, fuma în tăcere multă vreme. Ade-
vărul, spuse el în cele din urmă, tot adevărul şi
numai adevărul. Toţi martorii depun aceleaşi jură-
minte şi aduc mărturii despre aceleaşi întîmplări.
(Rezultatul este, de bună seamă, cincizeci de feluri de
literatură. Care este mai aproape de adevăr? Stendhal
sau Meredith? Anatole France sau D. H. Lawrence?
Izvoarele celei mai profunde vieţi se vor pierde în
puritatea de aur a Pasiunii sau a Comportamentului
Sexual al Femelei Umane?
—	Ştii tu cumva răspunsul? am ţinut să-l întreb.
Rivers clătină din cap.
  —	Ai putea afla inspiraţie la geometri, descriind
evenimentul în raport cu cele trei  coordonate.  Ri-
vers descrise în aer cu pipa două linii ce se întretă-
iau    într-un unghi drept,  apoi din punctul lor de
intersecţie trase o verticală care-i duse mîna deasu-
pra  nivelului  capului.  —  Să  considerăm  una  d<in
aceste linii ca reprezentînd-o pe Katy, cealaltă pe
John Rivers de acum treizeci de ani, iar a treia pe
John Rivers aşa cum sînt astăzi. Ei bine, în acest
87

cadru de referinţe, ce puteam spune despre noaptea
de 23 aprilie 1922? Desigur, nu tot adevărul. Dar
oricum, cu mult mai mult decît poate fi redat în ter-
menii oricărui fel de literatură. Să începem cu linia
lui Katy. O trase din nou, şi pentru moment fumul
pipei sale marcă, difuz, poziţia ei în spaţiu. — Este
linia unei păgîne înnăscute împinsă de evenimente
într-o situaţie în care doar un creştin desăvîrsit sau
un budist s-ar îi putut comporta adecvat. Este linia
unei femei care se simţise întotdeauna fericită ca
acasă în această lume şi care dintr-o dată se trezea
stînd pe marginea abisului cotropită fiind, trupeşte
şi sufleteşte, de îngrozitoarea genune neagră ce-i sta
în faţă. Sărmana de ea! Se simţea abandonată, nu
de Dumnezeu (căci era congenital incapabilă de mo-
noteism), ci de zei — de toţi zeii începînd cu micii
lari şi penaţi1 domestici pînă la cei din înălţimile
Olimpului. O părăsiseră şi luaseră totul cu ei. Tre-
buia să-i găsească iar. Trebuia să devină încă o dată
parte din rînduiala naturală, şi tocmai de aceea di-
vină, a lucrurilor. Trebuia să restabilească contactul
cu viaţa ?— cu viaţa în formele ei cele mai simple,
viaţa în manifestările ei cele mai lipsite de echivoc,
ca tovărăşie fizică, ca experienţă a căldurii anima-
lice, ca senzaţie plină de tărie, ca foame şi satisfacere
a foamei. Era o chestiune de autoconservare. Şi asta
nu-i tot, adăugă Rivers. îşi plîngea îndurerată mama
de curînd moartă, soţul care putea muri a doua a..
Există  o  anumită  afinitate între  emoţiile violente.
  1 In  mitologia  romană,  spiritele  zeificate  ale  strămoşilor
unei comunităţi restrînse (de clan, sau familiale).
  
jvtînia se modelează cu mare uşurinţă în poftă agre-
sivă, şi tristeţea, dacă-i oferi ocazia, se va topi imper-
ceptibil în cea mai delicioasă senzualitate. După care,
desigur, EL îi dă dragei LUI somnul. In contextul
doliului, iubirea este echivalentă barbituricelor şi al
unui voiaj în Hawai. Nimeni nu condamnă văduva
sau orfanul pentru că recurge la aceste alinări. Aşa
că de ce i-am condamna pe cei care încearcă să-şi
menţină viaţa şi sănătatea prin cealaltă metodă, mai
simplă?
  —	Eu nu-i condamn, l-am asigurat, dar alţi oa-
meni au alte vederi.
  ?— Şi acum treizeci de ani eu însumi eram unul
dintre aceştia. îşi mişcă pipa în sus şi în jos pe linia
verticală imaginară din faţa sa.
  —	Linia moralistului virgin de douăzeci şi opt de
ani, linia ex-luteranului, a băiatului mamei, linia idea-
listului petrarchian. De pe acea poziţie, n-aveam altă
alternativă  decît să  mă  gîndesc la mine  ca la un
bărbat adulter perfid — iar la Katy ca la o — ce?
cuvintele erau   prea hidoase pentru a mai putea fi
rostite. Pe cînd în ceea ce priveşte o zeitate cum era
Katy, nu se întîmplase nimic care să nu fie pe deplin
natural; şi tot ce era natural, era bun din punct   de
vedere moral. Judecind chestiunea de aici (şi arătă
linia lui John Rivers cel de acum), aş spune că amîn-
doi aveam dreptate pe jumătate şi de aceea greşeam
în întregime — ea fiind dincolo de bine şi de rău în
înălţimile    Olimpului (şi olimpienii, bineînţeles, nu
erau altceva decît o ceată de animale supraumane
cu puteri miraculoase), iar eu, nefiind dincolo de bine
Şi rău, şi totuşi mînjit pînă la urechi de toate noţiu-
nile umane ale păcatului şi convenţiei sociale.
89

  Pentru ca totul să fi fost aşa cum se cuvine, ea
ar fi trebuit să coboare la nivelul meu şi apoi să-si
urmeze drumul de cealaltă parte; în timp ce eu ar
fi trebuit să mă înalţ la nivelul ei, şi, găsindu-l ne-
satisfăcător, să-mi forţez drumul înainte pentru a
mă alătura ei în locul unde te afli cu adevărat din-
colo de bine şi rău, în sensul de a nu fi un animal
suprauman, ci o transfigurare de bărbat sau femeie.
Am fi comis oare aceeaşi faptă dacă ne-am fi aflat
la acel nivel? E o întrebare fără răspuns. Şi, în rea-
litate, n-am fost la nivelul acela. Ea era o zeiţă care
se prăbuşise şi-şi găsea drumul înapoi în Olimp pe
calea senzualităţii. Eu aveam sufletul împărţit, co-
miţînd un păcart cu atît mai grav, cu cît era însoţit de
cea mai extatică plăcere. Alternativ şi în unele mo-
mente chiar simultan, mă simţeam doi oameni — un
novice în dragoste care avusese extraordinarul noroc
de a se găsi în braţele unei femei neinhibate şi ma-
terne în acelaşi timp, dovedind tandreţe şi senzuali-
tate profundă; şi un nenorocit cu conştiinţa împovă-
rată, ruşinat că a cedat în faţa a ceea ce fusese învă-
ţat să socotească drept patimile cele mai josnice,
şocat, ba înfuriat chiar (căci era cusurgiu pe cît
era şi plin de remuscări) de uşurinţa cu care Beatrice
accepta perfecţiunea intrinsecă a plăcerii, şi, mai
mult, o arbora în contextul solemn al morţii. Doamna
Hanbury era moartă, Henry murea; după toate rîn-
duielile, Katy ar fi trebuit să fie în doliu, iar eu s-ar
fi cuvenit să-i ofer consolările filozofice. Dar, în rea-
litate, în crud<a şi paradoxala realitate . . . urmă o cli-
pă de tăcere. Pigmei, continuă el gînditor pe cînd
studia sub pleoapele închise în depărtatele amintiri.
90

pigmei ce nu aparţin universului meu. Şi nici măcar
n-au aparţinut vreodată. In noaptea aceea de 23 apri-
lie, noi eram în lumea Cealaltă, ea şi cu mine ne
aflam în raiul întunecos şi nelumesc al goliciunii,
atingerii şi împreunării. Şi ce revelaţii erau în acel
rai, ce flăcări! Mîngîierile ei erau îngeri veniţi din
senin, porumbei coborînd din zbor. Şi cu cîtă ezitare,
cu cîtă întîrziere răspundeam! Cu buze ce abia în-
drăzneau, cu mîini încă tremurătoare de a nu pîngări
noţiunile mamei mele, referitoare la cum se cuvine
să fie o femeie bună, de fapt cum ar trebui să fie
toate femeile bune. Cu toate astea (şi era pe atît de
şocant pe cît era de minunat), timidele mele pîngăriri
ale idealului erau răsplătite cu un răspuns la extazul
plăcerii, cu un dar al tandreţei reciproce, ce întrecea
orice mi-aş fi închipuit vreodată. Dar peste CEALAL-
TÃ LUME nocturnă se întindea lumea aceasta — lu-
mea în care John Rivers din 1922 îşi avea gîndurile
şi sentimentele de fiecare zi; lumea în care acest fel
de lucruri era fără tăgadă criminal, în care un dis-
cipol îşi înşelase maestrul, iar soţia, soţul; lumea din
al cărei punct de vedere raiul nostru de întuneric era
cel mai sordid colţ de iad, iar îngerii nimic altceva
decît manifestări ale poftei carnale în contextul adul-
terului. Poftă carnală şi adulter, repetă Rivers rîzînd
scurt. Cît de demodat sună! In ziua de azi preferăm
să vorbim despre şofat, instincte şi intimităţi extra-
conjugale. E bine? E rău? Sau pur şi simplu nu
contează cum e? Peste cincizeci de ani, poate că
Bimbo va cunoaşte răspunsul. Intre timp poţi reţine
doar faptul că, la nivel verbal, moralitatea nu este
altceva decît folosirea sistematică a unor cuvinte urî-
91

te. Netrebnic, josnic, mîrşav — acele cuvinte sînt
fundamentul lingvistic al eticii; şi acelea erau cuvin-
tele care mă obsedau stînd culcat acolo, oră de oră
veghind somnul lui Katy. Somnul — este de ase-
menea o ALTÃ LUME. în mai mare măsură alta, de-
cît raiul atingerii. De la dragoste la somn, de la alta
la ceva care e mai mult decît alta. Este oare acest alt-
altceva cel care investeşte iubita dormind cu o cali-
tate înrudită cu sfinţenia? O sfinţenie neputincioasă
— lucru pe care lumea îl adoră la Copilul Isus: lucru
care m-a umplut atunci de o tandreţe imposibil de
exprimat. Şi totuşi, totul era netrebnic, josnic, mîr-
şav. Ce vorbe hidoase! Se asemănau cu nişte ciocă-
nitori ce mă loveau neîncetat cu pliscurile lor de
oţel. Netrebnic, josnic, mîrşav ... Dar în tăcerea din-
tre două răpăieli o puteam auzi pe Katy respirînd
liniştit; iar ea era iubita mea dormind neputincioasă
şi de aceea sfîntă în acea ALTA LUME unde toate cu-
vintele urîte îşi pierd în întregime semnificaţia şi nu-
şi mai au rostul. Dar asta nu le împiedica pe blestema-
tele de ciocănitori să ia totul de la capăt cu o feroci-
tate ce nu scădea deloc. Şi apoi, contrar tuturor con-
venţiilor literaturii şi bunului stil, cred c-am adormit,
căci deodată se revărsară zorile şi păsările ciripeau
în grădinile din suburbie, şi iat-o pe Katy stînd lîngă
patul meu tocmai punîndu-şi pe umeri şalul cu fran-
juri lungi. Pentru o frîntură de secundă n-am înţeles
ce căuta acolo. Apoi mi-am amintit totul — mîngîie-
rile diin întuneric, inefabilele ALTE LUMI. Dar acum
se făcuse dimineaţă şi eram din nou în această lume,
fiind silit să-i spun Doamna Maartens. Doamna
Maartens a cărei mamă  tocmai murise  şi  al cărei
92

soţ putea fi pe moarte. Netrebnic, josnic, mîrşav! Cum
o mai puteam privi din nou în faţă? Dar în acel
moment s-a întors şi m-a privit. Am avut timp să
zăresc începutul vechiului ei zîmbet, deschis şi plin
de francheţe; apoi într-o agonie de ruşine şi jenă
mi-am întors faţa de la ea.
  — Speram să nu te trezeşti, îmi şopti ea şi, aple-
cîndu-se, mă sărută pe frunte aşa cum sărută un
adult pe un copil. Voiam să-i spun că, în ciuda celor
petrecute, o veneram în continuare; că dragostea mea
era tot atît de nestăvilită ca şi remuşcările, că recu-
noştinţa mea pentru ceea ce se întîmplase era tot atît
de adîncă şi nestrămutată ca şi hotărîrea mea de a
nu lăsa să se mai întîmple aşa ceva. Dar cuvintele
nu-mi veneau pe buze; îmi pierise graiul. Şi tot în
aceeaşi situaţie, dar din motive diferite,  era Katy.
Dacă ea nu pomenea nimic despre cele întîmplate,
aceasta se datora faptului că le socotea drept ceva
despre care nu se vorbeşte. Acesta era cel mai bun
lucru.
  — E trecut de şase, a fost tot ce a spus în timp ce
se îndrepta spre uşă. Trebuie să merg s-o schimb pe
sărmana infirmieră Koppers.   Apoi se întoarse, des-
chise uşa fără zgomot şi, tot atît de încet, o închise
în urma ei. Am rămas de unul singur la cheremul cio-
cănitorilor.   Nemernic,  josnic,  mîrşav;   mîrşav,   jos-
nic, nemernic ... Cînd a sunat clopoţelul pentru de-
jun, hotărîrea mea era luată. Decît să trăiesc în min-
ciună,  decît să-mi  pîngăresc idealul,  mai  bine voi
pleca — pentru totdeauna.
  In hol, mergînd spre sufragerie, am dat peste Beu-
lah. Căra o tavă cu ouă şi slănină şi fredona melodia
93

„Toate vieţuitoarele ce sălăşluiesc pe pămînt", dînd
cu ochii de mine, zîmbi radios spunîndu-mi: „Domnul
fie lăudat"! Niciodată nu fusesem mai puţin înclinat
să-l laud. — Vom avea parte de un miracol, continuă
ea. Şi cînd am întrebat-o cum de ştie că vom avea,
mi-a răspuns că tocmai o văzuse pe doamna Maartens
în camera bolnavului şi doamna Maartens era din nou
ea însăşi. Nu o stafie, ci ea, cea de altădată. Virtu-
tea revenise şi asta însemna că domnul profesor Maar-
tens va începe să se însănătoşească. — E Harul Divin,
spuse ea. M-am rugat zi şi noapte pentru dînsa!
Doamne, Dumnezeule, dă-i doamnei Maartens din ha-
rul tău. Dă-i înapoi virtutea ca să se vindece domnul
profesor. Şi uite că s-a întîmplat, s-a întîmplat aie-
vea! Şi ca pentru a confirma cele spuse, se auzi un
foşnet în spatele nostru pe trepte. Ne-am întors. Era
Katy. Purta îmbrăcăminte de doliu. Dragostea şi
somnul îi neteziseră faţa şi trupul care ieri se mişca
atît de vlăguit, în urma unui atît de dureros efort,
era acum plin de vigoare feminină, plin de viaţă,
precum fusese înainte de îmbolnăvirea mamei sale.
Era din nou zeiţă — în doliu — dar neeclipsată,
strălucitoare chiar în durerea şi resemnarea ei. Zeiţa
coborî scările, ne spuse bună dimineaţa şi întrebă
dacă Beulah îmi comunicase vestea cea rea. Pentru
o clipă am crezut că i se întîmplase ceva lui Henry.
— Vreţi să spuneţi că dl. profesor Maartens .. .?
am început eu. Mi-o reteză scurt. Vestea rea în le-
gătură cu mama ei. Şi deodată mi-am dat seama că,
oficial, nu auzisem încă despre durerosul incident din
Chicago. Sîngele îmi năvăli în obraji şi mi-am întors
privirea cuprins de o derută îngrozitoare. Jucam deja
94

minciuna -— şi rău mai jucam! Tristă dar senină,
zeiţa continua să vorbească despre convorbirea tele-
fonică de la miezul nopţii, despre sora ei hohotind la
celăialt capăt al firului, despre ultimele clipe ale ago-
niei atît de mult prelungite. Beulah ofta zgomotos,
spunea că aşa a fost voia lui Dumnezeu, că ea ştiuse
lucrul acesta tot timpul, apoi schimbă subiectul.
  —	Ce face domnul profesor Maartens? întrebă ea.
I se luase temperatura? Katy încuviinţă din cap; da,
i se luase şi scăzuse simţitor.   — V-am spus! mi se
adresă bătrîna triumfătoare. S-a milostivit Dumne-
zeu, aşa cum v-am spus. I-a redat virtutea.
  Am intrat în sufragerie, ne-am aşezat şi am în-l
ceput să mîncăm; cu multă tragere de inimă, după
cîte îmi amintesc. Şi mi-aduc aminte că am fost
şocat de acest lucru. Rivers rîse. Cît de greu e să nu
fii maniheu1! Sufletul e sus, trupul e jos. Moartea
e o chestiune legată de suflet, şi în acel context ouăle
şi slănina nu sînt bune la gust, iar dragostea este,
bineînţeles, profanare totală. Şi cu toate astea, este
suficient de clar că ouăle şi slănina pot duce la har,
că dragostea poate fi aleasă ca instrument al inter-
venţiei divine.
— Vorbeşti de parcă ai fi Beulah, am obiectat eu.
  — Fiindcă nu găsesc alte cuvinte. Ceva minunat
şi puternic izbucneşte din interiorul tău, ceva care,
evident, e mai mare decît eşti tu însuţi; din neutre
şi  ostile,  lucrurile  şi  evenimentele  îţi  vin  dintr-o
dată, gratuit şi spontan, în ajutor. Acestea sînt fapte.
  1 De la „maniheism", doctrină religioasă-filozofică per-
sană, avînd la bază dualismul absolut bine-rău, iniţiată de
Mani în sec. III. e.n.
95

Pot fi observate, pot fi trăite. Dar de vrei să vor-
beşti despre ele, descoperi că singurul vocabular este
cel teologic. Har, Călăuzire, Inspiraţie, Providenţă •	
cuvintele protestează prea mult, şi cer toate întrebă-
rile înainte de a le fi pus. Dar sînt situaţii în care
nu le poţi evita. Uite-o pe Katy bunăoară. Cînd s-a
întors din Chicago, virtutea o părăsise în aşa măsură,
încît nu-i mai era de folos lui Henry, fiindu-şi sieşi
o povară. O altă femeie s-ar fi rugat pentru tărie, şi
ruga i-ar fi putut fi ascultată — deoarece uneori ru-
gile pot fi ascultate. Poate părea absurd, chiar depla-
sat — şi totuşi se întîmplă. Dar nu cînd e vorba de
oameni de felul lui Katy. Katy nu era omul care să
se roage. Pentru ea, supranaturală era natura; ele-
mentul divin nu era nici spiritual, nici specific uman;
el se găsea în peisaje, în lumina soarelui şi anima-
le, era în flori, în mirosul acrişor al sugarilor, în căl-
dura şi moliciunea copiilor strînşi la piept, era în
săruturi desigur, în apocalipsuri nocturne de dragos-
te, în beatitudinea mai difuză, dar nu mai puţin
inefabilă, încercată atunci cînd te simţi bine. Era un
fel de Anteu1 feminin — invincibilă atîta vreme cit
avea picioarele pe pămînt; era zeiţă atît timp cît
păstra contactul cu zeiţa mai mare din interiorul ei,
cu Mama universală din afară. Trei săptămîni de
veghe la căpătîiul muribundei rupseseră contactul.
Harul veni după ce contactul a fost restabilit, şi asta
s-a petrecut în noaptea de douăzeci şi trei aprilie. O
oră de dragoste, cinci sau şase ore de acel altceva
  1 Anteu (în mitologia greacă), uriaş, fiul lui Poseidon şi
al Geei, zeiţa pămîntului. Devenea mai puternic cînd atingea
pămîntul. Heracle l-a învins ridicîndu-l în aer.
96

mai adînc al somului şi golul era umplut, stafia —
reîncarnată. Trăia din nou — şi totuşi nu ea, desigur,
ci Cantitatea Necunoscută trăia în ea. Cantitatea
Necunoscută, repetă el. La un capăt al spec-
trului se află spiritul pur, Lumina Clară a Vidu-
lui* iar la celălalt e instinctul, e sănătatea, e funcţio-
narea perfectă a unui organism ce rămîne infailibilă
atît timp cît nu intervenim noi, şi undeva între cele
două extreme este ceea ce Sf. Paul a denumit „Crist"
,	  divinul   preschimbat  în  uman.  Harul  spiritual,
animal şi uman, trei aspecte ale aceluiaşi mister; din
punct de vedere ideal, toţi ar trebui să fim receptivi
la toate trei. în practică, însă, cei mai mulţi ne bari-
cadăm împotriva oricărei forme, sau, dacă deschidem
uşa, o deschidem doar uneia dintre ele. Ceea ce,
bineînţeles, nu e deajuns. Şi totuşi, dacă n-ai pîinea
întreagă, o bucată e mai bună decît nimic. Cît de bine
apărea totul în dimineaţa de 24 aprilie. Separată de
harul animal, Katy era o fantomă neputincioasă.
Reîntoarsă la el, era Hera, Demeter şi Afrodita, mi-
nunat reunite într-o singură zeitate, avînd pe dea-
supra pe Esculap şi Grota din Lourdes1 — căci mira-
colul era cu certitudine pe cale de a se înfăptui.
După ce stătuse trei zile pe patul morţii, Henry sim-
ţea prezenţa virtuţii în Katy şi reacţiona. Lazăr urma
să învie.
— Implicit, şi datorită ţie.	'
— Implicit şi datorită mie, repetă el.
  — Le Cocu Miracule2. Ce subiect pentru o farsă
franţuzească!	?;??,
  1	Grota din Lourdes — peşteră şi loc de pelerinaj pentru
catolici,   situat în apropierea oraşului Lourdes (Franţa).
2	încornoratul tămăduit (fr.).	'	!
97
7 — Geniul şi zeiţa	;  ,

. — Prin nimic mai potrivit decît oricare alt subiect
Oedip, de exemplu, sau Lear; chiar Isus ori Gandhî1
— ai putea face o farsă din toţi, de să te strîmbi de
rîs. Se pune doar problema de a-ţi descrie personajele
din afară, fără simpatie şi într-un limbaj violent,
dar nepoetic. In realitate, farsa există doar pentru
spectatori, niciodată pentru actori. La ceea ce parti-
cipă ei este fie o tragedie, fie o complicată şi mai
mult sau mai puţin dureroasă dramă psihologică. în
ce mă privea pe mine, farsa vindecării miraculoase a
încornoratului era un chin prelungit al loialităţii
împărţite, al iubirii în conflict cu datoria, al ispi-
telor cărora le-am rezistat şi apoi le-am cedat cu in-
famie, al păcatelor pe care le gustam învinovăţin-
du-mă şi de care apoi mă căiam cu patimă, al hotă-
rîrilor bune luate, uitate, luate iar şi măturate din
nou de torentul irezistibilei dorinţi.
— Am crezut că te hotărîseşi să pleci.
  — Într-adevăr. Dar asta fusese înainte de-a ve-
dea-o coborînd treptele, reîncarnată zeiţă în negru.
Acele embleme ale doliului întreţineau vie mila, ado-
raţia religioasă, simţul că iubita mea era un spirit
ce trebuia venerat în spirit; dar din corsajul negru
se înălţa coloana luminoasă a gîtului; între pletele
de păr de culoarea mierii faţa ei era transfigurată de
o strălucire nepămînteană. Cum spunea Blake?
La soţie aş pretinde
Ce pe-al tîrfei chip găseşti mereu,
Semnele-mplinitelor dorinţi.	'    '
  1 Mohandas Karamkhand  Ghandi  (1869—1948), conducător
de seamă al mişcării de eliberare naţională din  India.
98

           semnele-mplinitelor dorinţi sînt, de aseme-
nea semnele distinctive ale deziderabilităţii, ale pro-
misiunii satisfacţiilor viitoare. Doamne, cu cîtă fre-
nezie o doream! Şi cu cîtă patimă, din adîncurile
remuşcărilor şi înălţimile idealurilor, mă blestemam
pentru această dorinţă. Cînd m-am întors de la la-
borator, am încercat să închei totul cu ea, dar m-a
amînat. Nu era timpul şi locul potrivit. Din moment
în moment putea intra Beulah sau infirmiera Kop-
pers. Era mai bine seara cînd totul se liniştea. Şi
astfel, în seara aceea veni în camera mea. In întune-
ric, învăluit de parfumul feminităţii ei, am încercat
să-i spun tot ceea ce nu fusesem în stare să-i spun di-
mineaţa — că o iubeam, dar că nu-mi era îngăduit;
că nu fusesem nicicînd atît de fericit, şi nici atît de
nenorocit; că-mi voi aminti cele petrecute cu cea mai
fierbinte recunoştinţă, toată viaţa, şi că a doua zi îmi
voi împacheta lucrurile şi voi pleca, fără s-o mai văd
niciodată, niciodată. Ajuns aici, vocea mi se stinse
şi m-am trezit plîngînd în hohote. De data aceasta
a fost rîndul lui Katy să-mi spună „nu plînge", să-mi
ofere consolarea unei mîngîieri pe umăr, şi a unui
braţ proteguitor; rezultatul, de bună seamă, a fost
acelaşi ca şi în noaptea precedentă. Acelaşi, dar mai
intens — cu flăcări mai arzătoare, nu cu apariţia
unor îngeri de rînd, ci cu heruvimi, arhangheli şi
serafimi; iar dimineaţa următoare (cînd, e inutil să
mai spun, nu mi-am împachetat lucrurile) cu remuş-
cări pe măsura extazului, cu ciocănitori de o feroci-
tate în egală măsură de mare.
— Care însă, deduc eu, n-o chinuiau şi pe Katy.
— A refuzat hotărît să vorbească despre aşa ceva.
99

?— Dar tu, presupun că ai discutat despre ele.
  — Mi-am dat toată silinţa. Dar e nevoie de doi
pentru a face conversaţie. De cîte ori încercam să-i
spun cîte ceva din cîte îmi stăteau pe inimă sau pe
cuget, fie schimba subiectul, fie îmi închidea gura cu
un rîs uşor, o bătaie uşoară şi îngăduitoare pe mînă,
blîndă dar hotărîtă. Mă întreb oare ar fi fost mai
bine, dacă am fi dat totul în vileag şi am fi spus,
plini de curaj, lucrurilor pe nume, mărturisindu-ne
sincer unul altuia toate frămîntările? Poate ar fi
fost; poate nu. Adevărul te va elibera, dar pe de al-
tă parte nu tulbura 'cîinii care stau culcaţi.),.. Şi
mai presus de orice, lasă cîinii culcaţi să doarmă.
Nu trebuie să uiţi că războaiele cele mai implaca-
bile nu au niciodată în vedere lucruri reale, ele sînt
războaie iscate de declaraţiile încîlcite ale idealişti-
lor elocvenţi referitoare la acele lucruri — cu alte
cuvinte, sînt războaie religioase. Ce e limonada? Ce-
va ce se face din lămîi. Şi ce-i cruciada? Ceva ce se
face din cruci — un lanţ de violenţe gratuite moti-
vate de o obsesie cu simboluri neanalizate. „Ce ci-
teşti, stăpîne? «vorbe, vorbe, vorbe»".1
  Şi ce afli într-o vorbă? Răspuns: „leşuri, milioane
de leşuri". Şi morala acelei spuse este: ţine-ţi gura;
sau dacă totuşi trebuie să vorbeşti, nu lua prea în
serios ce iese din ea. Katy făcu să ne ţinem amîndoi
cu străşnicie gura. Avea înţelepciunea instinctivă de
a trece sub tăcere cuvintele pornografice (şi a for-
tiori echivalentele lor ştiinţifice), în timp ce tacit lua
  1 William  Shakespeare,  Hamlet,  II,  2.   In   româneşte  de
Dan Duţescu şi Leon Leviţchi.
100

de bune actele zilnice sau nocturne la care se refe-
reau aceste cuvinte. în tăcere, un act e un act. Ver-
balizat şi discutat, devine o problemă etică, un ca-
sus belii,1 o sursă de nevroză. In cazul în care Katy
ar fi vorbit, te întreb, unde am fi ajuns? într-un la-
birint de culpe şi chinuri comunicante. Desigur, unii
oameni se complac în o atare stare de lucruri. Alţii
o detestă, dar, plini de remuşcări simt că trebuie să
sufere pe merit. Katy (Dumnezeu s-o ierte!) nu era
nici metbdistă, nici masochistă. Era zeiţă şi tăcerea
zeiţelor e cu adevărat de aur. Nu aurire superfici-
ală, ci tăcere din aur curat de douăzeci şi patru de
carate; şi aşa rămîne tot timpul. Gura Olimpianu-
lui rămîne închisă nu datorită unui act de discre-
ţie impusă, ci fiindcă nu există cu adevărat nimic de
spus. Zeiţele sînt toate dintr-o bucată. Nu există con-
flicte interne între ele. în schimb, vieţile unora ca
noi sînt lungi şi pline de neînţelegeri. Pe de o parte
dorinţi, pe de alta, ciocănitori. Niciodată un moment
de tăcere adevărată. Ceea ce-mi trebuia mai mult
pe atunci era o doză de limbaj decent justificator
spre a contrabalansa efectul tuturor cuvintelor de
felul lui nemernic, josnic, mîrşav. Dar Katy nu mi
le oferea. Decente sau indecente, cuvintele erau de
prisos. în ceea ce o privea, conta doar experienţa ei
legată de acel altceva dătător de dragoste şi somn.
Scopul era redobîndirea harului, ţelul final reprezen-
tîndu-l reînnoirea capacităţii de a face ceva pentru
Henry. Calitatea budincii o afli mîncînd, nu în car-
tea de bucate. Plăcerea primită şi dată, virtutea re-
1 Caz (pretext) de război (lat.).
101

dobîndită, Lazăr înviat din morţi — mîncarta în ca-
zul acesta se arăta ea însăşi bună. Aşa stînd lucru-
rile, serveşte-te cu budincă şi nu vorbi cu gura plină
— căci nu e cuviincios şi te împiedică să apreciezi
gustul ambroziei. Era un sfat prea bun pentru mine
ca să-l pot urma. Ce-i drept, nu i-am vorbit; nici
nu m-ar fi lăsat. Dar am continuat să-mi vorbesc mie
însumi, să-mi vorbesc într-una pînă cînd ambrozia
s-a preschimbat în pelin sau s-a infectat de gustul
alterat al plăcerii interzise, al păcatului recunoscut
în care mă complăceam cu bună ştiinţă. Intre timp.
miracolul se producea nestingherit. Henry se în-
sănătoşea rapid, fără nici un regres.
  ?— Şi faptul acesta nu te-a făcut să apreciezi lu-
crurile cu mai multă seninătate? l-am întrebat.
  — Intr-un fel da, căci de bună seamă înţelegeam
chiar şi atunci, chiar şi în starea mea de inocenţă
imbecilă, că, indirect, eram şi eu responsabil de mi-
racolul   produs.   îmi   înşelasem   maestrul;   dar   dacă
n-aş fi făcut-o, probabil că maestrul ar fi fost mort.
Răul se întîmplase; dar ce bine, ce bine enorm rezul-
tase din el!   Era  un fel  de  justificare.  Pe  de  altă
parte, cît de oribil era ca harul pentru Katy şi viaţa
pentru soţul ei să depindă de un act atît de degra-
dant prin însăşi natura lui, atît de extrem de netreb-
nic,   josnic,   mîrşav,   precum   satisfacerea  sexuală  a
trupurilor! întreg idealismul meu se revolta împotri-
va acestei noţiuni şi totuşi era cît se poate de clar.
  — Şi Henry? am întrebat eu. Cît ştia sau cît bă-
nuia în legătură cu originea miracolului?
  — Nimic,   răspunse   Rivers   categoric.   Adică   nu,
mai puţin decît nimic. Pe măsură ce ieşea din mor-
102

mînt era cuprins de o stare sufletească ce excludea
orice bănuială.
,	 Rivers, îmi spuse el într-o zi cînd se întremase
destul pentru a mă putea primi să-i citesc, vreau
să-ţi vorbesc. E vorba de Katy, adăugă el după o
scurtă pauză.
  Inima a încetat să-mi bată. Asta era clipa de care
mă îngrozisem.
	 Iţi  aminteşti  noaptea  aceea  înainte  de  a mă
îmbolnăvi? continuă el. Nu eram în toate minţile. Am
spus tot felul de lucruri ce nu s-ar fi cuvenit să le
spun, lucruri neadevărate, lucruri ca de pildă acela
despre Katy şi doctorul de la Johns Hopkins. Dar
doctorul de la Johns Hopkins aşa cum descoperisem
după aceea, era infirm. Şi chiar dacă omul n-ar fi
suferit în copilărie de paralizie infantilă, Katy era
cu totul incapabilă de a se gîndi măcar la aşa ceva.
Şi cu o voce tremurînd de emoţie continuă să-mi
spună cît de minunată era Katy, cît de neasemuit
de norocos se dovedise în a cîştiga o soţie care era
concomitent atît de bună şi atît de frumoasă, atît
de raţională şi totuşi atît de simţitoare, atît de re-
zistentă, credincioasă şi devotată. Fără ea, ar fi în-
nebunit, s-ar fi prăbuşit, ar fi eşuat. Iar acum îi
salvase viaţa. Şi gîndul că fusese în stare să debiteze
acele lucruri de prost gust, monstruoase şi fără nici
o noimă în legătură cu ea, îl tortura. Aşa că, eram
oare atît de bun să uit cele spuse sau, dacă mi le
mai aminteam, să-mi amintesc de ele doar ca de ră-
tăcirile unui bolnav? Desigur încercam un sentiment
de uşurare că nu fusesem descoperit, şi totuşi, în
anumite privinţe,  era mai rău •— mai rău întrucît
103

etalarea unei astfel de încrederi, a unei asemenea
ignorante abisale, mă făceau să-mi fie ruşine de mine
însumi — şi nu doar de mine însumi, ci şi de Katy.
Eram o pereche de înşelători conspirînd împotriva
unui neghiob — un neghiob care, din motive sen-
timentale ce nu-i făceau decît cinste, îşi dădea toată
silinţa să fie chiar mai naiv decît era de la natură,
în seara aceea am izbutit să-i spun lui Katy cîte
ceva din cele ce-mi stăteau pe suflet. La început
a încercat să-mi astupe gura cu săruturi. Apoi, cînd
am împins-o deoparte, s-a înfuriat şi m-<a ameninţat
că pleacă înapoi în camera ei. Am avut nelegiuita
îndrăzneală s-o reţin cu forţa.
  — Trebuie să mă asculţi, îi spuneam în timp ce
ea se zbătea să se elibereze. Şi ţinînd-o îndepărtată
de mine, aşa cum ţii un animal periculos, mi-am de-
şertat povestea chinului meu moral. Katy m-a ascul-
tat pînă  la capăt,  apoi,  cînd totul s-a terminat,  a
izbucnit în rîs. Nu un rîs sarcastic cu intenţia de a
mă răni, ci un rîs pornit din străfundurile amuza-
mentului ei de zeiţă.
   — Tu nu poţi suporta, mă tachina ea. Tu eşti prea
nobil pentru a fi părtaş la înşelăciune. Nu te-ai pu-
tea gîndi vreodată la altceva în afara preţiosului tău
„eu"? Gîndeşte-te la mine, bunăoară, gîndeşte-te la
Henry! Un geniu bolnav şi o biată femeie a cărei
îndatorire este de a-l menţine pe acest geniu bolnav
în viaţă şi, pe cît e cu putinţă, în toate minţile. In-
telectul  său  gigantic  şi   smintit   împotriva   instinc-
telor mele, inumana sa negare a vieţii împotriva to-
rentului de viaţă    ce se revarsă din mine. N-a fost
uşor şi a trebuit să lupt cu toate armele ce-mi stă-
104

teau la îndemînă. Şi acum, iată-mă ascultîndu-te cum
debitezi cele mai greţoase baliverne de Şcoală Du-
minicală,  cutezînd să-mi  spui mie — tocmai  mie!
	 c§ nu poţi trăi minţind — la fel ca în povestea
despre George Washington şi cireşul său. Mi se face
lehamite. Mai bine să dorm. Căscă, şi, întorcîndu-se
pe partea cealaltă, îmi întoarse spatele — spatele,
adăugă Rivers pufnind în rîs, spatele infinit de eloc-
vent (dacă-l examinai cu grijă în întuneric, ca Brail-
le, cu vîrfurile degetelor) al Afroditei Callipyge.1 Şi
asta a fost, dragul meu, cam tot ceea ce a făcut vreo-
dată Katy pentru a-şi explica sau scuza conduita.
Eram tot atît de deştept pe cît fusesem înainte, dacă
nu chiar mai prost. Căci vorbele ei mă determina-
seră să-mi pun o mulţime de întrebări la care ea
n-a catadixit să-mi răspundă niciodată. Să fi lăsat
oare să se înţeleagă, de pildă, că astfel de lucruri
erau inevitabile cel puţin în cazul mariajului ei?
Se mai întîmplase oare şi înainte? Dacă da, atunci
cînd, de cîte ori şi cu cine?
—	Ai aflat vreodată? am întrebat eu.
Rivers clătină din cap.
  —	N-am mers niciodată mai departe de a mă în-
treba şi a-mi imagina — Dumnezeule, şi cît de vii
erau aceste imagini! Desigur, faptul în sine era des-
tul pentru a mă face mai nenorocit decît mă simţi-
sem vreodată. Mai nenorocit şi în acelaşi timp mai
nebuneşte îndrăgostit.  De ce oare atunci cînd bă-
nuieşti femeia iubită de a fi făcut dragoste cu altci-
neva, ţi se aprinde mai tare dorinţa? O iubisem pe
1 Afrodita cu fese frumoase (gr.).
105

Katy cit se poate de mult. Acum îmi dădeam seama
că o iubeam dincolo de orice limită, o iubeam cu
disperare şi cu sete crescîndă, o iubeam negrăit de
mult, dacă înţelegi ce vreau să-ţi spun. Chiar şi Katy
şi-a dat curînd seama de acest lucru.
  — Te uiţi la mine, îmi reproşa ea două seri mai
tîrziu, ca şi cum te-ai afla pe o insulă nelocuită, iar
eu aş fi un biftec. Să nu mai faci asta! Vor observa
cei din jur. Şi apoi, nu sînt biftec, sînt doar o biată
fiinţă omenească. Oricum, Henry e aproape restabilit,
iar copiii vin mîine acasă. Lucrurile trebuie să se
întoarcă pe vechiul lor făgaş. Trebuie să fim cu-
minţi.
  Să fim cuminţi. . . Am promis — începînd de mîi-
ne. Dar acum stinge lumina! ?— a urmat acea iubire
cotropitoare, acea dorinţă străbătută de disperare
?chiar şi în delirul săvîrşirii.
  Orele trecură şi veni dimineaţa — cu zorile pă-
trunzînd prin perdele, păsărelele în grădină, chinul
ultimei îmbrăţişări, promisiunile repetate de a fi cu-
minţi. Şi cu cită fidelitate mi-am ţinut promisiunea!
După micul dejun am urcat în camera lui Henry şi
i-am citit articolul lui Rutherford apărut în ultimul
număr din Nature. Iar cînd intră Katy, întorcîndu-se
de la piaţă, i-am spus „Doamnă Maartens" dîndu-mi
toată silinţa să abordez aceeaşi seninătate ca şi ea.
Lucru care, în cazul meu, era ipocrizie. La ea, era
doar o manifestare a naturii olimpiene. Cu puţin
înainte de prînz, copiii au venit acasă cu un taxi
aducîndu-şi toate lucrurile. Katy fusese întotdeauna
mama atotvăzătoare; dar această însuşire era tem-
perată în general de  o  uşoară îngăduinţă faţă  de
106

aăzbîtiile copiilor. Acum însă, dintr-un motiv oare-
care era altfel. Se prea poate că miracolul însănă-
toşirii lui Henry o înălţase atît de mult în propriii ei
ochi încît îi crease nu numai un sentiment al puterii,
dar şi dorinţa de a-şi exercita puterea în alte chipuri.
Poate că şi ea se îmbătase de brusca redobîndire,
după acele săptămîni de coşmar, a harului animalic
prin împlinirea dorinţei. Oricum, indiferent care a
fost cauza, oricare ar fi fost circumstanţele atenuante,
cert e că în ziua aceea Katy era din cale afară de
atotvăzătoare. îşi iubea copiii şi întoarcerea lor o bu-
cura; cu toate astea, de îndată ce-i văzu, se simţi
obligată să-i critice, să le găsească nod în papură,
să-şi facă simţită prezenţa maternă. Nu trecură două
minute de la sosirea lor, că se şi năpusti asupra lui
Timmy fiindcă avea urechile murdare; în trei mi-
nute îi stoarse lui Ruth mărturisirea că era constipa-
tă; iar în patru, deduse din opoziţia copilei în a fi
ajutată la despachetat, că ascundea neapărat vreun
secret care-o incrimina. Şi cînd la porunca lui Katy,
Beulah deschise geamantanul — dădu peste sărma-
nul secret incriminator: o cutie de cosmeticale şi o
sticluţă pe jumătate plină cu parfum de violete sin-
tetice, în momentele ei bune, Katy ar fi dezaprobat
aşa ceva — dar ar fi făcut-o pe un ton binevoitor,
cu un rîs reţinut şi înţelegător. De astă dată însă,
dezaprobarea adoptă un ton răstit şi sarcastic. Ţinu
să arunce cu mîna ei trusa de machiat la gunoi şi,
cu o expresie îngreţoşată, vărsă parfumul în toaletă
şi trase apa. Cînd se făcu ora mesei, poeta, cu faţa
îmbujorată şi ochii încă umflaţi de plîns, ura pe toa-
ta lumea — îşi ura mama pentru că o umilise, o ura
107

pe Beulah pentru că fusese un profet atît de bun,
o ura pe biata doamnă Hanbury pentru că murise ci
nu mai avea nevoie de ajutorul lui Katy, îl ura pe
Henry pentru că se simţea destul de bine pentru a
permite această dezastruoasă întoarcere acasă, şi mă
ura pe mine pentru că o tratasem ca pe un copil,
spunînd că poemul era penibil şi, un fapt şi mai greu
de iertat, pentru că preferam compania mamei.
— Bănuia ceva? am întrebat.
— Probabil că bănuia totul, răspunse Rivers.
— Dar credeam că aţi fost cuminţi.
  — Am fost. Dar Ruth fusese întotdeauna geloasă
pe mama ei. Şi acum mama o jignise; în acelaşi timp
ştia —  bineînţeles,  teoretic,  dar  în  termenii  celui
mai violent şi decoltat limbaj — ce fel de lucruri
se petrec între un bărbat şi o femeie cînd se plac.
Durerea bătăilor purpurii ale inimii; buze unite şi
muşcate la sînge.  Etcetera.  Chiar  dacă  nu  s-ar fi
întîmplat niciodată ceva între mine şi Katy, ea tot
ar fi crezut că s-a întîmplat, şi ne-ar fi urît ca atare;
o ură nouă şi nepotolită. în trecut, ura ei nu dura
niciodată mai mult de o zi, două. De astă dată, însă,
era altceva. Nutrea o ură necruţătoare. Zile la rînd
a refuzat să ne vorbească, stînd acolo, pînă la sfîr-
şitul fiecărei  mese,  învăluită într-o  tăcere  neagra,
mocnind   de   critici   şi   acuzaţii   nerostite.   Sărmana
Ruth, mititica Dolores-Salomee era, desigur, literatu-
ră, dar o literatură avînd la bază faptele certe ale
pubertăţii. Călcînd în picioare literatura, Katy şi cu
mine, fiecare în felul său, am călcat în picioare ceva
real, ceva care era o parte vie a personalităţii copi-
lei. Venise acasă cu parfumul şi trusa de machiat,
108

cu sînii ei nou-nouţi şi cu vocabularul ei nou-nouţ,
cu noţiunile lui Algernon şi sentimentele lui Wilde
_- venise plină de speranţe minunate, vag contura-
te, şi de temeri care o îngrozeau; şi ce-i fusese hă-
răzit? Insulta de a fi tratată ca ceea ce de fapt era:
un copil iresponsabil, ofensa de a nu fi luată în se-
rios, jignirea şi umilinţa de a se vedea respinsă de
către bărbatul ales drept victimă şi Barbă Albastră,
care prefera altă femeie şi, ca răul să fie deplin, acea
femeie era propria ei mamă. Mai era de mirare că
toate eforturile de a rîde sau de a linguşi-o cu în-
demnuri să nu mai fie posomorită   erau zadarnice?
  —	Las-o în pace, mă sfătui Katy. Las-o să fiarbă
în ea,  pînă se  satură.  Dar zilele  treceau,  şi  Ruth
nu da vreun semn că s-ar fi săturat. Dimpotrivă, pă-
rea că savurează gustul amar al mîndriei rănite, al
geloziei şi bănuielii. Şi apoi, la vreo săptămînă de la
întoarcerea copiilor, se întîmplă ceva care preschim-
bă  mîhnirea  cronică în  cea mai acută  şi cea mai
cruntă duşmănie.
  Henry se întremase suficient pentru a se putea
ridica şi plimba prin cameră. Încă vreo cîteva zile, şi
era convalescent în toată puterea cuvîntului.
  —	Să stea cîteva săptămîni la ţară, ne sfătui me-
dicul.
  Dar din cauza vremii urîte, de la începutul pri-
măverii şi a şederii lui Katy la Chicago, casa de ţa-
ră unde ne petreceam weekend-urile rămăsese închi-
să de la Crăciun. înainte de a fi locuită din nou tre-
buia aerisit, şters praful şi făcută aprovizionarea.
  —	Haide să mergem să facem toată treaba mîine,
îmi sugeră Katy    într-o dimineaţă la micul dejun.
109

Cu o tresărire, asemenea unui cîine de preerie ivin-
du-se din vizuină, Ruth ieşi din adîncurile tăcerii
sale duşmănoase. Dar mîine, bombăni ea mînioasă,
era la şcoală. Tocmai de aceea răspunse Katy, a
doua zi era atît de potrivită pentru a face munca
asta de corvoadă. Nu-ţi sta lîncezind în drum nici
o poetă pe care n-o trăgea inima la lucru.
  — Dar trebuie să vin şi eu, insistă Ruth înăbu-
şindu-şi o stranie violenţă în glas.
  — Trebuie?  repetă  Katy.  De   ce  trebuie?
Ruth se uită la ea o clipă, apoi îşi plecă privirea.
  — Fiindcă . . . începu ea, apoi se răzgîndi şi tăcu.
Fiindcă vreau să vin, reluă ea fără convingere.
Katy rîse şi îi spuse să nu fie proastă.
  —	Ne sculăm devreme, spuse ea întorcîndu-se din
nou spre mine, şi luăm un coş pentru picnic.
  Copila păli, încercă să-şi mănînce pîinea prăjită,
dar nu putu înghiţi, rugă să fie scuzată şi fără a
mai aştepta vreun răspuns, se ridică şi fugi din ca-
meră. După-amiază cînd am revăzut-o, avea pe faţă
acea mască, lipsită de expresie dar oarecum amenin-
ţătoare, de ostilitate controlată.
  Din hol se auzi uşa de la intrare deschizîndu-se
cu un scîrţîit urmat de bufnitura închiderii. Iar a-
cum răzbătură zgomote de paşi şi de voci scăzute.
Rivers îşi întrerupse povestirea şi se uită la ceas.
  -— E doar unsprezece şi zece, spuse el nedumerit.
Apoi cu voce tare întrebă: — tu eşti, Molly?
  O blană de nurci apăru în cadrul uşii, lăsînd să
se întrevadă corsajul stacojiu al unei rochii de seară
al cărei decolteu pătrat punea în evidenţă o piele
albă, netedă şi un şirag de perle.
110

I
  
Deasupra blănii desluşeai un chip tînăr care ar fi
fost frumos, dacă n-ar fi avut adine întipărită o ex-
presie de posomorîre.
.— A fost plăcută petrecerea? întrebă Rivers.
  .— O porcărie, răspunse tînăra femeie. De asta ne-
am întors acasă atît de devreme. Nu-i aşa, Fred?
adăugă ea, întoreîndu-se spre un tînăr cu păr negru
care intrase după ea în cameră. Tînărul îi aruncă
o privire încărcată de dezgust rece, întoreîndu-şi faţa
în altă parte. Nu-i aşa? repetă ea mai răstit, cu o
notă de chin în glas.
  Un zîmbet şters apăru pe faţa întoarsă, urmat de
un scuturat din umeri, dar nu se auzi nici un răs-
puns.
Rivers se întoarse spre mine.
— O cunoşti pe micuţa mea Molly, nu-i aşa?
— De cînd era atîtica.
  — Şi acesta,  spuse unduind mîna în direcţia tî-
nărului smead, e ginerele meu, Fred Shaughnessy.
  Am spus că îmi părea bine de cunoştinţă; dar tî-
nărul nici măcar nu mă privi. Se lăsă tăcerea.
  Molly îşi trecu o mînă încărcată de bijuterii peste
ochi şi murmură:
  —	îmi  plesneşte capul de durere.  Cred că  o să
mă culc.
  Porni, apoi se opri şi, cu un efort extraordinar, iz-
buti să spună „noapte bună".
  — Noapte bună, am spus noi în cor. Dar plecase
deja. Fără o vorbă, ca şi cum ar fi escortat-o cu ar-
ma, tînărul se întoarse şi o urmă. Rivers oftă adînc.
  — Au ajuns la punctul unde sexul pare destul de
anost dacă nu mai e nici încheierea unei dispute. Şi
  — 
111

acesta, este, dacă-mi dai voie să-ţi spun, destinul
lui Bimbo. Fie viaţa unui copil cu o mamă divor-
ţată avînd o succesiune de amanţi şi de soţi, atît timp
cît este tînără, fie viaţa unui copil cu doi părinţi care
ar trebui să fie divorţaţi, dar nu se pot separa de-
oarece împărtăşesc o plăcere nemărturisită de a tor-
tura şi a fi torturaţi. Oricum ar fi, eu nu pot face
nimic. Indiferent de ce se întîmplă, copilul trebuie
să treacă prin iad. Poate va ieşi de acolo mai bun
şi mai tare. Sau poate va fi complet distrus. Cine
ştie? De bună seamă nu tipii ăştia. Şi arătă cu pipa
spre un raft de freudieni şi jungieni. Literatura psi-
hologică reprezintă o lectură plăcută, chiar instru-
ctivă. Dar ce explică? Totul cu excepţia esenţialului,
orice în afară de cele două lucruri care ne determină
în ultimă instanţă cursul vieţii, Predestinarea şi Ha-
rul. Uită-te bunăoară la Molly. A avut o mamă care
a ştiut să iubească neposesiv. A avut un tată care
a avut cel puţin atît bun simţ încît să urmeze exem-
plul soţiei. A avut două surori fericite în copilărie şi
care au devenit mai apoi soţii şi mame reuşite. N-au
existat în familie nici certuri, nici tensiuni cronice,
nici tragedii sau izbucniri furtunoase. După toate re-
gulile literaturii psihologice, Molly ar trebui să fie
pe deplin echilibrată şi mulţumită. Cu toate astea ...
Nu-şi termina fraza. Şi apoi există celălalt fel de
predestinare. Nu predestinarea interioară a tempera-
mentului şi a caracterului, ci predestinarea eveni-
mentelor — acea predestinare care ne aştepta pe
mine, pe Ruth şi pe Katy. Nici măcar cu binoclul
întors nu-ţi place s-o priveşti.
  Se aşternu o tăcere   îndelungată   pe   care   n-am
îndrăznit s-o curm.
112

	 Ei bine, spuse el într-un tîrziu, să ne întoarcem
la Ruth, la acea după-amiază înainte de picnic. M-am
întors de la laborator şi am găsit-o pe Ruth citind
în living-room. Nu şi-a ridicat privirea cînd am in-
trat, aşa că am adoptat o atitudine veselă şi binevoi-
toare spunîndu-i „Hello, fetişcano!"
  Se întoarse şi mă ţintui lung, fără a-mi zîmbi, cu
o privire primejdios de goală, apoi îşi continuă lec-
tura. De astă dată am încercat un gambit literar.
— Ai mai scris vreun poem? am întrebat-o.
  — Da, am mai scris, spuse ea accentuînd fiecare
cuvînt şi pe faţă îi apăru o urmă de zîmbet, mai ră-
utăcios decît privirea goală ce o avusese înainte.
— Pot să-l văd şi eu?
  Spre marea mea surpriză îmi spuse da. Nu era
chiar terminat, dar a doua zi urma negreşit să-l ter-
mine. Am uitat cu totul de promisiune; dar în dimi-
neaţa următoare, sigură de sine, în timp ce se pre-
gătea să plece la şcoală, Ruth îmi înmînă unul din
plicurile ei de culoare mov.
  — Iată poemul, îmi spuse.  Sper c-o să-ţi placă.
Şi aruncîndu-mi alt zîmbet ameninţător, se grăbi să-l
ajungă din urmă pe Timmy. Eram prea ocupat pen-
tru a-l citi chiar atunci, aşa că am vîrît plicul în
buzunar şi mi-am văzut mai departe de încărcarea
maşinii cu cele necesare: lenjerie de pat, tacîmuri,
gaz lampant. După o jumătate de oră, eram pe drum.
Beulah ne-a strigat: „Drum bun" de pe treptele din
faţă,  iar Henry ne-a făcut cu mîna de la geamul
camerei. Katy îi răspunse cu acelaşi gest şi îi trimise
o bezea.
  — Mă simt la fel ca John Gilpin, îmi spuse ea
fericită în timp ce părăseam aleea. „Numai dor de-a
113   ,          ?";!;,:.. '?    ;
8 — Geniul şi zeiţa

da năvală la petreceri"1. Era o zi, din acelea pătrunse
de lirism, de la începutul lunii mai, o dimineaţă cu
adevărat shakespeareană. Plouase în timpul nopţii şi
copacii făceau reverenţe în adierea unui vînt plin de
prospeţime; frunzele tinere străluceau în lumina soa-
relui ca nestematele; în zare, nori mari de marmură
păreau întruchiparea unui vis al lui Michelangelo
într-un moment de extaz şi putere supraomenească.
Şi apoi mai erau şi florile. Flori în grădinile din sub-
urbie, flori în codri şi în câmpiile ce se întindeau
dincolo de ei; şi fiecare floare avea frumuseţea con-
ştientă a unui chip îndrăgit, răspîndind o mireasmă
ce era un secret al ALTEI LUMI; cînd le atingeam
în închipuirea mea, petalele aveau netezimea, răcea-
la mătăsoasă şi elasticitatea pielii unui trup viu. E
de la sine înţeles că încă mai eram cuminţi. Dar lu-
mea era beată de propriile-i perfecţiuni şi nebună
din cauza excesului de viaţă. Ne-am terminat lucrul,
am prînzit la iarbă verde şi ne-am fumat ţigările pe
şezlonguri la soare. Soarele însă era prea fierbinte,
aşa că am hotărît să ne facem siesta în casă; şi apoi
s-a întîmplat ceea ce oricine ne-ar fi putut spune că
se va întîmpla . . . S-a întîmplat, aşa cum am desco-
perit deodată, între două valuri de extaz, sub ochii
unui portret trei sferturi al lui Henry Maartens. îi
fusese adus şi înmînat de directorii unei mari com-
panii electrice care beneficiase de pe urma îndrumă-
rilor sale profesionale, dar era atît de monstruos în
realismul său fotografic, încît fu surghiunit în odaia
musafirilor din casa de la fermă. Mi-am întors capul
  1 Vers din balada John Gilpin de William Cowper (173l-
1800).
114

şi iată-l acolo, într-un costum elegant de culoare nea-
eră. privindu-te solemn — însăşi întruchiparea opi-
niei publice, simbolul pictat şi proiectarea propriei
mele conştiinţe vinovate. în imediata vecinătate a
portretului se găsea un şifonier de epocă victoriană,
cu o oglindă uriaşă, care reflecta copacul de lîngă
geam, şi, din interiorul camerei, o parte din pat, o
parte din două trupuri împestriţate de lumina soare-
lui ce pătrundea printre umbrele mişcătoare ale
frunzelor de stejar.
  — „Iartă-i că nu ştiu ce fac"1. Dar aici, lîngă por-
tret şi oglindă, nu mai exista posibilitatea ignorării.
Şi conştiinţa faptei comise îmi spori îngrijorarea
cînd, după o jumătate de oră, luîndu-mi haina, am
auzit foşnetul unei hîrtii groase într-unui din buzu-
narele laterale; mi-am amintit de plicul mov ce mi-l
dăduse Ruth. De astă dată, poemul era o naraţiune
în strofe de patru versuri, un fel de baladă despre un
adulter; o soţie necredincioasă şi iubitul ei, înaintea
tribunalului divin la Judecata de Apoi. Stînd acolo,
în imensa tăcere acuzatoare, ei simt cum mîini in-
vizibile îi despoaie de veşminte, strai după strai, pî-
nă cînd în cele din urmă rămîn goi. Ba chiar mai
mult decît atît; căci trupurile lor înviate sînt transpa-
rente. Bojocii şi ficatul, vezica urinară şi maţele, fie-
care organ, cu excrementul său specific, totul, totul
este revoltător de vizibil. Şi dintr-o dată află că nu
sînt singuri, ci se găsesc pe scena unui amfiteatru
sub lumina reflectoarelor, în mijlocul a milioane de
  1 Fragment   din   versetul   34   al   evangheliei   după   Luca,
cap. 23.
115

spectatori, rînduri după rînduri, opintindu-se să vo-
mite cuprinşi de un dezgust necontrolabil în timp ce
îi privesc batjocorindu-i, spunîndu-le vorbe de ocară,
invocînd răbzunare, răcnind să fie adus biciul şi fie-
rul de stigmatizat. O răutate de Creştinism Timpuriu
străbătea întregul poem, fapt cu atît mai alarmant,
cu cît Ruth fusese crescută total în afara îngrădirilor
impuse de acele principii hidoase. Judecată, iad, pe-
deapsă veşnică — toate acestea erau lucruri în care
nu fusese învăţată să creadă. Ele erau doar noţiuni
special adoptate pentru propriile-i scopuri, cu gîn-
dul de a exprima sentimentele ce le nutrea faţă de
mama ei şi de mine. Pentru început era gelozia; ge-
lozia şi dragostea respinsă, orgoliul rănit, resentimen-
tul ce-o umplea de mînie. Iar resentimentului tre-
buia să-i dea un motiv respectabil, mînia trebuia
transformată în indignare justificată. Ne bănuia de
cele mai mari josnicii pentru a-şi justifica cea mai
profundă antipatie. Şi ne bănuia de cele mai mari
josnicii cu atîta vehemenţă, încît, cît ai clipi din ochi,
nu mai ghicea, ştia că eram vinovaţi. Şi ştiind acest
lucru, copilul din ea era înfuriat la culme, femeia
era şi mai amarnic cuprinsă de gelozie şi de dorinţa
răzbunării. Cu inima îngheţată şi o teamă crescîndâ
în faţa viitorului imprevizibil am citit poemul pînă
la capăt, l-am recitit, apoi m-am întors spre Katy
care şedea în faţa oglinzii la masa de toaletă, aran-
jîndu-şi părul, zîmbind imaginii cu zîmbet radios de
zeiţă şi fredonînd o melodie din Nunta lui Figaro. Dove
sono i bei rnomenti di dolcezza e di piacer1? întot-
  1 Unde sînt frumoasele momente de dulceaţă şi plăcere?
(Ital.).     , ..
116

deauna îi admirasem nonşalanţa divină, acel je ra'en
foutisme1 olimpian. Acum, dintr-o dată, m-am înfu-
riat. N-avea nici un drept să nu simtă ceea ce am
simţit eu la citirea poemului lui Ruth.
  .— Vrei să ştii, i-am spus, de ce micuţa noastră
Ruth se comportă aşa? Vrei să ştii ce crede cu ade-
vărat despre noi? Şi străbătînd camera i-am înmînat
cele două file de caiet pe care copila îşi transcrisese
poemul. Katy începu să citească. Studiindu-i fizio-
nomia am observat cum aerul iniţial de amuzament
(căci poeziile lui Ruth erau o glumă curentă în fa-
milie) făcu loc unei expresii vădind atenţie serioasă
şi concentrare. Apoi o cută verticală îi apăru pe
frunte între ochi. încruntătura i se adinei şi, pe cînd
trecea la pagina a doua, Katy, îşi muşcă buza. Zeiţa
era, la urma urmei, vulnerabilă .. . îmi atinsesem
ţinta; dar, vai ce sărman triumf; la sfîrşit erau doi
iepuri înspăimîntaţi în capcană în loc de unul. Şi
era tipul de capcană din care Katy era total ne-
pregătită să iasă. In mod obişnuit, ea ignora situa-
ţiile cele mai stînjenitoare, trecînd peste ele ca şi
cum n-ar fi existat. Şi, de fapt, ignorîndu-le sufi-
cient de mult timp şi cu destulă seninătate, ele
încetau să mai existe. Cei pe care-i jignea o iertau,
căci era atît de frumoasă şi avea atît de mult haz;
cei ce-şi făceau griji pînă se îmbolnăveau, sau îi com-
plicau pe alţii, sfîrşeau prin a se molipsi de indiferenţa
ei zeiască şi pentru moment uitau să mai fie neurotici
şi răuvoitori. Şi cînd tehnica de a ignora totul cu
seninătate  îşi  pierdea  eficacitatea,    exista   celălalt
1 Nepăsare (fr.).
117

gambit — tehnica de a se avînta acolo unde îngeri-
lor le era teamă să calce; tehnica de a adopta o ve-
selă lipsă de tact, de a face gafe enorme cu cea mai
desăvîrşită inocenţă şi simplitate, de a rosti adevă-
ruri de nerostit cu cel mai irezistibil zîmbet. Dar
acesta era un caz în care nu putea fi aplicată nici
una dintre metode. Dacă nu spunea nimic, Ruth
urma să se comporte ca pînă atunci. Iar dacă se re-
pezea să spună totul, doar Dumnezeu ştia de ce era
în stare o adolescentă scoasă din fire. Şi apoi tre-
buia să ne gîndim la Henry, la însuşi viitorul lui
Katy ca singurul sprijin al unui geniu bolnav şi
al copiilor acestuia — un adevăr convingător pen-
tru noi. Ruth era pe cale, şi putea fi chiar acum în
starea de spirit adecvată de a dărîma templul vieţii
lor, doar pentru a-i face în ciudă mamei sale. Şi o
femeie cu temperament de zeiţă, lipsită însă de
atotputernicia acesteia, nu putea face nimic pentru
a opri un asemenea lucru. Totuşi exista „ceva" ce
puteam face eu; şi pe măsură ce discutam despre
situaţia noastră, ţine minte, pentru prima oară de
cînd apăruse o asemenea situaţie, -— devenea tot
mai clar ce însemna acel „ceva". Puteam face ceea
ce simţisem de datoria mea să fac după acea primă
noapte apocaliptică — să dispar din scenă.
  La început, Katy nici n-a vrut să audă de aşa
ceva şi tot drumul spre casă am fost silit să-i de-
monstrez justeţea unei astfel de hotărîri — luate
împotriva mea, a fericirii mele. în cele din urmă, se
lăsă înduplecată. Era singura modalitate de ieşire
din capcană.
118

  Ruth ne studie la sosirea acasă asemenea unui
detectiv căutînd cheia dilemei. Apoi mă întrebă
dacă-mi plăcuse poemul. I-am spus — fapt sît se
poate de adevărat — că era cel mai bun lucru pe
care-l scrise vreodată. Era încîntată, dar îşi dădu
toată silinţa să nu-şi dezvăluie starea de spirit. Un
zîmbet îi licări pe faţă, dar se stinse aproape în
aceeaşi clipă. Apoi mă întrebă, cu tîlc voit, ce cre-
deam despre subiect. Mă aşteptasem la întrebare,
aşa că i-am răspuns surînzînd îngăduitor. îmi amin-
tea de predicile pe care bunul meu tată, sărmanul,
le ţinea în Săptămîna Patimilor. După aceea m-arn
uitat la ceas, am spus ceva în legătură cu o treabă
urgentă şi am lăsat-o derutată, aşa cum am consta-
tat văzîndu-i expresia feţei. Presupun că se aşteptase
la o scenă în care ea urma să joace rolul judecătorului
intransigent şi rece, pe cînd eu, vinovatul, cuprins
de teamă, m-aş fi dat în spectacol căutînd subter-
fugii sau aş fi căzut în genunchi mărturisind totul.
Dar în loc de toate acestea, acuzatul a rîs, iar jude-
cătorul a fost tratat cu o glumă nesemnificativă la
adresa clericilor. Cîştigasem lupta; dar războiul mai
bîntuia şi era limpede că i se putea pune capăt doar
prin retragerea mea.
  A treia zi era vineri şi, ca întotdeauna, poştaşul
îmi adusese scrisoarea pe care mama mi-o trimi-
tea săptămînal. Beuiah o rezemase de ceaşca mea de
cafea, pe cînd aşeza masa, ca să iasă în evidenţă
(căci personal, era cu totul de partea mamelor). Am
deschis-o, am citit-o cu un aer grav, am mai citit-o
o dată, apoi m-am adîncit într-o tăcere preocupată.
Katy îmi sesiză intenţia şi mă întrebă condescendent
dacă primisem veşti rele. La care, desigur, am răs-
119

puns că noutăţile nu erau prea bune. Sănătatea ma-
mei. .. Alibiul fusese pregătit. Pînă seara, totul era
aranjat. Oficial, în calitate de şef al laboratorului,
Henry îmi acorda un concediu de două săptămîni.
Urma să plec duminică luînd trenul de zece treizeci,
iar în intervalul de timp ce-mi rămînea, în cursul zi-
lei de sîmbătă, aveam să-l conducem cu toţii pe con-
valescent la fermă, unde programaserăm şi un picnic
de adio.
  Eram prea mulţi pentru o maşină; astfel încît Ka-
ty împreună cu copiii au luat-o înainte în Overland-
ul familiei. Henry şi Beulah împreună cu cea mai
mare parte din bagaje, veneau în Maxwell-ul con-
dus de mine. Ceilalţi o luaseră înainte binişor; căci
la vreo jumătate de milă de casă, Henry îşi dădu ca
de obicei seama că uitase acasă o carte absolut indis-
pensabilă, aşa că ne-am întors s-o căutăm. După ze-
ce minute, eram din nou pe drum. Pe drumul care,
aşa cum s-a dovedit mai apoi, ducea la Predestinare.
  Rivers termină de băut whisky-ul din pahar şi-şi
bătu pipa de marginea scrumierei scoţînd scrumul.
— Chiar şi cu binoclul inversat, chiar într-un alt
univers, locuit de alţi oameni... clătină din cap.
Există anumite lucruri care pur şi simplu sînt inad-
misibile. Urmă o pauză. Ei bine, să-i punem capăt,
spuse el în cele din urmă. La vreo două mile depăr-
tare de fermă exista o răscruce de drumuri unde
trebuia s-o luăm spre stînga. Se afla în pădure şi
frunzele erau atît de dese, încît nu puteai zări ce
venea dintr-o parte sau alta. Cînd am ajuns acolo,
am încetinit, am claxonat şi am virat lent. Şi deo-
dată, pe cînd luam curba, am zărit Overland-ul de-
120

capotabil răsturnat în şanţ cu roţile în aer, iar lingă
el, un camion mare cu radiatorul sfărîmat.
  între cele două maşini, un tînăr în salopetă albas-
tră stătea îngenuncheat lingă un copil care ţipa. La
vreo zece sau unsprezece paşi zăceau două obiecte ce
arătau ca nişte legături de haine vechi, ca două gră-
mezi informe — stropite cu sînge.
Urmă un alt interval de tăcere.
— Muriseră? am întrebat în cele din urmă.
  — Katy  a murit la  cîteva minute  după sosirea
noastră, iar Ruth în ambulanţă, mergînd spre spi-
tal. Lui Timmy îi era rezervată o moarte mai cum-
plită la Okinawa; de astă dată, scăpase cu nişte tăie-
turi şi cîteva coaste fracturate. Stătea în spate, ne
spunea el,  Katy conducea,  iar Ruth  stătea alături
de ea pe scaunul din faţă. Cele două se certaseră, şi
Ruth se înfuriase la culme dintr-un motiv oarecare
— nu ştia despre ce era vorba, deoarece nu le ascul-
ta; se gîndea cum să-şi electrifice trenuleţul auto-
mat şi apoi, oricum, nu punea preţ pe cele spuse de
Ruth cînd  îşi  ieşea  din fire. Dacă  îi  dădeai  vreo
atenţie, nu făceai decît să înrăutăţeşti lucrurile; dar
mama lor îi dăduse atenţie.  Şi-o amintea spunînd,
„Nu ştii ce vorbeşti" şi apoi „Iţi interzic să spui   ase-
menea lucruri". Pe urmă au luat curba mergînd prea
repede, n-a claxonat şi camionul acela uriaş i-a iz-
bit în plin dintr-o parte. — Aşa că vezi, conchise
Rivers, erau ambele feluri de Predestinare. Predesti-
narea evenimentelor şi  în acelaşi timp predestinarea
a două temperamente, al lui Ruth şi al lui Katy —
temperamentul unui  copil  ultragiat,  un  copil  care
era în acelaşi timp şi o femeie geloasă; şi tempera-
121

mentul unei zeiţe, care, strîmtorată de împrejurări,
îşi dădu seama deodată că, în realitate, nu era decit
un om handicapat de un temperament olimpian.
Şi această descoperire o tulburase atît de mult, în-
cît o făcu neglijentă, rămînînd incapabilă de a ma-
nevra adecvat evenimentele de care predestinarea fă-
cea să fie distrusă; şi distrusă (dar, desigur acest
lucru era în avantajul meu, era un punct al predes-
tinării mele psihologice) cu tot rafinamentul maltra-
tării fizice — un ochi scos de un ciob de sticlă, na-
sul, buzele şi bărbia aproape şterse, frecate fiind de
pavajul mînjit de sînge al drumului. Mina dreaptă îi
era zdrobită, iar capetele crestate ale unei tibii rupte
ieşeau în evidenţă prin ciorap. O imagine mi-a bîn-
tuit visele aproapa noapte de noapte. Katy cu spa-
tele întors spre mine; era fie în patul din casa de la
fermă, fie stînd lîngă geamul odăii mele şi aruncîn-
du-şi pe umeri şalul. Apoi se întorcea şi se uita
la mine, şi n-avea faţă, doar o suprafaţă de carne
vie. Mă trezeam urlînd. Am ajuns să nu mai cu-
tez să mă culc.
  Ascultîndu-l, mi-am amintit de tînărul John Ri-
vers pe care, spre marea mea surprindere, îl gă-
sisem în 1924 la Beirut, predînd fizica la Universi-
tatea americană.
  — De aceea arătai îngrozitor de bolnav? l-am în-
trebat.
Încuviinţă din cap.
  -— Prea puţin somn şi prea multe amintiri, spuse
el. Mi-era teamă că voi înnebuni şi, decît aşa, pre-
feram să mă sinucid. Atunci, în al doisprezecelea
ceas, Predestinarea acţiona iar, scoţînd la iveală sin-
122

gurul fel de har care mă putea ajuta întrucîtva. Am
întîlnit-o pe Helen.
  — La acelaşi cocktail, am intervenit, la care am
întîlnit-o şi eu. Iţi aminteşti?
  — Regret, dar nu-mi amintesc. în afară de Helen
nu-mi amintesc de nici o persoană întîlnită cu acea
ocazie. Dacă ai fost salvat de la înec, îţi aminteşti de
salvator, nu de spectatorii de pe chei.
  — Nu-i de mirare că n-am avut nici o şansă, am
spus. Pe vremea aceea credeam, cu destulă amără-
ciune, că neşansa mea se datora faptului că femeile,
chiar cele mai bune, chiar rarele şi extraordinarele
Helene, preferă înfăţişarea chipeşă sensibilităţii ar-
tistice,   preferă  musculatura  dezvoltată   dublată   de
inteligenţă   (căci  eram nevoit  să-ţi recunosc inteli-
genţa) în locul  inteligenţei  asociate cu  acel extra-
ordinar je ne sais quoi1 care era specialitatea mea.
Acum înţeleg în ce consta irezistibila ta atracţie. Erai
nefericit.
  încuviinţă din cap. Se aşternu tăcerea. Un ceas
bătu ora douăsprezece.
  —	Sărbători fericite! am spus, şi terminînd de bă-
ut whisky-ul m-am ridicat să plec. Nu mi-ai spus
ce s-a întîmplat cu bietul Henry după accident.
  ?— Păi, desigur a început o recidivă. Nu prea gravă
însă. De astă dată n-avea nimic de cîştigat ajungînd
pe pragul morţii. Doar o stare neîngrijorătoare. Sora
lui Katy veni la înmormîntare şi rămase să-l îngri-
jească. Era caricatura lui Katy. Grasă, rumenă şi gă-
lăgioasă.  Nu zeiţă  deghizată în ţărancă,  ci  o  chel-
1 Nu ştiu ce (fr.).
123

neriţă închipuindu-se zeiţă. Era văduvă. După patru
luni Henry se căsători cu ea. Pe atunci eram plecat
la Beirut; aşa că n-am asistat la fericirea lor conju-
gală, care, după cîte am aflat, era considerabilă. Dar
biata femeie se îngraşă într-una. A murit în treizeci
şi cinci. Henry şi-a găsit imediat o tînără cu părul
roşu, pe nume Alicia. Alicia se voia admirată pentru
bustul ei de nouăzeci şi şapte de centimetri, dar şi
mai mult pentru inteligenţa ei, pe drept cuvînt ie-
şită din comun. — Ce credeţi despre Schroedinger1?
îl întrebai pe Henry; dar Alicia era cea care răs-
pundea. A rămas cu el pînă la capăt.
— Cînd l-ai văzut ultima oară?
  — Cu cîteva luni înainte de a muri. Avea optzeci
şi şapte de ani şi era încă uimitor de activ, încă plin
de ceea ce biografului îi place să numească „vîlvă-
taia nedomolită a puterii intelectuale"! In ce mă pri-
veşte, mi se părea că seamănă cu o maimuţă meca-
nică al cărei arc a fost tras prea tare. Judecată me-
canică, gesturi mecanice, zîmbete şi grimase mecani-
ce. Şi-apoi urmau conversaţiile. Ce înregistrări feno-
menale,  în  realismul  lor,  vechile  anecdote  despre
Planck2, Rutherford3 şi J. J.  Thompson4!  Vestitele
sale monologuri despre pozitivismul logic şi ciberne-
tică! Amintirile despre acei emoţionanţi ani de răz-
boi cînd lucra la bomba atomică! Speculaţiile sale cu
  1	Erwin Schroedinger  (n.  1887),  fizician  austriac, laureat
al premiului Nobel (1933).
    2	Max  Planck   (1858—1947),  fizician  german,    laureat  al
premiului Nobel (1918).
    3	Ernest Rutherford (1871—1937), fizician german, laureat
al premiului Nobel (1908).
   4 Sir Joseph John  Thompson (1856—1940), fizician englez,
laureat al premiului Nobel (1906).
124

iz apocaliptic despre Maşinile Infernale ale viitorului,
mai mari şi mai reuşite! Puteai jura că vorbea o
fiinţă omenească adevărată. Dar, treptat şi pe mă-
sură ce ascultai, îţi dădeai seama că nu era nimeni
acasă. Benzile de magnetofon se învârteau automat;
vox et praetera nHiil? — se auzea vocea lui Henry
Maartens, dar el nu era nicăieri.
  — Dar nu recomandai tu însuţi acest lucru? am
întrebat. Să mori în fiecare clipă.
  — Dar Henry nu murise. Tocmai asta e. A lăsat
doar mecanismul funcţionând şi a plecat undeva.
— Unde?
  — Dumnezeu ştie. Presupun că în vreo ascunză-
toare primitivă, undeva în subconştientul său. In ex-
terior, pentru ochii şi auzul tuturor, exista acea uimi-
toare maimuţă mecanică, acea vîlvătaie nedomolită a
puterii intelectuale. înăuntru  se ascundea creatura
insignifiantă  şi  nenorocită   care   avea  încă   nevoie
de flatare, de încurajare, de sex şi substitut de sîn
— creatura care avea să dea socoteală cînd Henry
avea să se afle pe patul morţii. Acea creatură trăia
încă frenetic, nepregătită de nici o moarte prelimi-
nară, total nepregătită pentru momentul decisiv. Ei
bine, momentul decisiv a trecut şi ceea ce a rămas
din  sărmanul  Henry  e  probabil  o  stafie ţipînd  şi
bolborosind pe străzile din Los Alamos, ori poate
pe lîngă patul văduvei sale şi al noului ei soţ. Şi,
de bună seamă, nimănui nu-i pasă cîtuşi de puţin.
Pe drept cuvînt, morţii cu morţii, viii cu viii. Dar
văd că vrei să pleci.
1 Voce şi nimic altceva (lat.).
125

Se ridică,  îmi  luă  braţul  şi  mă  conduse  în hol.
  — Să conduci cu atenţie, îmi spuse deschizînd
uşa de la intrare. Sîntem ţară creştină şi sărbătorim
naşterea Mîntuitorului. Pretutindeni vei întîlni doar
oameni beţi.
— SFÎRŞIT —